R. E. FEIST

DO TEMNÉHO KRÁLOVSTVÍ

RAYMOND E. FEIST

INTO THE DARK REALM

Published by agreement with the author and the author’s agents.

Copyright Š 2007 by Raymond E. Feist

Czech translation Š 2007 by Simona Holubcová from author’s unpublished manuscript & publisher’s proof

Cover Š 2007 by Michal Ivan

Czech Edition Š 2007 by Václav Soukup - Wales

1st Czech printing

All Rights Reserved

ISBN 978-80-86939-36-0

Distribuce tel.: 241 741 952

e-mail: wales@volny.cz

Valko zaváhal. Nutil se mluvit klidně, a přitom skoro syčel. “Proč? Je čas výcviku, staříku, a čas zabíjení. Proč bych tě teď neměl připravit o hlavu? Jsi slabý a prosí o slitování?” Poslední slova vyplivl, jak mu připadala oplzlá.

“Ne,” pravil starý mu. “Ale jestli si přeje ít, vysly mě.”

Valko se sehnul a vzal Hireovi meč z ruky. Přiloil jeho pičku starému mui k hrdlu a levou rukou naznačil, aby se zvedl.

“Na světě je jen málo těch, co by uměli toté, co ty. Pověz jméno své matky.”

“Narueen. Cisteenská cvičitelka.”

Hirea si nevímal čepele na svém krku. “Ne, tou ona nebyla.” Rozhlédl se, aby se ujistil, e je nikdo nemůe zaslechnout. “Co ti teď řeknu, by nás oba stálo ivot, kdyby nás slyel někdo jiný. Tvoje matka, a u bylo její pravé jméno jakékoliv, byla kouzelnice krve. Jen hrstka lidí dokáe vyučovat to, co ses naučil, a patří k nim pouze jediný spolek en ze Dvanácti světů, Oranové sesterstvo.”

“To je mýtus

” Valko studoval obličej starého mue a dodal: “Stejně jako Bílý.”

“Za mýty se skrývá mnoho skutečného, mladý válečníku.” Hirea se jetě jednou rozhlédl kolem. “Nyní dávej bedlivý pozor. S nikým o tom nemluv. Existují tajemství, o kterých moná ani neví, e jsou. A existují lidé, co by ti stahovali kůi z těla v tenkých proucích, jen aby se ta tajemství dozvěděli. Polu tě brzy k tvému otci. Mohls mě dnes připravit o hlavu, neexistuje nic dalího, co bych tě mohl naučit, ale ne odjede, promluvíme si o tom jetě jednou. Jsou věci, na které se tě musím zeptat, a věci, které ti musím říci.”

MIDKEMIE RAYMONDA E. FEISTA

Sága trhlinové války

Mág - Učedník

Mág - Mistr

Stříbrný trn

Zlo v Sethanonu

R.E. Feist & J. Wurtsová - sága Impérium

Dcera impéria

Ochránce impéria - Otrok

Ochránce impéria - Milenec

Správce impéria - Vrah

Správce impéria - Císař

Odkaz trhlinové války

Zrada v Krondoru

Vrazi z Krondoru

Slza bohů

Plazivec*

Temný mág*

romány navazující na trhlinovou válku

Královská krev

Královský bukanýr - Crydee

Královský bukanýr - Novindus

Hadí sága

Stín temné královny - Vrazi

Stín temné královny - oldáci

Vzestup magnáta - Risk

Vzestup magnáta - Zisk

Hněv krále démonů - Ústup

Hněv krále démonů - Boj

Střepy rozbité koruny - Chaos

Střepy rozbité koruny - Střet

Konkláve stínů

Spár stříbrného sokola

Král liáků

Návrat vyhnance

Válka Temných

Let nočních dravců

Do temného království

Zloba íleného boha *

Legendy trhlinové války

R. E. Feist & W. Forstchen - Čestný nepřítel

R. E. Feist & J. Rosenberg - Vrada v La Mutu

R. E. Feist & S. M. Stirling - Jimmy Ručka

* autor plánuje

Poděkování

Jako obvykle musím poděkovat matkám a otcům Midkemie, e mi dali svět, ve kterém vyprávím příběhy.

Děkuji svým dětem, Jessice a Jamesovi, e mě drí pevnýma nohama na zemi bez ohledu na to, jak ílený je svět kolem nás.

Děkuji své matce, e tu byla.

Opět a jako vdy bych rád poděkoval Jonathanu Matsonovi.

Děkuji svým nakladatelům na mnoha místech za jejich práci.

A děkuji vem čtenářům. Kdyby vás nebylo, dělal bych něco, co by nebylo tolik zábavné.

Raymond E. Feist

San Diego, červenec 2006

Tato kniha je věnována Janny, Billovi, Joelovi a Stevovi,

e se dělí o své nadání

I

Hon

Jakási ena vztekle zaječela.

Tři mladí mui převraceli lehké vozíky a odstrkovali zákazníky, jak se prodírali večerním tritěm. Jejich vůdce - vysoký, jako kost a kůe hubený mladík se zrzavými vlasy - ukázal prstem na vzdalující se záda jejich kořisti a zvolal: “Tam utíká!”

Zatímco se nebezpečně vyhlíející mui hnali ulicemi přístavního města Durbinu, nastupovala noc. Obchodníci rychle sklízeli cenné zboí ze stolů, poněvad tři mladí válečníci odstrkovali kadého a ve, co jim bránilo v pronásledování. Ve stopách mladíků se ozývaly nadávky, kletby a výhrůky. Ničeho z toho si nevímali.

Letní vedro poutě Jal-Puru se stále drelo zdí a dlaby města, navzdory lehkému vánku od moře. I přístavní racci se spokojili s tím, e nečinně postávali a číhali na jakékoliv sousto, které by mohlo spadnout z projídějícího prodavačova vozu. Ti ctiádostivějí vzlétali a chvíli se vznáeli, nehybně zavěení na horkých proudech stoupajících z kamenů v docích, a pak se rychle vraceli, aby se klidně postavili vedle svých bratří.

Večerní tritě bylo přeplněné, poněvad větina obyvatel Durbinu strávila spalující odpoledne odpočinkem ve stínu. Poklid města byl nenucený, protoe teď byly nejteplejí dny léta, a lidé, kteří ili na okraji poutě, dobře věděli, e s přírodními silami nemá cenu bojovat. Ve se dělo dle vůle bohů.

Take pohled na tři ozbrojené a zjevně nebezpečné mladíky, jak pronásledují jiného mladíka, který v Durbinu jindy jen sotva stál za zmínku, byl vzhledem k roční i denní době nečekaný. Na běhání bylo příli horko.

Mu, jen se snail uprchnout, byl podle vzhledu z poutě. Byl snědý, oblečený v pytlovité koili a plandavých kalhotách, na hlavě měl tmavě modrý átek, aty rozhalené a na nohou nízké boty. Jeho pronásledovatele vedl seveřan, pravděpodobně ze Svobodných měst či z Ostrovního království. Jeho nazrzlé vlasy byly v říi Velká Kesh neobvyklé.

Jeho společníci byli také mladí. Jeden mladík byl irokoplecí a tmavovlasý, druhý blonďatý a mení postavy. Vichni byli opálení a pinaví a tvářili se drsně, co jim přidávalo na věku. Svou pozornost upírali na kořist a zbraně měli připravené. Jejich oblečení naznačovalo, e jde o mue z Doliny snů - krátké kalhoty, lněné koile, jezdecké boty a koené vesty místo atů a sandálů. S největí pravděpodobností to byli oldnéři, co bylo zdůrazněno jejich ponurou odhodlaností.

Dostali se k iroké ulici vedoucí k dokům. Prchající mu kličkoval mezi obchodníky, prodavači a dokaři směřujícími na noc domů. Vůdce pronásledujících se na chvíli zastavil a pak usoudil: “Míří do doku obchodníků s obilím.” Pohybem ruky poslal světlovlasého společníka boční uličkou, nače pokynul tmavovlasému, aby el s ním.

“Doufám, e má pravdu,” poznamenal mení mu. “Mám u toho veho běhání po krk.”

Vůdce se na něj letmo podíval a zaklebil se: “Příli mnoho vysedávání po hospodách, Zane. Musíme tě dostat zpátky na Ostrov do Tillingbrookovy něné péče.”

Mení mladík neměl dost dechu, aby to komentoval, take jen vydal zvuk, jím jasně naznačoval, e na vůdcově poznámce nenachází naprosto nic vtipného. Rychle si otřel pot z čela. Musel přidat do kroku, aby vyímu společníkovi vůbec stačil.

Obyvatelé Durbinu byli vycvičení, pokud se jednalo o souboje, rvačky, války gangů, hádky a vechny dalí projevy občanských nepokojů. Ne Jommy a Zane dorazili na roh, za ním viděli mizet svou kořist, poplach je předstihl a ulice vedoucí k dokům byla téměř prázdná. Kolemjdoucí, obchodníci a námořníci mířící do okolních hospod a krčem, vycítili nadcházející potíe a zapadli do vech skrovných úkrytů, které si dokázali obstarat. Dveře se zavíraly, okenice bouchaly a ti, co se nemohli dostat dovnitř, se snaili seč mohli, aby nali jiný úkryt.

Zatímco Jommy Killaroo nespoutěl zrak z drobné prchající postavy, Zane conDoin průběně nahlíel do kadého vchodu, do kadé uličky či jiného místa, odkud by mohlo hrozit nebezpečí. Nacházel jen obyvatele Durbinu, jak zalézají a čekají, a potíe pominou.

Jommy zahlédl jejich mue, jak se ztrácí za rohem na konci iroké ulice, a zvolal: “Přímo naproti Tadovi, pokud je tak rychlý, jak obvykle bývá!”

Zane se zazubil. “To je. Suri neunikne.”

U měsíc byli Jommy, Tad a Zane na stopě tohoto mue, bývalého obchodníka jménem Aziz Suri, mue z Jal-Puru, jen byl údajně dovozcem koření a olejů ze Svobodných měst. Měli vak taky za to, e je nezávislým pehem, zprostředkovatelem informací, obchodníkem s tajemstvími a e je v těsném spojení s Nočními dravci, cechem smrti. Před měsícem v Keshi u císaře při slavnosti letního slunovratu zabránili agenti konkláve stínů spiknutí, je mělo destabilizovat říi a zavléci ji do občanské války, a nyní vyhledávali zbývající úkryty vrahů, aby definitivně ukončili jejich století trvající vládu teroru.

Zane měl co dělat, aby udrel krok s Jommym. Přestoe byl schopen běet stejně daleko jako vyí mladík, nedokázal to zvládnout při zuřivém tempu přítele, který měl delí nohy. Moná má Jommy pravdu: moná strávil příli mnoho nocí v hospodě. V poslední době mu byly kalhoty stále těsnějí.

Jakmile doli na konec ulice, narazili na doky obchodníků s obilím. Dlouhou řadu kamenných staveb zakončovaly tři mohutné jeřáby, vyčnívající nad dvěma masivními skladiti. Ze vzdáleného konce doku k nim přibíhal Tad a volal: “Támhle!” A ukazoval, e jejich kořist proklouzla do úzkého průchodu mezi těmito skladiti.

Jommy a dva mladí chlapci se nestarali o to, aby maskovali svůj příchod, jeliko po měsíci stráveném v Durbinu znali tuto část města velmi dobře. Dost dobře, aby věděli, e jejich kořist vběhla do slepé uličky. Kdy dorazili k úzkému vchodu do ní, mu vyběhl a namířil si to přímo k přístavu. Zapadající slunce se od moře červeně odráelo a on zamoural a odvrátil hlavu, přičem zvedl ruce, aby si zaclonil oči.

Jommy se natáhl a popadl mue za pai tak, e ho zcela otočil. Mu rozhodil rukama, hledaje rovnováhu, jak se marně pokouel najít půdu pod nohama. Jommy se znovu natáhl, snail se chytit mue za tuniku, ale přispěl jen k tomu, e mu klopýtal dál. Ne útlého obchodníka někdo dokázal zachytit za jakoukoliv část těla, narazil do prostředního jeřábu.

Na okamik mu z poutě ztuhl, pak se otočil, zavrávoral, a kdy se potom opět vzpamatoval, překročil okraj mola.

Vzduch prořízl výkřik blízký zavytí psa, na jeho packu právě někdo lápl, kdy mu zmizel za hranou mola. Tři mladí mui přispěchali k okraji a pohlédli dolů. Malý obchodník se houpal na provazu jeřábu hned nad prázdnou nákladní sítí. Shlíel na skaliska pod přístavním molem a nahoru posílal nadávky. Byl odliv, take jen pár palců vody dělilo houpajícího se mue před moným váným zraněním. Vechny mělké nákladní prámy, které obvykle převáely obilí k lodím v přístavu, byly zakotveny v hlubí vodě. “Vytáhněte mě!” křičel mu.

“Proč bychom měli, Azizi?” zajímal se Jommy. “Oklivě jsme se za tebou honili celým městem Durbinem v tomhle zatraceným vedru -” otřel si pot z čela a zatřepal rukou nad muem, aby rovnou ukázal, jak moc je rozladěný, “- a my si jen chtěli krátce a v tichosti pohovořit.”

“Já vás znám, vy vraední hrdlořezové,” volal obchodník. “Hovory s vámi lidi zabíjejí.”

“Vraední hrdlořezové?” podivil se Tad. “Myslím, e si nás spletl s někým jiným.”

Zane vytáhl z opasku nů. “Podle mého bratra si nás plete s jinou bandou vraedných hrdlořezů. Já si tím nejsem jistý.”

Podíval se na své společníky a zeptal se: “Kdy přeříznu tenhle provaz, co si myslíte o jeho monostech?”

Tad se nahnul, jako by ten problém studoval. Pak prohlásil: “Není to víc ne dvacet stop nad skalisky. Vsadím vechny peníze, e si jen zlomí nohu či ruku, nebo obě.”

“Záleí, jak spadne,” namítl Jommy. “Hele, viděl jsem jednou spadnout chlapa na záda ze ebříku, jen ze spodní příčky, představte si, a on pratil hlavou o zem a rozbil si lebku. Trvalo pak hezkou chvilku, ne zemřel, ale nakonec byl mrtvý, a smrt je smrt.”

“Mohl bych to přeříznout a uvidíme,” navrhl Zane.

“Ne!” vykřikl obchodník.

“No, začíná večerní příliv,” pronesl Tad k Azizovi. “Kdy tam bude viset dalích pár hodin, mělo by ti stačit, kdyby ses jen pustil a doplaval ke schůdkům támhle.” Ukázal přes přístav.

“Pokud ho nedostanou raloci,” podotkl Jommy k Zanovi.

“Neumím plavat!” volal obchodník.

“Předpokládám, e v pouti není moc příleitostí se tomu naučit,” poznamenal Zane.

“Pak jsi v tom a po krk, e, kamaráde?” otázal se Jommy. “Co říká malému výměnnému obchodu? Ty odpoví na otázku a kdy se mi bude líbit odpověď, vytáhneme tě.”

“A kdy se ti odpověď líbit nebude?”

“On přeřízne provaz,” ukázal Jommy na Zana. “A uvidíme, jestli tě ten pád zabije, nebo jestli ti jen znepříjemní ivot - a u z tebe zbude cokoliv, ne nastane příliv a utopí se, samozřejmě.”

“Barbaři!”

Jommy se zeiroka usmál. “Tak mě u označili mnohokrát, co jsem se dostal do Keshe.”

“Co bys chtěl vědět?” zeptal se mu z poutě.

“Pouze jednu věc,” opáčil Jommy a přestal se usmívat. “Kde je Jomo Ketlami?”

“Nevím!” zvolal mu, jak se snail získat výhodnějí polohu pro svou nohu v houpající se nákladní síti.

“My víme, e je někde ve městě!” křičel Jommy. “Víme, e se nedostal z města. A víme, e jsi s ním u roky v obchodním spojení. Tady je dohoda: ty nám řekne kde je, my tě vytáhneme. Pak ho půjdeme najít, dostaneme z něj co chceme vědět a zabijeme ho. Nemusí si dělat starosti. Nebo nám to neřekne a my tě necháme viset. Třeba se vyplhá na vrek toho jeřábu a nějak se odtud dostane, ale i kdyby ano, my začneme vude vykládat, e jsi Ketlamiho prodal. Potom tě jen budeme sledovat, počkáme a tě zabije a stejně ho dostaneme.” Jommy se opět usmál. “Tvoje volba, kamaráde.”

“Nemůu!” bránil se vyděený obchodník.

“Pět císařských stříbrných, e neumře, kdy dopadne na skálu,” sázel se Tad.

“Já nevím,” odvětil Zane. “Zdá se, e to za ty peníze nestojí.”

“Co říká na mých pět proti tvým čtyřem?”

Zane nadeně přikývl. “Platí!”

“Počkejte!”

“Ano?” zeptal se Jommy.

“Nepřeřezávejte provaz, prosím. Mám děti, o které se starám!”

“Lháři,” pravil Zane. “Vichni vědí, jak vykládá děvčatům v bordelech, e enu nemá.”

“Nevykládal jsem, e enu mám,” připustil malý mu. “Ale skutečně se starám o hrst bastardů, které jsem zplodil.”

“Má lechetnou dui, kamaráde,” uznal Jommy.

“Existují mui, kteří dělají pro svoje potomstvo mnohem méně,” odvětil houpající se obchodník. “Já jsem dokonce vzal nejstarího do svého domu, aby se vyučil řemeslu!”

“Jakému?” otázal se Zane. “Obchodování, pehování, lhaní nebo falenému hraní karet?”

“Víte,” zeptal se Tad, “e kdy tu budeme postávat a vanit, nastane příliv?”

“Opravdu?” Jommy se podíval na přítele a přimhouřil oči.

“Take jestli brzy nepřeřízneme provaz, pak jediná monost je, e se rovnou utopí, a to bude znamenat konec sázky.”

“To nemůeme dopustit,” usoudil Zane. Zamával svým velkým loveckým noem, zatočil s ním jako odborník a začal řezat do tlustého provazu, který vedl přes jednu kladku a kladkostroj pod nejvyí kladku jeřábu.

“Ne!” křičel v panice malý mu. “Budu mluvit!”

“Tak mluv,” vyzval ho Jommy.

“Ne, dokud mě nevytáhnete!”

Zane se podíval na své společníky. “Rozumná ádost?”

“No, nemyslím, e by byl schopen zvítězit nad námi třemi,” usoudil Tad. “Koneckonců je to neozbrojený, hubený chlapík, a my jsme - jak nás to nazval?”

“Vraední hrdlořezové,” doplnil Zane.

“Tak ho vytáhněte,” zavelel Jommy.

Tad a Zane uchopili těkou kliku, kterou se sí zvedala, a zatočili s ní. Dobře naolejovaná klika se volně otáčela a malý mu rychle vystoupal těch tucet stop, nezbytných k tomu, aby se jeho hlava ocitla nad okrajem doku.

Jommy měl meč vytaený a ukázal jím na místo na molu. “Polote ho tam, chlapci.”

Tad a Zane přestali točit, zasunuli západku, aby sí nespadla zpátky, a pak popadli dlouhou dřevěnou pai pouívanou k přesunu nákladu. Kdy měli obchodníka bezpečně nad doky, uvolnil se ze sítě a dopadl z výky několika stop na kameny.

Ne stačilo Azize napadnout, e by opět unikl, Jommy měl pičku meče na jeho hrdle. “Teď jsi nám chtěl něco říct o Jomo Ketlamovi.”

“Musíte ho najít a rychle zabít,” pronesl Aziz s očima sklopenýma, “a taky ty, co mu slouí, protoe pokud někdo z těch

vrahů se tu bude potulovat, je po mně.”

“To je ná plán,” pravil Jommy. “Tak kde je?”

“Mýlili jste se, e je jetě ve městě. Zná více způsobů, jak projít zdí, ne krysa z kanálu. Půl dne jízdy na jihozápad jsou v kopcích jeskyně. Tam uprchl, aby se ukryl.”

“A ty tohle ví jak?” zajímal se Tad.

“Ne utekl, poslal mi vzkaz. Potřebuje mě. Beze mne jinak nepole zprávy svým spojencům v ostatních městech na březích Hořkého moře. Mám dojít do těch jeskyní za dva dny, protoe má zprávy, které musí poslat svým vraedným bratrům.”

“Myslím, e bychom ho měli zabít,” usoudil Zane. “Je v tom namočený víc, ne jsme mysleli.”

“Ne,” rozhodl Jommy. Zvedl meč, zatímco Tad popadl Azize za rameno. “Myslím, e ho vezmeme zpátky do hospody a necháme ho posedět s vaím tátou. A rozhodne on.” Jommy se obrátil na obchodníka. “Je mi úplně jedno, jestli ije nebo zemře, take kdybych byl na tvém místě, vynasnail bych se přesvědčit nás, e je pro vechny zúčastněné lepí, kdy zůstane naivu.”

Mu přikývl.

“Půjde s námi,” vybídl jej Jommy. “Jestli nám le, tví bastardi se budou muset naučit postarat sami o sebe.”

“Přísahám na jejich ivoty, e vám povím jen pravdu.”

“Ne,” odvětil Jommy. “Přísahej na svůj ivot, Azizi.”

Zatímco slunce mizelo za západním obzorem, čtyři mui se vydali z doků do nejotravnějí díry, jakou bylo město Durbin.

*

Ozbrojení mui se pomalu plíili nocí. Před nimi leela malá jeskyně, dostatečně veliká, aby umonila vstup jednomu mui, a napůl skrytá pod převislou skálou, kde byl pahorek zvedající se nad pláí rozerván roky eroze. Nad jeskyní se krčili dva lučitníci, připravení střílet na kadého, kdo by se pokusil vyjít z jeskyně bez dovolení.

Z Hořkého moře se valila mlha a díky mrakům nebylo vidět měsíc. Noc byla temná jako v černouhelném dole a mui, co obklopovali jeskyni, dokázali v husté tmě jen stěí rozliit jeden druhého.

Caleb, Pugův syn, naznačil svým třem chlapcům, aby počkali. Za ním stál jeho bratr Magnus, připravený reagovat na jakýkoliv útok magie, jen by snad mohl přijít. Tucet dalích muů se také přesouvalo, aby vytvořilo půlkruh kolem druhého východu z jeskyně sto yardů pod převisem.

Ti dva bratři se dost podobali jeden druhému. Byli vysocí a tíhlí, přitom silní, vlasy měli a po ramena, téměř královské drení těla, je zdědili po své matce, a oči, které vypadaly, e jimi vidí člověku a do aludku. Jediný zaráející rozdíl byl v barvě jejich vlasů a očí. Caleb je měl tmavě hnědé, zatímco Magnus měl vlasy hodně světlé, a na slunci vypadaly jako bílé, a oči měl bledě modré. Caleb byl oblečen v loveckém. Měl na sobě tuniku, kalhoty, vysoké holínky a klobouk s měkkým okrajem, zatímco Magnus byl oděn v jednoduchý černý háv se sputěnou kápí.

Caleb strávil větinu noci vyslýcháním obchodníka Azize za pomoci svého bratra. Magnus neovládal zvlátní dovednost určovat, jestli obchodník říká pravdu či le, to vak obchodník nevěděl, a po jednoduché ukázce Magnusových magických schopností nabyl Aziz přesvědčení, e mág dokáe oddělit klam od upřímnosti. Před svítáním se Magnus s Calebem vrátili a oba bratři uili svých patřičných dovedností - stopování a magie - aby se ujistili, e se jejich kořist skutečně nachází v těchto jeskyních. Těsně před rozbřeskem vyli z jeskyně dva vrahové a rychlým zrakem přelétli okolní terén. Magnus pouil levitační kouzlo, aby zvedl bratra i sebe sto stop nad pahorek, take kdy hlídka dosáhla vrku pahorku, nebylo po nich ani stopy. I kdyby se v té tmě hlídka podívala přímo vzhůru, byla jen malá naděje, e by je spatřila.

Umístili jednoho pozorovatele nedaleko podél pobřeí, aby si byli jistí, e jim nikdo neunikne. Poté se Magnus vrátil do města Keshe pro Chezarula, bývalého keshského obchodníka, jen byl nejdůvěryhodnějím agentem konkláve, a pro jeho nejspolehlivějí bojovníky. Během několika hodin se za pomocí magie vrátili. Za soumraku se přiblíili k jeskyním a po setmění zaujali pozice.

Dle jejich nejlepích odhadů byl Jomo Ketlami zakután v bluditi jeskyní s nejméně půl tuctem vrahů a čekal na Azizův příchod, aby mohli uprchlíci připravit bezpečný průchod z Keshe. A vzhledem k událostem uplynulých měsíců měli být tito uprchlíci těmi nejhouevnatějími, nejodhodlanějími a nejfanatičtějími z Nočních dravců, co přeili.

Od útoku na císaře, při kterém Noční dravce vedl kouzelník Leso Varen, vymetali císařtí vojáci pod vedením keshanských pehů a agentů konkláve stínů i ty nejposlednějí skrýe v Keshi. Podle císařského výnosu byli Noční dravci odsouzeni k hromadnému trestu smrti.

Obdobné akce probíhaly v Ostrovním království a rovně tak v Roldemu, v Olasku a v některých dalích větích městech Východního království. Konkláve si bylo jisté, e beze zbytku identifikovalo vechna velitelství, a na jedno: hlavní pramen tohoto vraedného bratrstva, kde jeho velký mistr jako obrovský pavouk seděl ve středu sítě, je se rozprostírala nad celým světadílem. A mu v jeskyních jen několik tuctů yardů od nich věděl, kde je toto ústředí cechu smrti ukryto.

Caleb dal znamení. Hlídka stojící nahoře za lučitníky odkryla lucernu a mui dole na plái pomalu vstoupili do druhého vchodu jeskyně. Magnus pouil vekerý svůj um, který znal, aby určil, e na ně nečekají ádné magické léčky. Ohledně těch pozemtějích pastí si byl jistý méně. Tucet muů, co vstoupilo do jeskyně, patřilo k těm nejobratnějím agentům konkláve v Keshi a moná k těm nejzkuenějím bojovníkům mue proti mui v říi. Očekávali, e poloí své ivoty, pokud to bude nezbytné, nebo byli vázáni slibem za kadou cenu zbavit midkemijský svět Nočních dravců.

Dalího půl tuctu muů zaujalo pozice před druhým vchodem do jeskyně s dalím párem lučitníků, kteří byli stejným způsobem připraveni nad útesy. Rozkazy byly jasné: chránit vlastní ivoty, Jomo Ketlami vak musí být zajat ivý.

Caleb naznačil svým muům, aby se přesunuli k ústí mení jeskyně a byli připraveni zastavit kadého prchajícího. Pohybem rukou, viditelným ve slabém světle lucerny jen stěí, jim zavelel, a zaujmou pozice po obou stranách jeskyně. Pokynul mui s lucernou a ten ji opět zatemnil, čím se plá znovu ponořila do černé temnoty.

Minuty se pomalu vlekly. Jediný zvuk vytvářely příbojové vlny a občasný vzdálený výkřik nočního ptáka. Jommy kývl na Caleba, který čekal na druhé straně ústí jeskyně, a potom se otočil, aby se podíval, jak si vedou jeho dva mladí společníci. Ve tmě dokázal rozpoznat, e Tad a Zane se za ním choulí ke skalní stěně, připravení k boji. Během měsíců, které s nimi proil, dospěl k pocitu sounáleitosti a zjistil, e víc ne často na sebe bere úlohu nejstarího bratra. Jejich rodina ho přijala a on se v ní cítil jako doma, přestoe “doma” mělo do obvyklého domova daleko. Od chvíle, kdy Caleba a jeho adoptované syny potkal, vak přijal tuto neobvyklost za běnou. Věděl, e by na jejich obranu zemřel, a na oplátku si byl jistý, e kadý z nich by s radostí poloil ivot za ten jeho.

Náhle zevnitř ozvěnou dolehl křik a okamitě za ním zvuky zápasu.

Obličej prvního vraha, který utíkal z jeskyně, se střetl s plochou Calebovy čepele. Ze zlomeného nosu vytryskla krev. Současně ho Jommy udeřil jílcem svého meče ze strany do hlavy. Zane popadl ztuhlého vraha za límec a ví silou ho táhl pryč z cesty.

Druhý vrah viděl, jak jeho společník padá, přestoe ve tmě nedokázal přesně zahlédnout co se děje, a ne udělal krok vpřed s mečem připraveným, zaváhal. Caleb se tak tak vyhnul výpadu na svůj bok. Kdy útok odráel, zazvonilo to jako na poplach. Jommy vykročil, aby mue pratil do hlavy. Ucítil, jak ho cosi silně tahá za tuniku, a uvědomil si, e se při přechodu přes práh jeskyně málem napíchl na čepel dalího vraha. Ucítil pálení ve spodní části zad, kam ho ermíř řízl.

Jommy si bolesti nevímal a pratil jílcem do temene mue, který stál proti Calebovi. Na oplátku ucítil dalí palčivý řez, kdy se ermíř za ním pokouel uvolnit meč z jeho tuniky.

Caleb natáhl levou ruku, popadl Jommyho za přední část koile, prudce kubl a vytáhl ho z nebezpečí. Zane zasáhl mue, jen se pokouel zabít Jommyho. Mezitím kolem něj proskočil dalí mu, který se snail seběhnout na plá.

“Zastavte ho!” vykřikl Caleb.

Syčivý zvuk, připomínající blízký úder blesku, naplnil noc a z Magnusovy ruky vylétl záblesk energie. Oslňující modré světlo na okamik ozářilo ústí jeskyně a plá, jak koule plná energie chvátala za prchajícím muem a v miku ho zasáhla. Mu zakřičel a upadl, tělo zkroucené bolestí, zatímco po něm tancovaly malinké záblesky energie. Zlověstný význam tomuto představení dodával sykot zvýrazněný praskáním.

Caleb a Magnus pospíili k padlému mui, zatímco chlapci a ostatní agenti konkláve krotili zbývající vrahy.

“Jdeme ven!” zakřičel známý hlas a o chvíli později z jeskyně vyel Chezarul. “Jak jsme si vedli?” zajímal se.

Jommy ukázal směrem k leícímu mui. Caleb k němu doel a zvolal: “Světlo!”

Dvojice luceren, jedna nad nimi a druhá o kousek ní na plái, se odkryly, a oni spatřili obrysy mue svíjejícího se na písku, přičem plamínky energie se jim pozvolna ztrácely před očima. “Svate ho,” vyzval je Magnus, “ne uvolním kouzlo. Není schopen poít ádný jed, který u sebe schovává. Dobře ho prohledejte.”

Caleb pohlédl na mue, jeho u týdny hledal. Jomo Ketlami leel v agónii se zkroucenou tváří. Zaatými pěstmi marně mlátil do vzduchu, lokty drel těsně při bocích. Záda měl prohnutá a nohama chabě kopal do písku. Caleb mue rychle proacoval. Nael dvě pilulky s jedem a amulet, kovový znak Nočních dravců, který tak dobře znali. Ze svého měce u opasku vytáhl Caleb provaz, přetočil chvějícího se mue stejně snadno jako skoleného jelena a jako jelena ho také svázal.

“Zkontroluj mu ústa,” navrhl Magnus.

“Posvi mi.”

Donesli lucernu a podreli ji nad Ketlamiho tváří. Caleb uchopil zajatce za čelist pravou rukou, donutil ho otevřít ústa a pokynul, aby lucernu přidreli blí. “Aha, co je tohle?” zeptal se.

Natáhl levou ruku a oni mu do ní vloili kovové kletě. Caleb s nimi zalovil hluboko v Ketlamových ústech a vytrhl mu zub. Zajatcovo kňučení zesílilo, ale jinak nebyl schopen na extrakci reagovat. “Dutý zub,” zhodnotil Caleb. Vstal a obrátil se na Magnuse. “Myslím, e ho můe pustit.”

Magnus uvolnil kouzlo a zajatec na chvíli ochabl. Funěl přitom jako vyčerpaný pes.

Jak se Chezarul blíil s mui ke Ketlamimu, řekl Calebovi: “Dva z nich jsou mrtví, jeden se nedoije rána, ale tři jsou v bezvědomí a svázaní.”

Caleb přikývl. “Taky je zkontrolujte, jestli nemají jed.” Podíval se na Jommyho. “Jsi zraněný.”

“U jsem měl horí zranění,” usmál se mladík. “Kdy jsme posledně zkříili meče se Spearem Sokolem, zasáhl mě třikrát, a to se ani moc nesnail.”

Caleb se zahleděl na roziřující se krvavé skvrny na Jommyho tunice. “Nech si to zavázat, chlapče, jinak mi Marie utrhne hlavu.”

Jommy mrkl na Tada a Zana, kteří se připojili k ostatním stojícím nad kořistí. “Vae máma se o mě hodně stará, e?”

Tad protáhl obličej. “Myslím, e tě má nejradi.”

“Přísahám, e je to tak,” přisvědčil Zane.

Jommy se iroce usmál. “Protoe vy jste ji zarmucovali celý svůj ivot. Já jsem jí na obtí jen několik měsíců. Dost brzy mě bude mít taky dost.”

“Bezpochyby,” podotkl Magnus a úkosem se zahleděl na vysokého, zrzavého jinocha. Jommy se na Čarodějově ostrově stal rychle velmi oblíbeným a snadno zapadl do Calebovy adoptované rodiny. Při několika obtíných situacích se ukázal jako houevnatý, oddaný mladík, ochotný obětovat se pro druhé, přičem se nikdy nezdálo, e by ztrácel smysl pro humor.

Tad se přesunul, aby se podíval na Ketlamiho, který teď leel bez hnutí, jen sténal a tie nadával. “Co teď?”

“Potřebujeme ho dostat k otci,” vysvětlil Caleb. Obrátil se na Chezarula. “Vezmi ty tři zajatce zpátky do města a dostaň z nich, co můe. “Měli by to být poslední z Nočních dravců v Durbinu, ale vzhledem k monosti, e jsou jetě nějací opozdilci na svobodě, vymačkej z nich kadou kapku pravdy, kterou dokáe. Pak se postarej, aby tento svět u nezamořovali.”

Chezarul hbitě přikývl a potom začal vydávat rozkazy svým muům.

Magnus vytáhl kouli a pronesl: “Chlapci, postavte se blí.” Sám si stoupl přímo nad Ketlamiho, zatímco Caleb se sehnul a jednou rukou se chopil muovy tuniky a druhou rukou lemu Magnusova černého hávu. Jommy poloil Magnusovi ruku na rameno a zároveň si Tad se Zanem stoupli těsně za Caleba.

Magnus zmáčkl tlačítko na kouli a rázem vichni zmizeli. Na oputěné plái zůstal Chezarul a jeho mui, aby uklidili poslední známky přítomnosti Nočních dravců v Durbinu, a pokud měli těstí, tak snad i ve Velké Keshi.

II

Větkyně

Vězeň hleděl vzdorovitě.

Jomo Ketlami visel na řetězech připevněných ke kamenné zdi. aty měl roztrené, čím ztrácel na důstojnosti, Pug to vak povaoval za nezbytné. Vězeň měl toti tělo tetované tajemnými symboly, černými, bílými, rudými a lutými, z nich některé představovaly ochranná kouzla.

Byl to mohutně stavěný mu. Třem chlapcům stojícím vzadu v místnosti připadal dost silný na to, aby vyrval elezné kruhy ze zdi. Hlavu měl úplně oholenou a leskla se mu potem. Krk a ramena měl jako zápasník a na holém trupu mu tančily svaly. V jeho černých očích nebyl ani náznak strachu. Tváří v tvář svým uchvatitelům vrčel.

Před dveře postavili půltucet stráí a uvnitř stál Magnus, aby hlídal jakýkoliv magický vpád, a u za účelem Ketlamiho osvobození, nebo jeho umlčení. Caleb a chlapci stáli u protilehlé zdi, aby nepřekáeli. Do místnosti vstoupili dva mui.

Byl to Pug a za ním Nakor.

“Kde je Bek?” zeptal se Magnus.

“Venku, kdybych ho potřeboval,” odvětil Nakor. “Tohle vidět nemusí.”

Magnus se podíval na bratra a v jeho pohledu byla tichá otázka: a tihle chlapci ano? Caleb jednou kývl. Magnus prostudoval bratrův výraz a poté kývnutí opětoval. Chlapci se zatím osvědčili, prokázali eleznou vůli, kdy to bylo třeba, a nebojácnost, která byla známkou mládí. Tu vak rychle nahradilo střízlivějí hodnocení skutečného nebezpečí, jemu čelili. Bravurní kousky mladíků se před Magnusovýma a Calebovýma očima postupně měnily v ryzí udatnost. Jene souboj byla jedna věc a mučení druhá.

Delí dobu nikdo nepromluvil. Pak Ketlami křikl na Puga: “Můe mě klidně hned zabít, mágu! Jsem vázán přísahou, abych vzal tajemství cechu do síně Lims-Kragmy!”

Pug nic neříkal, místo toho se otočil ke dveřím. Zároveň do malé místnosti vstoupili dalí dva mui. Chlapci se přesunuli k levé straně vzdálenějí stěny, a tak nově příchozím uvolnili prostor, aby mohli projít k místu, kde čekal vězeň.

Jeden ze dvou muů měl na sobě černý koený klobouk a vybledlou tuniku pokrytou starými skvrnami. Tad se podíval na své dva společníky a okamitě věděl, e i oni odhadli původ těchto skvrn. Mučitel zaujal pozici před vězněm, zatímco druhý mu se postavil vedle Puga.

Byl to mu neurčitého věku, střední výky, bez nápadných rysů. Měl hnědé vlasy a na sobě koili a kalhoty jako obchodník či farmář. Na nohou měl obyčejné koené boty. Hleděl na vězně, který se náhle pootočil. Jejich pohledy se střetly. Ketlami rozevřel oči dokořán. Po chvíli oči zavřel a tváří mu proběhl výraz bolesti. Na čele mu vyrazil dalí pot a vydal ze sebe zvířecí zavrčení, napůl bolestné a napůl natvané. “Ven z mé hlavy!” vykřikl. Nato se vítězně zasmál a nově příchozímu řekl: “Bude se muset víc snait!”

Pug se s nevyslovenou otázkou podíval na druhého mue. Ten Pugův pohled opětoval, přikývl a poté se jetě jednou zahleděl na Ketlamiho.

“Začni,” vyzval ho Pug. Kat udělal rychlý krok vpřed a zabořil pěst do Ketlamiho břicha. Ustoupil, zatímco vězeň lapal po dechu a oči měl zality slzami. Po chvíli Ketlami zhluboka nabral dech a dostal ze sebe: “Bití? Co přijde dál? Rozhavené elezo a kletě?”

Mučitel znovu udeřil Ketlamiho do břicha, ale tentokrát lo o dva rychlé údery. Ihned poté se na podlaze objevil obsah aludku oběti.

Jommy se tvářil ponuře, kdy se podíval na své společníky. Vichni tři chlapci byli vycvičeni v souboji mue proti mui a jedna z prvních lekcí byla o dvojitém úderu do břicha. Silný mu dokázal jednoduchý úder zvládnout a nezhroutit se, ale dva rychlé zásahy, přičem druhý ve chvíli, kdy se svaly aludku jetě zcela nezotavily z toho prvního, a člověk byl definitivně na zemi a zvracel své poslední jídlo.

Magnus, Caleb, Pug a Nakor nesmiřitelně stáli a hleděli, jak Ketlami plive. První potupa byla jen začátek. Pomalu budou mue lámat a dozvědí se, co potřebují vědět o umístění velkého mistra Nočních dravců.

Vichni mlčeli, kdy mučitel udeřil Ketlamiho do tváře hřbetem ruky. Byl to úder stejně urálivý jako devastující. Vězni jen vehnal dalí slzy do očí a způsobil, e byl jetě vzdorovitějí. Caleb se otočil a zaeptal chlapcům: “Potrvá to nějakou dobu, ne se opravdu začne cítit bezmocně. Je to silný mu a navíc fanatik.”

Tři chlapci stáli tie, jejich ponurý výraz odpovídal událostem, které sledovali. Mučitel postupoval metodicky a zdálo se, e nemá naspěch. Vdy několikrát vězně udeřil a pak se zastavil, jako by nechával Ketlamiho popadnout dech. Bil ho do tváře, do trupu, do nohou.

Po téměř půlhodině tohoto pomalého bití visel Jomo Ketlami na řetězech a nebyl schopen stát. Zdálo se, e je na prahu bezvědomí.

“Prober ho!” pravil Pug.

Mučitel přikývl a přesunul se do vzdálenějího rohu místnosti, kde stál stůl, na něm spočívala řada ranců a instrumentů jeho řemesla. Otevřel jeden z ranců a vytáhl malou lahvičku. Přistoupil ke Ketlamiho zvadlému tělu, lahvičku odzátkoval a přidrel ji mui u nosu. Ketlami kubl hlavou dozadu a vichni zaslechli ostrý nádech, následovaný slabým zasténáním.

“Kde se ukrývá tvůj mistr?” otázal se Pug.

Ketlami zvedl hlavu, aby se Pugovi podíval do tváře. Obě oči měl opuchlé, téměř zavřené, a ret měl roztrený. Stěí dokázal mluvit, jak měl nateklá ústa, přesto si vak zachovával vzdorovitý výraz. “Nikdy mě nezlomí, mágu. Raději mě zabij a skoncuj to.”

Pug se podíval na mue stojícího vedle něj, který lehce zavrtěl hlavou. “Pokračuj,” přikázal Pug.

Mučitel vrátil lahvičku do rance a pak se opět postavil před vězně. Ketlami na něj zlobně hleděl. Mu náhle zvedl koleno a brutálně zasáhl Nočního dravce do slabin. Ketlami úplně zkolaboval a chvíli visel na řetězech, lapaje po dechu.

A bití pokračovalo.

*

Ke konci druhé hodiny vypadal Tad, e je na pokraji zhroucení. S kadým opakovaným úderem sebou viditelně kubl. Caleb sledoval chování svého adoptivního syna a pak mu naznačil, aby s ním vyel z místnosti. Pohybem ruky nařídil Jommymu a Zanovi, aby zůstali.

Před dveřmi v dlouhé chodbě se stráemi po obou stranách dřepěl Ralan Bek a zády se opíral o zeď. Tento podivný a nebezpečný mladík byl předán pod Nakorův dohled a zřejmě byl se situací spokojený.

“Jsi v pořádku?” zeptal se Caleb Tada.

Tad se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. “Ani ne,” odvětil. “U jsem viděl pár rvaček, jak ví, ale tohle

“

“Je jiné,” dokončil jeho otčím.

Tad nabral zhluboka dech. “Já vím, kdo to je, ale

“

Caleb se zahleděl Tadovi do očí. “Je to kruté. Je to odporné a je to nezbytné. Ty ví, co je zač: zabil by tě bez rozmylení. Zabil by mě, tvoji matku, kohokoliv, a poté, co by to udělal, spal by v noci jako nemluvně. Nestojí za to, abys měl kvůli němu výčitky svědomí.”

“Já vím, jen se prostě cítím jako

“

Caleb zareagoval nečekaně. Náhle Tada objal a přitiskl k sobě. “Já vím, věř mi, já vím.” Uvolnil syna z objetí. “Cosi se tím ztrácí a je to něco, o čem pochybuji, e by někdo z nás dokázal získat zpět. Ale ti, co stojí proti nám, myslí jen na to, jak kodit těm které milujeme, a my je musíme zastavit. No, tohle bude trvat trochu déle. Kdybychom neměli zdroje, které máme, mohlo by to trvat celé dny. Ten mu nám ale nakonec řekne, co chceme vědět, během hodiny či dvou. Jestli chce, můe zůstat tady venku.”

Tad o tom chvíli přemýlel a pak zavrtěl hlavou. “Ne. Jednoho dne to třeba budu muset dělat i já sám.”

Caleb přikývl. Věděl, e Jommy i Zane přijdou o tuto stránku lekce. “Ano, soucit jde stranou.”

Vrátili se do místnosti, kde právě kat znovu probíral Ketlamiho. Caleb a Tad opět zaujali místa vedle ostatních. Zane zaeptal: “Přece u nemůe vydret o moc déle.”

Caleb zaeptal zpět: “Zjistí, e lidé jsou mnohem nezlomnějí, ne si myslí, kdy pevně věří ve svoji věc. Tento mu je zpustlé zvíře, ale myslí si, e slouí vyímu cíli, a proto se dá zlomit velmi těko. Promluv si se Spearem Sokolem -” A jeliko si Caleb připomněl historky svého otce o jeho letech strávených v tsuranském pracovním táboře, “- nebo s dědečkem o tom, co lidé dokáí vydret. Vsadím se, e bude překvapen.”

Mučení odměřilo téměř celou dalí hodinu, ne se kat náhle zarazil. Podíval se beze slova na Puga a mág kývl. Potom se Pug obrátil na mue vedle sebe, který provedl neutrální posunek.

“Dej mu vodu,” pravil Pug a mučitel vyhověl. Dal vězni dlouze napít z měděného hrnku. Pití zřejmě Ketlamiho trochu vzpruilo a on plivl mučiteli do tváře. Neúprosný mu v černé kápi si jenom plivanec setřel a podíval se na Puga, čekaje na instrukce.

“Kde je tvůj velký mistr?” zeptal se znovu Pug.

“Nikdy ti to neřeknu,” odporoval Ketlami.

Mu vedle Puga se natáhl a uchopil ho za předloktí. “Mám to,” sdělil mu tie.

“Jsi si jistý?” otázal se Pug.

“Jsem si jistý,” odvětil mu.

Pug se zhluboka nadechl. Pak se podíval na Ketlamiho, jen ve své zkroucené tváři nedokázal skrýt zlomyslnost. “Ukonči to,” pravil tie Pug.

Kat rychlým, rozhodným pohybem vytáhl ostrou čepel zpoza opasku a provedl jednoduchý řez směrem dolů. Nařízl tak tepnu, z ní do vzduchu vytryskla krev. Ketlami na okamik rozířil okem oči. “Co -”

Poté se mu ústa zalila krví a jeho tělo přepadlo dopředu.

Nakor se obrátil ke třem chlapcům. “Přeruíte přívod krve do hlavy a ztratí vědomí, ne vůbec pochopí, e jste ho řízli. Vypadá to jako řezničina, ale je to milosrdnějí řez, ne jakýkoliv jiný, který znám.”

“Milosrdný či nemilosrdný, smrt je smrt,” zamumlal Jommy.

Pug naznačil vem, aby odeli. Mučitel mezitím začal odvazovat Ketlamiho tělo.

Kdy Bek viděl, e vichni z místnosti odcházejí, vstal a zeptal se Nakora: “Můeme teď jít? Nudím se.”

Nakor přikývl. “Čeká nás dost brzy nějaká krvavá práce.” Obrátil se na Puga. “Sejdeme se nahoře,” řekl mu a odváděl Beka pryč.

Místnost, kde probíhalo mučení, se nacházela ve sklepení jednoho z Chezarulových skladi na okraji města Keshe. Teď u mrtvého Nočního dravce sem předtím přenesl Magnus navzdory tomu, co hrozilo zločincům, kteří by se zdrovali v Durbinu. Byli si téměř jisti, e konkláve ve Velké Keshi Noční dravce zničilo, ale “téměř jisti” jetě neznamenalo úplnou jistotu.

Pug se obrátil na mue, jen předtím stál vedle něj, a zeptal se: “Kde?”

“Pevnost Cavell.”

Pug se zatvářil zamyleně, jako by si snail něco vybavit. “Vzpomínám si,” řekl nakonec. “Děkuji,” řekl mui a naznačil jemu i stráím, aby odeli. Za chvíli zůstali v síni jen Magnus, Caleb a chlapci.

“Kdo byl ten mu, otče?” zajímal se Caleb.

“Joval Delan. I kdy není jedním z naeho společenství, dluí konkláve několik slubiček. Je nejlepím čtenářem mylenek, jakého jsem kdy potkal, ale místo aby svoji schopnost pouíval plánovitě, skrývá jí a těí z ní jen výjimečně.” Sledoval odcházejícího mue. “koda. Hodně by nás toho mohl naučit. Věděl, e Ketlami bude mít silná ochranná kouzla, aby jeho mysl odolala čtení, ale e se nakonec nedokáe ubránit, aby nemyslel na to, co chce skrýt.” Pug pohlédl na tři chlapce a dodal: “To byl důvod jeho bití. Pamatujete si dětskou hru, při ní se říká: “nemysli na toho draka v rohu”? Člověk se dokáe přinutit, aby nemyslel na něco po větinu času, pokud je vycvičený a fyzicky i mentálně odolný, ale pokud ho dostatečně mlátí, to, co se snaí skrýt, vyjde nakonec na povrch jeho mysli.” Otočil se k synovi. “Proto teď víme, e velký mistr Nočních dravců se schovává v pevnosti Cavell.”

“Pevnost Cavell?” podivil se Caleb. “Znám město Cavell na sever od Lytonu, ale pevnost?”

“Oputěná,” objasnil mu Pug. “Vysoko v horách nad hlavní silnicí. Z dálky splývá se skálami, člověk si jí vimne pouze ze silnice či od řeky, pokud ji hledá. Z města se jen rýsuje. Musí ji chtít najít. Poslední baron Corvallis v ní odmítl bydlet

je to na dlouhé povídání. Někdy jindy vám o tom povyprávím. Vím vak to, e ta starobylá pevnost střeívala sluný úsek obchodní stezky mezi Lytonem a Sloopem. Dcera barona Corvallise se provdala za jednoho mue z Lytonu, myslím, e to nebyl lechtic, a král nechal titul neobsazený. Oblast byla dána ke spravování hraběti ze Sloopu, přestoe se nachází blí k Lytonu. V kadém případě byla stará pevnost asi před sto lety spojena s aktivitami Nočních dravců a byl to jeden z mých studentů, Owyn Belfote, a mu prince Aruthy, James, kteří skoncovali s tímto konkrétním ohroením oblasti.”

Pug si ukazováčkem poklepal na bradu a chvíli zvaoval. “Museli se rozhodnout, e u uběhlo dost času, aby to místo znovu začali vyuívat, co byla chytrá volba. Nikdo tam nejezdí, dokonce ani vesničané, protoe jsou pověrčiví. A v kadém případě je to místo nepohodlné k návtěvě. Dokud si lidé myslí, e je oputěné, proč se namáhat?”

“Pojedeme do Lytonu?” zeptal se Caleb.

“Ne,” odpověděl Pug. “Půjdu to říci Nakorovi. Má blízko k vévodu Ericovi a toto konečné střetnutí by mělo řeit Království.” Podíval se na Magnuse. “Přesto tě polu společně s Nakorem, jen abych se ujistil, e má Eric dostatečnou ochranu proti vekeré magii, jí by mohli Noční dravci snad jetě sesbírat, a ty ví, e kdybys mě potřeboval, jsem tam hned. Poádám tvou matku, aby navtívila Shromádění a zjistila, jaký pokrok udělali s talnoyem.”

Magnus s ironickým úsměvem přikývl. “Víme, jak se na ni tsurantí Ctihodní těí.”

Pug se usmál. Po dlouhé době se netvářil chmurně. Kdy promluvil, tón jeho hlasu naznačoval stopu mírného pobavení. “Celkem vzato mají stále jetě potíe s mágy-enami, ale tvoje matka

Řeknu jí, aby si dala na své chování pozor.”

Magnus se usmál od ucha k uchu. “A matka se začala chovat podle toho, co říká

kdy?” Pugovo kubnutí naznačilo, e syn udeřil hřebík na hlavičku. “Mám říci Nakorovi, aby se připravil?”

“Nakor je vdy připraven cestovat. Je to pozůstatek jeho hráčských dní. Sejdeme se nahoře za pár minut. Chci něco říci Calebovi a chlapcům.”

Magnus odeel a Pug se obrátil k chlapcům. “To byla krvavá práce,” začal.

Jommy se podíval na Tada a Zana. “To byla, ale zaslouil si to.”

Pug Jommymu poloil ruku na rameno. Přestoe nebyl skutečným adoptovaným vnukem jako Tad se Zanem, Pug si toho ztřetěného zrzka oblíbil a choval se k němu jako k těm dvěma. “ádný člověk si nezaslouí takové zacházení, Jommy.” Podíval se na Zana, pak na Tada, a opět zrakem spočinul na Jommym. “Někteří lidé si smrt zaslouí za to, co udělali, ale co se týká utrpení, zraňuje tě víc ne člověka, kterému ubliuje.” Zahleděl se mu přímo do očí. “Co nás činí lepími ne jsou ti, jim čelíme, je, e víme kdy konáme zlo. A to by nás mělo bolet. I kdy to ospravedlňujeme rčením, e slouíme větímu dobru, či e je to nezbytné.” Pohlédl na dveře, u nich si mučitel připravoval Ketlamiho tělo k odvozu, a dodal: “Je to cena, kterou platíme, a i kdy je nezbytná, ve skutečnosti nás omezuje.” Přelétl pohledem chlapce. “Vaí jedinou útěchou je poznání, e kdybyste tohohle nebyli součástí, ti, které milujete, by při tom riskovali mnohem víc.”

Obrátil se na Caleba. “Myslím, e ty a Marie jste zatím pro sebe od chvíle, co jste svoji, neměli moc času.”

Caleb se smutně usmál. “Skutečnost, kterou mi ona občas připomíná, i kdy si sotvakdy stěuje, otče.”

“Na chvíli máme záleitosti pod kontrolou. Kapar je dole na Novindu s Rosenvarem a Jacobem, a Nakor s Magnusem jedou do Království, kde budou jednat o Nočních dravcích. Zrovna teď tě nepotřebujeme.”

Caleb pevně hleděl na otce s otázkou v očích: “A

?

“Proč se nevrátí domů a nepřinutí matku, aby ti dala kouli, kterou pouíváme, kdy cestujeme do naeho soukromého malého hnízdečka? Není to nic moc - jeden z ostrovů Zapadajícího slunce - ale je tam malá chata, dobře vybavená, a můete být pár dní sami.”

“Zní to báječně. Co tihle tři?”

Pug se usmál. “Poli je vechny za Spearem. Můou být hosty v Říčním domě, týden nebo dva si vydělávat na ivobytí a zlepovat se v zacházení mečem.”

Zane se zazubil. “Říční dům!”

Jommy mocně poplácal přítele přes břicho. “Myslel jsem, e se toho chce zbavit?” Říční dům byla nejlepí restaurace a hostinec v Roldemu, co z něj pravděpodobně činilo i nejlepí jídelní zařízení na světě. Zane si od doby, kdy se jeho matka provdala za Caleba a on získal monost okusit lepí stravu, ne jakou poznal coby dítě, vypěstoval zálibu v dobrém jídle.

“Budu pracovat obzvlátě tvrdě, věř mi,” odpověděl podsaditý mladý mu.

“Nu, jsem si jistý, e Spear a jeho ena pro tebe najdou dostatek práce.”

“Co ty, otče?” zajímal se Caleb.

“Vykonám cestu, kterou musím. Krátkou, ale dlouho odkládanou. Řekni matce, e budu doma nejspí zítra, ale a na mě nečeká. Měla by jet na Kelewan a dohlédnout, co Shromádění provádí s talnoyem.”

Objali se, Pug zamával vem čtyřem na rozloučenou a zmizel.

Jommy zavrtěl hlavou a nasál vzduch. “Jemine, nikdy si nezvyknu přihlíet, jak se lidi jen tak vypaří!”

Caleb se zasmál. “Zvykne si na spoustu věcí, ne umře, hochu.” Vytáhl z tuniky kouli a vyzval je: “Vyráíme domů. Pak vy tři pojedete do Roldemu.”

Tad se zadíval se na dveře do mučírny a pravil: “Jsem rád, e jsme s touto částí skončili, to určitě.”

Ani by dál mluvili, poloil kadý z nich ruku na sousedovo rameno, zatímco Caleb aktivoval kouli. Potom také zmizeli.

*

Ohromná postava byla zahalena v temnotě a její obrysy byly ve slabém světle, je se linulo z jediné louče zasazené v nástěnném dráku na protějí zdi, sotva rozpoznatelné.

Bez jediného zvuku promluvil hlas: Buď vítán, Pugu z Crydee.

Pug se usmál, kdy nahlas řekl: “Tak mě celé roky nikdo neoslovil, má paní.” Věděl, e bytost netrvá na ádných titulech a e ten, který zvolil, je sotva dostačující, ale přesto cítil potřebu vyjádřit úctu.

“Dle libosti, mágu,” pronesl hluboký hlas. “Přeje si více světla?”

“To by bylo vítané,” odvětil Pug.

Najednou místnost vzplanula světlem, jako by slunce prozářilo paprsky skleněné stěny. Pug se rozhlédl, jeliko u celé roky tuto místnost nenavtívil. Bylo to sklepení, umístěné hluboko pod městem Sethanonem, kde kdysi Tomas přelstil zaklínání Dračího vládce Draken-Korina, a kde Pug s ostatními svedli bitvu, aby zapečetili trhlinu, je hrozila, e zničí celé Království, pokud ne celou Midkemii.

Bytost před ním měla tělo velké dračice, Ryath, ale mysl v něm uzavřená byla starodávnou bytostí: větkyní z Aalu. V tom obrovském zápase se drak při vítězství nad Pánem běsu veho vzdal. Vyádalo si to magii neuvěřitelné síly a obratnosti, aby se v těle udrela jiskra ivota poté, co mysl a due odlétly, a aby Větkyně mohla najít ivého hostitele. Drakovy přirozené upiny byly vyhlazeny a provizorní řeení proměnilo stvoření do bytosti nepřekonatelné velkoleposti. Celé věky byl pod městem ukryt poklad velkého Dračího vládce, ne poskytl drahokamy, které byly pouity pro obnovu zničených upin, a vytvořil tak bytost na tomto světě nedostiitelnou v majestátnosti a moci - velkého skvostného draka. Světlo tančilo nad mozaikou tisícovky kamenů a stvoření vypadalo, e při pohybu září, přestoe se nehýbalo.

“Cyklus obnovy proběhl dobře?” zajímal se Pug.

“Ano,” odvětila Větkyně. “Cyklus roků proběhl a opět jsem nabyla svých vekerých znalostí.” Vyslala telepatický povel a tucet muů v bílém vstoupilo do místnosti. “To jsou mí společníci.”

Pug přikývl. Tito mui dospěli k pochopení podstaty velkého draka Sethanonu a dobrovolně se vzdali své svobody výměnou za mnohonásobně delí ivot a za čest slouit vyí moci.

Nebo Větkyně byla víc, ne obyčejným jasnovidcem. Měla schopnost vidět mnoho moných následků, které by mohly z daných moností vzniknout, stejně jako varovat ty, jim věřila, kdyby se ocitli na prahu váného nebezpečí. A ona nikomu jinému na celém světě nevěřila tolik, jako Pugovi. Bez jeho zásahu by poslední z rasy Aalu - moná nejstarí rasy na světě - zahynul u před sto lety. Na znamení pozdravu Pug kývl společníkům Větkyně a oni jeho pozdrav opětovali.

“Ví, proč jsem tady?“otázal se Pug.

“Váné ohroení se blíí, rychleji, ne si myslí, ale

“

“Co?” zeptal se Pug.

“Není to to, co si myslí, e je.”

“Dasatové?”

“Jsou do toho zataeni a jsou v tuto chvíli hlavní příčinou, ale za nimi stojí mnohem větí nebezpečí.”

“Bezejmenný?”

“Jetě větí.”

Pug zůstal jako opařený. Z jeho pohledu nemohlo být ve vesmíru nic “víc” ne vyí bohové. Zkoncentroval své mylenky. “Copak můe existovat větí ohroení, ne Bezejmenný?”

“Můu ti říci pouze toto, Pugu z Crydee. Napříč časoprostorem přesahuje bitva mezi dobrem a zlem ve ostatní. Co vnímá ty, je jen nejmení částí této bitvy. Je nekonečná, začala dříve, ne první z Aalu povstal z bahna naeho domovského světa, a bude trvat, dokud poslední hvězda nezhasne. Je to část samotné látky reality a vechny bytosti v tomto konfliktu bojují, i kdy si toho nejsou vědomy. Některá stvoření ijí své vlastní ivoty v míru a bezpečí, zatímco jiná bojují, protoe jinak nemohou. Některé světy jsou ráji, zatímco jiné jsou nekonečnou bídou. Kadý z nich je svým způsobem součástí rozsáhlejí rovnováhy a jako takový je kadý v tomto zápase důleitým bitevním polem. Mnoho světů je v rovnováze.” Větkyně se na chvíli odmlčela a pak pokračovala: “Některé světy balancují na okraji.”

“Midkemie?”

Velký drak přikývl. “Tvůj ivotní čas je ve srovnání s ostatními smrtelníky dlouhý, ale v tomto zápase to, co postihne tento svět, proběhne jako mrknutí boího oka. Midkemie byla dlouhou dobu bez vlivu Bohyně dobra. To, s čím jste ty a tvoje konkláve začali, otupilo úsilí Bezejmenného na více ne století. On vak leí a spí. Pouze sny a vzpomínky jsou jeho oblíbenci. Dle tvých měřítek jsou mocné, ale nejsou ničím ve srovnání s tím, čemu bychom čelili, kdyby se Bezejmenný probudil.”

“Budí se?”

“Ne, ale jeho sny jsou horečnatějí a jeho věci se chopila jiná bytost, jetě mocnějí a přináející záhubu.”

Pug stál jako zkamenělý. Nedokázal si představit ádnou jetě mocnějí a záhubu přináející bytost, ne byl Bůh zla. “Jaká bytost by snad mohla

” Nedokázal dokončit otázku.

“Temný bůh Dasatů,” odpověděla Větkyně.

*

Pug se zhmotnil ve své pracovně. Rychle přehlédl místnost, aby zjistil, jestli je sám, nebo jeho ena si často hověla v rohu, kde mohla v klidu číst, zatímco on byl pryč. To, co mu Větkyně právě řekla, jím otřáslo. Sám sebe dosud povaoval za mue zkueného, mue, jen čelí katastrofickým událostem a přeívá je, mue, co u viděl nespočetné hrůzy a přečkal je, mue, který stál tváří v tvář Smrti v její vlastní síni a vrátil se zpět do říe ivých. Tohle vak bylo nad jeho chápaní, a on se cítil být přemoen. Nepřál si v tuto chvíli nic jiného, ne se odebrat na nějaké tiché místo a týden spát. Přesto věděl, e takové pocity jsou pouhým důsledkem oku, který právě zail, a e brzy pominou, jakmile se těmi problémy začne pořádně zabývat. Ach, v tom vak byl ten zakopaný pes, jak znělo staré úsloví. Kde začít? S problémem tak ohromným, jakému teď čelilo konkláve, se cítil jako dítě, po kterém ádají, aby svými ručičkami pohnulo celou horou.

el ke skříňce v rohu a otevřel ji. Uvnitř stálo několik lahví, v jedné silný nápoj, který mu Caleb přivezl před rokem. Whisky z Kennochu. Pug si ji zamiloval. Měl tam také sadu křiálových pohárů, kterou mu nedávno věnoval keshanský císař. Nalil si malý douek whisky.

Usrkával ostrý, ale přesto uklidňující a uspokojující nápoj, a cítil, jak se mu teplo íří z úst do hrdla. Zavřel skříňku a přeel k velké dřevěné bedýnce leící na knihovně. Tvarem byla jednoduchá, přesto krásně vyřezávaná, z akátového dřeva, přesně seskládaná a slepená bez jediného mosazného či elezného hřebíku. Postavil pohár vedle a zvedl víko. Odloil je stranou a nahlédl do bedýnky, kde spočíval jediný kousek pergamenu.

Pug si povzdechl. Očekával, e ho tam najde.

Jednoho rána před lety se bedýnka objevila na stole v jeho pracovně ve Hvězdně. Byla chráněna kouzlem a jeho překvapilo ne to, e byla chráněna, ale e byla chráněná způsobem, který rychle rozpoznal. Bedýnka vypadala, jako by ji začaroval on sám. Protoe čekal léčku, přenesl sebe i bedýnku daleko od Hvězdného ostrova a vztyčil kolem sebe ochranné kouzlo. Potom bedýnku snadno otevřel. Obsahovala tři vzkazy.

První zněl: “Byla to spousta práce pro nic a za nic, e?”

Druhý říkal: “A bude James odjídět, dej mu instrukce, aby toto řekl mui, kterého potká: “Magie neexistuje”.”

A na posledním stálo: “Dbej na to, abys nikdy neztratil tuto schránku.”

Rukopis byl jeho vlastní.

Celé roky Pug skrýval tajemství této schránky, nástroje, který mu umoňoval posílat sobě samotnému vzkazy z budoucnosti. Čas od času nad nástrojem přemítal, ve chvílích volna jej zkoumal, protoe věděl, e jednou určitě její tajemství odhalí. Nebylo jiné vysvětlení, ne e posílá zprávy sám sobě.

Osmkrát během let schránku otevřel, aby v ní objevil novou zprávu. Netuil, jak to poznal, ale jakmile zpráva dorazila, pocítil, e nastal čas zase jednou schránku otevřít.

Jedna zpráva zněla: “Věř Mirandě.” Dorazila předtím, ne potkal svou enu, a kdy se s ní poprvé setkal, uvědomil si, proč si tu zprávu poslal. Jeho ena byla nebezpečná, mocná a svéhlavá, a pro něj v té době představovala velkou neznámou.

Ani teď jí jetě úplně nevěřil. Věřil její lásce k němu a k jejich synům a taky jejímu zapálení pro společnou věc. Ale Miranda často vedla vlastní agendu, ignorovala ho jakoto vůdce a přebírala záleitosti do vlastních rukou. Celé roky měla pehy, kteří pro ni pracovali jako návdavek k těm, kteří pracovali pro konkláve. Ona i Pug během let proli několika bouřlivými hádkami. Několikrát souhlasila s tím, e svou činnost udrí v rámci cílů, které schválilo konkláve, ale přesto vdy dokázala dělat to, co sama chtěla.

Váhal. I kdy na tomto pergamenu bylo něco, co vědět musel, bylo to i cosi, co se zdráhal vědět. Nakor se stal první osobou, které kdy o těchto zprávách řekl - a to právě před rokem - přestoe o samotné schránce věděl stále jenom Pug. Miranda ji povaovala za pěknou dekoraci.

Kdy Pug začal rozvinovat pergamen, zauvaoval - a ne poprvé - jestli tyto zprávy mají zajistit, e se určitá věc přihodí, nebo jestli mají zabránit, aby se něco hrozného nestalo. Moná mezi těmi dvěma monostmi nebyl rozdíl.

Podíval se na pergamen. Zdravily ho dva řádky jeho vlastního rukopisu. První říkal: “Vezmi Nakora, Magnuse a Beka, nikoho jiného.” Druhý hlásal: “Jdi na Kosridi, pak na Omadrabar.”

Pug zavřel schránku a posadil se za pracovní stůl. Četl sdělení několikrát, jako by snad dokázal rozliit hlubí význam skrytý za těmi dvěma jednoduchými řádky. Pak se opřel a usrkl z poháru. Kosridi rozpoznal jako jméno světa, jen bůh Banath ve vizi ukázal Kaparovi z Olaska. Byl jedním ze světů, který osidlovali Dasatové. Kde leí Omadrabar, neměl Pug nejmení ponětí. Věděl vak jedno: musí nějak najít cestu do druhé říe bytí - do roviny reality, do ní se nikdo z tohoto světa, pokud mu bylo vůbec známo, dosud neodváil. Odtamtud se nějak on a jeho společníci musí dostat na dasatský svět Kosridi a z něj na tenhle Omadrabar. A ničím jiným si nebyl tak jistý ne tím, e Omadrabar bude nejnebezpečnějím místem, které kdy navtívil.

III

Následky

Kapar popustil uzdu svému koni.

Zaháněl obavy. Tohle byla tvrdá země a Kapar pocítil bodnutí předtuchy, co na něj asi čeká. Několik měsíců po začátku svého exilu v této zemi povaoval malou farmu za něco jako domov, a Jojanna a její syn mu byli blízcí jako rodina, jako nikdo jiný, koho kdy znal.

Jen krátký pohled mu stačil, aby poznal, e farma u nějakou dobu není obývána. Podle vzhledu odhadoval, e přinejmením rok. Pastvina byla přerostlá a plot na několika místech strený. Ne Jojannin manel, Bandamin, zmizel, vykrmovali několik býčků pro místního hostinského. Jak políčko s kukuřicí, tak i malé pole s penicí dusil plevel a obilí bylo vysemeněné.

Kapar sesedl a uvázal koně k uschlému mladému stromku. Stromek zasadili po jeho odchodu, od té doby vak zapomenut uhynul. Kapar se ze zvyku rozhlédl. Kdykoliv uvaoval o případných potíích, vdy prozkoumával okolí a přitom si vímal vhodných míst k léčce a k úniku. Uvědomil si, e v dosahu celodenní chůze kterýmkoliv směrem pravděpodobně není ádná jiná lidská bytost.

Vstoupil do chatrče a ulevilo se mu, e nenachází ádné známky zápasu či násilí. Vechny Jojanniny a Jorgenovy osobní věci, navzdory tomu jak skrovné moná byly, zmizely. Odchod byl uspořádaný. Kapar měl obavy, e bandité či přesouvající se kočovníci třeba ublíili jeho

komu? Přátelům?

Kaparův ivot býval jedním z privilegovaných a mocných. Hodně lidí Kapara vyhledávalo, podlézalo mu, prosilo o protekci či hledalo nějakou výhodu, ale dokud ho Magnus nepřenesl do této vzdálené země, bývalý vévoda z Olaska měl i v dětství jen málo těch, které mohl nazývat “přáteli”.

Celé dva dny Kapar Jojannu a Jorgena děsil, ne dokázal, aby pochopili, e nepřiel na tuto malou farmu, aby jim ublíil. Byl jen cizinec, který potřebuje jídlo a střechu nad hlavou, a pracoval tvrdě, aby zaplatil za to, co dostal. Vyjednal v jejich prospěch výhodnějí obchod s místním obchodníkem a zanechal je v lepí situaci, ne v jaké je nael. Kdy odjíděl, aby se vydal svoji vlastní cestou domů, povaoval je za přátele, moná dokonce i za víc ne přátele

Nyní, o tři roky později, byl Kapar zpátky na Novindu. Hlídal tajný úkryt talnoyů, s mečem v ruce zabraňoval světtějím hrozbám, ne bylo deset tisíc očividně spících strojů k zabíjení, pokud skutečně stroje spaly. Dva mágové, starí mu jménem Rosenvar a mladí jménem Jacob, zatím studovali jednu či druhou stránku jejich podstaty. Postupovali přitom podle instrukcí, které jim zanechali Pug s Nakorem.

Nakor se nakrátko vrátil se svým společníkem Bekem, aby mágy informoval, e se od své oblíbené činnosti na delí dobu vzdálí a bude pátrat po bezpečném prostředku, kterým by vojsko talnoyů ovládl. Kapar povaoval kouzelnickou stránku těchto diskusí za mozek ochromující, ale uvítal zprávy o nastávajícím vyhlazení Nočních dravců s nadějí.

Kdy se Nakor chystal k odchodu, Kapar ho poprosil, aby si vyádal někoho na střeení těch dvou učenců, jeliko on sám měl nějaké osobní záleitosti k vyřízení, o ně se chtěl na Novindu postarat, ne se vrátí na Čarodějův ostrov. Nakor souhlasil, a jakmile poslali dalího, aby mágy chránil, Kapar se vydal na cestu na jih.

Jeliko mu chyběly kouzelnické přístroje, vyuívané ostatními členy konkláve, musel podstoupit dvoutýdenní putování.Nejblií město od jeskyní, ve kterých byli talnoyové ukryti, byla Malabra. Z ní se silnice na jih ukázala být téměř nesjízdnou. Kapar jel na koních téměř do jejich vyčerpání a během cesty je dvakrát ve městě vyměnil. Dvakrát byl také přepaden bandity a třikrát podstoupil prohlídku místními vojáky - dvě z těchto setkání vyústily v úplatky.

Nyní se u něho dostavil pocit marnosti. Doufal, e najde Jojannu a Jorgena, ačkoliv si nebyl jistý, co by si počal, kdyby je opravdu nael. Do vyhnanství na Novindus ho poslali za trest kvůli jeho roli při vyhlazení kmene Orosiniů a jeho pletichám vůči okolním zemím. Trochu se očistil v očích svých dřívějích nepřátel tím, e přinesl konkláve zprávu o talnoyovi, a bylo mu zcela odputěno, kdy přijal úkol a překazil spiknutí Nočních dravců proti císařskému trůnu ve Velké Keshi. Pocioval vak neodbytný smysl pro povinnost vůči Jojanně a Jorgenovi. Pro Kapara znamenal nesplacený dluh něco jako sně, která se časem nepřestane rozlézat. Chtěl vědět, e jsou oba v bezpečí a chtěl jim zanechat dostatek bohatství, aby si byl jistý, e budou dobře ít po zbytek svého ivota.

Malý váček s mincemi, který nosil, z něj v této zemi činil boháče. Pěky i na voze u cestoval po silnicích Východních plání a viděl podmínky, panující po velké válce se Smaragdovou královnou. I třicet let po ukončení války země jetě stále zápasila o zotavení. Měďáky byly k vidění zřídka, stříbrné mince téměř nikdy a jeden jediný zlaák měl dokonce cenu lidského ivota. Kapar měl u sebe dost zlata, aby si najal maličkou armádu a prohlásil se za místního lechtice.

Opustil chatrč a zvaoval, co dělat dál. Cestou na farmu procválal bez zastavení vesnicí Heslagnam, a ta byla na jeho cestě zpátky k jeskyni s talnoyi. Měl by tam dojet po západu slunce. Kdy tam s Jojannou a Jorgenem kdysi poprvé z farmy cestoval, trvalo jim to pěky dva dny a půl dopoledne. A i kdy hostinec nestál ani za zmínku, byl po ruce a on v posledních třech letech spal na daleko horích místech.

Pobídl koně a dorazil do vesnice Heslagnam krátce poté, co se setmělo. Dřevěný hostinec na spadnutí byl stejný, jak si ho pamatoval, i kdy vypadal, jako by snad měl mít nový nátěr z bílého vápna. V té tmě se to dalo těko rozeznat.

Kdy vjel do dvora a nikdo se neobjevoval, odsedlal koně a vyhřebelcoval ho. Ne skončil, byl unavený, podráděný a tuze moc potřeboval to, co je v této části světa povaováno za dobré pití.

Kapar obeel hostinec k předním dveřím a otevřel je. Hostinec nebyl obsazen, a na dva vesničany, kteří seděli u stolu proti krbu, a majitele hostince, mue s tlustým krkem jménem Sagrin, který stál za výčepním pultem. Kapar vykročil k mui s býčí íjí, který ho pozorně sledoval.

“Já obličeje nezapomínám,” prohlásil Sagrin, “i kdy si nevzpomínám na jméno. U jsem tě někdy viděl.”

“Kapar,” odvětil bývalý vévoda a svlékal si rukavice. “Mám koně vzadu venku. Kde je tvůj podomek?”

“Nemám ádného,” odpověděl Sagrin. “Ve městě nejsou chlapci. Vechny odvlekli, aby slouili ve válce.”

“Jaké válce?”

“Kdo ví? Vdycky je nějaká válka, e jo?” Palcem ukázal přes rameno zhruba směrem ke dvoru. “Můe koně ustájit zdarma, vzhledem k tomu, e nemám nikoho, kdo by se o něj postaral, ale bude si muset ráno koupit vlastní krmení v Kelpitově obchodě přes cestu.”

“Mám oves v ranci. Postarám se o koně, ne půjdu spát. Co má k pití?”

“Pivo a nějaké víno. Pokud jsi znalec vína, dej si pivo,” doporučil hostinský.

“Tak tedy pivo.”

Sagrin natočil pivo a trochu zailhal, jak po očku Kapara sledoval. “Byl jsi tady, co? Před dvěma roky?”

“Spí před třemi.”

“Nedokáu tě úplně zařadit

“

“Kdy si sedne na zem a podívá se na mě zespodu, moná si vzpomene,” napověděl Kapar. Napil se. Pivo bylo takové, jak si je pamatoval. Slabé a doporučit se moc nedalo, bylo vak studené a orosené.

“Aha,” vyhrkl Sagrin. “Ty jsi ten chlap, co přiel s Jojannou a jejím klukem. Teďka jsi oblečený o dost lépe.”

“Správně,” přitakal Kapar. “Jsou někde poblí?”

Sagrin pokrčil rameny. “Neviděl jsem Jojannu víc ne rok.” Naklonil se. “Chlapec utekl a ona skoro zeílela. Myslím, e se ho vydala hledat. Prodala dobytek a mulu Kelpitovi, a pak nala obchodníka, co mířil na jih. Říkal, e ji za poplatek vezme s sebou.” Sagrin pokrčil rameny, ale v hlase měl lítost. “Pravděpodobně je pohřbená pod nějakými skalami den nebo dva na jih odsud.”

“Jorgen utekl?” zeptal se Kapar. Znal Jojannu a jejího syna dost dobře na to, aby věděl, e je chlapec své matce oddán, a nedokázal si představit ádný důvod, proč by měl Jorgen utíkat z domova.

“Prola tudy skupina vojáků a na farmu se doneslo, e chlapcův táta slouí ve vojenské jednotce u Higary - Bandamina zřejmě naverbovala jednotka

no, byli to otrokáři, a u se nazývali jakkoliv, ale protoe prodávali ty, které zajali, do muboyského vojska, říkali si “verbíři”.”

Kapar si připomněl poměrně příjemnou večeři s brigádním generálem, který byl bratrancem Raje z Muboyi. Kdyby ho Kapar dokázal najít, mohl by

co? Zařídit, aby Bandamina propustili?

“Jak pokračuje tahle válka?” otázal se Kapar.

“Naposledy jsem zaslechl, e Muboya donutila Sasbatabu vzdát se a e teď pobíjí jakéhosi banditského lorda jménem Okanala, aby ovládla dalí dibec země, kterou chce. Přesto straním chlapci Rajovi. Po odchodu jeho vojska jsou země, které za sebou zanechává, skoro tak klidné, jakými byly před válkou Smaragdové královny. Ké by byl poslal některé ze svých chlapíků sem nahoru, aby se věci utiily odsud a po hnoucí písky.” Jeliko Sagrin viděl, e je Kaparův dbánek prázdný, zeptal se: “Jetě?”

Kapar se odsunul od pultu. “Za chvíli. Nejdřív mě nech nakrmit koně a ujistit se, e má dost vody.”

“Zůstane?”

Kapar přikývl. “Budu chtít pokoj.”

“Vezmi si, který chce,” nabídl Sagrin. “Mám jehněčí na roni a chleba jsem pekl včera.”

“To bude vyhovovat,” zhodnotil Kapar. Vyel z výčepu.

Noční vzduch byl chladný. V téhle zemi panovala zima, byl vak dostatečně na severu a dost blízko hnoucím pískům, e tu nikdy skutečná zima nebyla. el do stáje a vzal si vědro. Naplnil je u studny a ujistil se, e je ve labu dost vody. Nasadil koni pytlík s ovsem a důkladně si zvíře prohlédl. Dost ho hnal a chtěl se ujistit, e je valach v pořádku. Na polici vedle jakési bezcenné staré plachty zahlédl leet starý kartáč na hřebelcování, zvedl ho a začal koni hřebelcovat srst.

Během hřebelcování se Kapar ztratil v mylenkách. Část v něm se sem chtěla vrátit, vystavět novou vlastní říi, ale v posledních dnech se předtím probuzená ctiádost v jeho srdci utiovala. Nikdy vak zcela nezmizela. A u byl výsledek vlivu íleného kouzelníka Leso Varena na Kapara jakýkoliv, základní rysem bývalého vládce Olaska stále byly ambice.

Mui, kterým vnáení pořádku do zmatku přináelo uspokojení, byli mui vizí, stejně jako mui touhy. Moc sama o sobě byla vrcholem chamtivosti, moc kvůli prospěchu jiných měla lechtickou kvalitu, kterou on zrovna začal oceňovat při pozorování muů, jakými byli Pug, Magnus a Nakor, lidí, kteří dokázali konat neuvěřitelné věci, i kdy jen hledali, jak učinit svět bezpečnějím místem pro vechny.

Při té mylence zavrtěl hlavou. Uvědomil si, e nemá ani legální ani etický základ, aby tady říi zaloil. Stal by se jen dalím samozvaným lordem - banditou, odkrajujícím své vlastní království.

Kdy odkládal kartáč na hřebelcování, povzdechl si. Raději najde generála Alenburga a zapíe se do Rajových slueb. Kapar nepochyboval, e by si rychle vyslouil povýení a získal pod své velení vlastní vojsko. Ale dokázal by vůbec vstoupit do slueb ve vojsku někoho jiného?

Zastavil se a začal se smát. Co to teď dělá? Slouí konkláve navzdory skutečnosti, e nikdy nesloil formální slib věrnosti komukoliv z nich. Od chvíle, kdy Puga a jeho společníky informoval o talnoyovi a o hrozbě z domovského světa Dasatů, kterou mu ukázal Kalkin, dělal Kapar poslíčka a plnil úkoly pro Konkláve.

Kdy Kapar dorazil ke dveřím hostince, jetě pořád se chechtal. Rozhodl se, e bude slouit této zemi, stejně jako zbytku světa. Jeho dny, kdy vládl, byly pryč. Jakmile zatlačil a otevřel dveře, pomyslel si: aspoň bude ivot zajímavějí.

*

O deset dní později vedl Kapar svého koně přeplněnými ulicemi Higary. Během uplynulých tří let se město změnilo. Vude byly vidět známky prosperity. Nová výstavba přeměňovala toto městečko v malé velkoměsto. Kdy posledně Higarou projíděl, bylo to shromaditě pro vojsko Raje z Mubayi, odkud se chystali zaútočit na jih. Jediní mui, které teď bylo moné zahlédnout v uniformách, byli městtí stráníci. Kapar zaznamenal, e jsou oděni v barvách, které připomínaly řádné vojsko - jasné znamení, e je nyní Higara pevnou součástí Muboyi bez ohledu na její předchozí spojenectví.

Kapar nael tuté hospodu, v ní před třemi lety hovořil s generálem Alenburgem, a zjistil, e byl znovu nastolen její dřívějí klid. Namísto vudypřítomných vojáků vyběhl ze stáje chlapec, aby se postaral o Kaparova koně. Chlapec byl přiblině stejně starý jako Jorgen, kdy ho Kapar viděl naposled, co mu připomnělo, proč tuto cestu podstupuje. Kapar zahnal narůstající pocit marnosti z hledání jednoho chlapce a jeho matky v této rozlehlé zemi a vloil chlapci do dlaně měďák. “Smyj z koně pínu z cest a vyhřebelcuj ho,” uloil chlapci. Ten se usmál, zatímco strkal minci do kapsy, a řekl, e to udělá.

Kapar vstoupil do hospody a rozhlédl se. Byla plná obchodníků, kteří právě obědvali, a dalích, kteří se strojili k odchodu. Kapar si to namířil k pultu a barman na něj kývl. “Pane?”

“Pivo,” poručil Kapar.

Kdy se před ním usadil dbánek, vylovil dalí měďák a barman jej zvedl. Potěkal jej, rychle vytáhl zkuební kámen, porovnal barvu mince, nače prohlásil: “Za ten budou dvě.”

“Dej si jedno sám,” vyzval jej bývalý vévoda.

Barman se usmál. “Na mě je trochu brzy. Moná později. Díky.”

Kapar přikývl. “Kde je v těchto dnech místní posádka?”

“ádnou nemáme,” vysvětlil barman. Ukázal zhruba směrem k jiní silnici. “Dole u Dondie posádka je, dobrý den jízdy. Vytáhli odtud vechny vojáky, kdy byla obklíčena Sasbataba. Máme tady hlídku jednou týdně a je tu taky jednotka městské stráe, aby pomohla konstáblům, kdyby bylo třeba. Ale stručně řečeno, cizinče, je tady klid, a se to blíí téměř míru.”

“Musí to být vítaná změna,” zhodnotil Kapar.

“S tím nemůu nesouhlasit,” přisvědčil barman.

“Má volný pokoj?”

Barman přikývl a vytáhl klíč. “Nahoru po schodech, poslední dveře vlevo. Je s oknem.”

Kapar si vzal klíč. “Kde je kancelář místního konstábla?”

Barman ho nasměroval. Poté, co Kapar dopil pivo a dojedl nevýrazné jídlo zahrnující studené hovězí a sotva ohřátou zeleninu, vyrazil do kanceláře konstábla. Nemusel jít daleko. Cestou byl zavalen zvuky a pohledem na překypující obchodní centrum. A u byl dřívějí vzhled Higary jakýkoliv, teď to bylo oblastní podhoubí pro roziřování teritoria. Na krátký okamik Kapar pocítil bodnutí lítosti. Flyn a ostatní obchodníci z království by na místě, jako bylo tohle, nalezli bohatství, které hledali. Čtyři obchodníci z Ostrovního království byli zodpovědní za to, e se do Kaparova vlastnictví dostal talnoy. Vichni zemřeli, ani by měli sebemení tuení o roli, kterou hrál.

Vzpomínaje na ďábelský nástroj, ptal se Kapar sám sebe, jestli by si neměl stanovit hranici, jak dlouho bude Jojannu a Jorgena hledat.

Kancelář konstábla nael snadno. Rozrazil dveře.

Mladý mu, oblečený v tunice se znakem, vzhlédl od stolu, který slouil jako pracovní deska. Se sebevědomým výrazem, který mohl nasadit jen chlapec, jemu nedávno dali zodpovědnost, se zeptal: “Co pro tebe můu udělat?”

“Někoho hledám. Vojáka jménem Bandamin.”

Pohledný mladík se světle hnědými vlasy a s rozesetými pihami se pokusil vypadat, jako e přemýlí. Po chvíli řekl: “To jméno neznám. U které jednotky je?”

Kapar pochyboval, e by snad měl chlapec nějaké povědomí, kde Bandamin je, i kdyby mu název jednotky řekl. “Nevím. il venku ve vesnici na severu a naverbovali ho do sluby.”

“Naverbovaný, hm?” zamumlal mladíček. “Velmi pravděpodobně je s pěchotou jině odsud.”

“A co chlapec? Asi jedenáctiletý.” Kapar se pokusil odhadnout, jak asi Jorgen mohl vyrůst od chvíle, kdy ho naposledy viděl, a ukázal rukou. “Asi takhle vysoký. Blonďák.”

Mladý konstábl pokrčil rameny. “Tím městem pořád prochází spousta chlapců. Pomocníci v kuchyni z karavan, nosiči, bezdomovci, zlodějíčci. Snaíme se je dret pryč z ulic, jak můeme - někteří z nich končí v gangu.”

“Kde bych nael takový gang?”

Mladý mu se na Kapara upřeně zahleděl, co měl bývalý vévoda zřejmě povaovat za podezíravý pohled, ale dodalo to mladíkově výrazu jen na směnosti. “Proč toho chlapce hledá?”

“Jeho otce odvedli do armády. Chlapec ho el hledat. A jeho matka je hledá oba.”

“A ty hledá tu matku, e?”

“Vechny,” odvětil Kapar. “Jsou to přátelé.”

Mladík pokrčil rameny. “Lituji, ale my zaznamenáme jen ty, kteří dělají potíe.”

“A co ten gang chlapců?”

“Obvykle je najde poblí karavanseráje nebo na triti. Kdy se jich sejde moc pohromadě, rozeeneme je, ale oni se prostě sejdou někde jinde.”

Kapar poděkoval mladému konstáblovi a vyel z kanceláře. Rozhlédl se na obě strany runé ulice, jako by hledal inspiraci. Cítil se jako mu prodírající se bitevním polem a hledající jeden určitý íp mezi desítkami tisíc, které byly vystřeleny. Zahleděl se na oblohu a určil čas přiblině někde na polovinu mezi polednem a západem slunce. Věděl, e tritě jsou zde plná po celý den, a to bez odpolední přestávky k odpočinku, na rozdíl od teplejích oblastí Velké Keshe. Tady byla tritě přecpána kupci a podomními obchodníky a skoro do západu slunce. Potom nastal frenetický shon aktivity, jak obchodníci končili den. Kapar měl asi dvě a půl hodiny, ne slunce zapadne.

Doel na tritě a rozhlédl se. Tritě bylo náhodně uspořádány na rozlézajícím se náměstí, vytvořeném spíe náhodou ne plánovitě. Kapar měl za to, e původně existovala skrz město jedna hlavní cesta - silnice od severu k jihu, která této oblasti dominovala. Někdy během let posunuly okolnosti cestu o asi sto yardů na východ a od tohoto místa vude kolem byly vystavěny budovy. Výsledkem bylo, e půl tuctu meních ulic a hrst alejí směřovalo z této oblasti ven. Prázdný prostor v centru slouil jako tritě.

Kapar zahlédl pěknou řádku dětí. Větina z nich pomáhala svým rodinám v krámcích či ve stanech. Na higarském triti vládl jen malý řád, a na obecné ustanovení, e zřejmě nikomu není dovoleno postavit stan, krámek či stůl v centru náměstí. Tam se tyčil osamocený stojan lucerny, rovnoměrně vzdálený od křiovatek bočních ulic tvořících náměstí. Kapar k němu doel a uviděl, e z vrku visí pouívaná lucerna, take usoudil, e ji rozsvěcuje kadou noc nějaký měan, zřejmě jeden z konstáblů. Byl to jediný stojan, který v Higaře zatím zahlédl, take předpokládal, e úřad lampáře je sotva pravděpodobný. Viml si slabého nápisu vyrytého do podstavce. Kdysi v dávnověku se nějaký vládce rozhodl, e na tomto místě je nezbytný nějaký ukazatel směru. Kapar přejel rukou po starobylém dřevu, tázaje se sám sebe, jaká tajemství prolých věků vyslovená eptem si u vyslechla tato jedna lampa.

Opřel se o podstavec a přehlíel okolí. Jako zkuený lovec zaznamenal drobné věci, které by u větiny jiných unikly pozornosti. V blízkosti vstupu do jedné uličky se potloukali dva chlapci. Zjevně o čemsi diskutovali, přesto očividně sledovali okolí. Hlídka, usoudil Kapar. Ale co hlídá?

Po necelé půlhodině pozorování o tom u Kapar měl jakési ponětí. Kadou chvíli chlapec či častěji dvojice chlapců vyla nebo vstoupila do uličky. Kdy se někdo jiný dostal příli blízko, dali znamení - Kapar měl za to, e hvízdnutím či jedním slovem, přestoe byl příli daleko, aby je slyel. Kdy potenciální hrozba pominula, vydali dalí signál.

Zvědavost a současně přání ulovit informaci o Jorgenovi a jeho matce popohnaly Kapara přes tritě do vzdálené uličky. Přiblíil se, ale opatrně se zastavil tam, kde předtím viděl hlídku.

Čekal, pozoroval a znovu čekal. Cítil a zároveň viděl, e se má cosi stát. A pak to přilo.

Jako krysy vybíhající ze zaplavené stoky během náhlé průtre se z uličky vyhrnuli chlapci. Dvojice z hlídky jen vyběhla zdánlivě náhodným směrem, ale za nimi kadý ze zhruba tuctu chlapců nesl pecny chleba - někdo musel najít cestu zezadu do pekařství a vytáhnout co nejvíce čerstvého chleba, co mohl, ne pekař začal křičet na poplach. O chvíli později se přes náměstí nesly jako ozvěna výkřiky, to jak se obchodníci začali obávat, e je rabování na postupu.

Jeden z chlapců, ne víc ne desetiletý, pospíchal přímo kolem Kapara. Ten se natáhl a chňapl ho za límec pinavé tuniky. Chlapec okamitě pustil chleba a rozhodil pae. Kapar si uvědomil, e se chlapec právě chystá vyklouznout z hadrů, které mu slouily jako koile.

Místo hadrů ho tedy popadl za pinavé dlouhé černé vlasy. Mladík zaječel: “Nech mě!”

Kapar ho táhl pryč vedlejí uličkou. Kdy byl z dohledu těch na triti, otočil chlapce k sobě a prohlédl jej. Chlapec kopal, snail se kousat a bojoval s překvapující silou. Kapar vak celý svůj ivot zápasil s rozličnými divokými zvířaty, včetně jednoho nezapomenutelného a téměř katastrofického setkání s rozzlobenou vlčicí. Jediná věc mezi Kaparem a vyrváním jeho vnitřností byla, e visel na íji té bestie elezným chmatem a drel ji za ocas, dokud otcův vrchní lovčí nemohl přijít a zvíře usmrtit. Z tohoto setkání si Kapar jetě stále nesl sbírku jizev.

“Přestaň sebou mlátit a já tě dám dolů, ale musí souhlasit, e odpoví na několik otázek.”

“Nech mě!” křičel pinavý chlapec. “Pomoc!”

“Chce, aby přiel konstábl a promluvil si s tebou?” zeptal se Kapar, zatímco drel svoji zmítající se kořist dostatečně vysoko, take chlapec musel tančit na pičkách.

Chlapec se přestal zmítat. “To ne!”

“Tak mi odpověz na pár otázek a já tě nechám jít.”

“Tvoje slovo?”

“Moje slovo,” odpověděl Kapar.

“Přísahej při Kalkinovi,” vyzval ho chlapec.

“Přísahám při bohu zlodějů, lhářů a podvodníků, e tě nechám jít, kdy odpoví na moje otázky.”

Chlapec přestal bojovat, ale Kapar ho nepoutěl. “Hledám chlapce, myslím, e asi tvého věku.”

Mladý zloděj se upřeně na Kapara zadíval a varovně pronesl: “Jakýe typ chlapce jsi měl na mysli?”

“Ne typ, ale určitého chlapce jménem Jorgen. Pokud tudy proel, bylo by to zhruba před rokem.”

Chlapec si oddychl. “Znám ho. Myslím, e jsem ho znal. Blonďák, opálený, kluk z farmy. Přiel ze severu, hledal svého tátu, říkal. Málem umřel hlady, ale my jsme ho naučili jednu nebo dvě věci. Chvíli s námi zůstal. Nebyl moc dobrý v okrádání, ale dobře stavěný pro bitky. Dokázal se postavit na vlastní.”

“My?” zeptal se Kapar.

“Chlapci a já, mí kamarádi. Vichni dríme pohromadě.”

Do uličky zahnula dvojice měanů, take Kapar chlapce postavil, ale pevně ho drel za pai. “Kam el?”

“Na jih, do Kadery. Tam dole právě bojuje Raj a tam taky el Jorgenův táta.”

“Přila po něm Jorgenova matka?” Kapar popsal Jojannu a pak pustil chlapcovu pai.

“Ne. Nikdy jsem ji neviděl,” odvětil chlapec. A ne pak Kapar stačil zareagovat, vystřelil pryč.

Kapar se zhluboka nadechl a potom se otočil směrem k triti. Měl by se v noci dobře vyspat, protoe zítra se bude opět přesouvat na jih.

*

Následující týden zastihl Kapara, jak opoutí relativní prosperitu toho, co kdysi poznal a co se nyní nazývalo Království Muboya. A mladého Raje a podle titulu Maharajahu neboli “velkého krále”. Zase Kapar projíděl na koni válečným územím a zase ho několikrát zastavili a vyslýchali. Tentokrát naráel jen na malé obtíe, protoe při kadém zastavení prostě trval na tom, e hledá generála Alenburga. Kaparovo zjevné bohatství, pěkné aty a kůň v dobré kondici mu daly punc “kohosi důleitého” a bylo mu dovoleno pokračovat bez dalího vyptávání.

Vesnice, jak mu bylo řečeno, se jmenovala Timbe a prohnali se přes ni u třikrát, z toho dvakrát ozbrojené síly Muboyi. Nacházela se půl dne cesty koňmo na jih od Kadery, Maharajahovy jiní velitelské základny. Za rozbřesku vjel Kapar do vesnice. Bylo mu řečeno, e generál přiel do této vesnice, aby zkontroloval masakr, který způsobil poslední útok.

Jediná věc, která Kapara přesvědčila, e armáda Muboyi nebyla dosud poraena, byla nepřítomnost ustupujících vojáků. Ale vzhledem k dispozici těch sil, je byly jetě stále v poli, a ze zkázy viditelné vude kolem Kapar poznal, e byl Maharajahův útok zastaven. V tom lepím případě dosáhl Maharajaha patu. V tom horím během přítích dvou dnů bude následovat protiútok.

Kapar téměř neměl potíe nalézt velitelský stan, jeliko byl umístěn na vrcholku kopce a shlíel na předpokládané bitevní pole. Kdy stoupal do kopce, viděl, e postavení na jihu je zesíleno a ne dojel ke dvojici stráí, neměl pochyby o taktické situaci tohoto konfliktu.

Důstojník a stráce Kaparovi pokynuli. Důstojník se ho zeptal: “V jaké záleitosti?”

“Na slovíčko s generálem Alenburgem.” Kapar seskočil s koně.

“Kdo jsi?” zajímal se důstojník, pinavý a unaveně vypadající mladý mu. Bílý turban měl téměř edý prachem cest a vysoké kamae a holínky byly zacákané krví. Tmavě modrá tunika obou muů měla co dělat, aby skryla tmavě červené skvrny od krve jiných muů.

“Mé jméno je Kapar z Olaska. Pokud bude pamě generála zahluena konfliktem pod námi, připomeň mu cizince, který navrhl, aby u Higary ponechal lučitníky v týlu.”

Důstojník vypadal, e má chu poslat Kapara pryč, ale řekl: “Byl jsem v kavalerii, která jela na sever a kryla ty lučitníky z boku. Pamatuji se, jak se říkalo, e to generálovi navrhl nějaký cizinec.”

“Těí mě, e se na mě vzpomíná,” pravil Kapar.

Důstojník se otočil ke strái. “Podívej se, jestli má generál chvilku pro

starého známého.”

Po chvíli byl Kapar poádán, aby vstoupil do hlavního stanu. Předal otěe svého koně strái a následoval důstojníka dovnitř.

Místo o tři vypadal generál o deset let starí, ale usmál se, kdy vzhlédl. Tmavé vlasy měl nyní převáně edé a sčesané dozadu za ui. Neměl ádnou pokrývku hlavy. “Zpátky na dalí achovou partičku, Kapare?” Vstal a napřáhl ruku na pozdrav.

Kapar mu podal svou. “Nečekal bych, e si na mě bude pamatovat.”

“Nemnoho muů mi dodalo brilantní taktický plán a porazilo mě v achu ve stejný den.” Ukázal Kaparovi, aby se posadil na plátěné sedátko vedle stolu, překrytého mapou.

Potom generál naznačil svému sluhovi, aby obstaral něco k pití. “Mohl jsem tě cestou několikrát vyuít, Kapare. Má pro terén lepí oko ne větina mých velitelů.”

Kapar sklonil hlavu při tom komplimentu a přijal vychlazený pohár piva. “Kde jsi tu vůbec sehnal led?” otázal se, kdy usrkl.

“Ustupující vojska naeho nepřítele, krále z Okanaly, jak se sám nazývá, měly dům ledaře ve vesnici, kterou jsme před pár dny osvobodili. Stihli vyvléci vechny zásoby a zničit cokoliv, co by nám snad mohlo být ku prospěchu, mám zato, e jaksi nedokázali vymyslet rychlý způsob, jak rozpustit vekerý led.” Usmál se a upil z poháru. “Za co jsem vděčný.” Odloil pohár. “Kdy jsem tě viděl naposled, pokouel ses dopravit svého mrtvého přítele domů, aby ho mohli pohřbít. Co tě sem přivádí tentokrát?”

Kapar si připomenul, co se přihodilo od chvíle, kdy se naposledy potkali, a pravil: “Dritel rakve se dostal tam, kde měl být, a pak mě zaneprazdňovaly dalí povinnosti. Jsem tady a hledám své přátele.”

“Opravdu?” podivil se generál. “Myslel jsem, e jsi posledně říkal, e jste obchodníci. Teď má přátele a tady na jihu?”

Kapar chápal podezíravost generála, který právě prohrál velkou bitvu. “Ve skutečnosti jsou ze severu. Mu jménem Bandamin byl přinucen do armády vstoupit úplně nahoře na severu. Myslím si, e ho zřejmě zajali otrokáři, kteří s velkou pravděpodobností obchodovali ilegálně mimo Muboyu s tvými verbíři.”

“To by nebylo poprvé,” podotkl generál. “Za války je zachovávání ohledů těí ne jindy.”

“Měl enu a syna. Syn dostal zprávu, e je otec s tvým vojskem, a přiel ho sem na jih hledat. Matka la za synem.”

“A ty jsi el za matkou,” doplnil Alenburg.

“Rád bych dostal ji i chlapce zpátky domů do bezpečí.”

“A manela?” otázal se generál.

“Jeho také, samozřejmě,” odpověděl Kapar. “Existuje nějaká kupní cena?”

Generál se rozesmál. “Kdybychom muům dovolili vykoupit se ze sluby, měli bychom jen velmi ubohou armádu, protoe ti nejbystřejí z nich by si prostředky vdycky nali. Ne, jeho sluba je na pět let bez ohledu na to, jakým způsobem ho zapsali.”

Kapar přikývl. “Ani mě to moc nepřekvapuje.”

“Klidně se poohlédni po tom chlapci a jeho matce. Chlapci z trénu jsou pod kopcem za řekou západně odsud. Větina enských, manelek i markytánek je poblí.”

Kapar dopil pivo a pak vstal. “Nebudu dál utrácet tvůj čas, generále. Byl jsi velkomyslný.”

Jakmile se otočil k odchodu, generál se zeptal: “Co si o tom myslí?”

Kapar zaváhal a potom se k němu obrátil. “Je po válce. Nastal čas jednat o míru.”

Alenburg se opřel a přejel si ukazováčkem a palcem podél čelistí. Lehce se chvíli tahal za bradku. “Proč to říká?”

“Naverbovali jste vechny tělesně schopné mue v okruhu tří set mil, generále. Cestou sem jsem projel dvěma městy, půl tuctem městeček a dvacítkou vesnic. Zůstali v nich pouze mui přes čtyřicet let a chlapci pod patnáct. Vichni mui způsobilí boje jsou u ve tvých slubách. Vidím, e se zakopává směrem k jihu. Očekává z té strany protiútok, ale jestli má Okanala vůbec s čím přijít, probije se tvým levým křídlem, přeene se přes tebe a zaene tě zády k řece. Tvá nejlepí volba je stáhnout se zpět do města a zakopat se tam. Generále, toto je tvoje fronta nejméně pro přítích pět let, pravděpodobně vak pro deset. Nastal čas tuto válku ukončit.”

Generál přikývl. “Ale ná Maharajaha má vizi a přeje si tlačit na jih, dokud nebudeme dostatečně blízko Města na Hadí řece. Pak budeme moci prohlásit vechny Východní pláně za zpacifikované.”

“Myslím, e tvůj ambiciózní mladý lord si i představuje, e jednoho dne snad převezme město a připojí je k Muboyi,” předloil Kapar.

“Snad,” pravil Alenburg. “Ale ve vem ostatním má pravdu. Mí pehové hlásí, e Okanala se taky opevňuje. My oba jsme vyčerpáni.”

“Nevím nic o zdejí politice,” řekl Kapar, “ale jsou časy, kdy příměří je gestem, jak si zachovat tvář, a časy, kdy je to nezbytností a jedinou monou cestou, jak předejít zničení. Vítězství uniklo a obrana vyčkává na obou stranách. A tvůj Maharajaha provdá či oení jednoho ze svých příbuzných s jedním z králových a vyhlásí příměří.”

Generál vstal a nabídl Kaparovi ruku. “Jestli najde své přátele a dopraví je domů, Kapare z Olaska, jsi kdykoliv vítán v mém stanu. Kdy se vrátí, udělám z tebe generála, a jakmile nastane čas, probijeme se dolů k moři společně.”

“Udělá ze mne generála?” pousmál se Kapar.

“Ach ano, kdy jsme se posledně setkali, byl jsem velitelem brigády,” zareagoval generál a úsměv Kaparovi oplatil. “Teď velím armádě. Můj bratranec oceňuje úspěch.”

“Aha,” pravil Kapar, kdy mu potřásal pravicí. “Pokud mě popadne ctiádost, vím, kde tě najdu.”

“Hodně těstí, Kapare z Olaska.”

“Hodně těstí, generále.”

Kapar vyel ze stanu a nasedl na koně. Vedl valacha krokem po úbočí kopce ke vzdálené rokli, kterou protékala sluně veliká řeka.

Jak se blíil k zásobovacím vozům, vnímal narůstající neklid, jeliko vude kolem viděl pozůstatky bitvy. Tradice války zakazovala útočit na chlapce či eny, kteří doprovázeli vojsko, byly vak časy, kdy se na to nehledělo, nebo kdy se odliv a příliv konfliktu prostě přelil přes nebojující.

Několik z chlapců, které spatřil, bylo zraněných, někteří méně, jiní váněji, a řada z nich byla ovázána. Pár jich leelo na slamnících pod vozy a spalo, jejich zranění je činila neschopné jakékoliv činnosti. Kapar zamířil ke statnému mui v krví potřísněné tunice, který seděl na voze a naříkal. Vedle něj na kozlíku leel před chvílí sejmutý kovový kyrys a stejně tak i přilba s perem. Mu zíral do dálky. “Jsi velitel trénu?” zeptal se Kapar.

Mu sotva kývl. Slzy mu pomalu stékaly po lících.

“Hledám chlapce jménem Jorgen.”

Mu zaal zuby a pomalu slezl z vozu. Kdy stál před Kaparem, vyzval ho: “Pojeď se mnou.”

Vedl Kapara přes malý pahrbek k místu, kde skupina vojáků kopala mohutný příkop, zatímco chlapci nosili dříví a kbelíky čehosi, co Kapar předpokládal, e je olej. To neměly být jednotlivé hranice pro zemřelé, to měl být hromadný pohřeb ehem.

Mrtví byli srovnáni na druhé straně příkopu, připravení, aby je přenesli a umístili na vrek dřeva, ne na ně nalijí olej a pochodněmi je zaehnou. Ve třetině cesty podél řady se mu zastavil. Kapar se podíval z koňského hřbetu dolů a spatřil tři těla, leící těsně při sobě.

“Byl to takový hodný chlapec,” pravil velitel trénu. Hlas mu zhrubl z vyvolávání povelů, z bitevního prachu, denního vedra a přikrcených emocí. Jorgen leel vedle Jojanny a vedle ní spočíval mu ve vojenském oděvu. Nemohl to být nikdo jiný ne Bandamin, nebo jeho rysy byly podobné chlapcovým.

“Přiel hledat otce před necelým rokem a

jeho matka chvíli po něm. Pracoval tvrdě, nestěoval si a matka se starala o vechny ty hochy, jako by byli její vlastní. Kdy jejich otec mohl, přidával se k nim a byla na ně radost pohledět. Uprostřed toho veho -” mávl rukou v obsaném gestu, “- nali těstí v tom, e jsou pohromadě. Kdy

” Zarazil se a oči se mu zalily slzami. “Poádal jsem otce, aby

aby se drel vzadu s trénem. Myslel jsem, e jim vem dělám laskavost. Nikdy bych nepomyslel, e se bitva převalí přes trén. Je to proti dohodě válčení! Zabili chlapce a eny! Je to proti jakémukoliv pravidlu války!”

Kapar si dal načas, aby se podíval dolů na ty tři spojené osudem a odsouzené umřít společně daleko od domova. Bandamin byl zasaen drtivým úderem do hrudi, asi palicí, jeho tvář vak byla nezměněná. Na sobě měl modro-lutou muboyskou tabardu. Ta byla vybledlá a pinavá a lehce natrená. Kapar viděl mue, jakým by se byl stal Jorgen. Byla to tvář čestného, těce pracujícího člověka. Kapar si pomyslel, e Bandamin býval muem, který se kdysi hodně smál. Leel s očima zavřenýma, jako by spal. Jojanna se zdála nezraněná, take Kapar měl zato, e ji pička ípu či kopí zasáhla do zad, moná kdy běela chránit chlapce. Jorgen měl vlasy slepené krví a hlavu v podivném úhlu k tělu. Kapara zasáhl lehký pocit úlevy, e to musela být náhlá smrt, snad bezbolestná. Cítil podivnou, nečekanou bolest. Ten chlapec byl jetě tak mladý.

Díval se na vechny tři. Vypadali jako rodina, co jen spí bok po boku. Věděl, e se svět točí dál a e nikdo jiný ne on a moná jeden nebo dva lidé na vzdáleném severu si nepovimne smrti Bandamina a jeho rodiny. Jorgen, poslední výhonek jedné bezvýznamné rodinné větve stromu byl mrtev a s ním tato linie navdy skončila.

Velitel trénu hleděl na Kapara, jako kdyby čekal, e něco řekne. Kapar se jetě jednou podíval dolů na tři těla, potom pobídl patami koně, obrátil ho a vydal se na dlouhou cestu na sever.

Jak Kapar odklusával z bitevního pole, cítil, e se cosi uvnitř něj mění v chlad a tvrdne. Bylo by hodně snadné nenávidět Okanalu za kruté nedodrování omezovačích nařízení “civilizovaného” boje. Bylo by snadné nenávidět Muboyu, e vzala mue od jeho rodiny. Bylo by snadné nenávidět kohokoliv a vechny. Kapar vak věděl, e během let on sám vydal určité rozkazy a e kvůli těmto rozkazům byly stovky Bandaminů odvedeny ze svých domovů a stovky Jojann a Jorgenů si vytrpěly svoje, či dokonce zemřely.

S povzdechem, který zněl, jako by vycházel z hloubi jeho due, se Kapar tázal sám sebe, jestli je vůbec nějaký dobrý důvod k ití, cokoliv, co překoná utrpení a nakonec smrt. Protoe kdyby byl, v tuto chvíli svého ivota byl s trpkostí nucen říkat, co by to asi bylo.

IV

Noční dravci

Vojáci se pohybovali rychle.

Eric von Darkmoor, vévoda z Krondoru, rytíř-marálek západní královské armády a správce západní marky, stál za rozsáhlým seskupením skalisek a sledoval své mue, jak pomalu zaujímají pozice. Tiché siluety proti skalám, je se utápěly v tmavých stínech zapadajícího slunce - to byla zvlátní jednotka princovy osobní stráe. Eric osobně dohlíel na jejich výcvik, zatímco sám postupoval vojenskými hodnostmi, nejprve jako kapitán princova vojska, potom velitel krondorské posádky a konečně jako rytíř-marálek.

Ti mui byli kdysi součástí královských krondorských průzkumníků, jednotky stopařů a skautů, následovníků legendárních císařských keshanských průvodců. Teď se vak tato mení elitní jednotka jmenovala jednodue “princovi mui”, vojáci, které Eric povolával za zvlátních okolností, jako byla ta, jí čelili tuto noc. Jejich uniformy byly typické: tmavě edé krátké tabardy s erbem Krondoru - orel krouící nad vrcholkem vyobrazený v tlumených barvách - a černé kalhoty s červeným páskem na boku zastrčené v těkých holínkách, vhodných pro pochod, jízdu na koni, nebo, jak byly pouity právě teď, pro plhání po skalách. Kadý mu měl na hlavě jednoduchou tmavou přilbu s hledím a v rukou krátké zbraně - meč stěí dost dlouhý, aby si zaslouil své jméno, a dlouhou dýku. Vichni byli vycvičeni v určitém souhrnu dovedností a právě teď dva nejlepí Ericovi horolezci zahajovali útok.

Eric přesunul zrak vzhůru na vrchol skalního převisu na protějí straně.

Vysoko nad nimi čněla starobylá pevnost Cavell a shlíela dolů na stezku, je se oddělovala z hlavního tahu, stezky známé jako Cavellská strouha. Skalní stěnu vedle pevnosti zdobil malý vodopád. Dopadal do jezírka na výčnělku v polovině útesu a poté spadával dolů do řeky, která strouhu původně vytvořila. Jak u to bývá zvykem, proud řeky se během let změnil a nějaká událost, geologická či lidská činnost, přinutila řeku uvelebit se na druhé straně tahu a ponechat původní koryto toku suché a prané. To jezírko bylo jejich cílem, protoe jestli mu rozum, kterého Eric nabyl u téměř před sto lety, jetě slouil, za tím jezírkem se nacházel tajný vstup, původně únikový východ z pevnosti.

Eric dovedl své vojáky do města Cavellu před rozbřeskem. Rychle je ukryl, jak nejlépe mohl, co byl v tak malém městě obtíný úkol. V poledne si vak obyvatelé města li za svými záleitostmi, pokud to jen bylo s ozbrojenými mui poschovávanými v různých budovách moné. Eric se nestaral o pehy Nočních dravců ve městě, poněvad nikomu ten den nebylo dovoleno Cavell opustit. Staral se jen o toho, kdo ve sledoval svrchu, z kopců nad městem, a Eric byl přesvědčen, e přijal vechna moná opatření.

Magnus přispěl k úsilí čarovným zaklínadlem, take pokud hlídka nebyla vysoce vykoleným uivatelem magie, těch pár minut, co zabralo přemístění stovky muů do města, mělo proběhnout bez problémů. Při západu slunce Magnus kouzlo obnovil a mui se rychle seskupili do dvou oddílů. Jeden oddíl zamířil k hlavnímu vstupu do Cavellské strouhy a druhý pod Ericovým osobním dohledem k zadní části pevnosti.

Starý voják stál bez hnutí, pozornost soustředil na rozmístění svých muů. Bylo mu skoro osmdesát pět let, ale přesto díky lektvaru, který mu dal Nakor, vypadal o třicet let mladí. Spokojený, e věci probíhají, jak mají, se otočil ke svým společníkům, Nakorovi a Magnusovi. Ti stáli poblí, zatímco osobní strá rytíře-marálka setrvávala neklidně z jedné jeho strany. Stráe se necítily zrovna pohodlně, kdy jim jejich velitel rozkázal stát opodál. Jejich osobním úkolem toti bylo chránit ho za kadou cenu.

“A teď?” zeptal se Nakor.

“Počkáme,” odvětil Eric. “Jestli budou nějak znepokojeni tímto naím přiblíením se k jejich opevnění, měli by nás vidět přicházet, a pokud tomu tak je, buď udělají něco nemilého, nebo se pokusí utéci jinou únikovou cestou.”

“Co bys udělal ty?” zajímal se Magnus.

Eric si vzdychl. “Zalezl bych dolů a předstíral, e doma nikdo není. Kdyby to nezabralo, zvaoval bych velmi nepříjemné přijetí kadého, kdo by se pokusil do pevnosti vstoupit.” Bezmylenkovitě mávl rukou, kdy dodával: “Máme staré záznamy, které i tehdy nebyly zcela přesné, ale doopravdy víme jen to, e tahle pevnost Cavell je bluditě místností a chodeb a e je v ní mnoho míst pro nastraení léčky či umístění nějaké dosti oklivé pasti. Jít tam nebude procházka růovou zahradou.”

Nakor pokrčil rameny. “Má dobré mue.”

“Ty nejlepí,” přikývl Eric. “Sám jsme je pro takový druh akce vybral a vycvičil, ale přesto se mi protiví posílat je, aby zbytečně riskovali.”

“Není zbytí, Ericu,” řekl tie Nakor.

“Jsem o tom přesvědčen, Nakore,” souhlasil starý voják. “Jinak bych tady nebyl.”

“Jak jsi na tom teď s vévodou ze Saladoru?” zajímal se Nakor.

“Neví, e jsem tady.” Eric se na Nakora podíval. “Vybral sis zatraceně patnou chvíli, kdy jsi mi to hodil na krk, starý brachu.”

Nakor pokrčil rameny. “Čas si přece nevybíráme, ne?”

“Někdy si myslím, e jsem moná měl být raději po smrti, kdyby mě toho chladného, sychravého rána kdysi dávno Bobby de Longville a Calis bývali pověsili.” Zahleděl se do dálky, kde slunce mizelo za skalami. Obrátil se k Nakorovi. “Pak jsou chvíle, kdy si to nemyslím. A bude tohle za námi, budu vědět lépe, kam patří tato chvíle.” Starý mu se usmál. “Pojďme zpátky a chvíli počkáme.”

Vedl Magnuse a Nakora dolů úzkou pěinou mezi vysokými skalními stěnami. Míjeli řady vojáků tie čekajících k útoku na pevnost na skalách nad nimi. Vzadu stáli připravení lokajové s koňmi a za nimi čekaly vozy se zásobami. Eric mávl na své páe, které stálo s chlapci vzadu u trénu.

Páe vytáhlo dva poháry a naplnilo je vínem z měchu. Nakor si jeden pohár vzal a zvedl obočí. “Podává víno před bitvou?”

“Proč ne?” odvětil vévoda a zhluboka se napil. Utřel si ústa hřbetem dlouhé rukavice. “Jako bych neměl dost starostí, posílá mě půl cesty přes království, abych vynoroval vrahy.”

Nakor pokrčil rameny. “Někdo to udělat musí, Ericu.”

Starý válečník potřásl hlavou. “il jsem u dlouho, Nakore, a zajímavěji ne větina ostatních lidí. Byl bych lhář, kdybych ti řekl, e smrt vítám, ale určitě bych byl rád, kdybych se osvobodil od svých břemen.” Upřeně se na Nakora zahleděl. “Myslel jsem, e rád jsem, ne ses tu noc objevil.”

“Potřebujeme tě,” namítl Isalánec.

“Můj král mě potřebuje,” pravil Eric.

“Svět tě potřebuje,” doplnil Nakor a ztiil hlas tak, aby ho nezaslechli ti nejblíe stojící. “Jsi jediný vysoce postavený mu v království, kterému Pug jetě věří.”

Eric kývl. “Chápu, proč se rozhodl odtrhnout od Koruny.” Znovu se napil a předal prázdný pohár páeti. Kdy mladík pohár znovu naplnil, odmávl Eric páe pryč. “Ale musel tím uvést do rozpaků královskou osobu prince z Krondoru? Veřejně? Před vojskem Velké Keshe?”

“Stará záleitost, Ericu.”

“Ké by tomu tak bylo,” vydechl Eric. Ztiil hlas jetě víc. “Dozví se to, pokud to jetě neví. Princ Robert byl znovu odvolán.”

“To je patné,” přikývl Nakor.

“Od chvíle, kdy jsem povýil, jsme v Krondoru měli tři prince, a já jsem vévoda jedině díky tomu, e král Ryan vzal lorda Jamese s sebou do Rillanonu. Mé dočasné pověření u trvá devět let, a kdy budu ít dostatečně dlouho, bude pravděpodobně trvat dalích devět.”

“Proč byl odvolán Robert?”

“Ty má lepí monosti odhalit pravdu, ne mám já,” pravil Eric. Po delím mlčení, během něho vévoda pozoroval stmívání večerní oblohy, pokračoval: “Politika. Robert nebyl nikdy ve Shromádění lordů populární. Lord James je lechtic ze západu, co vadí řadě těch, kteří by si přáli být prvními z králových rádců. James je chytrý člověk, téměř tak chytrý jako jeho dědeček.” Podíval se na Nakora. “Existovalo jméno, s ním se dalo kouzlit, lord James z Krondoru.”

Nakor se usmál. “Na Jimmyho bylo potřeba silné ruky, ne se stal vévodou. Já vím.” Pohlédl nahoru na vojáky, kteří teď byli připraveni a čekali na jeho znamení k zahájení plhu. “Přesto máme sklon si pamatovat velké věci a zapomínat chyby. A Jimmy se na chybách podílel. Kdy nebude slouit Robert, tak kdo potom?”

“Jsou tu dalí bratranci krále, schopnějí

” Eric se smutně zadíval na Nakora. “Pokud král nebude opatrný, dojde asi k občanské válce. Je přímým následovníkem krále Borrice, nemá vak vlastní syny a je tu mnoho bratranců, větina z nich s legitimním poadavkem na trůn, pokud on nezplodí dědice.”

Nakor pokrčil rameny. “il jsem u dlouho, Ericu. V různých zemích jsem viděl krále přicházet a odcházet. Národ přeije.”

“Ale za jakou cenu, starý brachu?”

“Kdo má být novým princem z Krondoru?”

“To je, oč tu běí, e ano?” poznamenal vévoda. Zároveň vstal a dal znamení svým muům, aby se připravili. Obloha byla dostatečně tmavá. Nastal čas zahájit útok na pevnost. “Princ Edward je oblíbený, inteligentní, dobrý voják a ten, kdo by mohl Shromádění sjednotit.”

“Take král bude jmenovat někoho jiného,” zachechtal se Nakor, kdy Eric vyrazil podél strouhy.

Eric nic neřekl, ale udělal jedno gesto a zpoza skal pod pevností vyběhli dva mui. Oba měli přes rameno smotána lana.

Začali plhat po skalní stěně pouze za pomoci svých rukou a nohou.

Nakor pečlivě sledoval, jak dva mui mizí ve tmě nahoře. Pohybovali se tie jako pavouci lezoucí po zdi. Nakor věděl, jak je takové plhání nebezpečné, také vak věděl, e je to jediný způsob, jak připravit lano pro vojáky dole.

Eric se otočil k Nakorovi. “Myslím, e princ Henry dostane souhlas, protoe můe být snadno nahrazen, jestlie královna Anna porodí syna. Pokud bude Edward sedět v Krondoru kdovíjak dlouho, král ho zřejmě nebude moci nahradit synem během

několika let

” Hlas se mu vytrácel, zatímco sledoval mue, jak dosahují okraje jezírka.

“Podivné místo pro únikový východ, víc ne sto stop nad zemí, e?” podotkl Nakor.

“Domnívám se, e před lety tady kolem Noční dravci něco prováděli. Moji mui hlásí stopy po nástrojích na skalní stěně. Byl tam pravděpodobně chodník dolů do úrovně strouhy, který byl zničen.” Povzdechl si. “Je čas. Kde je tvůj člověk?”

Nakor kývl směrem za ně. “Spí pod vozem.”

“Tak ho přiveď,” vyzval jej Eric von Darkmoor.

Nakor si pospíil dozadu k nákladnímu vozu, kde čekali dva chlapci zodpovědní za dohled nad vozem. Hovořili tichými hlasy, jeliko chápali, jak nebezpečná je to výprava. Přesto to byli jen chlapci a čekání je zneklidňovalo. Pod vozem leela statná postava, která se rychle probrala, kdy ji Nakor lehce kopl do holínek.

Ralan Bek se rozlámaně vyhrabal zpod vozu. Poté se napřímil do své plné výky, kdy čněl nad Nakorem. Mladík měřil est stop a est palců a tyčil se nad malinkým hráčem. Nakor věděl, e je v něm určitá část zlého boha, malinká “tříska”, jak o ní Nakor uvaoval, nekonečná částečka samotného boha, a to činilo Beka neuvěřitelně nebezpečným. Jedinou Nakorovou výhodou byly roky zkueností a to, co sám povaoval za “triky”.

“Čas?”

Nakor přisvědčil. “Budou tam za chvíli. Ví, co má dělat.”

Bek přikývl. Sehnul se a zvedl svůj klobouk, ten, který prohlásil za svoji odměnu od mue, jeho před Nakorovýma očima zabil.

Klobouk, který nosil jako čestný odznak. Černý plstěný klobouk s irokou krempou a jednoduchým dlouhým orlím perem zastrčeným za pásku dodával mladíkovi téměř floutkovský vzhled, ale Nakor věděl, e za oviálním zevnějkem mladého mue se skrývá nejen potenciál někomu ublíit, ale i nadpřirozená síla a rychlost.

Bek přeběhl ke skalní stěně a čekal. Shora se tie přehoupl kotouč provazu. Za chvíli jej následoval dalí. Vojáci k provazům rychle přivázali těí lano, a to bylo vytaeno nahoru. Kdy bylo zajitěno první lano, Ralan Bek si odepjal opasek s mečem a přivázal si jej na jedno rameno, take mu teď zbraň spočívala na zádech. S ohromnou nenuceností plhal vzhůru po laně, chodidly se pevně odráel od skalní stěny, jako by takto plhal celý svůj ivot. Ostatní vojáci jej následovali. Bekova rychlost ve plhu vak byla nedosaitelná.

Eric sledoval jeho stoupání do temnoty. “Proč tak trvá na tom, aby el první, Nakore?”

“Asi není nezranitelný, Ericu, ale dá se zabít mnohem hůř ne kterýkoliv z tvých muů. Magnus dohlédne na ty, kteří střeí hlavní vchod do pevnosti, ale pokud bude kouzlo na těchto zadních dveřích, Bek má nejlepí vyhlídku na přeití.”

“Byly doby, kdybych byl na laně první já.”

Nakor pevně stiskl příteli pai. “Jsem rád, kdy vidím, e jsi za ta léta zmoudřel, Ericu.”

“Pozoruji, e ani ty se dobrovolně nehrne tam nahoru.”

Nakor se jen zazubil.

*

Bek čekal a prsty přejíděl po obrysu dveří. Byla to skála jako kadá jiná a ve tmě, v ní trhlinu nebylo vidět, konečky prstů vymezil okraje únikového vchodu. Nechal se vést svými smysly, nebo u dříve v ivotě přiel na to, e někdy dokáe předvídat - útok, nečekaný ohyb cesty, náladu koně nebo hod kostkou. Povaoval to za svůj “cit pro těstí”.

Ano, pomyslel si. Cosi za těmito dveřmi bylo, něco velmi zajímavého. Ralan Bek nevěděl, co je to strach. Jak mu Nakor naznačil, bylo v tomto mladém mui z Novindu cosi velmi odliného, ba i cizího. Bek pohlédl dolů, kde čekal ten malý mu se starým vojákem, a zjistil, e je ve tmě sotva dokáe rozpoznat. “Svítilnu,” zaeptal a voják za ním mu podal speciálně postavenou, malou stíněnou svítilnu. Bek ji natočil směrem k Nakorovi a Ericovi, otevřel ji a opět rychle zavřel. Bylo to smluvené znamení, aby opatrně pokračovali.

Ne, e by Ralan opravdu opatrnost chápal. Ta byla jeho mysli stejně cizí jako strach. Zkouel pochopit řadu věcí, o kterých s ním Nakor mluvil, ale někdy jen přitakal a předstíral, e tomu divnému malému mui rozumí, jenom aby mu zabránil v nekonečném opakování se.

Ralan stále přejíděl prsty podél spáry, ne mu dolo, e dveře byly navreny, aby se otevíraly pouze zevnitř. Pokrčil rameny. “Páčidlo,” poádal. Voják k němu přistoupil a zasunul sochor tam, kam Ralan ukázal. Voják chvíli zápasil, dokud Bek neřekl: “Nech to na mě.”

S nadpřirozenou silou se do spáry opřel a dveře se náhle doiroka rozlétly za doprovodu protestujícího zvuku týraného kovu, jak se elezná tyč vytrhla z omezujícího mechanismu. S hlasitým řinčením narazila na kameny. Rázem měl Bek v ruce meč a chystal se vstoupit. Nedbaje na předelý hluk, otočil se Bek k vojákům a zvedl ruku, aby je zadrel. “Čekejte!” pronesl tlumeným hlasem a pak vstoupil.

Vojáci znali své rozkazy. Bek vstoupí první a oni ho budou následovat, jakmile jim dá povel, nebo po deseti minutách. Co nastane dřív. Jeden voják otočil přesýpací hodiny se značkami - červenými čárkami, které označovaly dílky po deseti minutách. Ericovi mui se usadili na bobku před vchodem, kolem okraje jezírka, a naslouchali zvuku vodopádu ve tmě.

*

Bek se pohyboval opatrně, nevímaje si toho, e nevidí. Jak postupoval, nalapoval zlehka, nepřenáel váhu, dokud si nebyl jistý, e nestojí nad dírou nebo nespoutí nějaký druh pasti.

Věděl, e by dokázal vydret hodně - během svého krátkého ivota u byl zraněn několikrát - ale neměl u chu nechat se zranit, stejně jako kadý jiný. Kromě toho, pokud Nakor říkal pravdu, měla by být vpředu velká legrace.

Mylenka na malého mue způsobila, e se Bek na chvíli zarazil. Bek ho neměl rád. Ale Bek ostatně neměl rád nikoho. Stejně tak neměl nikoho nerad. Jeho city vůči druhým byly dobře předvídatelné. Buď lo o spojence, nebo o protivníky - nebo byli nevýznamní jako kůň či jakékoliv jiné zvíře. Někdy byli uiteční, ale větinou nestáli za pozornost. Malý mu vak vzbudil v Bekovi jakési divné pocity, které nedokázal pojmenovat. Nevěděl, jestli je to důvěrnost nebo radost, či co. Těilo ho ve intenzívní: sledovat, jak mui krvácejí a řvou, nebo se divoce zmocňovat en. Věděl, e má rád boj. Řinčení oceli, křik, krev a

smrt. Před nějakým časem usoudil, e se mu líbí pozorovat, jak bytosti umírají. Fascinovalo ho sledovat, e v jednu chvíli zvíře či člověk můe ít, beze strachu se pohybovat, a v následujícím okamiku tam leí jen jako maso. Ani ne maso k uitku, pokud lo o člověka.

Bek očekával, e zabije nějaké velmi nebezpečné mue, a těil se na to.

Slabý zvuk zepředu ho přinutil zapomenout na Nakora a na vlastní zmatenost z věcí, které mu neustále starý hráč říkal. Na vzdáleném konci tunelu se někdo pohyboval a Bekovi se očekáváním chvělo celé tělo.

Měl se vrátit zpět, ztratil vak pojem o čase. Jak je vlastně deset minut dlouhých? Ostatní vojáci by měli přijít za ním, a navíc se Bek dychtivě chystal k nějakému tomu zabíjení. U to bylo hodně dlouho, co si uil pořádného boje. Nakor s ním něco provedl a jeho často bolela hlava, kdy se pokouel o věcech přemýlet. Nakor vak řekl, e je úplně v pořádku, kdy Bek zabije kadého, kdo se skrývá v této staré pevnosti, kromě bojovníků starého vojáka, co by měli přijít z druhé strany.

Ralan Bek zjistil, e se mu točí hlava, a tak s odfrknutím odsunul stranou vechny mylenky. Myslel jen na nalezení původce toho hluku, který v temnotě zaslechl. Přidal do kroku a málem spadl po hlavě rovnou do odkryté díry. Jen jeho “cit pro těstí” ho donutil se na poslední chvíli zarazit.

Vytáhl váleček, který mu Nakor dal, a zvedl víčko. Uvnitř byl svazek tyčinek, jednu z nich vytáhl. Znovu váleček zazátkoval a vloil zpět do tuniky. Potom tyčinkou rychle mávl ve vzduchu a po několika vteřinách z jejího konce vylehl slabounký plamen - jak mu Nakor slíbil. Po úplné tmě v tunelu Beka překvapilo mnoství světla, které malá hořící tyčinka dokázala poskytnout.

Bek se podíval dolů na díru, která zela u jeho nohou, ale nedokázal zahlédnout dno. Byl rád, e tam nespadl, ne proto, e by se bál zranění, ale protoe by musel čekat na dně, dokud by ho bojovníci starého vojáka nevylovili. Nevěděl, jestli by si ho vůbec vimli, pokud by jeden z nich do díry nespadl, a Bekovi se nezamlouval výhled, e by mu jeden z nich přistál na hlavě. A nevěděl, jestli by s sebou měli dost dlouhý provaz, aby ho vytáhli ven.

Dva kroky ustoupil a pak se mocným odrazem přes díru přenesl a lehce přistál na druhé straně, tucet stop od místa odrazu. Upustil hořící tyčinku na zem a udusil ji podpatkem boty.

Zastavil se, aby zjistil, jestli snad někdo jeho přistání nezaslechl, a kdy si byl jistý, e si ho nevimli, pokračoval chodbou dál. V jednom okamiku si říkal, jestli by ohledně díry neměl nechat nějaké varování pro vojáky za sebou. Pak se podivil, odkud se tahle mylenka bere: proč by si měl dělat starosti, jestli jeden z muů starého vojáka spadne do díry? Uvaovat o tom teď bylo příli obtíné. Bylo to něco, čemu by rozuměl Nakor. Bek neměl čas se tím zabývat.

Před sebou slyel slabé hlasy a věděl, e je asi očekáván.

*

Magnus prozkoumal oblohu a usoudil, e nastal čas k přesunu. Proto dal znamení dvěma strácům, aby ho doprovodili po dlouhé přístupové cestě ke starobylé pevnosti. Silnice zřejmě nebyla pouívána celé roky, Magnus si ji vak za rozbřesku tajně prohlédl a podle slabounkých příznaků poznal, e “nevyuití” bylo vytvořeno uměle. Někdo tu silnici nedávno pouíval, ale snail se tuto skutečnost zamaskovat. Předevím to ho ubezpečilo, e důvěra jeho otce v Jovala Delana, najatého čtenáře mylenek, nebyla marná. Nějaký místní bandita, paerák či tlupa potulných mladíků by neměli prostředky nebo snahu dát si takovou práci.

Vojáci se plíili vzhůru labem známým jako Cavellská strouha, co byl jediný zřejmý přístup ke starobylé pevnosti. Magnus neměl vojenské záleitosti tak prostudovány jako jeho otec a bratr, ale i on si uměl představit, jak vraedné jsou ance při snaze dobýt tuto pevnost. Jen pověsti o posednutí démony a o prokletí, následované téměř stoletým klidem, v tomto kraji udrely takový zřejmý vojenský kapitál nevyuitý.

Stejně měl jiné starosti. První z nich bylo zabezpečit, e mui, co ho doprovázejí, nebudou co moná nejdéle odhaleni. Magnus byl stále mladý, co byl výsledek uívání jeho nejmocnějí magie, a po svých rodičích zdědil dalí schopnosti. Jeho matka měla vdy jemnějí instinkt pro uití magie jinými, ne jeho otec, ačkoliv Pug uměl lépe určit původ kouzla či zařízení, jakmile bylo jednou odhaleno. Magnus měl to těstí, e zdědil obě schopnosti. A tak vycítil a poznal nejméně čtyři magické pasti, je byly umístěny mezi dnem strouhy a starobylou bránou na vrcholku svahu.

Zručnými pohyby mistra svého řemesla Magnus rychle čelil kadému kouzlu, čím umonil vojákům pod Ericovým velením, aby se po pičkách přibliovali. Pokud nad nimi byla hlídka, museli by ji nutit, aby si v nočním eru vimla hbitých edých postav nahrbených při přesunu podél kraje silnice. Měsíční srpek měl vyjít a za dalí hodinu a jeho světlo bylo slabé i za jasných nocí. Dnes bylo zataeno.

Velící důstojník pohyby rukou naznačil svým muům, aby se připravili. Starobylý padací most, který kdysi překlenoval mezeru mezi vrkem nájezdu ze silnice a bránou do pevnosti, teď visel na jednom řetězu. Ten se bez uitku houpal na druhé straně mezery, příli irokého otevřeného prostoru, ne aby ho člověk přeskočil. Na dané znamení vyběhly zezadu dvě dvojice muů.

Nesly ebříky, které měly slouit jako mosty přes průrvu. Magnus pouil svoje dovednosti aby se vznesl a plul nad trhlinou.

Přihlíel, jak mui tie kráčejí po příčkách ebříku a nevímají si zející propasti pod svýma nohama. patný krok by člověka poslal v kotrmelcích na smrt. Magnus obdivoval jejich disciplínu.

Nyní Magnus vyslal své smysly vpřed, pokoueje se vyhledat dalí magické sítě či léčky. Nenael nic. Stráce této pevnosti se spokojil s tím, e důvěřoval pastím nastraeným podél silnice, které měly varovat obyvatele pevnosti před jakoukoliv nevyádanou společností. Magnus udělal velký krok vpřed, přičem nedbal na fyzické nebezpečí. Vycítil toti cosi vzdáleného, co způsobilo, e se mu chlupy na paích a na krku najeily.

Zvedl ruku a z dlaně mu vytrysklo slabé světlo. Ozářilo vraedné území mezi nyní rozvalenou vnějí bránou, kde kdysi padací most a elezná mří tvořily první bariéru, a vnitřními dveřmi, je byly zavřeny a - jak Magnus předpokládal - opatřeny závorou zevnitř. Vojáci za ním se tie shlukli. Právě vzniklé mystické osvětlení Magnusových vybledlých vlasů a jeho výka z něj činily téměř nadpřirozené zjevení. A u vak vojáci pocítili jakékoliv nepohodlí, být pod velením čaroděje nebylo nic proti čekání na jeho instrukce.

Magnus zavřel oči, aby znásobil svoji pozornost a představu mohutných dřevěných dveří. Natáhl k nim vechny své smysly a prsty v duchu přejel po povrchu dřeva. Pak pomalu tlakem proel skrz, dokud neucítil povrch z druhé strany. Kdy ho ucítil, vytvořil se v jeho mysli obraz tak jasný, jako by ho viděl na vlastní oči, a on spatřil mohutné dřevěné tyče umístěné ve dvou dřevěných závorách. Svým mentálním dotekem prozkoumal kadou píď, pak otevřel oči a udělal krok zpět. “Je to léčka,” sdělil tie důstojníkovi, který stál po jeho pravici.

“Co navrhuje?” zeptal se mladý podporučík.

“Najít cestu skrz ty dveře, ani bych zvedl tu tyč,” odvětil Magnus.

Natáhl ruku a ti, co stáli nejblíe, uslyeli slabé bzučení. Náhle byla dole v bráně díra dostatečně veliká, aby jí prolezl člověk po kolenou. “Jeden po druhém,” pravil Magnus, “a a se ádný mu nedotýká brány či zdí na druhé straně.”

Důstojník vydal povel a jeden mu za druhým rychle proel skrz. Magnus byl připraven zvládnout kouzlo, které by se rozpoutalo, kdyby některý z muů klopýtl, ale příprava se ukázala být zbytečnou. Vichni mui udělali přesně to, co jim nařídil.

Pak byl na řadě Magnus. Ten proklouzl dveřmi nemotorně. Zjistil toti, e mu nečekaně překáí jeho oděv. V půli cesty skrz díru byl nucen zvednout nejprve jedno koleno, pak druhé, a přitom zvedat látku před sebou, aby dokázal prolézt, ani by upadl přímo na tvář.

S chichotem se zvedl a prohlásil: “Jsou chvíle, a toto je jedna z nich, kdy cítím potřebu se zeptat svého otce, proč se od mágů očekává, e budou nosit hávy.”

Poručík se projevil jako mu s malým smyslem pro humor, jeliko se zeptal: “Pane?”

Magnus si vzdychl. “Nevadí.” Obrátil se k vojákům. “Drte se za mnou, dokud vám neřeknu, abyste pokročili vpřed, protoe tu jsou síly mocnějí, ne kterým nejstatečnějí mu dokáe čelit bez mého umění. Kadého mue, kterého uvidíte, a nebude to Ralan Bek či někdo z vaich, okamitě zabijte.”

Pak se otočil a vkročil do temnoty. Světlo z jeho ruky přitom tančilo jako rozhoupaná lucerna.

*

Bek si vykračoval jako by byl na procházce a na tmu vůbec nehleděl. Světlo přicházelo z několika vzdálených místností na konci chodeb, je křiovaly tu, kterou si zvolil. On si jich vak nevímal a drel si směr stále vpřed. Nevěděl, jak to ví, ale cítil, e musí směřovat přímo od tajného vchodu v zadní části pevnosti k nejvnitřněji uloené komoře, co bude zřejmě nějaká starobylá síň či trůnní sál.

Cítil se vyloeně lehce v předtue nadcházejícího boje. Některé věci, které mu Nakor nařizoval, se mu líbily, ale u příli dlouho nebyl v ádném druhu boje. Pratil do několika lebek v jedné či dvou krčmách, ale neuil si pořádného krveprolití u od chvíle, kdy před rokem pro Nakora zabil toho císaře. To byla legrace. Skoro se nahlas rozesmál, kdy si připomněl vechny ty zkamenělé tváře, jak vzhlíely k místu, kde stál on s mečem vraeným přímo do zad toho staříka.

Zpoza rohu vyel mu oblečený v černé zbroji, avak bez přilby. Ne se stačil zastavit, Ralan Bek mu vrazil pičku svého meče do hrdla, je bylo nad kyrysem odkryto. Mu padl se sluným rámusem, ale Bekovi to bylo jedno. Necelých sto stop před ním na něj kynulo světlo a on byl dychtivý začít s ničením.

Proel posledním úsekem stíněné chodby do komory s vysokým stropem. Byla to síň ve starém stylu, kde v nejhlubí zimě, za nejstudenějích zimních nocí, spávala rodina a nejblií vazalové původního vládce Cavellské pevnosti. Kdysi velkolepá velká síň nyní zapadla do matné edi nepořádku.

Stření klenbu stále podpíraly masivní dřevěné trámy tak staré, e byly tvrdé jako ocel. Kdysi bíle vymalované stěny vak teď byly tmavě edé a vysoko v temnotě nad sebou Bek slyel, jak se třepetají netopýři. Na stěnách nevisely ádné tapisérie, je by chránily obyvatele proti zimnímu chladu kamenů, a ani na podlaze neleely ádné předloky. V ohromném krbu vlevo ode dveří, kterými Bek vstoupil, vak plál oheň. S mečem v ruce a se íleným úklebkem si podrobně prohlíel dva tucty muů odpočívajících před krbem.

Uprostřed této skupiny seděli dva mui, oba ve velkých křeslech ve starím stylu - dřevěné písmeno “u” usazené na vrcholku jiného, je představovalo nohy, s dřevěným opěradlem přitlučeným přes horní polovinu, a doplněné poltáři či koeinami. Ostatní mui seděli na skládacích idlích či na černých plátích rozprostřených po podlaze. Vichni byli oděni v černé zbroji, příznačné pro Noční dravce, a na ony dva mue uprostřed. Jeden z nich měl na sobě tuniku z jemně tkaného plátna a kalhoty i boty, je se hodily k vysoce postavenému lechtici, přestoe aty na něm plandaly, jako by nedávno ztratil značnou část své váhy. Ten druhý byl oblečený v černém hávu klerika či mága. Mu v tunice měl kolem krku zavěen těký talisman ze zlata, jen byl totoný s černým amuletem, který kdysi Nakor Bekovi ukázal. Mu v hábitu neměl vůbec ádné perky. Byl hubený a na hlavě a na bradě neměl ani chloupek.

Chvíli poté, co se Bek objevil, se osmnáct sedících muů zvedlo ze země. Dvě hvízdající kostěné píaly vysílaly vřískavý poplach do vech částí pevnosti.

Mu se zlatem kolem krku vypadal útočně a oči měl vyvalené, kdy s křikem ukazoval na Beka. “Zabijte ho!”

Jakmile první ermíř zvedl meč, Bek popadl oběma rukama svoji zbraň, oči se mu zúily a s dychtivým očekáváním se hotovil k nadcházejícím jatkám. Ale mu v hávu zvolal: “Ne! Zastavte!” Oči udiveně upíral na Beka.

Vichni včetně Beka ztuhli, kdy se mu protáhl mezi ermíři. Minul mue nejblíe k Ralanu Bekovi a doel přímo k mladému válečníkovi. Bek vycítil v tomto mui jakousi podivnou moc a jeho cit pro těstí mu napovídal, e se má stát cosi neobvyklého. Zaváhal a pak se chystal na mue v hábitu zaútočit.

Ten zvedl ruku, ne na obranu, ale jako snanou prosbu. “Počkej,” pravil Bekovi, a ten opět zaváhal. Mu se pomalu natáhl, téměř něně, a poloil svoji ruku Bekovi na hruď. Znovu řekl: “Počkej.”

Pak mu v hábitu pomalu poklekl a hlasem, trochu silnějím ne epot, pravil: “Co si od nás ná pán ádá?”

Mu s amuletem přihlíel v tichém úasu a potom také poklekl. O chvíli později ho následovali vichni ostatní mui v místnosti. Z ostatních částí pevnosti vběhl do místnosti dalí půltucet muů přilákaných poplachem. Kdy spatřili své bratry na kolenou, sklonili zrak a následovali je.

Bek trochu sklonil meč. “Co?”

“Co si od nás ná pán ádá?” zopakoval mu v hábitu.

Bek se snail za pomoci toho, co zaslechl od Nakora, Puga a ostatních na Čarodějově ostrově, poskládat, co říci dál. Nakonec pravil: “Varen je pryč. Utekl do jiného světa.”

“Varen ne,” opravil ho mu v hábitu. “Byl nejvýe postaveným mezi sluebníky naeho pána.” Mu pomalu natáhl ruku a dotkl se Bekovy hrudi. “Cítím naeho pána tam, ve tvém nitru. ije v tobě. Mluví skrz tebe.” Zvedl oči opět k Bekovi a zeptal se jetě jednou: “Co si od nás ná pán ádá?”

Bek byl připraven na zápas, ale toto bylo za hranicí jeho chápání. Pomalu obhlédl místnost a v hlase mu rostl pocit marnosti, kdy ze sebe vydoloval: “Já nevím

” Pak náhle zvedl meč, mávl s ním dolů a zařval: “Já nevím!”

*

O pár minut později se Magnus přihnal do místnosti s oddílem Ericových vojáků v patách a stejnými dveřmi jako Bek vstoupili dalí královtí vojáci. Vichni se zarazili nad scénou před sebou. Podlahu pokrývalo dvacet est těl, ale nebyla tu ádná známka boje. Dvacet est bezhlavých těl se koupalo v krvi. Po karmínově zbarvených kamenech a krví nasáklých houních se jetě stále kutálely hlavy.

Oheň zapraskal. Vedle něj stál Bek zalitý krví. Pae měl a po lokty nachově rudé a sraenou krev rozmazanou po tvářích. Stál jako ďábel posedlý ílenstvím. Magnus mu to viděl na očích. Třásl se tak, e vypadal jako člověk těsně před záchvatem křečí.

Konečně Ralan Bek zaklonil hlavu a vydal zaúpění, které rozezvučelo kameny nad ním. lo o prvotní výtrysk zuřivosti a pocitu marnosti. Kdy se i ozvěna vytratila, rozhlédl se Bek po místnosti, nače se zadíval přímo na Magnuse. Ukázal na těla jako netrpělivé dítě a postěoval si: “To nebyla legrace!”

Otřel si meč do tuniky nejbliího těla a zastrčil ho do pochvy. Pak sáhl pro vědro s vodou, je bylo umístěno vedle krbu, aby se voda ohřála. Zvedl nádobu a vylil si vodu na hlavu, ani by se namáhal sundat si klobouk, a pak sebral relativně čistý plá, který pouil jako ručník. Bek se očistil, jak nejlépe dovedl, a s větí sebekontrolou pravil: “Není to legrace, kdy nebojují, Magnusi.” Rozhlédl se po místnosti a potom dodal: “Mám hlad. Má někdo něco k jídlu?”

V

Příprava

Miranda křičela.

“Zbláznil ses?” zvolala mnohem silněji, ne bylo v malé místnosti nutné.

Magnus sledoval svoji matku s lehkým pobavením. Rázovala v malé studovně od pracovního stolu svého manela, jak nejdále mohla, a pak se s dramatickým mračením vracela. Často si hlasitě ulevovala kvůli záleitostem, které nakonec končívaly přesně tak, jak si to přál jeho otec. Pug vak během let pochopil, e časté vrtkavé nálady jeho eny vyadují fyzické zvýraznění její frustrace.

“Zbláznil ses?” zaječela Miranda podruhé.

“Ne víc ne ty, kdy jsi strávila téměř půl roku sledováním vojska Smaragdové královny dole na Novindu,” odvětil Pug klidně, zatímco vstával zpoza stolu.

“To bylo jiné!” zakřičela Miranda, stále jetě nevybouřená. “Nebyl tam ádný pantathianský hadí kněz, který by mě dokázal najít, nato aby se se mnou vypořádal. Já jsem ta, která se umí přenést bez tsuranské koule, pamatuje?”

Magnus viděl, e se otec chystá učinit poznámku - pravděpodobně o tom, jak se Nakor, Pug a Magnus společně stali adepty této dovednosti - ale rozmyslel si to a nic neřekl. Mezitím Miranda pokračovala.

“Mluví o cestě na cizí svět! Nejen na cizí svět, ale na svět v jiné rovině reality! Kdo ví, jakou moc tam asi bude mít, pokud vůbec nějakou?” Ukázala prstem na Puga. “Za prvé ani neví, jak se tam dostane - a neříkej mi, e hodlá vyuít talnoye na Kelewanu, abys tam ukotvil trhlinu. Vím toho o trhlinách dost, abych věděla, e by ses mohl ocitnout někde na dně nějakého moře s jedem, nebo zůstat stát uprostřed bitevního pole či na kterémkoliv jiném z četných vraedných míst! el bys naslepo!”

“Nepůjdu naslepo,” namítl Pug a zvedl ruce v prosebném gestu. “Prosím, musíme se o Dasatech dozvědět víc.”

“Proč?” doadovala se Miranda.

“Protoe jsem právě navtívil Větkyni.” Manelce ani synovi nemusel říkat, jakou větkyni.

Mirandin hněv se vytratil, jak převáila zvědavost. “Co říkala?”

“Oni přicházejí. Je příli mnoho neurčitostí, aby nyní řekla víc. Vrátím se k ní později, a se události vyvinou. Ale teď se o těch lidech musíme dozvědět víc.”

“Jene talnoyové dole na Novindu jsou střeeni kouzlem. Jsou stejně tak nehybní a bez magické přítomnosti, jako byli po nesčetné roky, kdy leeli schovaní,” namítla Miranda. “Jestlie jsou střeeni kouzlem, jak by nás Dasatové mohli najít?”

Pug dokázal jen zavrtět hlavou. “Nevím. Větkyně se jen zřídka mýlí, kdy u mluví konkrétně.”

Magnus cítil, e se blíí hádka, a obratně změnil téma. “A znovu se ptám, jako tolikrát předtím,” začal jako trpělivý učitel ve kole, “kdo je tam uloil?”

Pug věděl, e jde o řečnickou otázku, jeliko měli několik teorií a ádná fakta. V duchu vak synovi poděkoval, e odvrátil zlobu jeho eny. Jejich první mylenka byla, e jeden Valheru, Dračí pán bájného dávnověku, přivedl talnoye zpět. Pro to vak nebyl důkaz. Tomas, Pugův přítel z dětství, byl naplněn vzpomínkami jednoho ze starodávných Dračích hostitelů a neměl ádnou vzpomínku na ádného ze svých bratří vracejících se z osudového nájezdu na domovský svět Dasatů s jediným talnoyem jako trofejí. Byli tehdy příli zaneprázdnění, jak se snaili zabránit tomu ďábelskému stvoření, aby je nezničilo. Několik dračích jezdců během vpádu do dasatské říe padlo. Nakonec tu zbyl jen jeden nevyhnutelný závěr.

“Macros.”

Miranda souhlasně kývla. Její otec, Macros Černý, býval agentem ztraceného boha magie. “Pokadé, kdy jsme se kolem toho točili, narazili jsme na jeden z otcových plánů.” Zkříila ruce na prsou a ve tváři měla nepřítomný výraz, jak si zřejmě na cosi vzpomněla. “Pamatuji se

jednou

” Podívala se dolů na prolapanou podlahu, na její tváři se střídaly emoce, jako by to, co si připomínala, bylo bolestné. “Strávila jsem tolik let tím, e jsem se na něj zlobila, protoe mě opustil

“

Pug soustrastně přisvědčil. U se svou enou byl, kdy se naposledy setkala se svým otcem, a pamatoval si její těko skrývaný hněv, e ho po letech odcizení vidí. Také si pamatoval její smutek, kdy ho spolkla trhlina, co se za ním zavřela, zatímco drel démonického pána Maarga. Obětoval tak svůj ivot v zoufalém gestu, které spasilo tento svět.

Pug odsunul vzpomínky stranou. Miranda pokračovala: “Ale naráíme na jeho dalí podělaný chlív, e ano?” V hlase měla náznak afektovaného pobavení, stejně jako trochu hořkosti.

Magnus promluvil, ne se jeho matka mohla vrátit do dalí patné nálady kvůli jeho dědečkovi. “Víme, e dědeček měl prsty v odčarování dasatských trhlin z talnoye, kterého jsme nali, a jeho kouzla jsou jetě stále umístěna kolem těch ostatních.”

Oba rodiče pozorovali svého syna. Promluvila Miranda. “To vichni víme, Magnusi. Kam tím míří?”

“Dědeček nikdy nic nedělal bezdůvodně a ve, co jste mi vy dva o něm vyprávěli, mě vede k závěru, e nějak věděl, e přijde den, kdy jeden z vás či oba objevíte talnoye, a to mě vede k víře, e také věděl o budoucím střetnutí s Dasaty.”

Pug si nahlas vzdychl. “Tvůj otec,” obrátil se na svou enu, “věděl o cestování časem víc ne kdokoliv jiný. Bohové, my vichni dohromady pravděpodobně známe jen setinu toho, co znal on. Co udělal s Tomasem a se starodávným Valheru, Ashen-Shugarem! Jeho schopnost chápat časovou past, která na nás skočila u Pantathianů ve Věčném městě, a ve ostatní. Namáhám se, abych se naučil co nejvíc o tom, co dělal, ale větina z toho zůstává tajemstvím. Přesto v tomto souhlasím s Magnusem. Zanechal na Novindu věci tak, jak byly, protoe měl důvod, a já věřím, e ten důvod zahrnuje konkláve.”

Miranda nevypadala přesvědčeně, nic vak neříkala.

“Matko,” ozval se Magnus, “kdyby dědeček nechtěl, aby se talnoyové nali, měl magii, aby tu jeskyni pohřbil pod horou. Pak by trvalo tisíciletí, ne bychom je objevili. Tam venku se hýbe něco obrovského a nebezpečného.” Udělal prudké gesto. “A ta věc přichází bez ohledu na to, co děláme.”

“Můeme dělat to, e se pokusíme pochopit povahu naeho nepřítele, abychom spatřili jeho tvář,” pravil Pug.

“Dobrá, nejsem ochotná souhlasit s tím, e je to dobrý plán,” prohlásila Miranda. “Ale vy dva jste se očividně u rozhodli. Take, jak zamýlíte, e se dostanete na svět Dasatů, zůstanete naivu a přinesete zpět informace, nebo to jsou detaily příli triviální, abychom se jimi zabývali?”

To Puga rozesmálo. “Stěí triviální, miláčku. Mám v plánu vyhledat někoho, kdo v té říi u byl a můe nás tam třeba doprovázet.”

“A kde čeká, e takovou osobu najde?” zeptala se Miranda. “Existuje někdo v tomto irém světě, kdo u navtívil druhý kruh reality?”

“Pravděpodobně ne,” připustil Pug. “Ale já se nechystám hledat v tomto světě. Mám v plánu navtívit Poctivého Johna.”

Miranda při zmínce o podniku v srdci Síně světů na okamik ztuhla. Pak prudce kývla. “Pokud existuje místo, kde někoho takového najde, tak tam bych začala hledat taky.”

“Kdo půjde s tebou, otče?” zajímal se Magnus.

Pug po synovi vrhl varovný pohled. Věděl, e to určitě bude počátek dalího kola Mirandiných nářků, která u teď zvědavě sledovala manela. Pug se nadechl a pak odpověděl: “Ty, Nakor a Bek.”

Místo očekávaného výbuchu Miranda jen pronesla: “Proč?”

“Magnus, protoe je připraven a já s sebou potřebuji někoho stejně mocného, jako jsem já sám - a ty musí zůstat zde a vést záleitosti konkláve a taky navtívit Shromádění a dohlédnout na jejich pokrok s talnoyem.” Vyčkával, a kdy nic neříkala, pokračoval: “Bek, protoe

něco mi říká, e je důleitý, a Nakor, protoe je jediný, kdo dokáe Beka kontrolovat. Kromě toho, jestli nás někdo dokáe dostat z nemoné situace, je to Nakor.”

“Tys to měl vechno naplánováno,” uzavřela Miranda, “take předpokládám, e nemá smysl o tom dále diskutovat. Nejsem si ani jistá, jestli dokáe pro návtěvu druhé roviny najít bezpečné prostředky.”

“Přesto to musíme zkusit.”

“Kdy odjídíte?” zajímala se Miranda.

“Do Síně? Zítra. Ne odjedu, musím tady jetě zařídit pár věcí.” Obrátil se na Magnuse. “Proč se nepodívá, jak si v Roldemu vedou chlapci? Pak se za den či dva vrátí sem, abys dal vědět eně svého bratra, jak se jejím chlapcům daří.”

Magnus přikývl. “A co talnoyové dole na Novindu?”

Pug se zastavil u dveří studovny. “Rosenvar a Jacob na bytosti dohlédnou. Jestli se vyskytne něco nezvyklého, Nakor nebo já se sem můeme hodně rychle vrátit. Bude to chvilku trvat, ne odjedeme na svět Dasatů. Chci udělat jetě jeden rychlý výlet na Kelewan a podívat se, jestli je tam nějaký střípek Varenovy přítomnosti.”

“Ty myslí, e bude dostatečně hloupý, aby se odhalil?” zeptal se Magnus.

“Je to chytrý člověk,” pravil Pug. “Skvělý, jakýmsi pokrouceným způsobem, ale také ho cosi ene. Za ty roky ho jeho ílenství učinilo impulzivnějím. Interval mezi jeho útoky se stále zmenuje. Udělá tam buď něco ukvapeného, nebo se vrátí do Midkemie. V obou případech ho nakonec najdeme a tentokrát to při zmocnění se nového těla nebude mít snadné.”

“A co mu to ztíit?” zeptala se Miranda.

“Co má na mysli?”

“Říkal jsi, e to nebude mít snadné při zmocnění se nového těla. Tomu rozumím, jeliko jsi zničil jeho dbán s duí. Ale pořád má znalosti, jak obývat jiné tělo. Nebyly by tu snad jiné prostředky, moná méně příhodné, ale stejně efektivní?”

“Na to jsem dosud nepomyslel,” přiznal Pug.

Miranda stěí dokázala zakrýt svoji samolibost.

“Pak musíme být oba úzkostliví a nenápadní,” pokračoval Pug, nevímaje si nadřazeného výrazu manelčiny tváře. “Dotái se několika ne úplně vysoko rozených zdrojů na Kelewanu, zatímco ty uvidí, co dokáe zjistit ve Shromádění, zatímco já pocestuji do Síně. Věř pouze Alencovi.”

“Jak můu někomu věřit?” postěovala si Miranda. “Poté, co se Varen zmocnil keshanského císaře, hodlám se s jistotou přít, e Varen můe být na Kelewanu kýmkoli - včetně jejich císaře.”

“To si nemyslím,” namítl Pug. “Zva, jak umístil svůj dbán s duí v kanálech poblí císařského paláce. Mám dojem, e umístění má co dělat s tím, koho můe dostat. V kadém případě si myslím, e bez dbánu musel uniknout naslepo a zabydlet se v těle toho, kdo byl nejblí. Protoe jeho “vraedná trhlina” fungovala v mnoha způsobech jako normální trhliny, očekával bych, e ho to hnalo k bodu blízko Shromádění, pokud ne do jeho síní. Jeliko by měl být netělesným duchem, obvyklá obrana Shromádění by měla být zbytečná - to je mimochodem důvod, proč povauji za nepravděpodobné, e by byl vůbec schopen zaujmout vyí stupeň klerika na obou světech. Kouzla proti duchům jsou v chrámech běná.”

“Tak dobře,” zhodnotila Miranda. “Kdy pojedu, promluvím s Alencou. Teď jetě jednu otázku.”

“Ano?” pravil Pug, zjevně netrpělivý, aby u byl na cestě.

“Kdy se chystá navtívit Kelewan bez vědomí Shromádění, jak předpokládá, e projde trhlinou, ani by si tě vimli?”

Pug se usmál a jako by omládl. “Trik, jak by to nazval Nakor.”

Odeel z místnosti a Magnus se začal smát matčině zmatené tváři.

Miranda na svého starího syna upřela zlobný pohled. “Ten protivný muík má na své okolí patný vliv!” Magnus se rozesmál jetě víc.

*

Pug se kradl boční uličkou, obličej schovaný pod hlubokou kápí. Svobodní mui v tsuranském císařství měli vousy jen zřídka. Nosili je z velké části ti, kdo se narodili na Midkemii, a několik rebelantských mladíků. Být venku pozdě v noci a mít sluný porost tváře znamenalo, e vás pravděpodobně zastaví některá z hlídek městské stráe. Přestoe Pugova hodnost jako člena Shromádění mágů představovala okamitou poslunost od kadého vojáka či konstábla, Pug nechtěl ke své tajné návtěvě přitáhnout pozornost.

Obydlí, které hledal, bylo skromné. Nacházelo se v boční ulici ve čtvrti města Jamaru, která byla jen o trochu lepí ne slumy a doky. Domy zde byly skromné. Tradiční vápno tsuranských domů si jak tak uchovávalo čistotu a ulice nebyly příli zaplavené odpadky. Pár kroků zpátky byla dokonce i pouliční lampa.

Pug doel k jednomu z domů a hlasitě zabuil na dřevěné dveře. Zevnitř se ozvalo: “Dále, Milambere.”

Pug se protáhl do malého domu, který byl jen trochu víc ne chatrč s jednou místností, a pozdravil: “Zdravíčko, Sinboyi.”

Starý mu seděl na podlaze na pletené rohoi za malým, nízkým stolkem, na něm spočívala jednoduchá lampa, její plameny stěí osvětlovaly místnost. Malá kamínka na dřevo v rohu byla určena k vaření. Počasí v císařství bylo zřídkakdy tak chladné, aby si někdo dělal starosti s vytápěním domu. Za závěsem se nacházel slamník na spaní a zadní dveře vedly, jak bylo Pugovi známo, na malou zeleninovou zahrádku a na dvorek.

Stařík za stolkem byl hubený jako hrábě, jeho vzhled zcela odpovídal jeho věku přes osmdesát. Chomáčovité vlasy měl bílé a modré oči zakalené. Přesto Pug věděl, e jeho mysl je stejně bystrá, jako byla před třiceti lety, kdy se poprvé setkali.

“Věděl jsi, e přijdu?” zeptal se Pug.

“Moná postrádám tvoji moc předvídavosti, Milambere,” odpověděl mu, pouívaje Pugovo tsuranské jméno, “ale jsem mistr svého řemesla a moje kouzla si s nikým nezadají. Dokáu rozeznat příchod přátel stejně jako nepřátel.” Na stole stály dva porcelánové álky a on do nich nalil vodu z drahocenné kovové konvice. “Chochu?”

“Děkuji,” odvětil Pug.

“Tak se posaď, prosím.”

Pug si sedl na podlahu a upravil si cestovní oděv - těko popsatelný lehký modrý hábit, přes který měl přehozen plá s kápí.

Starému mui selhával zrak, ale stále byl dostatečně bdělý, aby si poviml Pugova oděvu. “Cestuje inkognito?”

“Nepřeji si, aby druzí ze Shromádění věděli, e jsem tady,” odpověděl Pug.

Scvrklý mág se zachichotal. “Historie tvých vztahů se Shromáděním je vskutku barvitá. Myslím, e tě jednou dokonce vykázali a ocejchovali jako zrádce císařství.”

“Nic tak extrémního, ale jde o vánou záleitost, která mě ve Shromádění staví do nevýhody. Krátce řečeno, nemůu věřit ádnému z jeho členů.”

“Jak ti můu pomoci, starý příteli?”

“V císařství se nyní pohybuje uprchlík z mého světa, mág výjimečně mazaný a nebezpečný, a bude asi nemoné ho najít.”

“Tím jsi načrtl váný obrázek,” usoudil Sinboya. “Kdy ty ho nemůe najít, bude vskutku velmi obtíné ho vyhledat.”

Pug přikývl a usrkl ze svého horkého nápoje. Čtyři roky, co se řídil Shromáděním a procházel výcvikem jako tsuranský Ctihodný, v něm vypěstovaly lásku k hořkému pití, které chutnalo přiblině stejně jako velmi hořký čaj na Novindu. “Má sílu zmocnit se něčího těla a bude dost těké ho odhalit i pro ty, co jsou mu nejblií.”

“Aha, uchvatitel. O takových jsem slyel vyprávět, ale často nejsou takové historky víc ne povídačky bez zrnka pravdy.” Sinboya byl mágem Nií stezky, podobně jako Pugův první učitel, Kulgan, co byla magie, pro kterou se Pug nikdy nehodil svojí povahou, dokud mnohem později neproel výcvikem. Pug byl zběhlý ve vech formách magie, ale na rozdíl od Sinboyi nebyl v této oblasti specialistou. “Předpokládám tedy, e tato návtěva není ani tak kvůli potěení z mé společnosti, jako spí kvůli tomu, jaký přístroj či cetku pro tebe můu opatřit?”

“Omlouvám se, e jsem selhal při udrování kontaktu.”

“To není nutné. Pokud je jen polovina z toho, co jsem o tobě slyel, pravda, jsi mu, který potřebuje, aby den měl dvakrát tolik hodin.”

“Potřebuji něco, co odhalí nekromancii,” vysvětlil Pug.

Starý mág seděl chvíli tie. “Jak ví, je to zakázané.”

“To vím, ale některé lidi ene něco víc ne strach, e budou odhaleni.”

“Pravdou je, e vábnička černé magie můe být mocná. Oivení a ovládání mrtvých, uití jiných ivotních energií a stvoření nepravého ivota jsou ohavností v očích vech chrámů. A mágové v době zaloení Shromádění se takových lidí obávali.” Starý mu se pousmál. “Nikdy neuslyí, jak to tsuranský Ctihodný přiznává, ale ti z mého “niího” povolání dokáí dosáhnout úrovní moci, o nich je strané uvaovat. Chvíli trvá poznání jiné stezky, ale Vyí stezka je rychlejí stezkou k moci. Jen málo lidí ví, e Nií stezka vede pomaleji k větí moci. Kdy mám dost času a materiálu, dovedu vytvořit přístroje, které dokáí dělat věci, je nikdo z Vyí stezky - ty jsi moná výjimka, Milambere - nedovede okopírovat. Dej mi, co potřebuji, a já vytvořím schránku, která zadrí velké bouře, dokud ji neotevře, nebo flétnu, která dokáe vést k poslunosti tisíce zvířat naráz. Existuje mnoho věcí, které my z Nií stezky umíme provést a které Shromádění často přehlíí. Co si přeje, aby ten přístroj dělal?”

“Potřebuji něco, co zjistí jakýkoliv významný projev nekromancie, řekněme, zmocnění se due či oivení mrtvého.”

Starý mu byl pár minut zticha a pak řekl: “Obtíné. To jsou příli malé projevy, aby se dalo určit, jestli mluví o sebrání jednoho ivota či o oivení jednoho těla.”

“Je to moné vyrobit?”

Sinboya uvaoval. Nakonec promluvil: “Samozřejmě, e je, ale zabere to čas a budu potřebovat pomoc.”

Pug vstal. “Polu někoho, aby se s tebou během dne zkontaktoval, a ten ti poskytne ve, co bude potřebovat. A taky si stanov cenu za práci a bude odměněn. Mu, jeho hledám, je moná hlasatelem nejvánějího nebezpečí, které císařství v celé jeho dlouhé historii potkalo.”

Starý mu se usmál. “Nic ve zlém, starý příteli, ale v naí historii bylo mnoho váných nebezpečí.”

Pug se naklonil blí. “To já vím, protoe my z Vyí stezky studujeme dějiny císařství jakoto součást naeho výcviku. Nepřeháním, Sinboyi. Můe to uvolnit Poírače duí.”

Kdy jeho host odeel, seděl stařík chvíli tie. Poírač duí byla bytost mimořádné moci, jeden ze základních mýtů tsuranského náboenství. V chrámech bylo zapsáno, e v posledních dnech před zničením kelewanského světa se objeví bytost známá jako Poírač duí a započne eň nehodných. Poté bohové neudrí na uzdě svou poslední válku na nebi.

Jakmile se za Pugem zavřely dveře, Sinboya pocítil nečekanou potřebu navtívit chrám Čočokana, Boha dobra, aby se pomodlil a učinil děkovnou obě, popud, který nezail za padesát let.

*

Jakmile Pug vyel ze Sinboyova skromného obydlí, ucítil cosi divně povědomého, něco na způsob “dej?-vu”. Zaváhal, rychle se rozhlédl, a kdy ve tmě nic nezvyklého nespatřil, pospíchal dál.

Předtím vykouzlil trhlinu z oputěného místa na Čarodějově ostrově do místa, které znal poblí Města plání a kde téměř před sto lety existovala původní tsuranská trhlina do Midkemie. Potom pouil trik, který před lety zvládl, aby pronikl k Eldarům pod kelewanskou ledovou čepičkou. Jednodue se přenesl na místo v dohledu, co byla metoda občas nudná, ale bezpochyby účinná.

Nepotřeboval ádný takový trik k návratu na midkemský svět, pouze oputěné místo, kde by mohl odejít bez povimnutí. Rychle se pohyboval tmavou ulicí, hledaje uličku, v ní se dá zmizet.

Zpoza rohu se z hlubokého stínu vynořila postava a sledovala, jak Pug mizí z dohledu. Zavalitý mu v černém oděvu minutu čekal a pak vzdychl. “Co jsi to dělal v tom malém domku, Pugu?” zamumlal si pod vousy. “Nu, nejlépe to jít zjistit, e?” Mu kráčel cílevědomě za pouití mohutné hole, je nesla trochu z jeho váhy, kdy udělal krok vpřed pravou nohou. Před chvílí si zranil koleno a zjistil, jak je vycházková hůl pohodlná.

Ani by klepal, rozrazil dveře a vstoupil dovnitř.

VI

U Poctivého Johna

Pug ustoupil.

Viděl, jak karavana pokračuje svou cestou Síní světů, a ze zkuenosti věděl, e tady je moné vechno. Síň byla velkou dopravní tepnou mezi světy, místem, kde smrtelník mohl kráčet mezi planetami, pokud znal cestu a měl nezbytné dovednosti či moc, aby přeil. Podíval se po dveřích, ke kterým měl nejblíe, ale ádné nenabízely vhodné místo, do kterého by mohl zmizet. Dvoje vedly do světů, o nich věděl, e jsou nepřátelské pro lidskou existenci. Měly jedovaté ovzduí a drtivou gravitaci. Dalí dvoje dveře vedly k příli veřejným místům pro “nenadálé zjevení”. Nanetěstí mu chyběly prostředky, aby předvídal místní čas pro místa, kde objevit se na veřejném náměstí v poledne byl patný nápad.

Neměl jinou volbu, ne zůstat stát na místě, nebo předsunuté stráe ho ji zahlédly a spěchaly vpřed se zbraněmi připravenými pro případ, e by byl nějakou hrozbou - jí by byl, pokud by mu daly příčinu.

Stráe byly lidmi, nebo tak aspoň z dálky vypadaly, a zastavily se asi v polovině cesty mezi vedoucím vozem - taeným čímsi, co vypadalo trochu jako nachová needra, estinohé tané zvíře známé Pugovi z let jeho pobytu na Kelewanu. Čtyři stráci byli oblečeni do zcela edých uniforem s malými turbany tée barvy. Jejich jedinou zbrojí byly zlatem obarvené hrudní pláty. Nesli černé títy a ďábelsky vyhlíející zahnuté meče. Dva ze stráců měli jakýsi druh střelné zbraně, jak Pug usoudil, protoe na něj mířili dlouhými válcovitými tubusy umístěnými na ramenní podloce.

Pug setrvával na místě.

Po chvíli, kdy se ani jedna strana nepohnula, drobný mu oblečený ve světle modrém hábitu a bílém turbanu vyel a stoupl si za stráe. Podíval se na Puga a pak zavolal otázku.

Pug jazyku nerozuměl. Síň světů zjevně umoňovala přístup z kadé planety ve vesmíru - nebo aspoň taková byla teorie. Nikdo nikdy nenael konec Síně a zprávy o nově zaloených světech prosakovaly neustále zpět k Poctivému Johnovi, k Pugově zamýlenému cíli. Výsledkem bylo, e se mohly setkat obyvatelé stovky tisíc národů, vichni mluvící rozdílnými jazyky.

Existovaly tři základní typy individualit zahrnutých v Síni světů; obyvatelé, dočasní obyvatelé a ztracenci. Ti posledně jmenovaní byli náhodné due, které nějak vklopýtaly do vchodu k Síni na svých domovských světech, pozbývajíce jakoukoliv znalost, co se jim to přihodilo nebo jak se vrátit. Často byli oběmi útočnějích obyvatel Síně. Větina, která cestovala Síní, patřili stejně jako Pug k dočasným obyvatelům. Jen ji vyuívali jako prostředek rychlého přestupu přes ohromné vzdálenosti. V Síni vak vznikla vlastní kultura, vytvořená těmi, kteří si zvolili ivot v ní. Nebyly to pouze lidské bytosti, ale vechny moné inteligentní druhy, a ty si rozvinuly kdy ne zákony, tak aspoň pravidla.

Jedním z těchto pravidel byla obchodní řeč. Pug mluvil tímto jazykem na odpovídající úrovni a odpověděl v něm: “Mohl bys, prosím, zopakovat otázku?”

Malý mu se ohlédl zpátky na postavu sedící na vrcholku prvního vozu, a pak obrátil pozornost k Pugovi. “Ptal jsem se,” začal v obchodním jazyce, “kam jde?”

Pug ukázal vpřed. “Tam.”

Muík vypadal zmateně. Pak řekl: “Odkud jsi?”

Pug ukázal přes rameno dozadu pravou rukou. “Odtamtud.”

“Co tu dělá?” doadoval se muík.

Pug z toho rozhovoru zuřil. Byl pouze pět dveří od nejbliího vchodu k Poctivému Johnovi, netrpělivý, aby u byl na cestě. Pokoueje se co nejlépe zakrýt svoje podrádění, odpověděl: “Moje věc.”

“Kráčí Síní sám, přesto nevidím ádné zbraně. Buď jsi člověk velké moci nebo hlupák.”

Pug postoupil krok vpřed a stráe lehce zvedly zbraně. “Nepotřebuji zbraně. Má tedy v úmyslu bránit mi v průchodu?”

“Můj pán pouze hledá ujitění, e se mezi sebou pohybujeme s nejmením mnostvím potíí,” odpověděl malý mu a zazubil se.

Pug přikývl. Zaloil si ruce na prsou a řekl: “Tak jdi tamtou cestou a já půjdu touto cestou.”

“Jak máme vědět, e se neotočí a nenapadne nás, jakmile tě necháme projít?”

Pug podráděně vydechl. “To stačí.” Mávl rukou a vlnka, je se objevila ve vzduchu, se zhoupla dopředu a srazila est stráců s malým muem k zemi. Pug se chystal projít kolem, kdy jeden ze stráců vyskočil na nohy, rozpřáhl se mečem a udeřil. Pug zvedl ruku a meč narazil na neviditelnou překáku, která vyslala impuls do strácovy ruky, jako kdyby narazil na eleznou tyč.

Jeden z muů drících válcovitý přístroj jím namířil a uvolnil mechanismus, který na Puga poslal rychle se rozbalující sí. Ten očekával náboj určitého druhu a sí ho zastihla nepřipraveného. Náhle zamotaný musel čekat dostatečně dlouho, ne k němu druhý stráce dojde. Pug zavřel oči a pouil cestovní trik, který ho naučila Miranda společně s tím, co se před lety naučil od tsuranských Ctihodných. Přenesl se na místo v Síni tucet kroků opodál. V jednu chvíli byl lapen v síti s půltuctem stráí, snaících se přitáhnout ho k zemi, a v druhé stál dvanáct kroků vedle a pozoroval ten zmatek.

Pug se obrátil ke zjevnému pánovi karavany, bohatě oděnému tlustému mui, sedícímu nahoře na prvním voze. Mu udiveně mrkal, kdy k němu Pug přeel a pravil: “Pokud bys byl raději, kdybych tě proměnil v doutnající popel, udělám to.”

“Ne!” zakřičel mu a zvedl přitom ruce, e se vzdává. “Neubliuj nám, cizinče!”

“Neubliovat vám?” zeptal se Pug rozzlobeně. “Jen se snaím jít touto cestou.” Ukázal. “O co se handrkujeme?”

Kdy pán karavany viděl, e mu v hábitu nepokračuje v útoku, dal ruce dolů a prohlásil: “Můj jednatel asi jednal ve spěchu. Bude pokárán. Hledal patrně jiný druh obchodu, myslel si asi, e má nějakou hodnotu.”

“Snad,” pronesl sue Pug. Přehlédl celou karavanu. Tucet vozů a řadu jednotlivců za nimi. “Jsi otrokář?”

“Jen určitým způsobem, moná, dalo by se říci

ano.” Natáhl ruce dlaněmi vzhůru a pak pokračoval. “To je vak vedlejí zaměstnání, moná zdroj nějakého malého příjmu, ale ne můj hlavní obchod.”

“A tím by mělo být co?” zeptal se Pug. Neměl rád otrokáře, sám strávil čtyři roky jako otrok v tsuranském světě, ne byla odhalena jeho magická schopnost. V Síni vak existoval nepsaný zákon, e nemá kazit ničí obchod bez příčiny. Sice byl napaden, ale to se dalo čekat od kadého otrokáře, který v Síni postřehl jedince bez doprovodu.

“Dělám do obchodu se vzácnými staroitnostmi, jedinečnými kouzelnými přístroji a svatými relikviemi. Třeba něco z toho hledá?”

“Někdy jindy. Musím jít,” pravil Pug. Podíval se na tlustého obchodníka a zauvaoval. “Ale moná bys mi mohl prodat pár informací.”

Mu si poloil pravou ruku na srdce, usmál se a uklonil. “Moná.”

“Obchodoval jsi s někým, kdo znal cestu do druhé roviny?”

Mu se zatvářil zmateně. “Moná nemluvím obchodním jazykem dost obratně, cizince. Druhá rovina?”

“Druhý kruh. Druhé království. To, co leí níe?”

Mui se rozířily oči. “Jsi blázen, ale jestli někdo takový existuje, hledej ho u Johna bez hany. Ptej se po Vordamovi z Ipiliacu.”

Pug se lehce uklonil. “Chystal jsem se k Johnovi, ale děkuji ti za to jméno.”

“Třeba se zase potkáme

?”

“Pug z Midkemie. Také zvaný Milamber z Kelewanu.”

“Jsem Tosan Beada. Z Dubengee. Moná jsi o mně slyel?”

“Lituji,” odpověděl Pug a chystal se k odchodu. “Dobrý obchod, Tosane Beado z Dubengee.”

“Dobrou cestu, Pugu z Midkemie, také řečený Milambere z Kelewanu,” odvětil obchodník.

Pug věnoval skoupý pohled vozům a přinutil se nevímat si otroků. Nejméně padesát jich bylo v poutech spojených řetězy a vypadalo veobecně zuboeně. Větinou lo o lidi a zbytek vypadal dostatečně humanoidně, aby byl schopen se pohybovat jako pochodující lidi. Pug by je mohl osvobodit, ale kolik by ho to stálo drahocenného času? A co by s nimi dělal? Větina by znala pouze místní jméno pro svůj svět a bylo pravděpodobné, e nikdo z nich by neměl nejmení ponětí, kde najít dveře svého domovského světa. Pug se u dlouho předtím naučil, e kdy vstoupí do Síně, je lépe zanechat vechna etická a morální pravidla doma.

Pug snadno doel k nejbliímu vchodu k Poctivému Johnovi. Na okamik zaváhal, poněvad bez ohledu na to, kolikrát předtím toto udělal, při vykročení z podlaí Síně mezi dveřmi vdy zaíval vteřinu paniky. Rozpoznal hieroglyfy nade dveřmi po obou stranách a věděl, e je na správném místě. Přesto nikdo nevěděl, co se stane, kdy člověk vykročí mezi patnými dveřmi - nikdo to dosud neučinil a nevrátil se, aby o tom vyprávěl. Nevímal si náhlého sevření aludku a vykročil, jako by sestupoval po schoditi.

Náhle se ocitl v předsíni, malé místnosti s falenými dveřmi za ní. Pug věděl, e ty dveře jsou na zdi jen namalované, slouily vak pro opětovné ujitění jistého procenta zákazníků u Poctivého Johna.

Mohutné stvoření asi devět stop na výku na něj shlíelo ohromnýma modrýma očima. Pokryto bylo bílou srstí a trochu vypadalo jako opice - a na obličej, který spí ne cokoliv jiného připomínal psa. Černé skvrny v srsti by stvoření dodaly téměř veselý vzhled, pokud by tu nebyly její obrovské čelisti a zuby

“Zbraně?” zeptal se Coropaban.

“Jedna,” přiznal Pug a vytáhl dýku, kterou skrýval pod hábitem. Předal ji a příera mu naznačila, aby vstoupil. Pug vkročil k Poctivému Johnovi.

Hala byla nesmírná. Měla víc ne dvě stě yardů na ířku a čtvrt míle na délku. Podél pravé stěny se táhl jednoduchý pult s řadou barmanů. Dvojice galerií, jedna nad druhou, visely ze zbývajících tří stěn haly. Galerie byly přeplněny stoly a idlemi a nabízely výhodné výhledy, odkud ti nahoře mohli zírat dolů na hlavní podlaí.

Tam se odehrávaly vechny představitelné druhy sázkových her, od karet a kostek po hry zahrnující kolečka a čísla. Bylo tu dokonce i malé pískovitě pro atletické soutěe a zápasy. Zákazníci byli vemoných ras a druhů, které kdy Pug potkal, a hodně jich pro něho bylo nových. Větinou lo o dvojnoce, ačkoliv pár jich mělo více končetin, ne bylo obvyklé, včetně jednoho stvoření, je vypadalo podivně jako hubený drak velikosti člověka, který měl lidské ruce na konci konečků křídel. Obsluhující personál se proplétal tlačenicí a nosil tácy pokryté rozličnými hrnky, talíři, poháry, vědry a miskami.

Pug se prodral davem a nael majitele hospody u jeho obvyklého stolu. John Nepopiratelné etiky, jak byl znám na světě Cynosuru, seděl u stolu blízko konce baru, co mu poskytovalo výjimečný výhled ke vchodu. John viděl, jak se Pug blíí, a vstal. Obličej měl nenápadný. Měl hnědé oči, průměrný nos a úsměv hráče. Na sobě měl oblek z lesklé černé látky. Kalhoty dole nezahnuté končily u vrcholku nablýskaných černých holínek s dlouhými pičkami. Sako měl vpředu rozepnuté, čím odhalovalo bílou koili s manetami, ukončenou perlovými cvočky a se zvednutým límcem doplněným nachovou kravatou. To ve dohromady bylo korunováno bílým kloboukem se irokou krempou a třpytivou červenou hedvábnou páskou.

Natáhl ruku. “Pugu! Vdycky tě rád vidím.” Zahleděl se mu přes rameno. “Miranda s tebou není?” Potřásli si rukama a John nabídl Pugovi místo naproti sobě.

“Ne,” pravil Pug, sedaje si na nabídnutou idli. “Má jinou práci, která ji v tuto chvíli vytěuje.”

“U je to nějaká chvilka.”

“Jako vdy,” doplnil Pug vtip. U Poctivého Johna čas neplynul. Ti, kteří pobývali v Síni, byli jaksi uetřeni pustoení plynoucího času. Na tomto místě bez dní, týdnů, měsíců či roků byl čas měřen v hodinách. Jedna následovala za druhou, a to bez konce. Pug se sázel, e John má prostředky, aby mu řekl, jak je to přesně dlouho od Pugovy poslední návtěvy, měl vak podezření, e to nemá nic co do činění s lidskou pamětí.

“Není to tak, e jsem neastný, e tě opět vidím, ale mám podezření, e je tu důvod pro tvou návtěvu. Čím ti mohu poslouit?”

“Hledám průvodce.”

John kývl. “Kdy o tom mluvíme, v mém obydlí je nespočetně kompetentních průvodců a mnohem víc těch, co by sem mohli bleskově dorazit, kdy pro ně polu. To, co potřebuje, je vak záleí na jedné otázce: kam se chystá jít?”

“Do domovského světa Dasatů, v druhé rovině,” odvětil Pug.

John byl člověk plný ivotních zkueností. Během let v Síni slyel téměř ve představitelného. Poprvé ztratil řeč.

*

Miranda pomalu kráčela zahradou na jiní straně velkého tsuranského Shromádění mágů po boku starího mue v černém hábitu. Bylo nádherné odpoledne s lehkým vánkem přicházejícím ze vzdálených hor na severu, který ochlazoval obvykle horký tsuranský den.

Masivní budova Shromádění vyrostla jako dominanta ostrova, pobřeí na druhé straně jezera vak bylo ponecháno nedotčené a poskytovalo uklidňující výhled pro Mirandinu suovanou mysl. Nesnáela, kdy byl Pug pryč.

“Přestoe já jsem astný, e tě vidím, Mirando,” pronesl starí mág, “pochop, e mnoho mých bratří je jetě

“

“Staromódních?”

“Chtěl jsem říci “tradičních”.”

“Jinými slovy, neradi přijímají rady od eny.”

“Něco takového,” potvrdil Alenca, nejstarí člen Shromádění mágů. “My, Tsurané, jsme v posledním století proli řadou změn, počínaje naím prvním střetnutím s vaím domovským světem. A přestoe nás postrčil tvůj manel, jetě pořád jsme úzkoprsou tlupou.” Tvář měl starý mu pokrytou sbírkou výčnělků a hřebenů, vrásek a stařeckými skvrnami, a jeho temeno zdobila pouze nejvěchýtkovějí ozvěna bílých vlasů. Ale kdy mluvil, oči měl ivě modré a jiskřivé. Miranda ho měla hrozně ráda.

“Tahle záleitost s talnoyem se stala čímsi jako kostí sváru mezi naimi různými skupinami a zvěst o tom se donesla a na císařský trůn ve Svatém městě.”

“Někdo donáí klepy císaři?” Miranda zvedla obočí.

Starý mág mávl odmítavě rukou. “Nemyslí si snad, e něco tak nebezpečného, jako je talnoy na tomto ostrově, zůstane císaři dlouho utajeno, e ne? Pamatuj, ná první mandát je přece slouit císařství.”

Miranda se přes zahradu zahleděla na klidné vody jezera. “Opravdu mě to nepřekvapuje. Jsem zde proto, abych zjistila, jestli jste udělali nějaký pokrok.”

“Předpokládám tedy, e Milamber a Magnus jsou pryč v nějaké záleitosti, která jim zabraňuje, aby sem přili sami?”

“Zapomněl jsi zmínit Nakora,” poznamenala Miranda sue.

Starý mu se zasmál. “Ten brach mě nekonečně baví.” Zhluboka se nadechl. “Věřím, e asi ví víc o vyím umění, ne vím já, přestoe trvá na tom, e takové věci jako magie neexistují a e my vichni děláme

triky.”

“Nakor je stálým zdrojem pobavení, to ano, ale vrame se k hlavnímu tématu dne. Pronesl císař nějakou poznámku ohledně talnoye?”

“Jinou, ne e jej chce mít pryč z naeho světa, ne.”

Miranda zkříila ruce na hrudi, přestoe vánek od jezera byl teplý. “Pronesl to rozkazem?”

“Kdyby to tak bylo, talnoy by k vám u byl vrácen,” odpověděl Alenca. Mnul si ruce, jako by očekával nějaký úkol. “Mnoho naich bratří je přesvědčeno, e jsme ve slepé uličce, a vzrůstající počet nečekaných trhlin je důvodem k obavě. Jeden z nás je u mrtev jakoto následek objevu jedné z nich.”

Miranda přikývla. “Pug mi řekl: Macalathana. Ale nevím, co se stalo.”

“Jakési malé stvoření či co prolo skrz a, jak tomu rozumím, explodovalo! Jestli tomu dokáe uvěřit.”

“Dokáu uvěřit hodně věcem.”

“Wyntakata, který byl s ním, byl tak rozruen, e se odebral na odpočinek do svého sídla v Amboleně. Ne se k nám asi po měsíci vrátil.” Alenca ztiil hlas a dodal: “Nezdál se být od té doby úplně v pořádku, jestli to chce vědět.”

“Chystá se Shromádění poádat, abychom talnoye přemístili?”

“Pokud nemůe zajistit, aby tyto prokleté trhliny přestaly, tak ano,” odvětil Alenca.

Miranda chvíli mlčela. Byla na Kelewanu jen na návtěvě a nijak zvlá ji to netěilo. Mui byli ve svém přístupu k enám příli úzkoprsí - obzvlátě ti, co ovládali magii - počasí bylo vdy příli teplé a města příli přelidněná. Upřela zrak přes jezero na vzdálené pobřeí a majestátní vrcholky hor - Velkou zeď - za ním. Na druhou stranu musela přiznat, e krajina je nádherná. Po delí chvíli rozjímání se zeptala: “Jak dlouho byl talnoy zde, ne k vám začaly docházet zprávy o trhlinách?”

“Proč? Myslím, e několik měsíců.”

“Pak bychom měli vzít talnoye zpátky na Čarodějův ostrov,” rozhodla Miranda.

“Proč?” zeptal se Alenca.

“Protoe buď trhliny sledují Talnoye na tento svět z nějakého přirozeného důvodu, nebo s nimi manipuluje nějaká inteligence. Jestli je za tím nějaká inteligence, můe jí zabrat měsíce, ne najde talnoye na Midkemii.” Podívala se na Alencu. “Říkám si, jestli ho třeba nemáme vysadit na nějakém neobydleném světě, o kterém by Pug věděl, a studovat ho tam.”

Jeliko to vypadalo jako řečnická otázka, Alenca ji nekomentoval.

“Říkal jsi, e jeden z vaich členů byl zničen stvořením, co explodovalo. Pug byl skoupý na podrobnosti. Co mi můe říct ty?”

Za Alencou se ozvalo. “Raději ti to povím já, Mirando.”

Miranda se otočila a spatřila podsaditého mue v černých atech s holí v ruce - co bylo pro tsuranského Ctihodného nezvyklé - jak k nim míří přes zahradu. Zjevně zaslechl něco z rozhovoru, jak se přiblíil. Miranda ho neznala, ale mu řekl: “Rád tě vidím.”

“Setkali jsme se?” zeptala se Miranda. Neměla ve zvyku pouívat čestný titul “Ctihodný”, jak bylo běné v této společnosti, jeliko sama byla mágem velkých dovedností.

Mu zaváhal jen na vteřinu, ale pak se usmál. Měl edí prokvetlé černé vlasy neobvykle dlouhé, téměř na ramena, a tvář hladce oholenou podle tsuranské módy. “Ne, myslím, e ne, ale tvá pověst tě předchází. Snad by bylo lepí, kdybych býval řekl: “Rád tě poznávám”.” Lehce a uctivě se uklonil. “Jsem Wyntakata. Byl jsem svědkem Macalathanovy smrti.”

“Povaovala bych za laskavost, kdybys mi vyprávěl, co se stalo,” pravila Miranda.

“Dostali jsme zprávu o trhlině, kterou spatřil pastýř needer půl dne cesty na severovýchod od města Jamaru, ve středu velkých pastvin provincie Hokani. Přijeli jsme tam a nali trhlinu ne větí ne dvě dlaně plovoucí asi půl dlaně nad zemí. Před ní nehybně stálo malé stvoření. Navrhoval jsem opatrnost, ale Macalathana byl netrpělivý, aby to prozkoumal. Předpokládám, e usoudil, e vzhledem k velikosti jde o malé ohroení. Kdy doel k místu před tím tvorem, vylehl mohutný záblesk světla a plamenů a zpopelnil dost velké mnoství trávy kolem. Trhlina byla pryč. Ihned jsem se vrátil ke Shromádění se patnými zprávami a Macalathovo tělo přili posbírat jiní.”

“Měl jsi monost prozkoumat to stvoření?” zajímala se Miranda.

“Ne, lituji, e to musím říct. Zahlédl jsem to pouze na pár okamiků, jen tak, abych viděl, e je to malinké, stojí to na dvou nohách a nemá to na sobě ádný oděv ani artefakty. Mohl to být snad nějaký druh divoké bytosti, která zabloudila trhlinou z druhé strany.”

“To si v současnosti myslíme,” ozval se Alenca. “Tedy pokud obyvatelé Dasati nemají tendenci bez atů vybuchovat,” přidal a uchechtl se.

“Máme o nich velmi málo informací,” nevímala si Miranda smíchu starého mága. “Ale myslím, e je to vysoce nepravděpodobné.” Obrátila se na Wyntakatu: “Alenca a já jsme právě probírali monost odvézt talnoye zpátky na Čarodějův ostrov.”

“Ach, to je předčasné,” zareagoval Wyntakata.

“Skutečně?” zeptala se Miranda.

“Pravda, máme nějaké zprávy o trhlinách, ale já osobně jsem provedl bádání o tolika hláených pozorováních jako nikdo jiný -”

“To je pravda,” přeruil ho Alenca.

“- a můu říci s určitou jistotou, e větina zpráv byla nepřesná. Pozorování věcí ne magičtějích ne nepřízeň počasí či dětský drak! Jediná dalí trhlina, kterou jsem dokázal najít, byla jen velikosti mé pěsti a vydrela pouze několik minut po mém příjezdu. Jsem přesvědčen, e tyto malé trhliny jsou přirozenými vedlejími produkty toho, e je talnoy zde a e za tím není ani inteligence, ani nejsou pouívány nějakou pionáí hledající cestu na Kelewan. Myslím, e ti brzy moná budeme schopni říci o tomto talnoyovi daleko víc a ukončit ná výzkum nyní by bylo velkým plýtváním času ji investovaného.”

“Předám to manelovi,” slíbila Miranda. Usmála se na Wyntakatu a dodala: “Musím ti popřát hezký den a vrátit se domů.” Alency se zeptala: “Vadilo by ti, kdybys mě doprovodil k trhlině?”

Starý mu sklonil hlavu a Wyntakata na chvíli zaváhal, ne se lehce uklonil a odeel opačným směrem. Kdy opoutěli zahradu, Miranda se zeptala: “Wyntakata má, aspoň dle mého sluchu, poněkud divný přízvuk.”

“Dětství strávil v provincii Dustari, za Krvavým mořem. Mají tendenci zkracovat určité samohlásky, kdy hovoří, e?”

Miranda se usmála. “Mám dalí otázku.”

“Jakou, má drahá?”

“Narazil jsi na nějaké klepy o někom, kdo provozuje nekromancii v některé části císařství?”

Starý mág se zapotácel. “Proč? To je zakázané! Je to jediná činnost, která i za starých časů, kdy nae slovo bylo zákon, mohla zlomit Ctihodnému vaz. Jakýkoliv náznak nekromancie znamenal trest smrti.” Při chůzi obrátil zrak k Mirandě. “Proč?”

“Pug má důvod k podezření, e tu máte asi jednoho, co nedávno přiel do císařství z naeho světa, nekromancera ohromné moci. Je váným ohroením a můe se skrývat kdekoliv. Má vak takovou povahu, e se nedokáe nadlouho vyhnout činnosti.”

“Poptám se kolem.”

“Upřednostnila bych, kdyby ses neptal,” podotkla Miranda. “Pug si dělá starosti z mnoha důvodů. Nechám na něm, aby je někdy jindy objasnil. Věří vak tobě a jen tobě. A ty potřebuje vědět jen jedinou věc, e tato osoba - Leso Varen - má moc zaujímat něčí tělo. Nerozumíme, jakým mechanismem to dělá, a na to, e to zahrnuje nekromancii a vyaduje to velké mnoství smrtí. Čím hnusnějích, tím lépe pro jeho temné umění, aby fungovalo. Myslíme, e tu asi zůstal chycen. Pokud tomu tak je, musíme ho dostihnout a konečně s ním skoncovat.”

“Ty myslí, e můe být tady?” Alenca se rozhlédl kolem, jako by náhle dostal strach, e je třeba někdo sleduje.

Najednou si Miranda uvědomila, e udělala chybu. “Moná ne. Jeho volba lidí, kterých se zmocňuje, se zdá být náhodná, ale posledně se maskoval jako mu značné moci. Jen ádám, abys tuto obavu udrel v tajnosti, dokud se nevrátí Pug a nepromluví o tom s tebou v celé íři. Ano?”

“Samozřejmě,” odpověděl mág, kdy vstupovali do masivní budovy Shromádění. “Budeme pokračovat v naí práci s talnoyem. A prosím, řekni Nakorovi, a ho přítě uvidí, e stále čekám na ten jeho nápad, jak kontrolovat tuto bytost bez prstenu, který probouzí ílenství.” Poklepal ji na pai a dramaticky zaeptal: “Dám ti vědět, pokud zaslechnu nějaké klepy

o té druhé záleitosti.”

Miranda mu tu důvěrnost dovolila. Neměla příli moc slabost pro tsuranské Ctihodné, ale pro Alenca udělala výjimku.

Vstoupili do místnosti umístěné stranou pro trhlinu do Midkemie - Pug přizpůsobil tsuranský trhlinový přístroj, aby teď mohl vybírat z některé z půltuctů midkemských destinací, nejenom Hvězdno. Zvolila Čarodějův ostrov a dva mágové, kteří byli určeni k zacházení s přístrojem, rychle kouzlo provedli.

Miranda si vzdychla. Kdy to spočítala, byly před několika málo lety magické trhliny zcela neznámé. Studium, které její manel vedl po čtyři roky, kdy il přímo v tomto Shromádění, stejně jako práce, kterou od té doby za desítky let odvedl, sníily její údiv na úroveň přivolání veřejného kočáru v Roldemu na cestu z doků k Říčnímu domu.

Jakmile vstoupila do trhliny, pomyslela si, e to skutečně není překvapující. Raději by si více smyslu pro údiv nechala na očekávání útočící hordy válečníků z druhého pekelného kruhu.

*

Pug kráčel po horní galerii U Poctivého Johna, hledaje obchodníka, jeho jméno mu dali. John přiznal, e nemá ádnou představu, kdo by snad mohl být schopen prolomit vstup do Druhého království, jak začal Pug označovat tento kruh reality. Navrhl vak, e je tu moná někdo, kdo by mohl znát někoho, který by naopak mohl znát někoho a tak dále

Obchodník se jmenoval Vordam z Ipiliacu, Delecordian, obchodník, kterého zmínil Tosan Beada. Pug znal Delecordii pouze z doslechu. Jedinou pozoruhodností tohoto světa bylo jeho umístění. Byl tak daleko od Poctivého Johna jako kterýkoliv civilizovaný svět, a jako takový měl kontakt s jetě vzdálenějími světy a rasami, které se jetě nestaly v Síni běnými.

Pug nael Vordamův obchod a jakmile překročil práh do skromné místnosti, věděl, e je něco patně.

Dosud navtívil dvě místa ve vesmíru, které v něm sice byly, ale nebyly jeho součástí. První bylo Věčné město, legendární místo postavené kýmsi, koho nikdo neznal. Bylo rozsáhlé k bodu viditelné nekonečnosti, se Zahradou, je byla přimknuta k Městu, ani by byla jeho částí. Druhé byla Síň a její nástavba, U Poctivého Johna.

Ten obchod byl něco jiného, nebo i kdy byl umístěn v Poctivém Johnovi, byl také kdesi jinde. Pug nevstřebal tyto dojmy dřív, dokud do obchodu zpoza dveřního závěsu v zadní části nevstoupila bytost. Zdálo se, e mluví, ale Pug si uvědomil, e jde taky o jakousi iluzi, poněvad to nebyla ádná slova, pouze dojem ze slov.

Magie se U Poctivého Johna vyskytovala zřídka. Kdyby magii nehlídali, bylo tu tolik příleitostí ke zločinu. V kadičké části budovy se nacházela kouzla, která bránila případnému uití magie. To udrovalo sázkové hry čestné, vyjednávání mezi obchodníky na úrovni a krveprolévání na minimu. Výjimkami byla kouzla prováděná Johnem či někým jiným na jeho příkaz. Jedno kouzlo působilo, aby vichni přechodní návtěvníci rozuměli jeden druhému (ačkoliv tu bylo vdy pár hostů z větí dálky, jejich dorozumívací řád byl tak odliný od hlavního směru vnímajících bytostí, e bylo moné pouze základní či nezbytné porozumění). Jiné kouzlo poskytovalo hostitelské prostředí pro kadého, navzdory rozdílnostem ras, které zahrnovaly iroké spektrum určitých podmínek. Poslední bylo obranné kouzlo, které by, podle Pugovy představy, způsobilo dech beroucí kody kadému, kdo by se pokusil ublíit Johnovi či někomu z jeho personálu. Příleitostná rvačka mohla propuknout, ale co pamě sahá nejstarímu ijícímu zákazníkovi, v Síni se ádný váný konflikt neobjevil.

Na tomto obchodě vak bylo cosi magického. Cosi za Pugovou zkueností - a jeho zkuenost byla téměř bez hranic. Stvoření opakovalo svoji otázku a Pug kývl. “Okamik, prosím,” pravil. Bytost byla víceméně lidského vzezření. Byla vyí a hubenějí, ne je obvyklé. Ruce a nohy měla trochu delí, ne byste u člověka čekali. Obličej tvořil ústa, nad nimi nos a dvě oči. Lícní kosti vak ve srovnání s kterýmkoliv člověkem, kterého kdy Pug potkal, byly přehnaně vystouplé. Stvoření mělo nadměrně dlouhé prsty. Jeho kůe měla slabě edo-nachový odstín a vlasy byly bujně černé s fialovým nádechem.

Pug vyslal své smysly rychle kolem, roztáhl je jako mystický úponek, který se dotýká vibrací místnosti. Cítil rozdíl mezi ní a zbytkem Poctivého Johna a na chvíli mu to připadalo podivně známé. Pug bojoval, aby to rozpoznal, a pak si náhle vzpomněl. Odráelo to pasti nastraené na něj a Tomase před desítkami let, kdy hledali Macrose Černého.

Pug zíral na obchodníka. “Hledám Vordama z Ipiliacu.”

Stvoření oblečené do jednobarevného edého hávu s jednoduchou ňůrou kolem pasu si zaloilo ruce na prsou, zlehka se uklonilo a přiznalo: “To jsem já.”

Pug byl chvíli zticha, protoe vpíjel harmonii vibrací, které cítil procházet kadou pídí tohoto obchodu. Konečně pochopil. Upřeně se na Vordama zahleděl a zvolal: “Ty jsi Dasat!”

VII

Rytíř smrti

Meč prolétl vzduchem.

Padesát sadharinských jezdců ve zbroji zakřičelo a udeřilo ocelovými rukavicemi o hrudní pláty. Ozvěna burácení se nesla po ohromné kamenné klenbě Síně zkouek a dřevěná sedadla obklopující arénu s pískem se tím zvukem otřásla

Jediný přeiví syn lorda Aruky pohlédl dolů na mue, jeho právě zabil, a na okamik ho napadla divná mylenka: Jaké plýtvání! Na chvíli zavřel oči, aby se té mylenky zbavil, a pak se pomalu otočil, aby poděkoval za provolání slávy.

Valko z Camareenu, jen utril tři váné rány a nesčetně boulí a meních krábanců, čtyřikrát kývl, a to zvlá kadé ze skupin shromáděných jezdců, kteří seděli podél vech čtyř stěn. Potom se podíval dolů na bojovníka, kterého zabil, a znovu kývl. Rituální uznání lítého zápasu. Byla to uzavřená záleitost.

Valko věnoval krátký pohled otci zabitého válečníka. Viděl, e provolává slávu, ale chyběla mu přesvědčivost. Druhý syn lorda Keska leel u Valkových nohou. Kdyby byl chlapec vítězně obstál, dva ijící synové by Keskovi vyslouili velkou úctu a vyí postavení v Langradinu. Jediný syn, kterého Kesko uznal, stál vedle svého otce a jeho radost byla opravdová. Valko zlikvidoval moného konkurenta v domáhání se přízně u jeho otce. Pak se Valko obrátil a spatřil dva lokaje, jak utrácejí jeho varnina, kletěnce, kterému říkal Kodesko - podle velkého burácivého příboje u Sandoského mysu v nejzápadnějí dravě jeho otce, kde Sandos vyčníval do Heplanského moře. Varnin jeho protivníka během boje zahynul, kdy Valko hluboko sekl a přeruil mu krční tepnu. Ten zásah vyhrál Valkovi zápas, nebo potácející se varnin na kratičký okamik odpoutal protivníkovu pozornost a Valko zasadil ránu, je nakonec rozhodla v jeho prospěch.

Ranhojič ze spolku oetřovatelů - mistr prvního řádu - přispěchal se svým pomocníkem a začal Valkovi oetřovat rány. Valko věděl, e díky ztrátě krve brzy ztratí vědomí, pokud mu krvácení nezastaví, ale aby před svým otcem a shromáděnými sadharinskými jezdci neprojevil slabost, odstrčil oetřovatele a otočil se k otci. Sejmul masivní černou ocelovou přilbu, zhluboka se nadechl a zvolal: “Jsem Valko, syn Aruky z domu Camareenu!” Zvednout meč nad hlavu mu sebralo vekerou sílu, jeliko byl zraněn pod pravým ramenem. Zvládl vak předvést přijatelný pozdrav, ne nechal ruku s čepelí klesnout podél těla.

Jeho otec, lord z Camareenu, vstal a ukázal na syna. Pak udeřil pěstí v rukavici na svoji opancéřovanou hruď. “To je můj syn!” zakřičel dostatečně hlasitě, aby to shromádění slyelo.

Jezdci znovu zvolali svůj souhlas, krátké a hluboké “ha!” a pak se jako jeden mu otočili a uklonili svému hostiteli. Valko věděl, e několik z těch nejvěrnějích zůstane, aby s Arukou a jeho rodinou povečeřeli, ti ostatní se vak vydají zpátky do svých pevností. Tak nebudou riskovat, e by je cestou překvapili protivníci či lapkové.

Jeliko Valko začal ztrácet vědomí, musel se dost dlouho soustředit, aby zvolal: “Lorde Kesko. Tato věc nemůe být více tvým synem!”

Lord Kesko se uklonil před komplimentem, který mu vítěz vyslovil. Bude první, kdo opustí hrad Camareen. Přestoe se nebylo za co stydět, pokud byl případný syn zabit v souboji, nebylo to také nic, co by bylo důvodem k radosti.

Mistr oetřovatel zaeptal: “Vedl sis statečně, mladý pane, ale pokud nesejmeme tvoji zbroj, bude brzy leet na obětním stole vedle toho, koho jsi zabil.” Ani by čekal na svolení, instruoval své pomocníky. Rychle Valkovi uvolnili koené řemínky a přezky a sejmuli z něj zbroj.

Valkově pozornosti neuniklo, e mu přitom oetřovatel poskytoval jemnou oporu, aby dokázal stát na vlastních nohou, zatímco jeho otec pomalu procházel mezi jezdci, kteří ho zdrovali dalími gratulacemi. Dle měřítek své rasy byl Valko vysoký, takřka o půl hlavy vyí ne jeho otec, který dosahoval esti stop a čtyř palců. Mladý válečník byl hodně svalnatý a pae měl dlouhé, díky nim dosáhl mečem vraedně daleko, čeho dobře vyuíval proti menímu protivníkovi. Podle standardu své rasy to byl hezký mu, nebo měl dlouhý a rovný nos, ne příli iroký, a ústa plná, ani by vypadala ensky.

Aruka se před ním zastavil a prohlásil: “estnáctkrát před tebou se doadovali jména mého domu. Ty jsi teprve třetí, kdo přeil zkříení čepelí. První byl Jastmon, který zahynul v bitvě o Trikamagu, druhý byl Dusta, ten zemřel přímo při obraně této pevnosti před jedenácti lety. Těí mě, e tě mohu jmenovat jejich bratrem.”

Valko se zadíval přímo do očí svého otce, mue, jeho poprvé spatřil teprve před týdnem. “Ctím jejich památku,” pravil Valko.

“Připravíme pro tebe komnaty blízko mých,” pokračoval Aruka. “Od zítřka toti začne být vychováván jako můj dědic. Do té doby si odpočiň

synu.”

“Děkuji, otče.” Valko zkoumal muův obličej a nedokázal rozpoznat nic, čím by mu připomínal ten jeho. Zatímco Valkův obličej byl protáhlý a bez vrásek, dle měřítek jeho lidu ulechtilý, otec měl tvář kulatou, zvrásněnou věkem a vlevo od obočí měl podivnou směsici skvrn. Mohla mu jeho matka lhát?

Jako by mu Aruka četl mylenky, protoe se zeptal: “Jak se jmenovala tvoje matka?”

“Narueen, cisteenská vykonavatelka, přidělená k panství lorda Bekara.”

Aruka chvíli mlčel a pak kývl. “Pamatuji se na ni. Strávil jsem s ní týden, kdy jsem byl hostem v bekarské pevnosti.” Podíval se dolů na Valka, jen byl oblečen jen ve spodním prádle, zatímco mu oetřovatel čistil a omýval zranění. “Její tělo bylo hubené, ale poskytovalo rozko. Vysoký jsi asi po předcích z její strany. Jetě ije?”

“Ne, zahynula při čistce před čtyřmi lety.”

Aruka jednou kývl. Oba mui věděli, e kadý, kdo je tak pitomý a vyjde ven při prvních známkách čistky, je slabý a hloupý, a není ho koda. Přesto Aruka pravil: “Nanetěstí. Nebyla patná a enská ruka by tomuto domu prospěla. Take teď, kdy jsi uznán, se budou někteří ctiádostiví otcové snait, aby ti co nejdříve předhodili své dcery.” Otočil se zády a dodal: “Nyní bě a odpočiň si. Setkáme se u večeře.”

Kdy otec odcházel, zvládl Valko lehkou úklonu. Pak se obrátil na oetřovatele: “Teď rychle. Dostaň mě do mého pokoje. Neomdlím přece před sluebnictvem.”

“Ano, mladý pane,” odvětil mistr oetřovatel a dal znamení svým pomocníkům, aby pomohli novému mladému lordovi z Camareenu do jeho komnat.

*

Valko se vzbudil, kdy sluha jemně popotáhl za přikrývku jeho postele, netroufaje se mladého potomka Camareenu dotknout přímo. “Co je?”

Sluha se uklonil. “Pane, tvůj otec tě ádá, aby ses k němu ihned připojil.” Ukázal na idli, na ní bylo rozloeno oblečení. “Prosí tě, aby sis vzal tento oděv vhodný pro tvé nové postavení.”

Valko vylezl z postele. Stěí se bránil mrkání. Kradmo se podíval, jestli si jeho známky slabosti poviml sluha. Ten zachovával kamennou tvář. Byl to mladý mu, asi trochu starí ne Valko, jemu bylo sedmnáct, ale očividně dobře vycvičený pro svou roli sluhy ve velkém domě. “Jak se jmenuje?”

“Nolun, pane.”

“Bude potřebovat osobního sluhu. Bude jím ty.”

Nolun se málem plazil, kdy se ukláněl. “Děkuji mladému pánovi za tu čest, ale brzy ti osobního sluhu určí správce, pane.”

“U ho určil,” pravil Valko. “Bude jím ty.”

Nolun se opět uklonil. “Jsem ti zavázán, pane.”

“Veď mě do síně mého otce.”

Sluha se uklonil, otevřel dveře, nechal Valka projít a pak si pospíil před něj, aby ho vedl do hlavní síně pevnosti. Předtím, kdy Valka brali jako toho, kdo si činí nárok na určení otcovství, ho přidělili do “chudích” pokojů. Ty byly vyhrazeny pro nemajetné a pro návtěvníky s dostatečně nízkým postavením, kterým se jako nedůleitým nemuselo nabízet moc: uitečným obchodníkům, oetřovatelům, kejklířům a níe postaveným příbuzným. Jejich pokoje byly jen o něco málo lepí studené cely vybavené jednoduchou svítilnou a matracemi, v nich byla napěchovaná sláma.

U teď Valkovi chyběla jeho nová postel, nejměkčí, na které kdy spočinul. V letech skrývání jen zřídkakdy spával na něčem lepím, ne co nael v chudích komnatách.

Kdy zahýbali za roh, Valko zaváhal. “Nolune, počkej.”

Sluha se otočil a viděl, jak se nový mladý pán dívá z velkého okna s výhledem na moře. Za hranicí města Camareenu a jeho doky se ve tmě třpytila voda, energie pohybu dávala vznik hře barev na jejím povrchu, jakou mladík nikdy předtím neviděl. Jeho matka ho na skrývání vzala do hor a on oceán zahlédl pouze za dne při své cestě do města. Velikost masy vody na něj udělala dojem, kdy ji viděl z vrcholků a průsmyků Sněných stráců, jak se hory nazývaly, nic ho vak nepřipravilo na ryzí krásu moře za noci.

“Co jsou ty malé výtrysky barev tam a támhle?” zeptal se a ukázal.

“Ryba zvaná shagra, mladý pane,” odpověděl Nolun. “Skáče z hloubky

nikdo nedokáe přesně určit proč, moná z pouhé radosti, a skok čeří hladinu oceánu.”

“Je to

působivé.” Valko málem vyslovil nádherné, bylo by vak nemuné takové slovo pouít. Uvědomil si, e ho Nolun pozoruje. Mladík byl o víc jak stopu mení ne Valko, ale statně stavěný. Měl iroký hrudník, silný krk a krátké tlusté prsty na mohutných rukou. “Bojuje?”

“Kdy je zapotřebí, mladý pane.”

“Jsi dobrý?”

Na okamik zpod sluhových očí cosi zablesklo, ale pak sklonil hlavu a tie odpověděl: “Jetě iju.”

“Ano,” usmál se Valko. “ije. A teď do otcovy síně.”

Kdy doli k velké síni, dva ozbrojenci pozdravili nového dědice camareenského plátě. Valko si nevímal bolesti ve své pai, rameni a levém stehně a kráčel přes síň, aby se postavil před otce. Aruka seděl ve středu dlouhého stolu, který byl umístěn před mohutným krbem. “Jsem tady, otče.”

Aruka ukázal na prázdnou idli. “To je tvoje místo, synu.”

Valko obeel stůl, vímaje si těch, co u seděli. Větinou to podle oděvu a pásek byli úředníci. Po otcově levici seděla krásná ena, bezpochyby jeho současná favoritka. Z drbů, které Valko zaslechl den předtím, doel k závěru, e předelá společnice jeho otce zmizela a téměř jistě odela do skrývání.

Valko poznal dva dalí mue, ačkoliv jejich jména neznal. Byli to sadharintí jezdci, rytíři Řádu smrti, stejně jako jeho otec. Zřejmě patřili k věrným spojencům, co byli vzájemně vázáni výhodnými svazky a smlouvami, jinak by z této síně zmizeli dávno předtím, ne se slunce usadilo na západě.

“Přivítej nae hosty,” vyzval ho Aruka, “lorda Valina a lorda Sanda.”

“Vítám hosty svého otce,” pravil Valko a proel kolem nich ke své idli. e se ani jeden z muů neotočil, aby sledoval jeho kroky, bylo znamením důvěry. Sluha vysunul velkou dřevěnou idli po pravici lorda Aruky a Valko se posadil.

“Sand a Valin jsou mí nejblií spojenci,” prohlásil lord z Camareenu. “Jsou to dvě ze tří nohou moci, na nich spočívá Sadharin.”

Valko kývl na znamení uznání.

Aruka mávl rukou a slouící přispěchali, aby naplnili stůl tědrostí svého pána. Na roni přinesli celého kapeka, s hlavou a kopyty netknutými, a skrz hustou mříku z něj odkapával syčící tuk. Dva statní sluhové, kteří nesli celou jeho váhu, měli co dělat, aby úkol zvládli. Kdy kapeka umístili na mohutný dřevěný tác před Arukou, pán domu promluvil. “Dnení večer je dobrý večer. Slaboch zemřel a silný mu přeil.”

Ostatní u stolu přikývli a zamumlali slova souhlasu. Valko vak nic neříkal. Dýchal pomalu a pokouel se soustředit. Celé tělo ho bolelo, v ránách mu tepalo a hlava třetila. Tak rád by prospal celou noc, věděl vak, e kritické bude, jak se tento večer a několik následujících dnů zachová. Jeden patný krok a stejně snadno, jak mu mohli vystrojit dědickou ceremonii, mohl být svren s hradeb.

Jak večeře pokračovala, Valko cítil, e se mu trochu vrací síla. Popil jen trochu jemného trianského vína, protoe si chtěl uchovat čistou hlavu a u stolu neusnout. Podle průběhu konverzace by to mohla být dlouhá noc plná povídání příběhů.

O společnosti válečníků věděl jen málo. Jako větina mladých muů proil svých prvních sedmnáct let ivota ve skrývání. Jeho matka byla dobře připravená, take vůbec nepochyboval, e plánovala donosit syna mocnému lechtici. Při jeho vzdělávání se také ukázalo, e jde o enu ctiádostivou, protoe Valko uměl číst, počítat a rozuměl věcem, které větina válečníků přenechávala vychovatelům, oetřovatelům, mluvčím, obchodníkům, cvičitelům a ostatním niím kastám. Zajistila, aby byl vykolen ve vech studijních oborech, a to v dějepise, v jazycích, ba i v umění. Prosadila doma předevím jednu věc, e nad silou pae s mečem stojí síla mysli a pro úspěch je třeba víc ne se jen řídit instinkty. Jeho přirozenost mu říkala, e má být nemilosrdný ke slabým, matka ho vak učila, e i slabý je uitečný a e spí ne ničením nejslabích mohou být objevena nová měřítka uitečnosti jejich zulechováním. Mnohokrát říkala, e karana je nejvyím vládcem čtrnácté planety z jednoho jediného důvodu. Jeho předci byli chytřejí ne předkové těch ostatních.

Matka mu vyprávěla mnoho příběhů o velkých činech vykonaných v rozlehlé síni lorda Bekara, kde si ji vybral Valkův otec, aby zahřívala jeho lůko. Řídila se právním nařízením a lechtici, který ji navtěvoval, dala zřetelně najevo, e je schopná zplodit mládě a e je ve správném období cyklu. Zajistila si, aby její jméno zřetelně sdělil nejméně třem svědkům, a pak Valkova otce následovala do jeho lonice.

Najednou bylo po jídle a Valko si uvědomil, e upadl do snění. Rychlý pohled na otce ho ujistil, e si toho neviml. Utápění se v mylenkách bylo nebezpečné. Mohl přeslechnout něco kritického a mohli si o něm myslet, e je roztritý.

Aruka vstal a oznámil: “Dnení večer jsem potěen.”

Nanejvý takto mohl válečný pán někomu poděkovat, ani by odhalil svoji slabost. Lord Sand a lord Valin vstali a svému hostiteli přikývli. Téměř současně pronesli: “Bylo mi potěením tu být.”

Síň se rychle vyprázdnila. Aruka a Valko zůstali sami a na hrstku slouících. Kdy lord z Camareenu uviděl Noluna u Valkova boku, zeptal se: “Prohlauje tohoto?”

“Prohlauji ho za svého osobního sluhu,” pravil Valko.

Byla to trochu výzva, taková, je by mohla poslouit jako záminka pro boj, a Valko věděl, e navzdory svému mládí je otec stále silný a léty zkuený. Nemýlil se vak, kdy předpokládal, e otec nebude tak hledět na formu. Těko by zabil přeivího syna kvůli takové triviální záleitosti.

“Pak beru na vědomí toto prohláení,” potvrdil Aruka. “Pojď se mnou a a tě tvůj sluha doprovodí. Přeji si s tebou mluvit o záleitostech mezi otcem a synem.”

Aruka nečekal, aby se přesvědčil, e poslechne jeho příkaz. Předpokládal, e jakmile se obrátí, bude Valko krok za ním. Namířil si to od stolu k velkým dřevěným dveřím po levé straně. Byly hodně naletěné a v tlumeném světle Valko viděl, jak pulsují energií. To bylo jasné varování. Tyto dveře jsou střeeny kouzlem a jen určití lidé je mohou otevřít, ani by byli zraněni či zabiti.

Pán hradu poloil ruku na dveře a ty se pod jeho dotekem otevřely. “Počkej venku,” přikázal Nolunovi. Sundal louč z nejbliího nástěnného svícnu a vedl Valka dál.

Jakmile proli, viděl Valko, e jsou v krátké chodbě, na jejím konci čekaly dalí dveře, také hlídané kouzlem. Kdy Aruka otvíral druhé dveře, prohlásil: “Je hloupé skrývat ochranná kouzla, protoe já pasti neumisuji a obchodníci s kouzly za takové drobnosti poadují neuvěřitelné ceny.”

Při zmínce o obchodnících s kouzly se Valkovi lehce sevřel aludek. Věděl, e je to slabé sevření, utajený strach z dětství, ale příběhy o ďábelských obchodnících s kouzly a o záhadných odváných čarodějích byly jeho běnou krmí na dobrou noc, a matka v něm zasadila zdravou nedůvěru k těm, kteří s pomocí zaříkávání a mávání prstů v mystických znameních uměli kouzlit ze vzduchu.

Místnost byla prostá, přesto krásná, pokud se dalo toto slovo opravdu pouít. Jak matka Valkovi říkávala, krása byla vdy něco podezřívavého. Sváděla hlupáky, aby se nedozvěděli pravdu, nebo často zdobila věci nebo lidi, co za nic nestáli.

Aruka tuto místnost zabydlel dvěma idlemi a truhlou. Dokonce i kamenná podlaha byla ponechána bez jakéhokoliv znamení pohodlí. ádné koeiny, předloky z vlny ani přehozy místnost nezateplovaly. Přesto byla krásná. Vechny jednotlivé kameny byly vyletěné, a a u byl podivný materiál z čehokoliv, měl vlastnost odráet světlo louče, jako by někdo rozbil poklad z drahokamů a nanesl je na povrch kamene. Kadý odstín na prahu viditelného spektra přecházel přes povrch v proměnlivých odlescích barev. Dávalo to na srozuměnou, e jde o cizí energii.

Jako by Aruka četl chlapcovy mylenky, kdy dával louč do stojanu, protoe řekl: “Tato místnost má pouze jediný účel. Tady uchovávám to, co je mi nejdraí.” Ukázal Valkovi na idli, co byla blíe k jedinému oknu. “Přicházím sem přemýlet a domnívám se, e barvy těchto stěn

mě osvěují. A někdy sem přicházím s některými lidmi, s nimi si přeji mluvit otevřeně.”

“Myslím, e rozumím, otče,” poznamenal Valko.

“Přeji si mluvit o tom, e jsem tvým otcem.” Opřel se a chvíli jako by odpočíval.

Valko věděl, e je to moná lest, úskok, který ho má přinutit k předčasnému útoku, protoe nebylo nevídané, e se nově jmenovaný dědic pokusil chopit moci. Určitým způsobem to Valkovi dávalo smysl. Tento mu by mohl být jeho otec, ale před pár dny byl pro něho jetě úplným cizincem, stínem, který si Valko nedokázal ani představit, přestoe kladl matce nespočetné otázky.

Valko vyčkával.

“Naím zvykem je cenit si sílu nade ve,” začal Aruka. Naklonil se dopředu. “Jsme násilníci a ctíme násilí a moc nade ve.”

Valko nic neříkal.

Aruka ho sledoval. Po chvíli poznamenal: “Pamatuji si tvou matku velmi ivě.”

Mladík stále mlčel.

“U jsi měl enu?”

Valko svého otce odhadoval, pokoueje se rozliit, jestli existuje správná odpověď. Nakonec přiznal: “Ne. Moje skrývání bylo osamocené.”

“Nemusím vědět, kde,” přeruil ho otec. “ádný otec by neměl vědět, kde se jeho přeiví syn skrývá a je vychováván. Mohlo by to svádět k vyhlazení takového místa při přítí čistce.” Pak tie dodal s pobaveným úsměvem: “A pokud je to místo, kde vyrůstal silný syn, mohlo by to být

plýtvání.”

Valko vyhrkl: “Stejné plýtvání jako zabít syna jiného mue, který byl poraen jen tak tak?”

Arukův obličej byl bez výrazu, kolem očí vak měl slabé napětí. “Taková otázka hraničí s rouháním.”

“Nemám v úmyslu nerespektovat Jeho Temnost, otče, ani jeho řád. Jen se ptám, co kdyby ten mladík, kterého jsem dnes zabil, byl lepí válečník ne ten, co zvítězil v jiném zápase, v jiné pevnosti v rámci řádu? Není to plýtvání skvělého válečníka, který slouí řádu?”

“Záhadné jsou Jeho cesty,” zanotoval otec. “Takové uvaování je uvaování mladíka. Je vak lepí nechat si je pro sebe, nebo mluvit jen s těmi, co jsou pod pečetí mlčenlivosti: svým knězem, oetřovatelem nebo

” Zasmál se. “Nebo vychovatelem, jako byla tvoje matka.”

Aruka chvíli hleděl z okna na převalující se hladinu vzdáleného moře a čeření mihotajících se barev, je hrály na jejím povrchu. “Bylo mi řečeno, e existuje říe, v ní slunce svítí tak jasně, e i bez čárů a kouzel by válečník mohl během hodin z jeho horka vzplanout. A ti, co tam ijí, nemohou vidět nádheru, kterou bereme jako danou.” Zadíval se na syna. “Oni vidí pouze barvy, ale ne tmavý či světlý odstín. Slyí jen zvukové vlny ve vzduchu, ne vak cinkání boího slova v nebi či vibrace celku pod svýma nohama.”

“Jednou jsem viděl slepého mue, slouil jako oetřovatel.”

Aruka si odplivl a udělal rituální znamení. “Pouze v této funkci se setká s takovou slabostí. Je mi líto, e jsi něco takového musel vidět v tak mladém věku. Oetřovatelé mají svoje uití, Jeho Temnost to ví. On také ví, e bych tady neseděl a nepovídal si s tebou, pokud by se o mě po bitvě nepostarali. Ale to, co je v nich

tohle starání se o slabé

mě znechucuje.”

Valko nic neříkal. Necítil se znechuceně, spí ho to fascinovalo. Chtěl vědět, proč oetřovatelé udrují slepého jedince naivu. Ptal se své matky a ona mu jen odpověděla: “Povaují ho bezpochyby za uitečného.” Jak mohl být slepý uitečný? Uvědomil si, e to musí být dalí z jeho, jak je otec právě nazval, “uvaování”, a e by si to měl raději nechat pro sebe.

Aruka se opřel. “ena. Musíme ti nějakou obstarat

” uvaoval. “Ale ne dnes v noci. Drel ses dobře a já jsem na tebe hrdý. Viděl jsem vak dost bitevních rámů, abych věděl, e jsi ztratil příli mnoho krve, abys dnes v noci kromě spánku dělal něco jiného. Moná za den či dva. Tvá matka byla ta, která

” Jako by zabloudil v mylenkách. “Mluvila o věcech. Kdy jsme po spojení leeli bok po boku, dumala o

spoustě věcí. Měla jedinečnou mysl.”

Valko přikývl. “Ani někteří z vychovatelů, které jsem během svého skrývání potkal, nebyli nic ve srovnání s mou matkou. Jeden říkal, e viděla věci, které tam nebyly.” Arukovi se rozířily zorničky a Valko věděl, e je na pokraji fatální chyby. Pouhý náznak, e matku postihlo ílenství, mohl způsobit, e ho otec okamitě odsoudí k smrti. Valko rychle dodal: “Monosti.”

Aruka se zasmál. “Často mluvila o monostech.” Zahleděl se z okna. “Někdy to, co povídala, hraničilo

nu, řekněme, e by pro ni nebylo dobré, kdyby ji při tom slyel někdo z větců. Zpovědník by ji varoval, přikázal kát se a modlil by se, aby znovu nala svoje zatemnění. V jejích náladách a povaze vak bylo něco, co mi připadalo

vyzývavé.” Podíval se dolů na své ruce, sepnul je před sebou a pokračoval: “Jednou se nahlas podivovala, co by se stalo, kdyby dítě vyrůstalo svému otci na klíně.”

Valkovi údivem poklesla brada, ale pak ústa zavřel. “Takové mylenky jsou zakázané.”

“Ano.” A se smutným úsměvem Aruka dodal: “Přesto bys toho měl o své matce znát víc ne já. Ze vech en, s nimi jsem se spojil a o kterých jsem před svědky prohlásil, e porodí mého dědice, je ona tou, kterou si připomínám

nejčastěji.” Vstal. “Často jsem si říkal, jaký bude, zda bude sdílet některé vlastnosti po matce.”

Valko také vstal. “Přiznám, e mě občas nutila dělat podivné věci, ale nikdy jsem nezbloudil z Jeho učení a

neposlouchal jsem mnohé z toho, co se mě pokouela naučit.”

Aruka se zasmál. “Stejně jako já jsem při skrývání neposlouchal svoji matku.” Poloil ruku synovi na rameno. Pevně ho stiskl a dodal: “Zůstaň naivu, synu můj. Mám za sebou čtyřiapadesát zim, a přestoe se v letech, co přijdou, objeví dalí synové, bude jich méně a méně. A já bych nebyl nepotěen, kdybys byl tím, kdo nakonec setne mou hlavu, stejně jako jsem já připravil o hlavu svého otce. Stále si pamatuji hrdost v jeho očích, kdy jsem al do jeho krku, zatímco leel na písku v aréně.”

“Nezklamu tě,” slíbil Valko. “Přesto doufám, e ten den je celé roky vzdálen.”

“Stejně tak i já. Ale nejprve musí zůstat naivu.”

“Zůstat naivu,” pronesl téměř rituálně Valko jako ozvěna. “Je-li to Jeho vůle.”

“Je-li to Jeho vůle,” zopakoval Aruka. “Co se tu projednalo, se nikdy nebude opakovat. Srozuměno?”

“Srozuměno, otče.”

“Teď jdi, nech se sluhou doprovodit ke tvým komnatám a vyspi se. Ráno začne tvůj výcvik, aby ses stal budoucím lordem z Camareenu.”

“Dobrou noc, otče.”

“Dobrou noc, Valko.”

Valko odeel a Aruka se vrátil ke svému křeslu. Díval se na moře a na hvězdy fascinován tím, co o nich věděl, a zvědavý na to, co nevěděl. Viděl světlo hvězd procházet hustým vzduchem Kosridi. Myslel na svoji třetí cestu do hlavního města, kde představí svého syna karanovi a kde syn odpřísáhne věrnost Řádu a tekaranovi, jen sedí na starobylém trůnu vzdáleném celé světy. Myslel na svůj třetí den, kdy přetrpí větce a jejich dlouhé vzývání, a se Valko bude odevzdávat Jeho temnotě a Jeho cestě.

Potom Aruka vstal a vytáhl jeden velmi starý svitek z truhly. Rozvinul ho a pomalu četl, protoe čtení nikdy nebylo jeho nejlepí dovedností. Přesto znal kadé slovo zpaměti. Přečetl slova na tom svitku dvakrát, odloil ho stranou a uvaoval, jako u dvakrát předtím, jestli tento syn je tím v tomto proroctví.

VIII

Nové pokyny

Pug čekal.

Po chvíli obchodník promluvil. “Ne, pane, ale nejsi daleko od pravdy.” Pokynul Pugovi k malému stolu a dvěma idlím dostatečných rozměrů, aby poskytly pohodlné sezení pro člověka i pro něj. Kdy se Vordam usadil, pokračoval. “Pochopitelné nedorozumění. My z Ipiliacu jsme příbuzní Dasatů.”

Pug si nebyl jistý, zda dokáe číst výraz cizího obchodníka, ale usuzoval, e na jeho tváři spatřil něco jako výraz překvapení. “Musím přiznat, e jsem vůbec nečekal, e tady v hostinci narazím na někoho, kdo by někdy o Dasatech slyel, nato aby byl schopen Dasata na první pohled poznat.”

“Slyel jsem jejich barvitý popis,” vysvětlil Pug. Rozhodl se zatajit svoji schopnost vycítit rozdíl mezi vibracemi v této místnosti a ve zbytku hostince U poctivého Johna. “Z důvodů, které v tuto chvíli nehodlám probírat, bych raději nerozebíral, proč informace potřebuji. Prostě je jen potřebuji.”

“Informace patří vdy k nejcennějím komoditám.” Obchodník sepjal ruce a opřel se o stůl, podobně jako to dělají lidé. “Pokud jde o důvody tvé ádosti, je to tvoje věc, ale cítím se nucen tě informovat, e jsem vázán několika výsadními sliby vzhledem k obchodům, které se zákazníky vedu zde v Síni.” Jednou kývl. “Chápej, je to nezbytné, abych se v obchodě udrel.”

“Co přesně dělá?”

“Pracně obstarávám nalezení poloek a dalích

věcí. Méně častých artefaktů, jedinečných přístrojů, ztracených lidí, informací. Pokud má něco, co bys chtěl najít lacino, zcela určitě nejsem tvoje první volba. Pokud má něco, co chce zoufale najít, jsem zcela určitě tvoje poslední monost.” Podíval se na Puga a mág si uvědomil, e začíná rozumět Ipilianově výrazu tváře. Obchodník byl zvědavý.

“Musím najít průvodce.”

“Průvodců je spousta, i těch dobrých. Musí potřebovat zvlátního průvodce, kdy jsi vyhledal mě. Kam se chystá?”

“Kosridi,” odpověděl Pug.

Pug nepochyboval, e výraz, který čte na Vordamově tváři, je výraz překvapení, jeliko měl obchodník rozířené oči a ústa lehce pootevřená.

“Ty nemůe myslet váně.”

“Myslím. Velmi.”

Dlouhou chvíli obchodník seděl a odhadoval ho. Pak prohlásil: “Smím se zeptat na tvoje jméno?”

“Pug z Midkemie.”

Krátké přikývnutí. “Pak snad

” Vordam zvaoval volbu slov, ne pokračoval dál. “Snad to moné je. Tvoje pověst v Síni je na vzestupu, mladý mágu.”

Pug se usmál. U to bylo pár let, co ho někdo označil za mladého.

“Znal jsem tvého učitele Macrose.”

Pug přimhouřil oči. Bez ohledu na to, co ho v ivotě potkalo, vdy narazil na znamení, e jsou v tom někde prsty jeho tchána. “Opravdu?”

“Ano, před několika staletími měl tu monost se mnou obchodovat. Kdy jsi s ním a se dvěma dalími poprvé dorazil do Síně, vá průchod neuel pozornosti. Jak ví, Tomas z Elvandaru způsobil dost sluný rozruch, protoe na první pohled vypadá jako navrátiví se Valheru, co je pro některé rasy na mnoha světech moný důvod k velkému strachu. Ta mladá ena, přestoe podle vech zpráv pozoruhodná, byla a zůstává blíe neidentifikována.”

Jestli si Pug dost dobře pamatoval, poté co zachránili Macrose ze Zahrady ve Věčném městě, se při zpáteční cestě na Midkemii prostřednictvím Síně nesetkali se ádnou jinou osobou. “Zjevně má velmi přesné zdroje informací,” usoudil Pug. “Znal jsi Macrose dobře?”

Kupec poposedl a spustil levou ruku přes opěradlo idle do uvolněné polohy. “Znal ho vůbec někdo? Přesto jsem nepotkal nikoho, jako byl on.”

Pug si uvědomil, e obchodník něco zamlčuje. Něco, co pravděpodobně nevyzradí, dokud nebude chtít. Proto se mág vrátil zpátky k důvodu své návtěvy. “Průvodce?”

Chvíli byl obchodník zticha. Potom prohlásil: “Je to velmi obtíné.”

“Co je obtíné?”

“Pro jakoukoliv bytost z této roviny reality cestovat do království Dasatů.”

“Přesto jsi tady a prohlauje, e jsi jejich příbuzný.”

Vordam přisvědčil. Podíval se ke dveřím, jako by někoho čekal. Pomalu pronesl: “Chápej

velcí myslitelé a filosofové z myriády světů zápasili s podstatou reality. Jak vysvětlit existenci tolika světů, tolika vnímajících ras, tolika bohů a bohyň a, to předevím, tolika záhad.” Zadíval se přímo na Puga. “Ty nejsi člověk, kterému bych musel popisovat podstatu zvědavosti. Take nepochybuji, e jsi často trávil čas zvaováním těchto a jiných nezměřitelností.”

“To trávil.”

“Přemýlej o vem, a myslím tím o vem, jako o cibuli. Kadá vrstva, kterou oloupe, má pod sebou dalí vrstvu. Nebo, pokud bys začal od středu, má nad kadou vrstvou dalí vrstvu. Jen toto “ve” není koule, ale, no

ve. Vím, e jsi člověk pronikavého úsudku, Pugu z Midkemie, tak mi odpus, jestli zním jako nudný přednáející profesor, ale jsou věci, kterým musí rozumět, ne vůbec zváí cestu do dasatského království. Nad a pod tímto vesmírem, který osidlujeme, existují jednotlivé reality, je poznáváme pouze nepřímo. Hodně toho, co víme, je prosáknuto mysticismem a vírou, ale větina učenců, teologů a filosofů má za to, e existují jiné dimenze. Sedm vyích a niích úrovní.”

“Sedmero pekel a sedmero nebes?”

“Tak je mnohé rasy nazývají,” odvětil Vordam. “Jejich pravděpodobně mnohem víc, ale ne dosáhne sedmé úrovně, a u nebes či pekla, neexistují za nimi ádné známky, jestli

no, jestli má vůbec smysl se jimi zabývat. Sedmé nebe je říe, o ní se věří, e je tak blaená, tak radostná, e mysl smrtelníka nedokáe obsáhnout ani její samotný pojem. esté nebe je zabydleno bytostmi, jejich chytrost a krása by nám přinesly takový úas a radost, e bychom umřeli zahlceni pocitem těstí jen z toho, e jsme v jejich přítomnosti. Podle některých zpráv jsi měl co do činění s démony z pátého kruhu, z pátého pekla.”

“S jedním z nich,” zaklebil se Pug. “Málem mě to stálo ivot.”

“Páté nebe je jeho protiklad. Tyhle bytosti se zabývají věcmi, které jsou za hranicí naeho chápání, ale ony nám nechtějí ublíit. Bylo by nebezpečné je i spatřit, tak intenzivní je podstata jejich bytí.” Odmlčel se. “Za těmito takzvanými sférami či rovinami leí prázdnota.”

“V ní dlí Běs,” doplnil Pug.

“Aha,” pravil Vordam. “Pověsti o tobě nepřehánějí.”

“Měl jsem u s Běsem nějaká jednání.”

“A přeil jsi, abys o tom mluvil. Moje úcta ke tvým schopnostem narůstá kadou vteřinou. Běs je protiklad jak k nebesům, tak i k peklu, jeliko ty jsou obklopeny prázdnotou, která by je pohltila, kdyby mohla.”

“Mluví, jako kdyby prázdnota měla vědomí.”

“A nemá?” vznesl Vordam řečnickou otázku. “Přímo nad námi je tedy první nebe, stejně jako je zřejmě první peklo pod námi.” Zahleděl se Pugovi do očí. “Take, aby mezi námi nedolo k nedorozumění, Pugu. Tam si přeje cestovat. Jde o království Dasatů, o kterém mluví. ádá o průvodce, aby tě zavedl do pekla.”

Pug přikývl. “Myslím, e chápu.” Tvářil se zároveň zvědavě i chápavě. “Aspoň abstraktně.”

“Pak mě tedy nech, abych ti poskytl méně abstraktní obrázek. Nedokáe déle ne chviličku dýchat vzduch nebo pít vodu. Vzduch můe působit jako smrtící plyn a voda jako íravina. To je analogie, ačkoliv pravda je pravděpodobně daleko jemnějí, protoe jejich vzduch nemusí usmrcovat a ani jejich voda neobsahuje kyselinu.”

“Jsem

zmaten,” připustil Pug.

“Představ si vodu stékající dolů z kopce. Čím plháme do vyích říí, z nejniího pekla do nejvyího nebe

vekerá energie, světlo, teplo, magie, ve hoří jasněji, je teplejí, je mocnějí, a proto vechna energie teče dolů od nejvyí úrovně po nejnií. Vzduch a voda ve světě Kosridi by doslova vycucla vechnu energii z tvého těla. Byl bys jako hrst suché slámy hozené na malý plamen. Na chvíli by se rozhořel jasněji a pak pohasl. Obyvatelé toho království mají stejně těké časy u nás, i kdy by jejich problémy byly odliné. Kdyby vypili vechnu nadbytečnou energii, je by je obklopila, stali by se blaenějími. Za chvíli by vak byli jako lidé, co mají příli mnoho co pít a jíst, a přemohla by je opilost a nenasytnost. Stěí by byli schopni se hýbat, dokud by jim jejich nestřídmost nezpůsobila smrt.”

“Jak tedy můe ty, příbuzný Dasatů, existovat tady v Síni?”

“Ne ti to vysvětlím, směl bych ti navrhnout, aby sis vybral společníky, které chce, aby tě doprovázeli, a vrátil se s nimi sem?”

“Společníky?” podivil se Pug.

“Moná jsi ochoten riskovat a jít do království Dasatů, ale jen ílenec by se tam vydával sám.” Obchodník sledoval Puga s výrazem, který se dal označit jako vypočítavý. “Navrhoval bych sice skupinu malou, ale mocnou.” Vstal. “Vysvětlím ti zbytek, jakmile spolu dorazíte. Zatímco bude pryč, dám se do hledání tvého průvodce, který bude také vaím učitelem.”

“Učitelem?” zeptal se Pug.

To, jak se Vordam zatvářil, mohl Pug nazvat pouze úsměvem, zatímco někdo jiný by ten výraz asi posuzoval jako grimasu strachu. Vordam odvětil: “Vra se sem za týden podle vaeho kalendáře a ve bude připraveno pro vai výuku.”

*

“Jaká výuka, otče?” zeptal se Valko.

Aruka se v křesle opřel. Zase byli v místnosti, do ní vzal syna k rozhovoru po jejich první společné večeři. “Existuje místo, které vlastní říe a kde cvičíme nae syny.”

“Cvičíme? Myslel jsem, e ty mě bude cvičit,” pravil Valko. Raději stál u okna, ne aby seděl proti otci. “Jsi skvělý válečník, který vládne tomuto domu u dvacet sedm zim.”

“Vládnutí vyaduje víc ne schopnost stínat hlavy, synu.”

“Nerozumím.”

Aruka s sebou do místnosti přinesl dvě velké lahvice vína. Valkova stála netknutá na podlaze vedle křesla. Lord z Camareenu se napil ze své. “Vzpomínám si, jak jsem vyel ze svého skrývání. Ve srovnání s tebou jsem byl v nevýhodě, protoe moje matka nebyla tak chytrá jako ta tvoje. Uměl jsem bojovat. Nikdo bez toho ve skrývání nepřeije, ale schopnost někoho srazit k zemi a vzít si, co potřebuje, je jen částí toho veho.” Prohlíel si syna. Za těch několik málo dní, co tu Valko il, se Aruka začal na chlapce těit. Před dvěma dny dokonce vyrazili na lov a on zjistil, e je docela schopný, i kdy zatím trochu neotesaný. Valko se beze strachu postavil před rozezleného mohutného tugashského kance, který bránil svoji bachyni a její vrh. Zručným pohybem mladík připravil zvíře o hlavu, čím stvůře zabránil, aby ho zabila. Aruka se přistihl při podivné představě, e kdyby bestie zabila Valka, měl by pocit ztráty. Říkal si, odkud ten cizí pocit přichází a není-li to příznak slabosti nastupující s věkem - sentimentálnosti.

“To místo se jmenuje kola. Není odsud daleko, take se bude moci čas od času vracet na návtěvu. Je to místo, kde ti cvičitelé a vychovatelé ukáou věci, které bude muset nakonec znát, a mě připraví o hlavu a bude po mě vládnout.”

“To bude a za hodně let, otče, a já doufám, e a tak učiním, uvítá to.”

“Pokud mě uetří slabosti a prokáe, e moje linie je silná, ádný mu nemůe ádat víc, synu.”

“Co se budu učit?”

“Předevím schopnost učit se. Je to obtíná představa, sedět celé hodiny a poslouchat vychovatele a sledovat cvičitele, dokáe to ochromit mysl. Za dalí, bude pilovat své válečné dovednosti. Pamatuji, jak jsem se jako dítě učil nejprve bojovat s dřevěnými holemi s ostatními chlapci, kteří byli ve skrývání. Pak následovalo noční přepadávání sousední vesnice, kde jsme ukradli, co bylo potřeba, a nakonec jsme se učili vyjednávat se cvičiteli, abychom měli dost zlata na koupi zbroje od obchodníka.” Vzdychl si. “Zdá se to tak vzdálené. Ale ádné mnoství rvaček se starími chlapci, ba ani tvoje vítězství nad Keskovým synem neznamená, e jsi zručný válečník. Má přirozený talent, který je třeba uhladit, ne bude připraven přidat se k sadharinským jezdcům.” Aruka poposedl, usrkl vína a pak dodal: “A, i kdy to můe znít nepříjemně, vládce musí vědět, jak má jednat s podřadnými.”

“Jednat s nimi? Nerozumím. Vezme si, co potřebuje, nebo je zabije.”

“Tak jednoduché to není. Vychovatelé tě naučí, jak mohou být věci sloitějí, ale nedělej si obavy, zdá se být dost inteligentní, abys porozuměl. A cvičitelé ti ukáí, jak pouívat to, co tě vychovatelé naučili.”

“Kdy půjdu do té koly, otče?”

“Zítra. Odjede s plným doprovodem, jak se sluí na dědice Camareenu. Teď jdi a nech mě přemýlet.”

Valko vstal. Netknuté pití zanechal vedle křesla. Jakmile se dveře zavřely, Aruka se podivil, jestli chlapec nějak uhodl, e ten nápoj byl otrávený, nebo jestli prostě jen neměl ízeň. Nikdy by ho při výcviku nenechal zemřít tak časně, ale malé svíjení se v bolestech bylo dobrým ukazatelem a oetřovatel stál poblí, aby podal protijed.

*

Jakmile se za Valkem zavřely dveře, slabě se usmál. Věděl, e přímo teď se jeho otec musí podivovat, jestli věděl, e je nápoj otrávený. Usmál se zeiroka. Zítra začne jeho seriózní vzdělávání, o něm mu vyprávěla matka. Těil se na den, kdy pro ni bude moci poslat a říci jí, e ve, co ho naučila, nebylo nadarmo. Co mu vyprávěla o jeho otci, byla pravda, a co mu vyprávěla o kole, bude určitě taky pravda. Snad mu potom poví pravdu, proč ho před Arukou nechala lhát o své smrti. Zadumal se a náhle se mu vybavila její slova na rozloučenou: Vdy je nech, aby tě podceňovali. Nech je, aby si mysleli, e jsou chytřejí ne ty. Zničí sami sebe.

*

“Výuka?” zeptal se Jommy. “Proč?”

“Protoe,” odpověděl Caleb, který právě dorazil z Čarodějova ostrova.

“Pug říká, e ji potřebujete,” dodal Spear Sokol.

Tad a Zane si vyměnili pohledy. Věděli, e Jommy má chu se hádat, a kdy se hádá, stává se tvrdohlavý jako mezek zarytý kopyty do země. Chlapci si hodně dlouho uívali vymoeností městského ivota a vichni si uívali rozptýlení i zábav, které nabízel Opardum, hlavní město olaského vévodství a nynějí součást roldemského království.

Seděli ve vyprázdněné hlavní jídelně Říčního domu, restaurace, kterou Sokol otevřel po svém návratu do Opardumu. Byl to tak úspěný podnik - lidé čekali hodiny na místa - e byl nucen roziřovat. Právě koupil vedlejí budovu a chystal se opět zvýit kapacitu míst o polovinu. Lucian, který býval předtím, ne se ke Spearovi přidal v Opardumu, v Roldemu Spearovým osobním kuchařem, se nechal oslovovat jako chef, co bylo bas-tyrské slovo pro mistra kuchaře. On a jeho ena Magary byli oslavováni po celém Olasku. Chlapci umývali v kuchyni nádobí a příleitostně vypomáhali jako číníci. Nejlepí součástí práce bylo jídlo. Byly tu vechny moné skvělé pokrmy a na konci dne Magara, která měla pro chlapce slabost, často nechávala stranou vybrané zákusky nebo jiná lákadla, která by chlapci jejich postavení nikdy neokusili.

Chlapci dospěli k tomu, e hleděli na Speara jako na jakéhosi strýčka, který jim dovoloval takové radosti, je by otec nepovolil. Ale otec, Caleb, dorazil včera v noci, poté co strávil s matkou Tada a Zana pár týdnů v soukromí, a co v dalím týdnu vyřizoval nějaké pochůzky pro svého otce.

Malý chlapec, který se pro ně stal jakýmsi bratrancem, tie seděl a snail se dostát svému jménu. “Se smíchem v očích” Sokol, takový sedmiletý rozumbrada, jakých u potkali spoustu, se marně snail skrýt svou radost. Chlapec měl jméno po svém dědečkovi a byl starí ze Sokolových dvou dětí. To druhé bylo rozkoné malé děvčátko jménem “Západ slunce na vrcholcích”.

Jommy vrhl po chlapci zamračený pohled a to naruilo rovnováhu. Smíek nedokázal déle udret své pobavení. “Co je tak směné, Smíku?” zeptal se Jommy.

“Půjdete do koly!” pokřikoval Smíek. Po své matce měl nazrzlé vlasy a po otci podobu. V modrých očích se ďábelsky zablesklo, kdy se na Jommyho zaklebil.

Konečně se ozval Tad. “Nemysli si, e jsem tak hloupý, e se ptám, ale co přesně je kola?”

“Nejsi hloupý, kdy něco neví,” uklidnil ho Caleb. “Jsi jen hloupý, pokud se na to nezeptá. kola je místo, kam chodí studenti studovat za učitelem. Jako kdy máte lektora pro mnoho chlapců a dívek ve stejnou dobu.”

“Aha,” pravil Zane, jako by rozuměl. Očividně vak nechápal.

“V Roldemu mají koly,” ozval se Tad. “Je jich hodně. Větinu vedou různé cechy. Lií se to v Království, v Keshi, i zde v Opardumu.” Pohlédl na Jommyho a dodal: “A je to velmi odliné od čehokoliv, co jsi znal dole na Novindu.”

“Tam, odkud pocházím, koly máme,” prohlásil Jommy s náznakem vzdoru v hlase, co bylo jasné znamení, e nikdy předtím ve svém ivotě o kole neslyel. “Jen jsem nikdy ádnou neviděl, to je ve.”

Své dny po příjezdu do Říčního domu dělili chlapci rovnoměrně mezi těkou práci, která ádnému z nich nevadila, a drsnou zábavu. Během společně proitého času ti tři vytvořili svazek bratrství, co mělo za následek, e byli neustále jednou nohou v potíích, pokud neplnili úkoly pro konkláve. Kdy plnili, bylo to obvykle pod vedením jejich nevlastního otce nebo jednoho z agentů určených Pugem. Ale kdy byli ponecháni svým vlastním záleitostem, nedostatek dohledu byl rozhodně znát. Mnohokrát musel v jejich prospěch zasahovat Spear s tím či oním městským úředníkem.

“Bude to pro vás dobré,” zhodnotil Caleb. “Spear říká, e vy, venkovtí chlapci, zřejmě vyhledáváte ve městě dle mého soudu a příli mnoho potíí. Take počínaje zítřkem u zde nebudete dál pracovat, ale stanete se studenty roldemské university. Pro ty hrdlořezy a lapky, se kterými se druíte, odjedete jakoby lodí, ale později v noci vás Magnus vezme do Roldemu, kde se objevíte, jako byste přijeli lodí před rozedněním.”

“Roldem!” zvolal Tad, náhle rozjařen. Podle Spearova mínění to bylo nejcivilizovanějí město na světě, a jeliko se minulý měsíc podílel na jejich vzdělávání, jeho názor na věc měl na chlapce velký vliv.

“Myslel jsem, e říká, e budeme chodit do koly,” pravil Jommy a u dál neskrýval svůj zmatek.

Spear se zasmál. “To je kola. Je to kola, kde se studuje ve, proto ten název. Budete se učit společně se syny roldemské lechty a se syny ostatních národností kolem Královského moře.”

“Syny?” zajímal se Tad. “Ne s dcerami?”

Spear zavrtěl účastně hlavou.

“Otcův názor na vzdělávání en je

příznačný, moná jedinečný,” poznamenal Caleb. “Ne, budete ubytováni s chlapci, větina z nich je o několik let mladí ne vy, ale někteří jsou stejně staří.”

“Ubytováni?”

“Ano, budete s ostatními studenty bydlet na univerzitě pod dohledem mnichů.”

“Mnichů?” ozval se Zane. Jeho hlas prozrazoval, co se odráelo ve tvářích druhých. “Jakých mnichů?”

Sokol předstíral kael, aby zakryl svůj úsměv. “Nu, bratři La-Timsy.”

“La-Timsy!” vykřikl Tad. “Oni jsou

“

“Přísní?” napověděl Caleb.

“Ano, to jsou,” souhlasil Spear.

“Velmi přísní,” potvrdil Caleb, vrhaje pohled na svého přítele.

“Někteří by řekli, e trochu příli přísní, ačkoliv jsem nikdy neslyel, e by nějaký student z příliné kázně zemřel,” ukončil Spear.

“Nepijí nic jiného ne vodu,” zaúpěl Zane. “Oni

jedí okoralý chleba a tvrdý sýr a

vařené hovězí.” Předvedl touebný pohled směrem ke dveřím kuchyně.

“Kdo je La-Timsa?” zeptal se Jommy. “Jsem zmatený těmi vemi rozličnými jmény tady nahoře.”

“Nejsem obeznámen se jmény, která pouíváte dole v Novindu

” zaváhal Spear. Podíval se na Caleba a pokrčil rameny.

“Durga,” napověděl Caleb.

“Durga!” zvolal Jommy. “ijí v celibátu! Bičují se navzájem důtkami! Skládají slib mlčení, který trvá celé roky! ijí v celibátu!”

Spear vyprskl smíchy, co u jeho malého syna vyvolalo bouři veselosti.

“Sbalte si ve, co myslíte, e budete potřebovat. Pak máte hodinu na to, abyste li ven a rozloučili se,” smál se Caleb s ostatními. Potom zváněl. “Říkám to teď, aby bylo jasno. Nastane den, kdy budete stát tam, kde teď stojíme Spear a já, v srdci konkláve. Nebudou z vás vojáci, ale generálové. Proto tam jdete.”

Odeel a tři chlapci se s odevzdaným výrazem podívali jeden na druhého. Po minutě Tad prohlásil: “No, je to Roldem.”

“A oni nás nemůou na té univerzitě dret zavřené celou dobu, e ne?” ujioval se Zane.

Jommyho zachmuřená tvář se náhle vyjasnila a on se zeiroka usmál. “Můou si to zatraceně zkusit, e?” Poplácal Tada po rameni. “No tak, musíme balit a pak je tu ta dívka, se kterou jsem se chtěl rozloučit.”

“Shera?” zajímal se Zane.

“Ne,” zavrhl Jommy.

“Ruth,” doplnil Tad.

“Ne.” Jommy vykročil ke kuchyni, za ní na ně čekaly jejich pokoje a věci.

“Milandra?”

“Ne,” zamítl Jommy, kdy procházel dveřmi.

Zane popadl Tada za pai. “Jak to dělá?”

“Nevím,” odvětil jeho nevlastní bratr, “ale skončí to, jakmile se dostaneme do Roldemu.”

Zane si povzdechl. “U teď se mi stýská po Opardumu.”

Tad se opřel vedle dveří. “Chce říct, e se ti stýská po jídle.”

IX

Roldem

Chlapci je pomalu obestupovali.

Jommy, Tad a Zane vyčkávali, a se k nim víc ne tucet univerzitních studentů přiblíí. li pěky z doků, kam měli jakoe dorazit, protoe na Pugovu ádost je Magnus přenesl ke skladiti konkláve. Byli patřičně pinaví a zmačkaní, take příběh, e strávili víc ne měsíc v karavaně a pak týden na moři, by měl obstát. Kadý měl na sobě dlouhou tuniku a kalhoty a přes rameno zavěený cestovní vak.

Pozorovali, jak se studenti rozvinuli jako vějíř a vytvořili před nimi přiblině poloviční kruh. Prohlíeli si tři bratry od hlavy k patě, jako by odhadovali dobytek na trhu. Byli v rozmezí od dvanácti roků do zhruba tého věku jako nově příchozí, i kdy se Jommy obával, e nejstarím studentem bude zřejmě ve svých téměř dvaceti letech on.

Vichni studenti byli oblečeni v oficiální oděv univerzity: černý plstěný baret posunutý na stranu, bledě lutá koile, na ní dlouhá modrá tabarda lemovaná bílým proukem a po stranách sepnutá, luté kalhoty a černé boty. Kadý nesl v levé ruce černé koené pouzdro. Podle své tmavé pleti bylo zřejmě několik studentů z Keshe a podle různých přízvuků jich hodně pocházelo z jiných národů.

Jeden ze starích studentů s tmavými vlasy a očima, který se napůl posměně klebil, doel k Jommymu a prohlédl si ho od hlavy k patě. Pak se obrátil k pohrdavě se tvářícímu vlasatému výrostkovi po svém boku a pravil: “Kdopak to tady je?”

“Zřejmě venkovtí balící,” odvětil jeho přítel.

“Můe to poznat podle zápachu hnoje.”

Jommy poloil svůj cestovní vak. “Hele, kamaráde. Právě jsme vylezli z lodi, co byla na trochu rozbouřeném moři, a předtím jsme dlouho cestovali na voze, take řekněme, e nemáme zrovna dobrou náladu. Tak proč nezačneme s tím “uděláme těm novým chlapcům tady z toho peklo” a zítra? Co ty na to?”

“Tenhle bambula chce odloit nae uvítání, Godfrey. Co si myslí?” otázal se tmavovlasý mladík.

“Myslím, e je drzý, Servane.”

“Take je drzé, kdy chci být přátelský?” poloil Jommy řečnickou otázku.

Servan přimhouřil oči, jak předstíral, e uvauje. Po vteřině prohlásil: “Ne. To si nemyslím. Začněme hned.” Zabořil prst tvrdě do Jommyho hrudi. “Proč nedá dolů ten ranec, a můu hned začít s tvojí výchovou, rolníku. Začneme tím, e nadřízeným se neodmlouvá!”

Jommy si vzdychl. Pomalu sundal ranec. “Take to tak bude, jo?” Poloil zavazadlo a usmál se. Přitom udělal krok vpřed. “Hele, pravidlo je, e se mnou se dá vyjít stejně jako s kadým jiným, ale u jsem toho zail dost, abych věděl, e a jde člověk kamkoliv, bez ohledu na národnost nebo postavení, denní dobu či měsíc v roce, -” Náhle zasáhl přímým pravým hákem Servana do čelisti, ten obrátil oči v sloup a poroučel se k zemi. “- najde idioty!”

K blonďákovi utrousil: “Chce taky jednu?”

“Ne,” odpověděl okovaný chlapec.

“Pak buď tak laskav a řekni nám, kam mají jít noví studenti.”

“Do kanceláře bratra Kynana.” Godfrey ukázal k hlavnímu vchodu do univerzity. “Tam uvnitř po pravé straně druhé dveře.”

“Díky, kamaráde,” usmál se Jommy. “A a se tvůj přítel probere, řekni mu, aby si nedělal starosti. Myslím, e kadý se občas dopustí chyby. Take zítra můeme začít zase znovu. Ale jetě jednou se nás pokusí označit jako “venkovské balíky”, a já opravdu ztratím trpělivost.”

Godfrey pouze kývl.

Jommy zvedl svůj cestovní vak a obrátil se na své společníky: “Tak tedy jdeme.”

Vydali se přes velký dvůr od hlavní brány k rozlehlé budově, co byla roldemská královská univerzita, a zanechali za sebou mumlající skupinu, která se semkla kolem padlého spoluáka. K Jommyho boku se rychle připojil mladí student, vzhlédl na něj s divokou grimasou a nabídl: “Ukáu vám cestu!”

“To je hoch! Jak se jmenuje?”

“Grandy, a jak ty?”

“Jommy. Tohle je Tad a Zane.”

Chlapec nevypadal starí ne dvanáct nebo třináct let a jeho úsměv byl nakalivý. Tvář měl pihovatou a na hlavě hnízdo tmavě hnědých vlasů. Tvářil se téměř radostně.

“Jsi vdycky tak astný?” zeptal se Tad.

Grandy zavrtěl hlavou. “Ne, jen ve dnech, kdy někdo pratí Servana do zubů.”

“Stává se to často?” zajímal se Zane.

“Ne, dnes to bylo poprvé, ale budu pořád sledovat, kdy to bude chtít udělat zas.”

“Je to s ním docela těký, co?” podotkl Jommy, kdy stoupali po irokých schodech vedoucích k masivním dvojitým dveřím.

“Víc ne to. Je to rváč a

prostě je takový. Nevím proč. Má ve, na co si vzpomene.”

“Překvapuje mě, e mu jetě nikdo nenabančil,” podivil se Jommy.

“To asi proto, e jeho strýc je král,” vysvětlil Grandy.

Jommy se zastavil tak náhle, e do něj Zane tvrdě narazil, zakopl a skončil na hromadě. Tad zíral na Grandyho a mrkal přitom jako sova, překvapená lucernou.

“Jeho strýc je král?” otázal se Zane a rychle vyskočil na nohy.

“Ne úplně,” pronesl chlapec pronikavým hlasem. “Jeho otec je něco jako bratranec, synovec králova otce, starého krále, jestli chápete,” úsměv se mu rozířil, “ale mluví o králi jako o “strýci” a nikdo se o to nechce přít. Protoe je pořád princ a vůbec.”

Jommy stál bez hnutí a pak usoudil: “Tentokrát jsem do toho spadl, e?”

“Co chce dělat?” zeptal se Tad.

“No, jak to tak vidím, měl bych si z něj buď udělat nového přítele, nebo ho zmlátit tak, aby se to bál někomu říct.”

Grandy se hlasitě zasmál. “Nemyslím, e jedno z toho bude fungovat. Kdo je vaím patronem?”

“Patronem?” podivil se Zane. “Co tím myslí?”

“Kdo vás dostal na univerzitu?” zajímal se čilý chlapec, zatímco vstupovali do vestibulu a mířili k velké chodbě táhnoucí se na obě strany. “Můj otec je bývalý kapitán královského loďstva a můj dědeček byl u starého krále - jak teď lidi nazývají dědečka současného krále - admirálem jiní flotily. Oba sem chodili, tak mě museli vzít jako dědictví. Kdy tady skončím, půjdu taky k námořnictvu. Tak kdo je vá patron?”

Tad se snail vzpomenout, co jim Caleb řekl, aby tvrdili, kdyby jim někdo kladl takovou otázku, a pak začal: “Hmm, my jsme z Doliny snů, take známe lidi jak v Království ostrovů a Velké Keshi -”

Zane mu rychle skočil do řeči. “Turhan Bey, velitel pevnosti, kancléř Velké Keshe.” Chlapci potkali toho mue jen jednou, krátce, před necelým rokem, kdy bylo zmařeno spiknutí proti trůnu. Bylo nepravděpodobné, e by je velitel pevnosti ve Velké Keshi mohl vytáhnout z pouličního gangu, ale Pug byl úzce spojen s tímto muem a on zjevně souhlasil, e bude hrát sponzora, ani by příli podrobně zkoumal Pugovy důvody.

Grandy se zasmál. “No, to je dostatečně vysoko postavená osoba, aby Servan přinejmením dvakrát přemýlel, ne si bude stěovat svému otci. A pokud to udělá, jeho otec bude dvakrát přemýlet, ne někomu zadá, aby vám podřízl hrdla. Jsme tady.” Nyní stáli na pravé straně chodby před velkými dřevěnými dveřmi s malým okýnkem uprostřed. “Třikrát zaklepejte, pak čekejte,” doporučil Grandy. “Uvidíme se později.” Peláil pryč a tři nově příchozí pokrčili rameny.

Jommy třikrát zaklepal a čekali.

Po chvíli se pehýrka odsunula. Spatřili letmý záblesk světla a cosi jako lidské oko. Pak se okénko zavřelo. Dveře se rozletěly a v nich stál la-timský mnich. Byl vysoký, měl iroká ramena i hruď a na sobě světle hnědou kutnu sahající a k zemi. Kápě kutny byla zrovna shozena a odhalovala stejně mohutnou hlavu, je byla podle zvyklostí tohoto řádu hladce oholená. “Ano?”

Jommy mrkl na své společníky, kteří svým výrazem dávali najevo, e mluvení nechávají na něm, take začal: “Bylo nám řečeno, e máme jít sem

pane.”

“Říkej “bratře”, ne “pane”,” opravil ho mnich. “Vstupte.”

Kdy byli tři chlapci v místnosti, pokračoval: “Zavřete dveře.”

Zane je zavřel a mnich se posadil za velký stůl. “Jsem bratr Kynan, správce této univerzity. Budete titulovat vechny mnichy jako “bratry”, a kadého kněze, s kterým se setkáte, jako “otce”. Je to jasné?”

“Ano

bratře,” odpověděl Tad. Ostatní to o chvilku později zopakovali jako ozvěna.

“Kdo jste?”

Jommy vysvětlil: “Jsem Jommy, a to je Tad a Zane.” Ukázal, kdo je kdo. “Jsme z -”

“Vím, odkud jste,” přeruil ho mnich. Jeho obličeji dominovalo masivní obočí a hluboce usazené oči, které vzbuzovaly dojem, e se neustále zlobně dívá. Nebo snad, pomyslel si Zane, on se opravdu zlobně díval. “Nejste to, co jsem očekával, kdy jsem dostal ádost z císařského dvora v Keshi, abych přijal tři “slibné mladé mue” uprostřed roku.” Zmlkl a pozoroval je.

Jommy se chystal něco říci, kdy ho bratr Kynan přeruil. “Bude mluvit, jen kdy bude vyzván, je to jasné?”

“Ano, bratře,” potvrdil Jommy. Svým výrazem dával najevo, e není astný, kdy se s ním mluví takto.

“Budete muset pracovat tvrději ne ostatní, abyste je dohonili. Nae výuka je nejvybranějí na světě, tak se povaujte za vyvolené, e jste byli přijati na univerzitu. Budete zde studovat řadu předmětů: historii, umění, odhalenou pravdu, kterou La-Timsa dala svým vyvoleným, stejně jako vojenskou strategii a taktiku. Tady studují nejvybranějí mladí lechtici z Roldemu, kteří se připravují, aby národu slouili u pěchoty, v námořnictvu nebo na královském dvoře, take je povinností vech, jakmile dokončí svá studia, aby strávili deset let ve slubách, ne se vrátí ke svým rodinám. Řada jich zůstává ve slubách koruny po celý svůj ivot.”

Tad a Zane si vyměnili starostlivé pohledy, protoe jim dosud nikdo nic neřekl o slubě Roldemu. O konkláve věděli to, e Pugovi nic nebrání, aby jim přikázal trávit roky u královského dvora či bojovat s nepřáteli Roldemu na zemi či na moři. Byl by to vak mení ok, kdyby se jim o tom někdo zmínil. Jako by četl jejich mylenky, bratr Kynan navázal: “Ti z vás, co nejsou občany Roldemu, nemají privilegium slouit, ale místo toho se od nich vyaduje, aby zaplatili větí sumu ve zlatě.” Prohlédl si Jommyho od hlavy k patě. “Vá vzhled neodpovídá vaemu postavení, ale to teď nebudeme řeit. Zkrátka, půjdete vyhledat bratra Timothyho, který od vás převezme tyhle vae aty a uloí je. Odteď budete nosit univerzitní uniformy kadý den, dokud neodejdete. Mezi studenty nejsou rozdíly v postavení, take ádné tituly nejsou dovoleny. Budete se na kadého obracet pouze jménem a na bratry a otce jejich titulem a jménem. Nae pravidla jsou přísná a netolerujeme neposlunost. Teď si svlékněte tuniky.”

Chlapci se rychle podívali jeden na druhého a pak upustili na zem své rance a shodili tuniky. “Klekněte si před stůl,” vyzval je bratr Kynan. Znovu se podívali jeden na druhého, “Klekněte!” zvolal mohutný mnich a chlapci poslechli.

Bratr Kynan zamířil do rohu místnosti a vrátil se s dlouhou holí z tmavého dřeva. “Tato hůl,” ukázal, “je nástrojem nápravy. Za jakékoliv poruení pravidel budete odměněni ranami. Jejich počet bude dán váností provinění.” Náhlým vihem hole zasáhl přes ramena Jommyho, pak Zana a nakonec Tada. Vichni tři zamrkali, ale ádný z nich nevykřikl. “To abyste věděli, čemu čelíte. Nějaké otázky?”

“Jedna, bratře,” ozval se Jommy.

“Mluv.”

“Jaký je trest za zbití jiného studenta?”

“Deset ran.”

Jommy si povzdychl a pak prohlásil: “Tak dobře. Předpokládám, e bys mi je měl naloit, bratře, protoe jsem udeřil mládence jménem Servan několik minut předtím, ne jsem přiel sem.”

“Dobrá,” souhlasil mnich. Tvrdě desetkrát vihl Jommyho přes záda, zatímco Zane a Tad setrvali na kolenou a při kadém dopadu hole mrkali. Kdy mnich skončil, vyzval je: “Vstaňte a oblékněte si tuniky.”

Udělali, jak jim řekl. Bratr Kynan pak pokračoval: “Jsi inteligentnějí, ne vypadá, Jommy. Trest za nepřiznání se je dvojnásobný. Dostal bys dvacet ran, kdyby někdo jiný ohlásil, e jsi Servana zbil.”

Jommy jen kývl.

“Jděte chodbou a za posledními dveřmi vlevo najdete bratra Timothyho. Dohlédne na to, co potřebujete.”

Tad a Zane si se známkami nepohodlí oblékli koile. Jommy za tu svoji jen kubl, zvedl vak a vyel z místnosti. Na chodbě se Tad zeptal: “Nebolí tě záda.”

“Samozřejmě, e bolí,” opáčil Jommy. “Ale od mého táty to bylo horí, kdy jsem byl mladí ne Grandy, a nelíbí se mi dávat takovému typu zadostiučinění.”

“Jakému typu?” otázal se Zane.

“Jsou dva typy lidí, kteří trestají, staroui. Ti, co vědí, e je to nezbytné, a ti, co si to uívají. Bratr Kynan je ten typ, co si to uívá. Čím víc ukáe, jak tě to bolí, tím víc se raduje.”

Doli ke dveřím a třikrát zaklepali. Zevnitř se ozvalo: “Nestůjte tam jen tak v deti! Pojďte dál!”

Zane se rozhlédl kolem. “V deti?”

Jommy se zasmál a otevřel dveře. Ocitli se v dalí místnosti, která byla větí ne kancelář bratra Kynana, ale místo nehostinného pracovitě to bylo opravdové skladitě. Podél stěny po jejich levici stály police od podlahy ke stropu a na vech spočívaly malé dřevěné krabice. Na kadé bylo pečlivě namalované jméno a číslo. Musely jich být stovky, poněvad místnost se táhla dál a dál se vemi těmi řadami polic, je stoupaly od podlahy a bránily jim ve výhledu. Mezi policemi a holou zdí vpravo se táhly dvě úzké chodbičky a jedna chodbička byla mezi policemi na levé zdi a policemi, na které hleděli. Jedinou dalí výbavou v místnosti byl malý stůl a idle, na ní seděl mnich. Scvrklý malý mu byl snad nejmalinkatějí bytostí, kterou kdy chlapci viděli. Průměrný trpaslík by se nad ním tyčil. Hlavu měl oholenou jako bratr Kynan, okázale vak nosil zrzavý vous prokvetlý edinami. Mu měl jasně modré oči a obličej jakoby zmrazený do strnulého úsměvu. “Noví chlapci!” oznámil radostně. “Slyel jsem, e máme mít nějaké nové chlapce! To je prostě úasné!”

“Bratr Kynan nám řekl, abychom li sem,” vysvětlil Tad. “Jsi bratr Timothy?”

“Ano, jsem, vskutku jsem to já.” Neustále se usmíval. “Tedy začneme. Svlékněte aty.” Vstal a pospíchal do levé postranní uličky, zatímco chlapci zůstali překvapeně hledět jeden na druhého.

“Asi jde pro uniformy,” navrhl Zane.

“Ne,” řekl Tad. “Opravdu?”

Jommy mhouřil oči, kdy si stahoval tuniku. Ne se bratr Timothy vrátil se stohem tří dřevěných krabic, které při kadém jeho kroku hrozily, e spadnou, stáli chlapci nazí.

“Tady, bratře,” nabídl se Tad, “dovol, abych ti pomohl.” Popadl nejvrchnějí krabici.

“To je dobré,” pravil mnich. “Kadý si vezměte jednu.” Kdy vichni stáli a dreli krabici - uvnitř byly tuniky, kalhoty, klobouky a boty, stejně jako bílé spodní prádlo - mnich je vyzval: “Nestůjte tady jen tak jako hlupáci. Oblečte se. Jestli vám bude něco moc velké nebo moc malé, vytřídíme to.”

Zabralo dalí minutu, ne zjistili, e uniforma je Jommymu příli malá, a ta, kterou měl Zane, a příli velká. Vyměnili si je a seznali, e oba vypadají sluně. Boty byly něco jiného a malinkého mnicha to stálo několik výletů do zadní části skladitě, aby nael boty, které jim padnou. Ale nakonec vichni stáli oblečeni ve stejnokroji, který předtím viděli na ostatních.

Tad se náhle rozesmál a Jommy se otázal: “Co je?”

“Je mi líto, Jommy, ale

“

“Vypadá směně,” dokončil Zane,

“No, ádný z vás nevypadá, e by nějak zapůsobil na dívky u kany v Keshi, kde jsem vás kdysi poprvé potkal.”

Tad se smál jetě víc.

“Dívky,” vloil se do toho bratr Timothy. “O dívkách teď nemůete mluvit. Není to dovoleno.”

Vichni tři se přestali smát a Tad se zeptal: “ádné dívky?”

“ádné,” odpověděl mnich. “Víme, jací mladí chlapci jsou, ano, to víme. Jen proto, e jsme řád s celibátem, neznamená to, e si nepamatujeme, i kdy není dobré si pamatovat příli. Nue, kdy jsem byl mládenec, ne jsem byl povolán

” Konec vyzněl do ztracena. “Ne, ádné dívky. Musíte studovat, ano, studovat, a cvičit, cvičit straně moc. Ano, ale ádné dívky.”

Podivný malý mnich vypadal, e na dané téma dosáhl bodu naprostého zmatku, take se Jommy zeptal: “Bratře, co dál?”

“Dál?” otázal se mnich.

“Co máme dělat dál?” zřetelně vyslovoval Jommy.

“Ach, co máte dělat dál!” zvolal mnich, navraceje se do pobaveného stavu, v něm ho chlapci nali. “Nue, budete studovat a cvičit.”

Tad obrátil oči v sloup, zatímco Zane se rozhodl věci ujasnit. “On má na mysli, co máme dělat právě teď. Tady jsme hotovi?”

“Ano, ano. Přijdete sem, kdy budete potřebovat doplňky, a kdy si roztrháte oděv či budete potřebovat nové boty - i kdy otec nemá rád, kdy boty obnosíte.”

“Jaký druh doplňků?” doadoval se Tad.

“Ach, doplňky!” zvolal malý mnich a u byl znovu pryč vzadu v místnosti. O chvíli později se vrátil se třemi podivnými koenými pouzdry, která předtím viděli u vech ostatních studentů. “Zde jsou vae doplňky. To jsou studentská pouzdra. Podívejte se dovnitř!”

Chlapci zjistili, e ta pouzdra jsou v podstatě dvě měkké kůe seité dohromady, jedna větí ne druhá, take se vytvořila kapsa, která se překlápěla, a tudí drela obsah brany uvnitř. V ní nali malý nů, malý dbánek se zátkou, půl tuctu brků a list papíru. V papíru, jen byl oetřen jakýmsi olejem či voskem, byly zabaleny dalí věci a taky malá krabička.

Jommy začal vytahovat krabičku, ale bratr Timothy ho zarazil. “Později. Můe se podívat později. Jen jsem se chtěl ujistit, e jsem vám nedal prázdnou branu. Nyní se naučte psát malým písmem.”

“Malým?” podivil se Zane.

“Pak vám vydrí papír déle,” odvětil Timothy.

“Kam půjdeme teď, bratře?” otázal se Jommy.

“Běte do ubytovací síně. Ptejte se bratra Stephena, on je proktor.” S mávnutím ruky dodal: “Nyní běte pryč!”

“Bratře,” zeptal se Tad, kdy se pohnuli směrem ke dveřím, “kde je ubytovací síň?”

“Ubytování je ve druhém křídle této budovy. Běte zpátky vstupní halou napravo a v druhých dveřích po levé straně najdete bratra Stephena. Ten se o vás postará.”

Vyli z místnosti a vydali se zpátky chodbou. Na jejím konci dorazili k místnosti bez dveří. Byla to ohromná síň a podél vech stěn se táhly řady postelí. V nohách kadé z nich stála dřevěná truhla.

Uličkou mezi truhlami kráčel dalí mnich. Ten vousy neměl. “Vy jste ti noví chlapci.” Bylo to konstatování, ne otázka.

“Ano,” odvětil Zane a rychle dodal, “bratře.”

“Jsem bratr Stephen, proktor. Mám na starosti vechny studenty, kteří nejsou ve třídě, při modlitbách či jinak zaúkolováni jiným mnichem či knězem. Následujte mě.” Otočil se a vedl je ke vzdálenějímu konci síně. Ukázal na jednu postel vpravo a určil: “Jeden z vás bude spát tady.” Pak ukázal na dvě postele na levé straně místnosti. “Dva z vás budou spát tam.”

Chlapci se rychle podívali jeden na druhého, pokrčili rameny a Tad s Jommym li vlevo, zatímco Zane si vzal postel vpravo. Kdy si na ni Zane začal sedat, mnich zvolal: “Nesedej si!”

Zane vystřelil do pozoru. “Promiň, bratře.”

“Podívejte se do truhly.”

To udělali a v kadé truhle nali kartáč na boty, hřeben a velký hrubý lněný hadr, a taky břitvu a kus hrubého mýdla. Zane se začal natahovat do truhly, aby prozkoumal hřeben, a mnich zavelel: “Ničeho se nedotýkej!”

Zane se zatvářil bolestínsky. “Promiň, bratře

zase.”

“Podívejte se, jak je kadý předmět uloený. Kadé ráno vstanete, ustelete si postel a půjdete do koupelny. Tam se vykoupete, očistíte si vlasy, oholíte tvář a pak dáte svůj ručník sluhovi, který vám předá jiný, suchý. Potom se vrátíte sem. Vae aty budou poskládány předchozí večer a uloeny do truhly. Oblečete se a pak vrátíte kadý předmět přesně tam, kde jej vidíte. Pokud některý nebude přesně umístěn, dostanete pět ran holí. Kdy bude nějaký předmět scházet, dvacet ran. Je to srozumitelné?”

“Ano, bratře.”

“Nesmíte sedět na posteli, dokud nebude po večerních modlitbách. Pak ano, a to jednu hodinu, ne usnete. Pokud budete přistieni, e sedíte na posteli předtím, dostanete pět ran holí.” Podíval se na tři chlapce a dodal: “Teď najděte představeného a on vám dá dalí pokyny. Jeho kancelář je na druhé straně od vchodu.”

Zane chvíli otálel, hleděl dolů do truhly, a potom víko zavřel. Kdy se otáčel k odchodu, bratr Stephen se zeptal: “Kdo z vás udeřil Servana?”

Jommy se obrátil s výrazem lítosti. “Byl jsem to já, bratře.”

Bratr Stephen se na Jommyho jen dlouze zadíval a pronesl: “Hmmm.” Nato se otočil a odkráčel.

Kdy vycházeli z dormitáře, Tad se zajímal: “Zane, na co jsi to zíral?”

“Snail jsem si zapamatovat, kde vechno leí. Nemám chu na tu hůl.”

“Zvykne si na ni,” pravil Jommy. “Kromě toho, bude mít hodinu před spaním, abys stál a zíral do truhly.”

“Ach, správně,” pravil Zane bez nadení.

Tři chlapci si říkali, do čeho e je to jejich nevlastní otec dostal.

X

Čistka

Valko se chystal na násilí.

Válečník, který stál proti němu, byl starý. Jeho jizvy vypadaly jako čestné odznaky a svým postojem dával najevo, e není ádný stařec, který čeká na syna, jen by ho odpravil do věčných slueb Temného boha. Tento mu měl před sebou jetě mnoho bitev.

Stál ve středu velké místnosti, zařízené ve stejném stylu jako cvičitě v Síni zkouek na hradě Valkova otce. Místnost vak byla mnohokrát větí. Na galerii mohlo sedět pět set jezdců a zároveň mohlo probíhat tucet soubojů. Valko se rozhlédl vpravo a vlevo, a viděl, e ostatní dasattí mladíci jsou také připraveni k boji.

Starý válečník byl oděn ve scourgské zbroji, která byla téměř shodná se zbrojí sadharinských jezdců: tmavě edá přilba s otevřeným hledím, hrudní pláty, nárameníky a chrániče holení, ale na rozdíl od vysokých per na přilbě sadharinských byla ta jeho ukončena hrotem ozdobeným dvěma dlouhými stuhami z krvavě oranové látky. Stařec promluvil rozkazovacím tónem. “Zemřete.” Několik mladíků ztuhlo a pár jich pevně sevřelo meče. “Ale ne dnes.”

Pomalu pochodoval před estnácti mladými válečníky, kteří stáli v půlkruhu. Kadému se postupně zahleděl do očí a přitom stále hovořil. “Přicházíte sem ke mně, protoe jste přeili svoji první zkouku. Přeití je dobré. Nemůete slouit tekaranovi, kdy jste mrtví. Nemůete zplodit silné syny a chytré dcery, pokud nepřeijete. A vy chcete silné syny, kteří jednoho dne stanou zde kvůli svému výcviku, a chytré dcery, které ukryjí vae vnuky, dokud nebudou připravení ke zkouce. Takový je osud Dasatů.”

“Takový je osud,” zopakovali mladí válečnici rituálně.

“Druhá nejnádhernějí věc, kterou můete udělat, kdy ve ostatní selhalo, je statečně zemřít za císařství. Ta nejnádhernějí věc, kterou můete udělat, je donutit nepřátele císařství, aby zemřeli za nás. Kadý hlupák dokáe hloupě zemřít. Hloupost je slabost. V zabití hlupáka není ádná sláva. Takový je osud Dasatů.”

“Takový je osud.”

Starý válečník pokračoval: “Jsem Hirea, jezdec Scourge. Někteří z vás jsou syny Scourge.”

Několik mladých válečníků vykřiklo.

“U ne,” pravil Hirea a přidal na hlase jen trochu, aby vyjádřil svou nelibost. “Vy u nejste Scourge. Nejste syny Sadharinu. Nejste ani Kalmak, ani Černý hrom. ádný Temný jezdec, Krveprolití či Remalu tady nestojí. Ve, co jste si o sobě mysleli, e jste, kdy jste sem přijeli, je minulostí. Teď patříte mně, dokud neusoudím, e jste připraveni navrátit se ke svým otcům, nebo dokud nebudete leet mrtví na písku pod vaima nohama.” Ukázal na písek, aby slova zdůraznil. “Tady se moná můete hlásit ke svému dědictví jako praví rytíři smrti slouící svým otcům či Temnému bohu. Polu vás ke kterémukoliv z nich se stejným potěením.” Přejel je pohledem. “Kadému z vás bude určen partner do dvojice. Budete sdílet komnaty. Od této chvíle bude tento válečník vaím bratrem. S radostí poloíte svůj ivot za jeho a on za ten vá. I kdy jsou vai otcové nepřátelé, nezáleí na tom. On je vá bratr. To je vae první lekce. Nyní,” ukázal rychle na dva mladé válečníky na obou koncích půlkruhu, “Ty a ty, krok vpřed.” Ti tak učinili a on na kadého ukázal, “Tvé jméno!”

Oba válečníci uvedli svoje jméno a Hirea pravil: “Jste teď bratry, dokud toto místo neopustíte. Potom se můete po libosti vzájemně pozabíjet, ale do té doby budete jeden pro druhého umírat.” Ukázal za sebe. “Stoupněte si za mě.”

To zopakoval s dalími dvěma mladíky, a jetě se dvěma, ne doel k Valkovi. Do páru k němu byl přidělen syn Remalu jménem Seeleth, syn Silthe, lorda z Rianty. Valko nic neříkal, kdy byli vybíráni do dvojic zbývající válečníci, ale nebyl si jistý ohledně svého nového “bratra”. Remalu byli známí na celé Kosridi jako fanatici. Mnozí jejich mladíci se vzdali cesty meče, aby se stali knězi smrti. Slouit Temnému bohu byla čest a nikdo by proti tomu nic nenamítal, ale hodně Dasatů to povaovalo za méně munou cestu. Kněí umírali ve vysokém věku a neměli syny, které by mohli uznat za své. Kadý syn kněze byl odsouzen stát se podřadným. Kadý válečník by dal přednost smrti, kdyby ho přeilo jeho dítě, které se stalo podřadným. A si podřadní plodí svůj vlastní druh.

Kolovaly také řeči, e hodně z nich patří do Řádu mágů smrti. Měli vztah k mocným lordům na jiných světech a byli příbuzní rádcům samotného tekarany. Ze vech rodin na Kosridi byli Remalu nejvíce nenáviděni a současně nejobávanějí a nejvíce nedůvěryhodní.

“Mnozí z nich brzy zemřou, bratře,” zaeptal Seeleth.

Valko nic neříkal a odpověděl pouze jedním krátkým kývnutím.

Kdy před Hireou stálo osm párů bratrů, přikývl a ukázal na první pár. Potom rukou opsal oblouk, aby naznačil, e se obrací na vechny. “Kadý z vás bydlí na pokoji se dvěma postelemi,” pravil Hirea. “Vy, co jste byli po mé levici, kdy jsem vás vyvolával, přestěhujte své věci do pokoje obsazeného vaím bratrem. Večeře při západu, pak návrat sem na vá první cvičný zápas. Běte!”

Mladí válečníci vykročili v uspořádaném iku. Brzy se Valko ocitl ve svém pokoji a sledoval, jak Seeleth ukládá svých pár věcí do truhly v nohách druhé postele. Valko zaznamenal, e Seelethův majetek zahrnuje několik docela záhadných poloek, které starostlivé matky dávají svým synům. Seelethova matka asi vyla ze skrývání, aby zaujala čestné místo u otcova dvora, nebo mu je dala předtím, ne skrývání opustil. Ale několik předmětů bylo zřejmě poněkud temnějího charakteru, ne aby to byly pouhé cetky, a byla z nich cítit magie. Ochranná kouzla? Amulety pro těstí?

Seeleth se na Valka zeiroka usmál, kdy si sedal na postel. Valkovi připomínal hladového zarkise - obávaného nočního lovce na planinách. “Vykonáme velké činy, Valko,” zaeptal.

“Proč eptá?”

“Nikomu nevěř, bratře.”

Valko jednou kývl. Jestli je to tak, pomyslel si, proč bych měl věřit “bratrovi”, který jím bude jen do naeho odchodu? Seeleth byl očividně zvlátní. Čím víc o něm Valko přemýlel, tím víc si myslel, e asi patří k těm, co se z nich stávají knězi smrti. “Pojďme na hlavní jídlo,” navrhl Valko a zvedl se.

Seeleth také vstal. Udělal vak krok vpřed těsně ke svému novému “bratrovi” a zahleděl se mu přímo do očí. To byl buď akt důvěry nebo výzva. Jeliko na tasení zbraní nedolo, Valko usoudil, e Seeleth k němu má důvěru. “Vykonáme velké činy,” zaeptal. “Třeba budeme těmi, co najdou a zničí Bílého.”

“Bílí jsou mýtus,” vrátil mu Valko. “Představovat si takové bytosti je

ílenost!”

Seeleth se zasmál. “Takové rozčílení kvůli mýtu!”

Valko cítil, jak v něm narůstá hněv. “Jsme tady, abychom se vycvičili, bratře. Nestarám se o ambice syna Remalu, ani neztrácím čas fantazijními vizemi slavných výprav. Jsou pro děti, co si hrají ve skrývání. Můj otec mi rozkázal, abych byl tady, proto jsem zde. Hirea mi poručil, abych tě volal svým bratrem a zemřel pro tebe, kdy bude zapotřebí. Poslechnu. Ale neotravuj mě svými mylenkovými pochody, bratře, jinak tě zabiju.”

Seeleth se znovu zasmál. “Odpovídá jako kadý správný dasatský válečník,” zhodnotil a pak vyel z místnosti směrem k jídelně. Valko stál hodnou chvíli zmatený a kladl si otázku, jaký to ve mělo smysl. Mluvit o Bílém bylo nesluné, dokonce rouhačské, něco, o čem nemluví ten, kdo chce přeít drsnou realitu dasatského ivota. Připustit, e Bílý moná existuje, bylo jako připustit, e Temný není vemocný. Přesto, kdyby taková bytost skutečně existovala a kdyby někdo dokázal být tím válečníkem, který ji sprovodí ze světa, byl by zajisté oslavován. Ale jak by mohl Bílý existovat, ani by Temný nebyl nejvyí? Ta jediná otázka odporovala logice. Bylo to dostatečně rouhačské, aby mohl být ospravedlněn a nemusel se obhajovat před Hireou, kdy by Seelethovi usekl hlavu? Zabitím Remalu by si vyslouil jméno svého otce. Zvaoval to ale jen chvíli, pak otázku odloil stranou a vydal se za Seelethem na večeři.

*

Byla to malinká chybička, ale taková, po ní zůstal mladý válečník leet na písku. Krev mu protékala mezi prsty, jimi si drel ránu.

Hirea přeel a pohlédl na zraněného mladíka. Jeho cvičný protivník se také podíval dolů a tvářil se neproniknutelně. Hirea se obrátil k vítězi tohoto zápasu. “Bě si stoupnout támhle.” Ukázal k místu na okraji cvičitě.

Hirea chvíli mlčel. Potom se zeptal: “Co potřebuje?”

Zraněný mladý válečník dokázal jen stěí mluvit, jak se kroutil na podlaze a svíral si břicho. Konečně pravil: “Ukonči to.”

Hireova ruka vystřelila k jílci meče a ne ostatní mladí válečníci dokázali plně postřehnout pohyb, el meč dolů a ukončil mladíkův ivot. Několik válečníků se začalo smát jeho netěstí. Valko a Seeleth mezi nimi nebyli. Hirea pohlédl na ty smějící se a pronesl: “Byl slabý! Ale ne tak slabý, aby ádal o oetřovatele.” Podíval se dolů. “To není k smíchu. Nezaslouí si lítost, ale není to k smíchu.” Volnou rukou naznačil, aby odnesli chlapcovo tělo a dva podřadní stojící poblí přispěchali, aby zvedli tělo bez ivota a odnesli je pryč do místnosti pro mrtvé, kde rozkladatelé rozeberou tělo a sklidí ve, co je k uitku. Zbytek bude smíchán s pící pro dobytek. Takovým nepatrným způsobem jetě poslouí.

“Někdo tady nerozumí?” Kdy nikdo nepromluvil, Hirea pokračoval: “Máte dovoleno poloit otázku. Nenaučíte se nic, kdy budete zticha.”

Ozval se válečník na druhé straně místnosti. “Hireo, co bys udělal, kdyby poádal o oetřovatele?”

Hirea zvedl meč. “Sledoval bych, jak pomalu vykrvácí k smrti. Utrpení by mu bylo odměnou za jeho dalí slabost.”

“No, to by teprve bylo k smíchu,” pravil Seeleth.

Hirea ho zaslechl a otočil se. “Ano, to by bylo.” Posměně si odfrkl a pak zvolal: “Vrate se na svá místa!” Obrátil se k protivníkovi mrtvého mue. “Budu tvým partnerem při výcviku, dokud nezemře někdo dalí. Pak se ten, kdo zabije, stane tvým novým bratrem.” Střetl se s očima mladíka, co právě smrtelně zranil svého bratra, a pochválil ho: “Dobrý zásah.”

Mladík přikývl, neodváil se usmát a jeho nervózní výraz naznačoval, e právě uvauje, zda přeije zbytek dneního výcviku.

*

Mladí válečníci byli probuzeni uprostřed noci sluhy. Podřadní byli při buzení válečníků opatrní. Do vech pokojů vstoupili tie, na mladé mue eptali a pak prudce ustoupili z dosahu, aby náhle procitnuví mladý válečník neproklál čepelí nejblií cíl. Zvěst byla burcující: Hirea říká, abyste se ihned připravili k odjezdu.

Válečníci spávali v tmavých nočních koilích podle dasatské módy, zato se zbraněmi po ruce. Sluhové se rychle do pokojů vrátili, aby mladým bojovníkům pomohli rychle vysvléci noční koile a obléci si jednoduché spodní prádlo, ovázat nohy a kotníky a obléci lehkou koili. Nato přily vycpávky a lehký kabátec, pak zbroj. Kadý válečník, který přeije výcvik, najde kompletní atník vhodný pro kadou příleitost, a se vrátí domů, ale během výcviku měli z atstva jen toto: bitevní zbroj a noční koili.

Mladí bojovníci pospíchali do stáje, kde jim u lokajové připravili osedlané varniny. Oři buili do podlahy a v očekávání lovu řehtali. Valko el ke svému koni, mladé klisně, co jetě neměla hříbě, a ne se vyvihl do sedla, poplácal ji silně po plecích. Samice lehce pohodila mohutnou hlavou, e poznala svého jezdce. Potom zarála, kdy se Valko chopil otěí a jednou silně kubl, aby dal na srozuměnou, e velí on. Varninové byli hloupými zvířaty a člověk jim musel neustále připomínat, kdo je tady pánem. Dobří jezdci si vybírali samce pro jejich agresivitu, ale větina jezdců sedlala kletěnce a mladé samice.

Valko čekal, a zbývající válečníci nasednou. Z původních estnácti jich zůstalo jen deset. Z těch esti, co zemřeli, si svůj osud zaslouili vichni, to Valko věděl, ale něco na smrti toho posledního, mladíka jménem Malko, ho trápilo. Dělal partnera Seelethovi a utril mení zranění, sotva jen říznutí do masité části předloktí, a dokonce přitom ani neupustil meč. Při takovém zranění bylo povoleno, aby si je oetřil sám. Valko viděl, jak Malko dává znamení Seelethovi, aby přeruili zápas, a Seeleth ustoupil. Uznal přeruení. Malko začal přendávat meč z pravé ruky do levé a Seeleth vyčkával. Potom, kdy byl Malko nejméně schopný se bránit, syn Remalu zaútočil. Jednoduchým úderem do krku, který Malka okamitě usmrtil.

Nikdo nic neřekl. Valko si nedovedl představit, e by Hirea to zabití neviděl, nebo zraku starého válečníka nic neuteklo. Přesto nic neudělal. Valko čekal, e bude Seeleth potrestán, e ho starý učitel i zabije za poruení pravidel boje, ale Hirea se jen otočil zády, jako by nic neviděl.

Valka to znepokojilo, ale ne tak, aby se zeptal. Otázky, které nebyly očekávány, byly nebezpečné. Příli mnoho otázek znamenalo, e válečník si není jist sám sebou. Ztráta jistoty byla slabost. Slabost byla smrt.

Přesto byl stále znepokojen. Pravidla se nedodrovala, přesto nenásledovalo ádné potrestání. Co znamenala tahle lekce, říkal si Valko. e vítězství nebere ohledy na pravidla?

Hirea se zvedl ve třemenech na zádech starého samce, stejně zjizveného veterána, jakým byl on sám. Dal znamení a jezdci vyjeli ze stájí. Zastavili se ve vchodu do dvora. Hirea zvedl ruku, aby je zklidnil, a pak promluvil. “Válečník musí být připraven odpovědět na volání ve kteroukoliv dobu, denní či noční. Nyní vpřed!”

Mladí válečníci následovali svého instruktora, který je vedl dlouhou vinoucí se cestou ze staré pevnosti, je byla nyní jejich domovem. V dávných dobách náleela pevnost náčelníkovi starobylého kmene, jeho jméno bylo nyní známo pouze archivářům. Přesouvající se písky, které byly základem dasatské společnosti, pohltily dalí rodinu. Moná svazek rodin přehodnotil věrnostní slib a zanechal spojeneckou rodinu jejímu trpkému osudu, zatímco hledal mocnějího ochránce. Moná ochránce opustili klienti, kteří hledali větí moc ve vytváření nových spojenectví.

Valko si uvědomil, e se to nikdy nedozví, dokud si neudělá čas a nevyhledá archiváře, co bylo něco, na co měl málo času a jetě méně chuti. Valko nechal své smysly přizpůsobit se noci. Dával noci přednost. Nedostatek viditelného světla byl víc ne kompenzován jeho schopností vidět horko, a v mením stupni cítit pohyb. Jako vichni jeho rasy se dokázal lehce přizpůsobit větině prostředí, dokonce i hlubokým studeným tunelům a jeskyním. Jeliko strávil větinu svých dní ve skrývání jako takovém, vyvinula se u Valka výjimečná dovednost posuzovat vzdálenosti a tvary, bez ohledu na zřetelnost, za pomocí ozvěny.

Jak projíděli po stezce, ponořil se do krajiny - prázdná, uválená pole, vzdálené kopce téměř nepostřehnutelné vzhledem k tomu, e byly trochu tmaví ne okolní vzduch. Celkový dojem byla temnota, kromě míst, kde malinké teplé body odhalovaly kodnou a její predátory. V dálce bylo vidět smečku zarkisů, jak honí hbitou kořist na poli, snad lopera či dartera. Smečka zarkisů byla nebezpečná pro jednoho člověka a jedenáct jezdců by dost zaměstnala. Jeliko je Dasatové léta zabíjeli, měli zarkisové z ozbrojených jezdců strach. ili tu vak dalí noční dravci, kterých bylo třeba se vyvarovat: keskash, dvounohý lesní lovec ze zálohy, který vyráel z úkrytu a strhával jezdce z oře čelistmi tak silnými, e trhaly i zbroj. Úkryt dravce maskoval vlhký povlak, který se rychle vypařoval a skrýval tak jeho tepelný obrys, dokud nebyl takřka u své kořisti.

Ve vzduchu krouily noční pounceři. Jejich nepatrný intelekt se zcela soustředil na odhad ance na přeití, jakmile napadli zvaovanou kořist. Nic na tomto světě si toti neuchovalo ivot bez boje. Horké obrazy létavců byly mlhavě rozmazané, protoe jejich velká membránová křídla rychle rozptylovala teplo. To je chránilo před odhalením jak těmi, které vyhledávali k jídlu, tak před létajícími klawci, mocnými letci, kteří krouili vysoko nad nimi. Klawci se vznáeli v horní atmosféře, občas i míle nad povrchem, dokud nevypustili plyny ze svých vnitřností, které jim dodávaly vztlak. Potom na obloze či na povrchu útočili na cíle, je neměly podezření. S prásknutím připomínajícím hrom zvedali mohutná křídla, kdy z volného pádu přecházeli do náhlého vzedmutí, dríce kořist v hladových pařátech. Mocná křídla bila do vzduchu, jak stoupali vzhůru oblohou, zatímco vysávali tekutiny z těl těch, které uchvátili do svých spárů. Ne dosáhli vrcholku, nechávali dopadnout vysátou mrtvolu, která se v kotrmelcích snáela pomalu zpět k povrchu. Klawci měli dostatek síly, aby uchvátili varnina a zvedli ho, a jejich spáry dokázaly projít i kyrysem. Stávalo se to zřídka, ale nebylo neslýchané, kdy uchvátili jezdce ze sedla a odnesli ho.

Valko se oddal noci. Jako větina jezdců z této výpravy po větinu dní ve skrývání spával a vydával se za dobrodrustvím po západu slunce, aby kradl co potřeboval. Jeho matka mu říkala, e a jednou vyhledá a vyhraje své místo jako otcova pravá ruka, začne si cenit denního světla. Nikdy o své matce nepochyboval. Byla to ena mocného intelektu a bystrého úsudku, a jetě nepřiel na nic, v čem by se mýlila. Říkal si vak, jestli se vůbec někdy bude v drsném dni po konejivé noci cítit pohodlně.

Ptal se sám sebe, proč podnikají tento náhlý noční výlet. Věděl vak, e je lepí neklást ádné otázky. Hirea jim řekne, co potřebují vědět, a to budou potřebovat vědět. Dasatský způsob byl předvídatelný podle komplexní sady vztahů, a kdy nastal čas pro slepou poslunost, jakákoliv otázka by zcela určitě mladému válečníkovi přinesla smrt.

Jeho varnin těce oddychoval, kdy překonávali dalí kopec. Tato stvoření byla toti lechtěna k překonávání krátkých vzdáleností ve vysoké rychlosti, a ne na vytrvalostní jízdu. Jene na starém hradě nebyl ustájen ani jeden taný varnin. Kadý mladík věděl, e usedlejí zvíře je pro bitvu patné. Často jim vak dávali přednost při delích cestách. Valko doel k závěru, e buď Hireu k povolání mladých jezdců vedly hrozivé okolnosti, nebo e se prostě nestaral, jestli zvířata nejsou způsobilá. Valkovi nezáleelo na tom, jestli zda jeho oř trpí, jen se mu nelíbilo dívat se na zničeného dobrého válečného oře, a kdyby oř padl, nechtěl jít zpět k hradu pěky.

Kdy sjíděli z kopce, Hirea je zastavil. Několik varninů oddechovalo s rozířenými nozdrami a třesem, jak bojovali o dech. Valko planě uvaoval, jestli by se varninové a taní varninové nemohli nějak zkříit, co by vedlo k oři, který by měl jak vytrvalost, tak i náleitosti potřebné pro zuřivou bitvu. Dal si načas, aby si otázku zapamatoval a mohl ji pak poloit chovateli na panství svého otce. Takový oř by posílil Camareen, pozvedl jejich postavení v Sadharinu a moná je i přivedl blíe ke karanově dvoru, nebo takové zvíře by pro císařství mělo velkou cenu.

Pak to Valko vycítil. Pocit povědomý jako matčin hlas, pocit, e je blízko skrývání. V duchu bojoval mezi mylenkami a pocity. Viděl, jak i ostatní jezdci vypadají pohnutě a zmateně.

Před několika málo týdny by byl mezi těmi, co hledají útočitě před nočními jezdci a snaí se splynout s okolní krajinou.

Přinutil se myslet. Proč by tady, v nízkých úrodných kopcích, po nich běhají zarkisové, keskashové a jiné nebezpečí, mělo být skrývání? Chtěl, aby jeho mysl přestala bojovat mezi přáním se schovat a přáním lovit. Tam! Viděl to. Tok, jen se dost hluboko zařezával do bahna pod nimi a který nebyl vidět z cesty. Měl by vést z kopců k východu. A byl poblí schovaný kdokoliv, hnalo ho to dolů z hor - moná místní pán postřehl monost skrývání na svých pozemcích a neměl úspěch při pronásledování uprchlíků. Nebo se moná uprchlíci přemisovali v rámci cvičení, jako to jeho matka během jeho dětství udělala mnohokrát - ačkoliv jeho matka by nikdy nezavedla jeho a ostatní děti do takového nekrytého postavení.

Přirozeným přáním dasatských válečníků bylo zničit vechny potenciální mladé muské soupeře či eny příli mladé nebo staré na to, aby se mnoily. Jak ho jeho matka učila, kdyby válečníci byli příli úspění, rasa by vyhynula. I kdyby se poctivě nesnaili provést čistku slabých, osud rasy by nakonec vedl k vyhynutí. Jeho matka byla pozoruhodný učitel, vdy Valkovi předkládala něco k úvaze. Vícekrát si povimla, e inteligence není uitečným darem od Temného a e zvířata, která jsou víc v rovnováze s řádem přírody, přeívají v lepích poměrech ne Dasatové. Jen kadé páté dítě se doilo dospělosti, proto mnoení mladých vyadovalo takové úsilí.

Dokonce i abstraktní přemýlení o mnoení uprostřed lovu způsobilo, e Valka rozbolelo celé tělo. Kdyby byla poblí vhodná samice k páření, vzal by si ji tuto noc, i kdyby patřila k podřadným! Byly to taky tyto první touhy, které donutily jeho matku, aby ho poslala za otcem, nebo jakmile byl schopen plodit, byl připraven na zkouku. A navíc byl smrtelně nebezpečný kadému nezralému Dasatovi ve skrývání. Valko si říkal, kde asi jeho matka teď je. Věděl, e jakmile odeel, ona a dalí matky ze skrývání se asi přestěhovaly na dalí bezpečné místo, moná do jedné z vesnic podřadných ve vysokých horách.

Valko potřásl hlavou, aby si ji pročistil. To byla ílenost, to lpění na minulosti, kdy čistka právě začínala! Viděl, jak ho Hirea pozoruje, nebo on jako jediný z jezdců měl rozhled. Neváhal, nýbr pobídl ostruhami stále jetě po dechu lapajícího varnina, aby vyrazil po břehu směrem k řece. Jeho podezření, e se někdo ukrývá pod ochranným převisem skal, se potvrdilo. Jakmile kopyta jeho varnina narazila na vodu, začali utíkat.

Valko ve tmě neviděl jasně obrysy, ale jak se pohybovali, kryt z mokrého bláta začal odpadávat z horních částí těl a voda v řece jim omyla nohy a stehna. Byl tam půl tucet mladíků a tři dospělé samice. Vytáhl meč a napřáhl se. Jedna samice hnala mladé před sebou, zatímco dvě dalí se otočily, aby mu čelily. Najednou si přál, aby byl den, protoe z jejich tepelného tvaru nedokázal říci, jestli jsou ozbrojeny. Věděl, e zoufalé samice budou při obraně mláďat útočit proti válečníkovi ve zbroji třeba i jen zuby a nehty, pokud nebudou mít jinou monost, a dvě dospělé dasatské samice nemohl mladý válečník brát na lehkou váhu.

Byl dychtivý zabíjet. Dychtění jeho meče po krvi mu pulsovalo v uích jako starodávný zpěv a Valko si uvědomil, e to, co slyí, je tlukot jeho vlastního srdce.

Bylo by ukvapené vyrazit vpřed a najet na první samici varninem a přitom druhou zasáhnout mečem. Také vak věděl, e a zaútočí na kteroukoliv, ta druhá na něj zcela jistě skočí a bude se snait ho strhnout ze sedla.

Jako kdyby je řídila jedna mysl, obě samice se rovnoměrně rozestoupily, čím ho donutily vybrat si jednu z nich. Na poslední chvíli navedl Valko varnina na okraj břehu, pryč od jedné samice a mimo dosah té druhé. Neztrácel čas tím, e by ji zasáhl zespodu, protoe věděl, e se velmi pravděpodobně úderu meče vyhne sehnutím a mohla by ho popadnout za botu a vyhodit ze sedla.

Předstíral nápřah mečem a kdy se začala sklánět, kopl ji do tváře. Potom seskočil z oře, přistál patou na jejím hrdle a rozdrtil ho. Byl dost blízko, aby slyel smrtící zavrčení druhé samice, která téměř s jistotou věděla, e zemře, ale udělá to ráda, aby zachránila své mladé. Přikrčila se a v pravé ruce svírala čepel.

Valko slyel, jak ostatní jezdci konečně sjídějí dolů z břehu, a věděl, e za okamik budou vedle něho a budou se snait přemoci dalí samici a mladé. Vztek, e nebude u toho, jak zabíjejí děti, ho naplnil ji tak poválivou chutí po krvi, e se líně rozmáchl k úderu na její hlavu, jako by nebral zřetel na to, jak nebezpečná můe samice s dlouhou dýkou být. Jak očekával, vyhnula se úderu lehkým přikrčením a zaútočila dýkou do místa, kde neměl krk chráněný kyrysem. Valko vak úder jen předstíral. V posledním okamiku stočil čepel dolů, zasáhl samici do ramene a ne aby se pokouel jí silou oddělit hlavu od krku, jen trhl mocně čepelí zpět a otevřel na jejím krku hlubokou ránu, z ní vytryskla fontána krve. Samice udělala vrávoravý krok směrem k němu a pak se zhroutila na kolena.

Ani by čekal na její pád dopředu, obeel ji. Ostatní jezdci kolem něj procválali. Chytil svého varnina, nasedl a chystal se mu zarýt ostruhy do slabin, kdy Hirea zvolal: “Valko! Čekej tady!”

Mladý bojovník zarazil svého oře, ale potřeba zabíjet mu stále pulsovala v hrudi. Seděl a chvěl se. Poslechl ale a kdy Hirea zavelel: “Stůj.”

Hirea dojel vedle něj. Oři stáli naproti sobě, take jezdci hovořili tváří v tvář. “Jak jsi to věděl?”

Valko nemohl popadnout dech.

“Dýchej pomalu a oprosti svou mysl od zabíjení. Nejsi zvíře. Jsi Dasat.”

Pro Valka to bylo obtíné. Nechtěl nic víc, ne jet za ostatními, najít ty ze skrývání a sekat a řezat, dokud řeka nebude oranová jejich krví. Zaskřípal zuby.

“Mysli!” zakřičel Hirea. Jeden z mála okamiků, kdy zvýil hlas. “Nenech ádnou část sebe, aby přemohla tvoji mysl! Tvá mysl, Valko! Na prvním místě je vdy mysl. Nejsi zvíře. Teď mysli!”

Valko se donutil soustředit na svou ruku, v ní drel otěe. Potom se soustředil na třes, který v otěích cítil, jak zvíře čekalo na dalí povel, připraveno odpovědět na volání k lovu, vybuzené pachem krve ve vzduchu. Valko cítil, jak se jeho mylenky přesouvají od zvířete k řece, jejich okolí a k Hireovi samému. Konečně pomalu zasunul meč do pochvy.

“Dostali jsme zprávu od obchodníka, e na západě viděl ve vzduchu kouř. Z tohoto malinkého kousku informace jsem hádal nejpravděpodobnějí místo, kde by se mohli schovávat. Tys vak nael jejich přesnou polohu. Projeli bychom kolem a oni by se dostali do toho vzdáleného lesa. Jak jsi to věděl?”

Valko odpověděl pomalu s hlasem plným emocí. “Věděl jsem, e jsou tam dole.”

“Ale jak? Já jsem je necítil, protoe bláto jejich pach maskovalo, a neviděl jsem je.”

“Také bych se tam schoval,” pravil Valko. “Také bych to tak udělal.”

Hirea starýma očima studoval mladou tvář. Rysy neviděl ostře, ale cítil krev, jak mladíkovi pulsuje pod kůí. Valko věděl, e musel mít obličej jako hořící maska ve tmě, kdy k němu Hirea dojel.

“Přemohl tě svár mezi tvým výcvikem jak se schovat a přáním zabíjet. Přesto jsi nad sebou znovu získal kontrolu rychleji ne kterýkoliv mladík, kterého jsem kdy cvičil.”

Valko pokrčil rameny. “Prostě jsem to udělal.”

“Aha,” reagoval Hirea. Naklonil se a pravil: “Poslouchej, mladý lorde z Camareenu. Scourge se moc nezabývá mladíky ze Sadharinu, ale ty má

potenciál. Není zrovna v zájmu tvém či tvé rodiny, abys tento potenciál dával najevo příli časně. Musí se naučit kráčet po tenké hranici mezi silou a slabostí. To je rovnováha, která tě udrí naivu, dokud nenajde své vlastní místo v řádu Dasatů. Dnes v noci jsi dvakrát zabil. Dvě dospělé samice v rozkvětu. Na mladíka to není bezvýznamné. To zasluhuje ocenění. Ale abys předehnal ostatní a zabil jich tuto noc víc

to by bylo

nápadné. A být nápadný je něco, co si teď právě nepřeje.” Hirea lehce obrátil svého oře. Naznačil Valkovi, aby postavil varnina vedle něj. “Pojď, podíváme se, jak si vedou ostatní.”

Valko se zařadil vedle svého učitele.

“Cítím v tobě krev a chu k páření, mladý Camareene. Pokud podle veho můu soudit, bude brzy zpátky na hradě svého otce.” Poposedl a opět ztiil hlas. “Ale ne příli brzy, protoe to by bylo taky nápadné.” Ukázal prstem. “Ostatní jsou támhle. Jestli některé z těch dětí uniklo, nechám válečníky jít pěky zpátky do pevnosti a vést oře, a kdy budou muset bojovat se smečkou zarkisů, dobře jim tak. Odměním tě,” pravil Hirea. “Polu podřadnou samici do tvého pokoje, jakmile se vrátíme. Smrdí potřebou páření. Nechám ji, aby tě naučila hry jazyka a rukou, ale nespáří se s ní. Svého otce bys nepotěil, kdybys zahájil mnoení třeba i s neuznaným podřadným dřív, ne bys zaujal své místo v jeho domě. Zaslouí si vak uznání, e jsi byl první, kdo skrývání nael, a první, kdo zabil. Poděl se o tu samici se svým bratrem nebo ne, jak bude chtít, ale pamatuj, e cos udělal dnes v noci, bylo pozoruhodné.”

Valko přikývl. Uvědomil si, e brzy bude muset tohoto starého mue zabít.

XI

Delecordia

Výhled to byl ohromující.

Pug, Nakor, Magnus a Bek právě podle Vordamových podrobných instrukcí proli východem ze Síně světů a stanuli na vrcholku nad městem Shusarem, na světě Delecordii. Jak je Dasat varoval, ze tří východů, o nich bylo známo, e spojují Delecordii se Síní, byl tento nejméně pouívaný, a to ze zcela zjevného důvodu. Ústil toti na větrem bičovanou římsu, kde bylo tak tak místo pro čtyři stojící mue, a dolů do bezpečí vedla pouze jedna úzká pěina.

Pug neměl obavy, e by spadl. Ovládal dost magických dovedností, aby ochránil sebe i ostatní, ačkoliv nikdo z jeho společníků by pravděpodobně jeho pomoc nepotřeboval. Magnus uměl levitovat a létat lépe, ne kterýkoliv jiný student v historii Čarodějova ostrova. Nakor měl vdy po ruce nějaký “trik”, a i kdy Bek létat neuměl, ve, co o sobě dosud odhalil, vzbuzovalo v Pugovi neodbytný dojem, e na zabití mladého válečníka by bylo potřeba něco větího ouchnutí ne z malé hory.

“Podívejte na to,” zaeptal Bek. “To je zajímavé.” Nakor byl nucen souhlasit. “Ano, velmi zajímavé.” Obloha byla tvořena barvami, se kterými se nikdy nesetkali. Zářila vemonými odstíny celého spektra. Ty pulsovaly a rozsvěcely se v krátkých intervalech, nikdy vak nezůstávaly dostatečně dlouho, aby si na ně oči přivykly. Kadý náraz větru či pohyb mraku na nebi se zdál být ohraničen těmito podivnými barvami. Pug chvíli mlčel a pak prohlásil: “U jsem jednou takové barvy viděl.”

Magnus pohlédl na strmý svah hory vinoucí se dolů od místa, kde stáli. “Kdy to bylo, otče?”

“Kdy jsem byl chlapec. Během jízdy s lordem Borricem, kdy jsme s ním já a Tomas cestovali, abychom varovali krondorského prince před tsuranskou invazí. Pod trpasličími horami jsme narazili na vodopád se stejnými barvami. Ze skal prosvítaly nerostné íly, které díky pěnivé energii vody ve světle naich luceren zářily. Od té doby jsem takové barvy neviděl - nikdy ne tak ivé.”

“Líbí se mi to!” zvolal Ralan Bek, jako kdyby ten div měl vůbec potřebu být zdůrazněn křikem.

“Opravdu?” poznamenal Nakor. ádný ze záitků s tímto mladým muem ho nepřipravil na to, e by uvaoval o nějakém jeho estetickém cítění.

“Ano, Nakore.” Bek se zadíval vzhůru na nebe s výrazem blízkým uchvácení. “Je to pěkné. Mám rád blesky a způsob, jak můe vidět vítr.”

“Ty můe vidět vítr?” zeptal se Magnus.

“Ano. Ty ne?”

“Ne,” přiznal Magnus.

Nakor zailhal. “Aha, teď ho vidím

” Obrátil se ke dvěma mágům. “Kdy se zkusíte podívat skrz vzduch, do prostoru za ním, uvidíte tlak větru, podobně jako kdy se voda čeří přes hladký povrch skály. Zkuste to.”

Pug to zkusil a po chvíli začal vnímat, co ti dva mui viděli. “Je to jako tetelení vedra na pouti,” poznamenal nakonec.

“Ano!” pravil Bek. “Jen je to větí. Můe to vidět za tím.”

Pug přimhouřil tázavě oči, kdy se podíval na Nakora, který jen zavrtěl hlavou. “Vidí hlouběji ne kdokoliv z nás.”

Pug se to rozhodl v tuto chvíli nezkoumat. Vítr byl mrazivý a vzduch měl hořkou příchu. V dálce viděli svůj cíl, město Shusar. “Podívejte, jak je veliké,” upozornil je.

Dlouho hovořil s Kaparem o jeho vizi v horách zvaných Příbytek bohů a vyptával se na kadý detail. Jedna z věcí, kterou Kapar zdůrazňoval, byla nadměrná velikost dasatských měst.

Pug se pokouel uklidnit, ale záitek ze vstupu na Delecordii si vyádal své. “Myslím, e přizpůsobení se zabere nějaký čas.”

“Raději bychom měli vyrazit dolů, otče,” navrhl Magnus. “Vordamovy lekce pomáhají, ale cítím, jak mi začíná být patně. Musíme brzy dorazit ke Kastorovi.”

Pug souhlasně kývl a začali sestupovat po stezce. “Jakmile budeme moci, pokusím se o malý skok na místo v dohledu, ale obávám se, e asi nebudu schopen svoji mysl správně zaostřit. Cítím se, jako by mi dali uspávací lektvar.”

Nakor přisvědčil. “Je to tu zajímavé, ale není to tu dobré. Ano, musíme najít toho kamaráda Kastora.”

Jak Pug předpověděl, nebyl schopen provést kouzlo, které pouíval při cestování na krátké vzdálenosti, kdy se chtěl přenést na jakékoliv místo v dohledu. Nakor sledoval, jak se Pug marně snaí, a pak pravil: “Ano, ano, to jsem si myslel. Hmota zde je odliná od té, co máme doma. Je deformovaná

patným směrem.”

“Co tím myslí?” zajímal se Magnus, zatímco se stále plahočili dolů po dlouhé pěině k silnici, která vedla do města.

“Nevím,” odvětil Nakor. “Tak o ní uvauju. Hmota má pravidla. Kdy na ni nějak působí, chová se určitým způsobem. Zatlačí na pravé straně a jde doleva. Zatlačí dolů a ona jde dolů. Hmota tohoto světa

je, jako bys na ni zatlačil, a ona zatlačila zpátky, nebo ji zmáčkne, a ona se chce vysmeknout.” Zazubil se a dodal: “Zajímavé, a kdybych měl čas, myslím, e bych přiel na to, jak s ní zacházet.”

“Jestli se o nás bude moci postarat Kastor,” prohlásil Pug, “jak Vordam říkal, e můe, měli bychom pak mít čas, aby ses to naučil, Nakore. Magnus se mnou zrovna tak.”

Bek ukázal rozmáchlým gestem, kterým obsáhl celý výhled. “To je nádherné místo, Nakore. Opravdu se mi líbí.”

Nakor pohlédl na mladého společníka. “Jak se cítí?”

Bek pokrčil rameny, zatímco kráčel dolů úzkou pěinou těsně za Nakorem. “Cítím se dobře. Proč? Ty ne?”

“Nikdo z nás se tu necítí dobře, a ty ano?” zajímal se Nakor.

“Ano. Je to patně?” zeptal se mohutný mládenec.

“Zjevně ne,” odpověděl Magnus.

Pěina se roziřovala, kdy dosáhli niích kopců. Po přiblině dvou hodinách stálé chůze doli k okraji iroké cesty, téměř silnice, která vedla do města. Kolem projíděl vozík taený čímsi, co z větí části vypadalo jako kůň, ale mělo to irí plece a kratí krk. Zvíře řehtalo, jak je vozka na vysokém kozlíku zezadu poháněl dlouhým bičem, očividně předmětem kontroly. Kdy je vozík míjel, vozka je přelétl pohledem. Ale pokud byl překvapený, e vidí pět lidí stojících na kraji silnice, nedal to na sobě znát.

“Tak si říkám, jak to zastavuje,” prohlásil Pug.

“Moná to prostě přestane pobízet a ono se to z vděčnosti zastaví?” navrhl Nakor.

Magnus se zasmál tak hlasitě, a se Pug otočil. Jeho starí syn zřídkakdy vykazoval nějaký smysl pro humor a při těchto řídkých příleitostech, kdy tomu tak bylo, to jeho otce vdy překvapilo.

Vydali se po silnici a dreli se krajnice, jeliko na komunikaci byl docela provoz. Pug u navtívil jiné světy, léta il na Kelewanu s Tsurany a strávil čas s bytostmi bez lidských smyslů, ale na tomto místě bylo cosi, co ho fascinovalo víc, ne s čím se kdy setkal. Toto místo a tito lidé byli cizí způsobem, o něm nikdy neměl ponětí, e je moný.

Vordam byl ve vech svých instrukcích zcela přesný. Zodpověděl několik otázek, ale jen ty, které se týkaly toho, jak se Pug a jeho přátelé rychle a účelně dostanou k obchodníku Kastorovi. Hodně otázek Vordam přenechal Kastorovi, jako kdyby měl důvod být obezřetný, co nebylo Pugovi jasné.

Město bylo velkolepé. Jak se sunuli po silnici a kadou minutou se dostávali blíe, Pug viděl, e kameny temných hradeb lehce odráejí světlo a vydávají barevné odstíny, jako by se světlo rozkládalo do spektra jako olej na vodě. Jsou v kameni miniaturní krystaly? uvaoval Pug.

Jak se blíili k ohromným bránám, divy narůstaly. Kameny byly sestaveny tak těsně, e se hradby zdály být bezevé. Podle lidských měřítek se tyčily do výe jedenácti či dvanácti pater.

“Jaký druh nepřátel to očekávali?” podivil se Pug.

“Ó, moná prostě mají rádi opravdu vysoké věci,” odpověděl Nakor a přeel na levou stranu masivního vchodu do města. “No, to je zajímavé,” usoudil.

Nebyly to brány v tradičním stylu lidí, ale spí dovnitř vtaené masivní částí hradeb, které se přesouvaly na závěsech nepředstavitelné konstrukce. Nakor se zasmál. “Nemuseli je pouívat pěknou chvíli.”

Jakýsi druh stromu vyrostl těsně vedle stěny a blokoval tak vtaený segment. “To by při zavírání brány dělalo problémy,” usmál se Magnus.

“Myslím, e by nějaký způsob nali,” reagoval jeho otec, kdy vstoupili do ipiliackého města Shusaru. “To, e jsou mírumilovní, je vítaná zpráva.”

“Nebo vybili vechny své nepřátele,” navrhl Bek.

Pug se úkosem podíval na mladíka a spatřil, jak si ve kolem sebe prohlíí, jako by měl hlavu na obrtlíku. Oči měl doiroka otevřené a iroký ztuhlý úsměv na tváři. “Mám rád tyhle lidi, Nakore,” pravil Bek. “Tohle je zajímavé a nádherné místo.”

Pug neměl jako Nakor smysl pro způsob, jakým tento podivný chlapec uvaoval, ale znal ho dost dobře, aby věděl, e to bylo od Beka největí moné vyjádření toho, co by jiní označili jako radost. Bek il na vyím prahu existence, jako by ho těilo cokoliv, co poskytovalo emocionální vrchol, a u to byl sex, násilí nebo krása. Pug by rád věděl, a nebylo to poprvé, proč jeho budoucí já trvalo na tom, aby ten mladík byl v této společnosti. Malinké kousky velmi komplexní mozaiky nyní začaly zapadat na místo. Bek byl z nich vech nejméně dezorientovaný a nejméně se trápil při příchodu do tohoto království. Vlastně vypadal, e si toho uívá, zatímco jeho tři společníci pociovali narůstající nepohodlí a nevolnost.

Pokud jejich přítomnost vyvolala mezi Ipiliany nějaký rozruch, maskovali ho dobře. Pug si viml, e ve skutečnosti větině kolemjdoucích stáli čtyři lidé stěí za pohled.

Byl nucen připustit, e jakmile přivykl cizímu vzezření Ipilianů, jevili se mu jako pohledná rasa. Byli vysocí, téměř s královským drením těla, a pohybovali se plynule a půvabně. eny byly okouzlující, pokud ne zřetelně atraktivní dle lidských měřítek. Pohybovaly se s jetě větím půvabem ne mui, téměř a svůdně, přestoe vypadaly, e si toho nejsou vědomy, pokud Pug zaznamenal. Kdy spolu mui a eny na triti ertovali a hlasitě se zdravili, byly v tom zřejmé hravé momenty. Podle jakéhokoliv měřítka, které mohl Pug pouít, vypadali jako astní lidé.

Ne doli na náměstí, které jim Vordam popsal, ucítil Pug svírání hrudi, dech se mu zkrátil a chtělo se mu kalat. Ostatní, a na Beka, s tím také bojovali. Pug se zastavil před kanou, která ho udivila svou krásou. Byla z křiálu, jen světélkoval, a voda stékala v plochách. Vydávala harmonické zvuky pokadé, kdy kapky dopadly na křiálový povrch.

“Tam,” ukázal prstem Pug. “Ten obchod s červenými dveřmi.”

Skupina jezdců na koních projíděla náměstím. Vichni byli oděni v černé tuniky s nachovým lemem a vichni měli na zádech bílé títy. Kadý mu měl klobouk, který vypadal jako zhotovený z nějaké plstěné látky, a boty sahající ke kolenům s vysokou chlopní spadenou dopředu. Skvělý vzhled byl umocněn tím, e vichni mui měli malou bradku.

Jeli klusem na stvořeních připomínajících podivné koně a Bek se rozesmál jako dítě. “Cha! To jsem zvědav, jestli dovedou bojovat?”

Pug se okamitě podíval, aby měl jasno, jestli si Bek hodlá tu otázku ověřit, ale ulevilo se mu, kdy ho viděl jen obdivně a s ústy dokořán přihlíet. Naznačil ostatním, aby jeli za ním, a vydali se směrem k svému cíli. Pug se rozhlédl ulicí na obě strany. To aby odhadl, jak se místní k obchodům přibliují. Jestli klepají a pak po výzvě vstoupí, nebo jestli prostě vstoupí.

Kdy viděl, e do obchodů se vchází a vychází bez problémů, zatlačil na dveře do obchodu a otevřel. Uvnitř nenali nic, co by připomínalo obchod u lidí. ádné pulty, ádné police, ádné běné vybavení nebo třeba vystavené zboí na prodej. Místo toho byly na podlaze rozházeny poltáře kolem velkého přístroje, z něho vedlo několik hadic z tkané látky. Na vrcholku aparatury spočívala velká nádoba.

Zpoza korálkového závěsu vyel Ipilian, vysoký a hubený i podle měřítek své rasy. Měl na sobě nařasený hábit v duhových barvách, které se při chůzi měnily. Na chvíli se zastavil, zadíval se vem do tváře a potom pronesl větu v cizím jazyce. Kdy neodpovídali, zkusil jiný jazyk. Ten Pug rozpoznal.

“My nejsme z tohoto světa,” vysvětlil Pug. “Jsme z Midkemie.”

“Vítejte v mém obydlí,” oslovil je podnikatel v keshantině. “Zřídkakdy mívám lidské zákazníky. Musíte být ti, o kterých mluvil Vordam. Čím vám mohu slouit?”

“Hledáme průvodce na svět Kosridi.”

Pug zaznamenal na obchodníkově tváři překvapení.

“Hledáte cestu do dalí roviny?”

“Je to moné?” zeptal se Pug.

“Ano, ale obtíné. Vak by vás Vordam neposlal, kdyby to povaoval za nemoné. Jste bytosti značné síly, kdy jste se dostali do tohoto obchodu bez pouití mocné magie.”

“Která, zdá se, tady nefunguje,” poznamenal Magnus. “A dýchání je stále obtínějí.”

Kastor přisvědčil. “Můu pomoci.” Zmizel v zadní části obchodu. Vrátil se s malým měcem a vyprázdnil jeho obsah do nádoby na přístroji. Pak přidal tekutinu a téměř okamitě se nad nádobou objevila lehká mlha. “Kdy se nadechnete mlhy skrz ty hadice, myslím, e zjistíte, e vae potíe s dechem se upraví.”

“Nepotřebuji to,” odmítl Bek.

Ipilian minutu mladého mue studoval a potom tie usoudil: “Myslím, e má pravdu.”

Pug chvilku váhal, zatímco Nakor a Magnus začali inhalovat z malých hadic. Nemělo význam se obávat. Neměli jinou volbu. Byli zde a museli věřit této bytosti. Pug zhluboka vdechl a zadrel kael, jak drádivá mlha začala působit na jeho plíce. Po několika hlubokých vdeích jeho problémy ustaly.

Po jednom dlouhém nádechu Nakor prohlásil: “To je velmi dobré.”

“Odpuste mi, e to říkám přímo,” pravil Kastor, “ale zjistíte, e čas je proti vám, pokud byste se rozhodli nepokračovat dál s vaí ádostí.”

“Nehodláme se vrátit zpátky.”

“To říkáte, ale jsem si jistý, e nerozumíte spoustě věcí ohledně místa, které hledáte. Nebudu souhlasit, abych vám pomohl, dokud si nebudu jistý, e opravdu rozumíte.”

Pug přikývl.

“Dasatové vás zabijí, sotva vás spatří. Jen proto, e existujete. Je to rasa příbuzná té naí, ale řízená skutečností, kterou si sotva umíte představit, nato zcela pochopit. Ve, co je moným ohroením, je třeba beze zbytku zničit, a cokoliv neznámého znamená ohroení, a proto je zničeno. V průběhu dějin padlo pod nadvládu těchto lidí dvanáct světů. Pět z nich bylo obydleno jinými rasami. Vdy ten svět zcela vyčistili od původní rasy, take dnes kadé zvíře a po nejmení hmyz, kadá rostlina, kadá forma ivota pochází z domovského světa Dasatů, z Omadrabaru.”

Pug rozpoznal název z vlastního vzkazu sobě samotnému, nic vak neříkal. Chtěl hloubat nad tím, proč musí uskutečnit tuto takřka nemonou výpravu a jít do samotného srdce nejnebezpečnějího ohroení, jemu čelí jeho vlastní svět.

“Přijímám tvoji výstrahu,” souhlasil Pug. “Dasatové jsou obávaní a vraední.”

“Nesmiřitelní, příteli. Nikdy ádného nepřinutí, aby s tebou mluvil, nato aby vyjednával. Take ti musím nejprve sdělit, e přeít na Kosridi déle ne pár minut bude mnohem obtínějí podnik, ne pouhá příprava vaich těl, abyste na tom světě přeili.”

“Vordam se o tom zmínil,” připustil Pug. “Přirovnal to házení slámy do plamene.”

“Spí hořlavý olej,” opáčil Kastor. “Přirovnání nechme stranou, diskutujme o tom, e jste vycvičeni, abyste přeili, ale jetě musíte přeít setkání s Dasaty. Aby tomu tak bylo, bude zapotřebí magie ohromujících rozměrů, protoe budete muset vypadat jako Dasatové se vím vudy. Musíte nejen vypadat jako oni, ale mít smysly, které předčí ty vae. Oni například vidí teplotu vaeho těla, stejně jako já, a vy záříte jasněji ne oni. Musíme zváit tolik detailů, včetně vaeho tělesného pachu a výky vaeho hlasu. Navíc musí to kouzlo vydret ne pouhé minuty či hodiny, ale týdny, moná i měsíce. K tomu se musíte naučit jejich jazyk, kulturu a chování, abyste zapadli. A musíte mít dostatečné postavení, abyste se vyhnuli

” Rozhodil rukama. “To je nemoné.”

Pug ho sledoval. “Nemyslím. Mám pocit, e ví, jak můeme takové věci provést. Ty v tom vak nevidí ádný profit.”

“Není pravda. Za tento výcvik budu ádat cenu, které by se král na vaem světě zalekl.” Přimhouřil oči. “Vordam by vás neposlal, kdybyste neměli prostředky ji zaplatit.”

“Můu platbu zajistit,” potvrdil Pug,

“Jsem zvědavý. Jaký druh platby?” zeptal se Nakor.

“Obvyklý,” prohlásil Vordam. “Cenné kovy. Zlato z vaeho království je vzhledem ke své intaktnosti obzvlátě uitečné. Stříbro z opačného důvodu. Jisté drahokamy, opět pro svoji pouitelnost stejně jako pro krásu. Jako mnoho jiných ras nás těí věci, které jsou jedinečné nebo přinejmením jde o typické, umělecké či kuriózní předměty.” Podíval se na Nakora a oznámil: “Nejvíc ze veho si cením informací.”

“Spolehlivost a nepravděpodobnost,” prohlásil Nakor.

“Ano,” souhlasil Kastor. “Chápe.” Podíval se na Magnuse. “A ty?”

“Asi ne,” usoudil mladí mág, “ale jsem syn svého otce a jdu tam, kam jde on,”

Kastor poloil tuté otázku Bekovi. “A ty, mladý bojovníku. Rozumí?”

Bek se jen zazubil a Puga zaskočilo, jak mladě tentokrát vypadá. “Nestarám se. Jen dokud se můu dobře bavit, Nakor povídal, e bude legrace, tak jdu s ním.”

“Velmi dobře.” Ipilian vstal. “Začneme ihned. Předevím musíme společně najít řeení pro myriádu problémů, ale ádný z nich nás tolik netlačí jako vae schopnost dýchat na Kosridi vzduch, pít vodu a udret si ivotní energii v těle.”

Naznačil jim, aby ho následovali, a vedl je za korálkový závěs. Vzadu v budově objevili průchod, který vedl do mnohem větí budovy. Do skladitě naplněného řadami a řadami polic.

Jakmile proli skladitěm, vedl je do chodby s dveřmi po obou stranách. Na konci chodby ukázal na dvoje dveře a poručil: “Tady budete bydlet. Během hodiny se vrátím s několika lektvary, léky a práky, abyste je spolkli. Bez nich budete brzy nemocní tak, e vám u nikdo nebude schopen pomoci. Navzdory těmto prostředkům se musíte připravit, e vám v mnoha přítích dnech bude hodně patně. A budete plně aklimatizováni na ná svět, začneme se čtyřmi vlastními lekcemi. Připravíme vás na cestu do druhé úrovně, co vám bude připadat, jako byste celý proces začínali znovu a znovu. Zahájíme přestavbu mylení, take vae chápání magie vám umoní provádět vae magické umění. Začneme s vaím porozuměním Dasatům, jejich jazyku a víře, a jak se chovat, abyste byli jako oni, take vás nezabijí, a plně pochopíte, proč podstupujete úkol tak monumentální stupidity.”

Ani by řekl cokoli dalího, odeel a zanechal čtyři mue samotné v chodbě. Po chvíli Pug otevřel jedny ze dvou dveří. Naznačil Magnusovi, e by se měl připojit, a nechal Nakora a Beka, aby vstoupili do druhých.

*

Po dvou týdnech jim začalo jídlo chutnat normálně a vzduch sladce vonět. Záchvaty aludečních křečí, návaly kale, malátnost a náhlé pocení ustaly. Kastor zajistil řadu lekcí u ipiliackého mága, bytosti jménem Danko, kterým byl Nakor okamitě fascinován a který zřejmě zájem malého hráče opětoval. Jakmile skončili s cvičením, ti dva se toulávali po městě s Bekem v patách, zatímco Pug a Magnus zvaovali dalí problémy, které bylo třeba řeit.

Pug se synem vyuili nepřítomnosti ostatních, aby se posadili a probrali jednu otázku, kterou jetě musel Pug uspokojivě vem vysvětlit: proč se vydali na tuto výpravu?

“Abych řekl pravdu, synu, nevím,” přiznal Pug.

Magnus seděl na slamníku, nohy zkříené pod sebou a usmíval se. “Matka by se zaradovala, kdyby takové přiznání slyela.”

Pug zvaoval celé měsíce, zdali říci rodině o zprávách z budoucnosti, ale opatrnost mu v tom vdy zabránila. Vzdychl si. “Schází mi právě teď víc, ne dokáu říci, synu. Podstoupil bych jeden z jejích patných výlevů, jen abych slyel její hlas.”

Magnus se zeiroka usmál. “Můu si pouze představit, co by sis vyslechl, kdyby slyela, e to označuje jako výlevy.”

Pug se zasmál. Pak se zatvářil znepokojeně. “Magnusi, právě teď ti můu říct jen to, e vím, e je naprosto nezbytné cestovat na domovský svět Dasatů, do samotného srdce jejich říe a e se tam musíme dostat přes určitý svět, na něm, jak se domnívám, najdeme příčinu těch nájezdů na Kelewan a původ trhlin. Potom musíme udělat ve, co zjistíme e bude potřeba, abychom zachránili Kelewan i ná svět.”

“Nerozumím vak tomu, proč bychom to vechno měli riskovat. Talnoy je bezpečně zkrocen ve Shromádění a ádné dalí trhliny Midkemii netrápí. Proč talnoye nezničíme? Tomasovy vzpomínky Dračích vládců říkají, e nejsou schopni odolat vemu. Nebo ho aspoň přestěhujme někam jinam, moná na nějaký oputěný svět?”

Pug si vzdychl. “To vechno jsem u zvaoval, a víc ne to. Jestli se zkoumáním toho přístroje ve Shromádění dokáeme dozvědět něco cenného, stojí to za risk. Netouím vyruit ze spaní ádného talnoye, kteří jsou před Dasaty stále ukryti pod ochrannými kouzly na Novindu. Kdy bude třeba, Shromádění můe talnoye přestěhovat trhlinou zpátky na ná ostrov na Midkemii, a tvoje matka ví, co musí udělat, kdy to bude nezbytné.”

Magnus vstal. “Pojďme se projít. Potřebuji nějakou změnu. aludek mě u vůbec netrápí a tahle místnost je jako vězení.”

Pug souhlasil. Vyli z obchodníkova obydlí. Měli být zpátky do západu slunce, kdy se k nim měl připojit Danko k dalímu cvičení v magii. Nakorovo pozorování “hmoty”, chovající se na tomto světě odlině, se ukázalo jako uitečné. Jakmile ipiliacký mág lekci zahájil, Pug rychle rozpoznal, e ve v této říi se řídí odlinými zákony a vyaduje nová pravidla, aby magie fungovala. Bylo to, jak si Pug poviml při první lekci, jako učení se novému jazyku.

Na náměstí narazili na dalí z ipiliackých slavností, která byla v plném proudu. Puga pobavilo zjitění, e tito lidé mají takových událostí hodně. Některé připomínaly svátky či významná historická výročí. Tato slavnost měla zřejmě co do činění s jídlem, protoe ti z procesí rozhazovali do davu malé koláčky.

Pug chňapl ze vzduchu cukroví velikosti muffinu a udibl z něho. “Není patné,” usoudil, podávaje půlku Magnusovi, který zvednutím ruky nabídku odmítl.

Přeli náměstí a odváili se do malé uličky vedoucí k hlavní třídě, stále udiveni velikostí ipiliackého města. Budovy se zvedaly do výky tuctu pater, vechny měly hladký povrch z letěného kamene. Na tomto městě nebylo nic, co by vzdáleně připomínalo některé z lidských měst, které kdy otec či syn navtívili. Nebyla to ádná ze spěně postavených konstrukcí vídaných v Království, ani ádný z příbytků proti počasí, běných na hnoucích píscích v Keshi, kde domy byly bobkovitá tmavá útočitě proti dennímu vedru, ani na Kelewanu, kde budovy byly jednotně natřeny nabílo, aby odráely sluneční svit, a usedlosti byly stavěny ze dřeva a papíru s posunovacími stěnami pro vstup příjemného větříku, a kde se nacházela spousta kaen a jezírek.

Z jedné boční uličky se blíil malý průvod. V nosítkách, která nesli dle ipiliackých měřítek statní nosiči, si hověla bohatá ena. Magnus s Pugem ustoupili stranou, kdy je královská ena míjela. Zkrálená byla způsobem, jen by se dal označit pouze jako provokující. Na sobě měla úzký opasek posázený perky, z něho visely ty nejprůsvitnějí sukně, které toho pro představivost ponechávaly jen velmi málo, a ivůtek sloený ze sloitého korálkového vzoru, který se přesouval a hýbal a odhaloval pod sebou mučivé odlesky holé kůe. eniny černé vlasy, nejběnějí odstín u těchto lidí, byly vyčesány nahoru, spojeny zlatým kruhem a spadaly jí do týla jako koňský ohon. Na kadém prstě měla drahokam.

Jak se vzdalovala, Magnus poznamenal: “Tahle aklimatizace, kterou procházíme, má zajímavý efekt, otče. Ta enská mi připadá atraktivní.”

“Je to pohledná rasa, jakmile si zvykne na jejich cizí zjev,” podotkl Pug.

“Ne, mám na mysli atraktivní tak, jak by mi asi připadala přitalivá lidská ena. Co je divné.”

Pug pokrčil rameny. “Moná ano, moná ne. Elfí královna mi připadala krásná dle jakéhokoliv měřítka, a přesto to nebylo ryzí fyzické nutkání. Tomase vak její krása uchvátila dávno předtím, ne se změnil v to, čím je dnes. Moná to má co dělat se změnami, kterými se sami poddáváme, nebo jde moná jen o to, e má obsanějí pohled na krásu ne tvůj otec.”

“Moná,” připustil Magnus. “Rád bych věděl, kdo to asi je. Kdybychom byli v Keshi, myslel bych, e patří ke lechtě či e je z nií královské krve. V Krondoru by to byla kurtizána nějakého bohatého mue.” Zavrtěl odevzdaně hlavou. “Tady? Dokáeme se naučit dost o Dasatech za

cokoliv blíící se rozumnému času, abychom přeili návtěvu jejich světa?”

Pug si vzdychl. “Myslím, e můu říct s určitým přesvědčením, e přeijeme, ale pokud jde o to, jak jsem k této víře dospěl

” Zase jednou zauvaoval, jestli má synovi říci o zprávách z budoucnosti. “Řekněme, e věřím, e tato výprava je méně nebezpečná, ne jak vypadá.”

Magnus byl minutu zticha a pak prohlásil: “Musí přestat s tím, e se mnou zachází jako se svým synem, otče. Jsem a byl jsem léta tvým nejnadanějím studentem. Jsem v některých dovednostech téměř tak mocný jako ty nebo matka a obávám se, e vás moná jednoho dne předčím. Je mi to jasné. Ty se mě snaí chránit?”

Pug ho přeruil. “Kdybych se tě snail chránit, Magnusi, byl bych tě nechal doma na ostrově s matkou a bratrem.” Rozhlédl se, jako by se pokouel zformulovat mylenky, a pečlivě vybíral slova. “Nikdy netvrď, e se tě snaím chránit, Magnusi. Byl jsem zticha víc ne mockrát, kdy ti něco hrozilo, a kadá částečka ve mně ječela, abych poslal někoho jiného. Moná se jednoho dne stane otcem, a kdy to nastane, pochopí, o čem teď mluvím. Kdybych pouze chtěl, abys byl v bezpečí, nebyl bys tady.”

Magnus stál s rukama zaloenýma a upřeně na něj hleděl. Na okamik Pug spatřil v synovi svou enu, její postoj i výraz. Nakonec Magnus vzdychl. Podíval se Pugovi do očí a pravil: “Promiň, otče.”

“Nech to být,” odvětil Pug a stiskl mu pai. “Chápu tvé zklamání. Není dne, abych si nepřipomněl svoje, kdy jsem nabíral svoji sílu. Připomenu ti, e tvůj růst je mnohem jednoduí, ne ten můj.”

Magnus se vřele usmál. “Uvědomuji si to.” Věděl, e otec bojoval a zároveň se učil u svého prvního rádce, starého mága nií stezky Kulgana, protoe v té etapě svého ivota byl Pug rozeným adeptem vyí stezky. lo o rozliení, které u dnes nemělo význam, ale bylo dost podstatné, kdy byl jetě chlapcem. A poté přily čtyři roky strávené v otroctví, pak dalí čtyři roky výcviku ve Shromádění mágů na Kelewanu. Ve srovnání s tím byl Magnusův výcvik nesporně idylický.

“Jetě stále zbývá přesně zjistit,” pokračoval Pug, “jak přeijeme nadcházející výpravu.”

Zezadu se ozval hlas neakcentovanou keshantinou. “To je přesně ta otázka, kterou byste si měli klást.”

Pug a Magnus si vůbec nevimli příchodu řečníka, take oba zareagovali rychle. Zaujali pozici, která mohla být označena jen jako obranná: váha rovnoměrně rozloená, kolena lehce přikrčená a ruce poblí dýk u opasku. Ani jeden se necítil dostatečně způsobilý, aby se pokusil o magickou obranu.

“Uvolněte se. Kdybych si přál vai smrt, byli byste u oba mrtví,” pravil řečník, vysoký Ipilian s tváří, která se nejvíce ze vech, co dosud viděli, podobala té lidské. Mohly za to hluboko posazené oči a husté rozjeené černé obočí. Vlasy měl a po ramena, dalí neobvyklý rys mezi těmito lidmi, protoe větina muů si je zkracovala v týle či výe. Vrásčitý obličej napovídal, e u má nejlepí léta za sebou, oči měl vak ostraité a zrak pronikavý. Nesl se a oblečen byl tak, e připomínal válečníka. Proívaná kazajka, postroj ze zkříených koených řemínků, na něm byly zavěeny zbraně, jezdecké kalhoty a boty napovídaly, e jde o jezdce.

“Jmenuji se Martuch,” představil se klidně. “Jsem vá průvodce. Patřím k Dasatům.”

XII

Nepřátelé

Miranda hodila vázou.

Zlost převáila nad sebekontrolou a Miranda musela dát průchod svému vzteku. Ihned toho aktu litovala. Ta jednoduchá, ale robustní kamenina se jí líbila. Miranda proto soustředila svoji mysl a zastavila keramickou nádobu jen několik palců před protějí zdí, take se neroztřítila. Přivolala si vázu zpátky do ruky a znovu ji postavila na stůl, kde stála před chvílí.

Caleb vstoupil právě včas, aby byl svědkem výjevu. “Otec?” zeptal se.

Miranda kývla. “Chybí mi a jsem kvůli tomu

“

Caleb se zazubil a na chvíli Miranda rozpoznala úsměv svého manela. “Netrpělivá?” nabídl.

“Moudrá volba slov,” zhodnotila. “Jsou nějaké zprávy?”

“Ne, od otce či Magnuse nejsou ádné, ani je v krátké době neočekávám. Ale dola zpráva ze Shromádění se ádostí, aby ses tam při nejblií moné příleitosti ukázala.”

Miranda provedla v duchu hrubý výpočet a uvědomila si, e na obou světech je dopoledne. Rozdílná délka dne byla příčinou dlouhých údobí, kdy odpoledne na jednom světě bylo hlubokou nocí na druhém. “Pojedu hned,” oznámila Calebovi. “Má slubu, dokud se nevrátím.”

Caleb zvedl ruce. “Ví, e hodně

“

“

mágů nemá rádo, kdy má slubu ty,” dokončila Miranda. “Já vím. A je mi to jedno. Tohle je ostrov tvého otce a můj, a proto je to tvůj ostrov, kdy tady nejsme. Kromě toho je Rosenvar jetě na Novindu s talnoyi a Nakor a tvůj bratr jsou s otcem, take se prostě bude muset srovnat s několika malichernými nepříjemnostmi, které to přináí. Jestlie vznikne spor, uklidni ho nebo aspoň odlo rozhodnutí, dokud jeden z nás nebude zpátky. A kromě toho, synu, moná na Kelewanu nebudu dlouho.”

“Můu pouze doufat,” prohlásil Caleb.

Kdy matka odcházela, otočila se a zeptala: “Nějaké zprávy od chlapců?”

Caleb pokrčil rameny. “Nemají monost se s námi rychle spojit, matko. Poádal jsem dvojici naich agentů v Roldemu, aby na ně dohlédli, kdy budou moci. Kolik vak potíí můou mít, kdy jsou na univerzitě obklopeni samými la-timskými mnichy?”

*

“Jsi v dost velkém průvihu,” usoudil Zane.

“Dost velkém,” zopakoval Tad.

Jommy po nich vrhl zlý pohled, kdy vykročil na cvičitě. Studenti trénovali erm a i kdy Jommy věděl, jak ubít člověka jílcem, proříznout mu hrdlo poté, co ho kopne do slabin, a celou řadu dalích pinavých triků, které ho Caleb dokázal naučit, tohle byl turnajový souboj s meči. A souboj měl pravidla, jejich dodrování hlídal mistr ermíř. Jommyho protivníkem byl Godfrey, Servanův nejblií spojenec, a podle toho, jak drel zbraň, mu erm nebyl cizí.

Kdy mistr ermíř ukázal dvěma protivníkům, aby se setkali ve středu plochy, Jommy si kubnutím uvolnil těsný límec kazajky. Zbytek třídy tie přihlíel. Vichni byli pod dozorem půltuctu mnichů.

Mistr ermíř promluvil dostatečně silně, aby se jeho hlas nesl nad mumláním chlapců. “Toto cvičení má demonstrovat protiúder.” Obrátil se na Jommyho. “Jeliko má Godfrey s mečem větí zkuenosti, zahájí útok ty. Můe vést úder jakkoliv, vrchem, středem či nízko, ale jen s lehkým či ádným dotekem. Je to jasné?”

Jommy přisvědčil a vrátil se ke dvěma nevlastním bratrům. Tad mu podal přilbu s proutěnou maskou vpředu a látkou vzadu. Jommy si ji nasadil a zaujal výchozí postavení.

“Začněte!” zavelel mistr a Jommy zaváhal. Potom zahájil vysokým úderem. Pokouel se, jak nejlépe v rámci pravidel mohl, Godfreymu useknout hlavu.

Godfrey úder snadno odrazil stranou, natáhl ruku a tvrdě zasáhl Jommyho hruď. Pak, poté co stáhl meč zpět, s ním vihem zasáhl jedinou odkrytou část Jommyho těla, a to hřbet ruky.

“Au!” zakřičel Jommy. Upustil meč ke zjevnému potěení ostatních studentů, kteří se hlasitě rozesmáli.

“Zvedni svůj meč,” vyzval ho mistr.

“Udělal to schválně,” obvinil Jommy protivníka, zatímco si klekal, aby zbraň zvedl.

Godfrey si stáhl přilbu a pohrdavě se na Jommyho klebil.

“ermíř, který obviňuje soupeře, jen aby zamaskoval své vlastní nedostatky, je uboák,” přezíravě pravil mistr ermíř.

Jommy na něho dlouho zíral a nakonec prohlásil: “Dobře. Dáme si to jetě jednou.”

Sundal si přilbu, přeel k Zanovi a předal mu ji. Rukou si prohrábl nepoddajné vlasy, pak jednou kývl, kdy si znovu bral pokrývku hlavy. Jakmile si přilbu opět nasadil, obrátil se čelem ke Godfreyovi.

“Ten pohled se mi nelíbí,” ozval se Tad.

“Pamatuje, co se stalo posledně, kdy jsme ho viděli?”

“Ta krčma v Keshi?”

“Ano, kde ten voják řekl té dívce -”

“Té, co se Jommymu líbila?” vzpomínal Tad.

“Přesně té.”

“To nebylo dobré.”

“Ne, to nebylo,” přitakal Zane.

“Tohle nemůe dopadnout dobře,” usoudil Tad.

“Ne, to nemůe,” souhlasil Zane.

Jommy přeel do středu. Mistr souhlasil. “Znovu.” A odkázal dva zápasníky na jejich místa. “Posledně,” promluvil k přihlíejícím studentům, “tento mladík -” ukázal na Jommyho, “- přehnal svůj útok, ztratil rovnováhu a cíl svého zásahu. Odkryl se protivníkovi na jednoduchý zásah mečem, co ho jetě víc vyvedlo z míry a on zůstal odkrytý pro protiúder.” Přejel pohledem oba soupeře a zavelel: “Začněte!”

Jommy začal přesně tak jako posledně. Zopakoval kadý pohyb a k okamiku, kdy Godfrey srazil stranou jeho meč. Jommy vak tentokrát nenatáhl zcela pai, ale zakrouil čepelí kolem Godfreyovy, take jeho jílec se ocitl na vnitřní straně jílce druhého chlapce. To Godfreye přinutilo provést krouivý pohyb, jím se snail Jommyho čepel zachytit a zase ji silou dostat ven.

Ale místo aby Jommy znovu zakrouil, zvedl čepel jakoby na pozdrav. Tento nečekaný pohyb způsobil, e se Godfrey zapotácel. Ta chvilka Jommymu stačila. Jene místo aby o krok ustoupil, získal tak prostor a vrátil se k původnímu směru úderu, který bylo třeba ke konečnému zásahu, ohnul Jommy jen loket a co největí silou vrazil jílec meče Godfreymu do obličeje.

Přilby na cvičení byly určeny k ochraně před pičkou či ostřím meče, nechránily před plným zásahem rozzlobeného mladíka značně velikého a silného.

Síoví se shrnulo a Godfrey el do kolen. Zpod masky mu tekla krev. “Faul!” zvolal mistr ermíř.

“Pravděpodobně,” podotkl Jommy. “Ale u jsem v boji viděl horí.”

Mistr ermíř se podíval na sluebně starího mnicha, bratra Samuela. Ten se dokázal kontrolovat, aby se nerozesmál, a u z jakékoliv příčiny. Samuel, bývalý voják roldemského vojska, ne byl povolán La-Timsou, měl na starosti vojenský výcvik studentů. Jommy, Tad a Zane si toho mue okamitě zamilovali a jemu se zřejmě zamlouval jejich drsně ostrý přístup k předmětu. Třebae tři chlapci byli daleko za ostatními, pokud lo o historii, literaturu, filosofii a umění, bylo jasné, e jejich předchozí “vzdělání” zahrnovalo sluné mnoství pěstních soubojů a ermu. Moná nebyli určeni k řádnému souboji, byli to vak sluní rváči. Bratr Samuel naklonil hlavu a povytáhl obočí, jako by mistru ermíři říkal: “Ty vyučuje, tvoje věc.”

“Tohle je Dvůr mistrů!” zvolal mistr ermíř, jako by to ve vysvětlovalo. “Tyto lekce mají zdokonalit ermířské umění.”

“Take jsem vyhrál,” prohlásil Jommy.

“Coe?” Mistra ermíř se zatvářil, jako e nevěří vlastním uím.

“Jasně,” pravil Jommy a dal si přilbu pod pravou pai, take mohl gestikulovat levou rukou.

“To je odporné!” křičel Servan.

Jommy se zhluboka nadechl a tónem, jakým se mluví s malými dětmi či s velmi hloupým dospělým, pronesl: “Věděl jsem, e nepochopí, Servane.”

Obrátil se na mistra ermíře. “Můj protivník se pokouel vést útok tak, abych se snail odklonit jeho čepel a přitom udělal krok zpět, správně?”

Mistr ermíř mohl jen přisvědčit.

“Take kdybych to udělal, on by odsunul moji čepel stranou a učinil náhlý výpad, a pokud bych nebyl o dost rychlejí ne on - co nejsem - dotkl by se mě a já bych prohrál. Nebo by mi čepel srazil směrem dovnitř, poté rychle pokračoval v původním směru výpadu a pravděpodobně by se dostal do výhodného postavení přede mne a znovu by mě zasáhl. Jetě jeden zásah a vyhrál by kolo. Na druhou stranu, kdy ho pratím do tváře a on nevyhraje kvůli faulu, musíme začít znovu a tentokrát moná vyhraju já.”

“To je

” mistr ermíř nenacházel slov.

Jommy se rozhlédl po místnosti a zeptal se: “Co? Nemá se snad po faulu tak pokračovat?”

Mistr ermíř potřásl hlavou. “Kolo je skončeno. Prohlauji Godfreye za vítěze.”

Godfrey, který si stále oetřoval krvavý nos, jen stěí vypadal jako vítěz. karedě se podíval na Jommyho, který se na oplátku jen usmál a pokrčil rameny.

Bratr Samuel přikázal chlapcům, aby se převlékli do uniforem. Dnení lekce skončila. Servan eptal cosi do ucha zraněnému Godfreymu a ten zlobně hleděl na Jommyho.

Bratr Samuel obeel vechny hochy ve třídě a u kadého se zastavil. Seznamoval je s několika postřehy ohledně jejich stylu boje. Kdy se dostal ke třem chlapcům z Čarodějova ostrova, pravil: “Tade, velmi dobře. Rychlost je dobrá výhoda. Ale buď trochu víc opatrný, kdy se snaí předvídat přítí tah svého soupeře.” Podíval se na Zana a poznamenal: “Musí víc předvídat. Jsi příli opatrný.”

Pak se obrátil na Jommyho. “Nikdy bych tě nevzal na turnaj, chlapče, ale můe kdykoliv stát po mé levici na hradbách.” Mrkl na něj a odkráčel.

Jommy se usmál na své nevlastní bratry. “No, je pěkné vědět, e někdo oceňuje mé lepí stránky.”

Zane se podíval za Jommyho na Servana s Godfreyem. “Asi bude jediný.” Ztiil hlas. “Jsi na dobré cestě udělat si pár velmi mocných nepřátel, Jommy. Nebudeme pořád na univerzitě a královi příbuzní budou mít asi velmi dlouhé prsty.”

Jommy si povzdechl. “Má pravdu, ale nemůu si pomoct. Je to jako s těmi pekařskými chlapci dole v Keshi. Kdy vidím násilníky, mám chu rozbíjet hlavy. Moná je to proto, e jsem byl nejmení z celé rodiny.”

Tad vyvalil oči. “Ty jsi byl nejmení?”

“Úplně mrňavý,” potvrdil Jommy, kdy si při oblékání přetahoval tuniku stejnokroje přes hlavu. “Mí starí bratři, to byli velcí kolohnáti.”

Zane se podíval na Tada. “Nejde mi to na rozum.”

“No tak,” pravil Jommy, kdy skončil s oblékáním. “Musíme se dostat zpátky k ostatním.”

Studenti následovali bratra Samuela zpátky do univerzity, kde se vrátili do svých tříd. Pro tři chlapce z Čarodějova ostrova to znamenalo návrat do skromné studovny vyhrazené jen pro ně, v ní se setkali se svým učitelem, bratrem Jeremym, který se jim pokouel předat základní znalosti z matematiky. Zane měl pro ni přirozený talent a nedokázal pochopit, proč asi Jommy a Tad mají takové potíe s něčím, co on sám povaoval za překvapivě jednoduché.

Po dvou hodinách matematiky nastal čas k večeři. Při večeři se mlčelo, protoe studenti jedli s mnichy a čas od času s jedním z la-timských knězů. Rychlá snídaně a polední jídlo bývaly hlučné a tak ivé, jak jen jídelna plná chlapců mohla být. Jedinými zvuky během večeře vak bylo řinčení nádobí, kdy se sklízelo ze stolu, a zvuk noů a lic o nádobí.

Jommy nemohl mluvit, ale nic mu nebránilo v tom, aby rýpl loktem do Zana, který na oplátku ouchl do Tada. Jommy ukázal nepatrným pohybem hlavy, e někdo zvlátní sedí v čele stolu. Ten mu byl vysoký, starí klerik, podle atů kněz nějaké důleité hodnosti. Očima jakoby upřeně sledoval tři chlapce z Čarodějova ostrova. Klerikovo zírání bylo Jommymu velmi nepříjemné a on rychle zabořil nos do talíře.

Po jídle měli studenti určeny jednotlivé povinnosti a do hodinky volna před spaním. Místo aby tři chlapci zamířili do kuchyně, kde měli tento týden slubu, přistoupil k nim bratr Stephen. “Pojďte se mnou,” vyzval je. Obrátil se zády a odcházel, ani by počkal, jestli půjdou za ním.

Chlapci li za proktorem, a doli k jeho kanceláři. Vstoupili a nali klerika, který předtím seděl v čele stolu, jak na ně čeká. Ukázal jim, aby zavřeli dveře. Potom se posadil za stůl bratra Stephena. Postupně si vechny chlapce prohlédl a nakonec pronesl: “Jsem otec Elias. Jsem opatem zdejí univerzity. I kdy to tak asi nevypadá, tato kola je ve skutečnosti opatství. Vy tři jste si nějak dokázali rozhněvat několik velmi mocných lidí. Setkal jsem se u s mnoha dotazy na vás, včetně jednoho od vyslance samotného krále. Týkaly se důvodů, proč jste tady, proč vás sponzoruje keshanský lechtic se značným vlivem společně s císařem a jeho bratrem, a celá řada dalích obtíných a trapných otázek. Stačí jen říci, e jsem během několika týdnů, co jste tady, vedl několik velmi nepříjemných výměn korespondence.”

Jommy se chystal promluvit, pak si připomněl, e nesmí mluvit bez dovolení. Opat to postřehl a zeptal se: “Chce něco říci?”

“Ano, otče.” Zmlkl.

“Tak to řekni, chlapče.”

“Ach, no, tedy

” začal Jommy. “Otče, nepřili jsme sem hledat potíe. Čekaly u na nás, kdy jsme sem dorazili. Nevím, jestli je to prostě tak, nebo jestli jetě předtím, ne jsme vůbec strčili nos do této budovy, někdo rozhodl, e by bylo docela pěkné si s námi pohrát. Je vak pravda, e bychom raději veli dovnitř, ohlásili se bratru Kynanovi a řídili se pravidly, jak nejlépe dovedeme. Ale Servan se rozhodl, e jeho ivotním dílem je udělat nám z kadého dne peklo, a i kdy se dá se mnou vycházet lehce, prostě nevím, jak bych tohle mohl ignorovat po dobu

a u tady máme být jakkoliv dlouho.”

“Jak dlouho tu zůstanete je jedna z věcí, o ní si promluvíme.” Opat lehce přimhouřil tmavé oči, zatímco postupně studoval jejich tváře. “Povězte mi, co vám řekli, e tu máte očekávat?” zeptal se a otázku směřoval na Jommyho.

“Otče,” odpověděl Jommy, “pravda je, e nám toho moc neřekli, jen e sem máme přijít z -”

“Vím, e pocházíte z Olaska, stejně tak znám i tu barvitou povídačku o karavaně z Doliny snů. Také vím, e jste nepřijeli lodí.”

“- z Olaska,” dopověděl Jommy. “Řekli nám jen, abychom se připravili, přili sem a naučili se vemu, co nás tu budou učit.”

Opat byl chvíli zticha. Prsty bubnoval bezmylenkovitě o stůl, a to Jommymu lezlo na nervy. Konečně otec Elias promluvil. “Máme zvlátní vztah s vaimi

rádci.” Znovu studoval jejich tváře. “I kdy zcela neuznáváme, e jsou vechny jejich cíle v souladu s těmi naimi, přesto uznáváme, e jsou činiteli dobra a jako takovým jim má být dána nejirí moná volnost, pokud jde o důvěru.” Opřel se a přestal bubnovat, za co byl Jommy vděčný. “Obávám se, e kdybych zmínil mue jménem Pug, vy chlapci jste o něm nikdy neslyeli.”

Tad zavrtěl hlavou a toté udělal Zane, zatímco Jommy prohlásil: “Nemůu říci, e jsem slyel, otče.”

Opat se usmál. “Velmi dobře. Budeme pokračovat s arádou, ale stejně jako celou řadu dalích věcí týkajících se toho mue, o něm jste nikdy neslyeli a který, jak si myslím, je vá adoptivní či pěstounský dědeček, jestli je to tak správně, necháme i toto zahaleno ve stínu. Ale měl vám říci toto, nebo to aspoň měl udělat Turhan Bey. Toto je nejskvělejí instituce svého druhu na světě, v mnoha ohledech jedinečná, a cvičíme zde syny Roldemu a zbytku světa, aby z nich byli vůdcové. Větina naich mladých muů se dává k námořnictvu - jsme ostrovní národ - ale někteří vstupují do naí armády či do ostatních úřadů. Nerozliujeme chlapce, co nejsou z Roldemu. Někteří z těch nejchytřejích, co zde studovali, slouí národům, které v tom či onom čase byli naimi nepřáteli. Učíme je, protoe lidé se nebojí věcí, které jsou jim známé. Jsme si jisti, e za ty roky měli mocní mui pochopení pro Roldem díky času, který tu strávili. A tím se raménko vah vychyluje v ná prospěch proti válce, nebo jsou prostě připravenějí, aby nám naslouchali. Abych to zkrátil, bude vám poskytnuto stejné vzdělání jako ostatním chlapcům a nezáleí na tom, jak dlouho tu budete - týden, měsíc nebo rok - kadý den budete zvládat předměty, které jsou před vámi. Navíc přestanete s tím nekonečným nepřátelstvím k ostatním chlapcům. Take provedu nějaké změny. Vichni se přestěhujete do pokojů starích chlapců. Obvyklé pravidlo je: tři do jednoho pokoje.”

Ta zpráva je překvapila. Od starích chlapců se očekávalo, e ukončí svá studia během přítího roku, nebo lo o slibné mladí hochy jako byl Grandy, u nich se mělo za to, e trávení času ve společnosti starích studentů jim prospěje. Zazubili se jeden na druhého, ale jejich radost neměla dlouhého trvání.

“Vy dva,” oslovil otec Elias Tada a Zana, “budete sdílet pokoje s Grandym.” Zane si vyměnil pohled s Tadem.

“A ty, Jommy,” pokračoval opat, “se přistěhuje k Servanovi a Godfreymu.”

Jommy stěí dokázal potlačit sten. “Otče, proč mě prostě neoběsí?”

Opat se pousmál. “Zvykne si. Vy vichni, protoe jestli si ode dneka jeden z vás vyslouí potrestání, trest obdrí vás vech est. Jestli jeden z vás má dostat holí, dostanou vichni. Je to jasné?”

Jommy ztratil řeč. Jen přikývl.

“Dobrá, tak běte a přestěhujte si věci. Vae nové úkoly má na starosti bratr Kynan a ten vae pozdní příchody nebude trpět.”

Tři chlapci přikývli. “Ano, otče.” A opustili místnost. Na chodbě udělal Jommy dva dlouhé kroky, zastavil se, rozpřáhl ruce a při pohledu vzhůru ze sebe vydal zvuk čistého vzteku. “Argghhh!”

*

Jommy strčil do dveří a uviděl tři obličeje, které překvapeně vzhlédly. Grandy se zazubil, Godfrey zamračil, ale Servan vyskočil, jako by usedl na iletku, a vyhrkl: “Co si myslí, e dělá?”

S drzým úklebkem Jommy vysvětlil: “Koukám, jestli je tohle správný pokoj.” Předvedl, jak se rozhlíí kolem, a usoudil: “Ano, je.”

Grandy se ohlédl přes rameno na dva starí chlapce. Kdy viděl jejich vztek z toho vpádu, jeho úsměv se rozířil. “Nazdar, Jommy. Co dělá?”

“Stěhuju se,” odpověděl Jommy. Otočil se a vlekl dovnitř svůj kufr. “A ty se stěhuje vedle k Tadovi a Zanovi. Raději pohni kostrou.”

“Opravdu?” divil se Grandy.

“Kdo to schválil?” vykřikl Servan.

Jommy táhl svůj kufr přes práh. “Myslím, e se jmenoval otec Elias. Zná ho? Má to na starosti.”

“Kdo?” otázal se Servan.

“Otec Elias, opat této -”

“Já vím, kdo to je!” zařval Servan a vystrčil bradu, kdy rázoval směrem k Jommymu.

“No, no,” zvedl Jommy pravou ruku. “Pamatuje posledně?”

Servan zaváhal a zastavil se. “To se na to podívám.”

“Dobře se bav,” popřál Jommy vesele, kdy mladý lechtic proel kolem svého nového spolubydlícího.

“Raději bě,” poradil Jommy Grandymu.

“Počkej,” přikázal Godfrey.

Grandy zaváhal a Jommy ho uklidnil. “Bě. Je to v pořádku.”

Grandy se začal natahovat pro svůj kufr, kdy Godfrey zavelel: “Řekl jsem, aby sis sedl!”

Jommy udělal výhruný krok směrem ke Godfreyovi. “A já mu řekl, e je ve v pořádku!”

Godfrey si sedl, oči měl vyvalené.

Grandy táhl svůj kufr od nohou postele ven ze dveří a Jommy vlekl svůj na uvolněné místo. Podíval se na Godfreye a zeptal se: “Take sezení na posteli je v tomto pokoji v pořádku?”

Godfrey vyskočil, jako by se spálil. “Jen kdy jsou dveře zavřené!”

Jommy se uklíbl. Několik minut ticha ukončil Servanův návrat. Protáhl se kolem Jommyho a postěoval si Godfreyovi: “Vězíme tu s ním.”

Jommy zavřel dveře, přeel k nyní ji své posteli, sedl si a prohlásil: “Take fajn. O čem si chcete povídat?”

*

Miranda kráčela cílevědomě chodbou a nevímala si překvapených tsuranských mágů, které míjela. Kdy dorazila ke dveřím do místnosti, v ní zkoumali talnoye, vela dovnitř a nala čtyři tsuranské Ctihodné zaměstnané tímto přístrojem.

“Rozbili jste ho?” zeptala se neformálně.

Alenca se otočil s hořkým úsměvem. “Mirando! Jak nádherně vypadá.”

“Rozbili jste ho?” zopakovala.

Lehce mávl rukama. “Ne, nerozbili. Vzkazoval jsem, e náhle přestal fungovat.”

Miranda prola kolem starého mága a jeho tří společníků k márám, na nich talnoy spočíval. Nemusela se ho dotýkat, aby poznala, e je s ním něco jinak. Byla to drobná změna, bez nejpronikavějí magické citlivosti by nebyla postřehnutelná, ale bylo to

jako by tam cosi nebylo.

“Je to prázdné,” prohlásila. “A bylo předtím uvnitř cokoliv, je to teď

pryč.”

“To je ná závěr,” souhlasil Wyntakata. Gestikuloval jednou rukou, zatímco v druhé drel hůl. “Zkoueli jsme novou řadu kouzel - vytvořených skupinou nejnadanějích mágů nií stezky v císařství - a dali jsme stvoření jednoduchý příkaz, abychom mohli sledovat, jestli je to kouzlo chrání

a ono se nepohnulo. Vechny moné pouitelné zkouky říkají, e a byla předtím hybná síla jakákoliv, nyní schází.”

“Due je konečně pryč,” zaeptala Miranda.

Alenca se zatvářil pochybovačně. “Jestlie to skutečně byla due s vnitřní silou, pak je pryč.”

Miranda neřekla nic o dalích talnoyích stále nehybných v jeskyni na Novindu. Vzdychla si, jako by byla zklamaná. “Aspoň jedna dobrá věc. Domnívám se, e se teď můeme přestat obávat trhlin z dasatského světa směrem sem.”

“Ké by to byla pravda,” povzdechl si Alenca.

Mág jménem Lodar, jeho Miranda znala jen od vidění, oznámil: “Měli jsme dnes ráno hláení poté, co jsme objevili, e je talnoy nehybný. Jak to obvykle děláme, vyslali jsme dva nae členy, aby hláení prověřili.”

“Vrátili se s líčením, e viděli něco příerného,” hlásil Alenca. “Část lesnaté krajiny byla

holá. Vechny přeiví ivé bytosti nasávala nově vzniklá trhlina. Museli jsme poslat Matemosa a Gilbarana, aby ji zavřeli. Dalo jim to pořádně zabrat, ne ji dokázali zavřít. Ale nejdivnějí na tom bylo, e lo o trhlinu zpátky do světa Dasatů, a energie nasávaná trhlinou - která měla velikost zhruba lidského těla - byla tak prudkým vírem, e by strhla dospělého mue.”

“Ne,” pronesla Miranda pomalu, “tohle není divné. Divné je, jak se mohla otevřít trhlina odsud do světa Dasatů. Protoe ty původní obvykle vedou od nich sem a ne naopak. Co znamená, e je to polovina ze dvojice

” Otočila se a chytla Alencu za rameno. “Je tu jetě jedna, kterou jste nenali, a je tam někde venku. Musíte ji najít!”

XIII

Změna

Valko prudce zaútočil. Jeho protivník ztratil rovnováhu, zavrávoral dozadu a Valko se na něj vrhl. Objal soupeře kolem pasu, zvedl ho, udělal dva rychlé kroky a pratil s ním o zeď. Zabořil přitom své rameno bezmocnému mui do břicha. Ze cvičitelových plic vyletěl tím nárazem vzduch a Valko měl pocit, e slyí praskat ebra.

Valko povolil, o krok ustoupil, a kdy se soupeř začal sesouvat do kleku, zvedl prudce pravé koleno a plnou silou ho zasáhl do tváře. Zbytek z jeho ji tak zakrváceného nosu se roztřítil.

“Dost!” zakřičel Hirea.

Valko se zarazil, přemohl touhu stoupnout si protivníkovi na krk, rozdrtit ho, a tak připravit mladého mue o ivot. Podíval se na zbývající válečníky, kteří ho chladně pozorovali. Věděl, e si vichni, dokonce i jeho “bratr” Seeleth, myslí: Sleduj pozorně, moná bude muset jednoho dne toho Valka zabít. Ten zápas byl testovací, přestoe o výsledku se u od samého začátku nedalo pochybovat. Valko věděl, e je rychlejí a silnějí, a po první minutě poznal, e je i chytřejí. Na okamik teď pocítil náhlou únavu. Únava byla větí, ne jaká se po tomto druhu úsilí dala očekávat.

Hirea k němu přistoupil. “Toto je cvičení, ne aréna. V tuto chvíli je to moná vashta, je to vak dostatečně zkuený rváč, aby větinu z vás něco naučil.” Zrakem přelétl ostatních devět jezdců. Vichni čekali na příleitost pustit se do protivníka, který jim bude vybrán. “Pro dneek to stačí. Vrate se do svých pokojů a přemýlejte o svých chybách. Neradujte se z úspěchu. Jste jetě děti.”

Zbývajících devět válečníků, kteří v kleku obklopovali prostor pro zápas, se zvedlo. Kdy se Valko pohnul, aby se k nim přidal, Hirea ho zarazil. “Počkej chvíli, Valko.”

Jakmile byli sami, pokračoval: “Kdy ti dal Faroon ruku na pai, udělal jsi něco, aby ses z jeho drení dostal. Uka mi to.”

Valko přikývl a čekal. Hirea uchopil mladého bojovníka dost hrubě za levou pai a Valko automaticky ruku zvedl, popadl Hireu velmi bolestivě za kůi na hřbetu jeho pravé ruky a mocně trhl dolů. Prsty pravé ruky Valko spojil k sobě a tvrdě je Hireovi vrazil do pravé strany krku. Svoji nohu poloil za Hireovu levou a najednou leel starý instruktor na písku a hleděl na zaatou pěst, která mu mířila do obličeje. “Zadr!”

Valko ustoupil. Hirea prohlásil: “Jetě nikdy k nám ádný nový válečník nenastoupil s tím, e by u uměl rychlou pěstní bojovou techniku. Dokonce ani ti, které jsem celé roky trénoval ve Scourge, neumějí to, co jsi právě udělal tak hbitě a snadno.” Starý zápasník se postavil na nohy a zajímal se: “Kdo tě učil?”

“Moje matka,” přiznal Valko. “Vysvětlila mi, e ve skrývání by mohla nastat chvíle, kdy by mě třeba napadl válečník, a já bych měl na svoji obranu jen holé ruce.”

Hirea bez varování tasil meč a mávl s ním nad hlavou tak, e kdyby mladý bojovník neudělal krok vpřed, přiel by o hlavu. Kdyby o krok ustoupil nebo se pokusil sehnout, úder by mu roztřítil rameno či hlavu. Valko zahákl levou pai za Hireovo rameno, ukročil za jeho pravou nohu a udeřil dlaní starého bojovníka do hrdla, jak nejsilněji dovedl, čím ho poslal k zemi. Kdy Hirea padal, Valko el do kleku a v posledním okamiku, ne se kolenem dotkl písku, si stoupl a přilápl Hireovi ruku s mečem. Pravačkou se napřáhl, aby starému mui rozdrtil hrdlo.

“Zadr!” dokázal ze sebe dostat Hirea. Zvedl přitom levou ruku dlaní vzhůru na znamení úpěnlivé prosby.

Valko zaváhal. Nutil se mluvit klidně, a přitom skoro syčel. “Proč? Je čas výcviku, staříku, a čas zabíjení. Proč bych tě teď neměl připravit o hlavu? Jsi slabý a prosí o slitování?” Poslední slova vyplivl, jak mu připadala oplzlá.

“Ne,” pravil starý mu. “Ale jestli si přeje ít, vysly mě.”

Valko se sehnul a vzal Hireovi meč z ruky. Přiloil jeho pičku starému mui k hrdlu a levou rukou naznačil, aby se zvedl.

“Na světě je jen málo těch, co by uměli toté, co ty. Pověz jméno své matky.”

“Narueen. Cisteenská cvičitelka.”

Hirea si nevímal čepele na svém krku. “Ne, tou ona nebyla.” Rozhlédl se, aby se ujistil, e je nikdo nemůe zaslechnout. “Co ti teď řeknu, by nás oba stálo ivot, kdyby nás slyel někdo jiný. Tvoje matka, a u bylo její pravé jméno jakékoliv, byla kouzelnice krve. Jen hrstka lidí dokáe vyučovat to, co ses naučil, a patří k nim pouze jediný spolek en ze Dvanácti světů, Oranové sesterstvo.”

“To je mýtus

” Valko studoval obličej starého mue a dodal: “Stejně jako Bílý.”

“Za mýty se skrývá mnoho skutečného, mladý válečníku.” Hirea se jetě jednou rozhlédl kolem. “Nyní dávej bedlivý pozor. S nikým o tom nemluv. Existují tajemství, o kterých moná ani neví, e jsou. A existují lidé, co by ti stahovali kůi z těla v tenkých proucích, jen aby se ta tajemství dozvěděli. Polu tě brzy k tvému otci. Mohls mě dnes připravit o hlavu, neexistuje nic dalího, co bych tě mohl naučit, ale ne odjede, promluvíme si o tom jetě jednou. Jsou věci, na které se tě musím zeptat, a věci, které ti musím říci.” Odvrátil hlavu, nevímaje si meče na hrdle. “Kdyby se kdokoliv, a Seeleth předevím, ptal, proč jsem tě zdrel, řekni mu jen, e jsme opravovali tvoji chybnou práci nohou. Teď jdi do svého pokoje a umyj se.” Ukázal na svého asistenta výcviku, který stále leel v bezvědomí, a pokračoval: “Faroon je moná stejně hloupý jako vashta, ale ty právě teď jako tohle zvíře smrdí.”

Valko otočil meč a vrátil ho učiteli. “Neřeknu k tomu vemu nic. Bylo vak pro mě těké nesetnout ti hlavu, staříku.”

Hirea se zasmál. “Moná jetě dostane anci. Nemám ádného ijícího syna a jednoho dne, moná brzy, tě asi vyhledám, abys můj ivot ukončil. Moje kosti začínají cítit chlad a můj zrak není tak ostrý, jako kdy jsem byl mladý. Nyní jdi!”

Valko poslechl. Hirea byl dnes moná jeho obětí, stále to vak byl jeho učitel, a jako takového ho musel poslechnout. Právě vak řekl něco, co mladého bojovníka znepokojilo. Kdy Valko kráčel zpátky do svého pokoje, uvaoval, jestli o jeho matce říkal starý mu pravdu. Určitě nebyla jako jiné eny, a kdy bývali sami, často hovořili o mnoha věcech, které byly zakázané. Mohla být kouzelnicí krve? To bájné sesterstvo bylo zakázáno samotným tekaranou. Vechny členky měly být u dávno vypátrány a bez váhání zabity. Nejvyí kněí Jeho Temnosti je prohlásili za kacířky a jejich vůdkyně byly proklety.

Velmi unavený Valko si náhle pomyslel: Matko, co jsi to udělala?

*

“Calebe, do čeho jsi nás to dostal?” naříkal Tad, kdy se tiskli ke skalní stěně.

“Nemyslím, e nás slyí,” křičel Jommy proti větru.

Zane neříkal nic. Drkotal zuby a drel se Tada za tuniku, aby nespadl.

“Lezte nahoru!” volal Servan. “Nejprve se musíte dostat nahoru a potom dolů!”

Jommy přikývl a pravil jen tak hlasitě, aby ho slyeli pouze Tad se Zanem. “Nesnáím, kdy má pravdu.”

“Hele, přestaň se tím zabývat a začni se starat o to, jak dostaneme Grandyho dolů,” napomenul ho Tad.

Jommy přisvědčil, pak vyplhal na úzkou římsu nad Tada a slezl dolů mezi něho a Zana, který trochu uhnul, aby mu udělal místo.

est chlapců sedělo jako na bidýlku na hoře vzdálené půl dne jízdy od města Roldemu. Cílem cvičení bylo naučit se spolupracovat v obtíných situacích, co v tomto případě znamenalo vyplhat na vrchol skalního útesu bez pomoci provazů či nástrojů. Nacházeli se zrovna pár yardů pod vrcholkem, kdy od severu přila nečekaná bouře, která přinesla prudký dé a nepříjemný vítr.

Pět ze esti chlapců bylo ve snesitelném postavení. Byli zavěeni pod skalním převisem, co byla dobrá pozice pro přečkání bouře, je by měla během hodiny či dvou ustat. Grandy vak byl v nesnázích.

Náhlý poryv větru meního chlapce málem sfoukl ze skalní stěny, kdy přelézal po římse, jak se vichni snaili dostat dolů. Sklouzl na skalní ploinu několik yardů pod ostatní chlapce a teď tam v panické hrůze visel za konečky prstů.

Servan rychle zorganizoval ostatní. “Jommy, přitiskni se ke skále. Pak a tě Zane, Tad a Godfrey spustí ke Grandymu, abys ho dokázal chytit za ruce!”

“Proč ty jsi jediný, kdo tady jen tak stojí?” volal Jommy.

“Protoe z nás čtyř jsem nejslabí,” odpověděl Servan. Co byla pravda. Servan byl velmi dobrý ermíř, fyzicky vak na tom byl dokonce hůř ne Godfrey, a ten byl o dost slabí ne tři robustní mladíci z Čarodějova ostrova.

Proti tomu nemohl Jommy nic namítat. Servan se zachoval čestně, kdy ve snaze dostat Grandyho do bezpečí odloil svoji marnivost.

Sto stop pod nimi se zoufale pokoueli plhat po povrchu mokrých skalisek dva mnii, aby jim pomohli. Dařilo se jim vak jetě méně ne esti chlapcům, protoe měli sandály a dlouhé aty.

Jommy napůl sjel a napůl byl sputěn po skále, po jejím povrchu stékala voda a která skýtala jen málo záchytných bodů. “Drte pevně!” volal na Tada a Godfreye.

Godfrey s Tadem ho dreli kadý za jednu nohu, zatímco Zane, nejpodsaditějí a nejsilnějí z těch tří, leel svojí plnou váhou na zádech a drel je přitom zezadu za tuniky. Jommy se natáhl dolů, popadl jednou rukou Grandyho za koili a zakřičel: “Vytáhnu tě!”

“Ne!” volal Servan. “Chytni ho, pevně dr a my vytáhneme tebe!”

Po skalní stěně se pomalu směrem vzhůru pohyboval podivný řetěz vytvořený z chlapců. V tom Grandyho náhle zachvátila panika a on se pokusil vyplhat Jommymu po pai. Jommy cítil, e mu chlapcova koile kloue v ruce, a zkusil se otočit. Neuvědomil si, e jeho samotného jen stěí drí Godfrey s Tadem. Začal se jim vysmekávat a pak jim vyklouzl. Nejprve Tadovi a potom Godfreyovi. Ve stejném okamiku Grandy bleskově vyplhal k místu relativního bezpečí, zatímco Jommy se na místě převrátil, nohy mu prolétly kolem hlavy a on najednou cítil, jak kloue dolů po skále nohama napřed a hrabe rukama ve snaze najít nějaký úchyt. Servan prudce dosedl a klouzal za Jommym. Pak se přetočil, nevímaje si řezů a rámů od skal. Obrátil se hlavou napřed, skoro střemhlav po skalní stěně. Dokázal se natáhnout a popadnout Jommyho za límec tuniky.

Zane stihl Servana zachytit, kdy se řítil kolem něj. Ten zakřičel bolestí, jeliko mu Zane touto akcí málem vykloubil kyčel. Jommy naslepo natáhl ruku a Servan ho za ni uchopil. “Nepoutěj!” řval Jommy.

“Nepustím!” křičel Servan.

Jommy se přinutil ke klidu a zavolal na Servana: “Co teď?”

Královský bratranec se klebil bolestí, ale oči z Jommyho nespoutěl. “Nemůu se pohnout. Pouij mě jako provaz a vyplhej po mně.”

Jommy pouil vekerou sílu levé ruky, aby se vytáhl. Pravou ruku natáhl a popadl Servana za pásek u kalhot. Vyhledal pičkou pravé nohy trochu lepí oporu ve těrbině a posunul se. Potom levou ruku zaátral dostatečně vysoko, aby se pevně chytil masité části Servanova pravého stehna. Jetě jednou se přitáhl a na ramenech ucítil Godfreyovy ruce, které mu pomohly na římsu.

Jakmile byl Jommy v bezpečí, obrátil se a pomohl Zanovi vytáhnout zpátky na římsu Servana. est chlapců sedělo a těce oddychovalo námahou, hrůzou a bolestí. Mrzli na římse v padajícím deti. Jommy pohlédl na Servana. “Jsi blázen, kamaráde, ví to?”

“Nemám tě rád,” odpověděl Servan, “ale to neznamená, e tě chci vidět mrtvého.”

“Já tě taky nemám rád,” pravil Jommy. Servan měl pořezaný obličej, nateklou tvář a vzhledem k tomu, jak si třel pravou ruku, asi i vykloubené rameno. Jommy si kvůli k hustému deti nebyl zcela jistý, ale připadalo mu, e má Servan oči napuchlé od slz, jak ho to asi bolelo. “Ale dluím ti ivot.”

Servan se dokázal slabě usmát. “Troku trapná situace, e?”

“Nemusela být,” odvětil Jommy. “Nevím, proč jsi cítil potřebu ukázat nad námi svoji převahu, kdy jsme se tu poprvé objevili, a právě teď je mi to jedno. Zachránil jsi mi ivot. Klouzal jsem ze skály a zastavit mě mohl jen pád na dno. Take kdy se někdo zeptá, budu první, kdo řekne, e nejsi zbabělec. ílenec moná, ale ne zbabělec.”

Náhle se Servan usmál. “Hele, nemohl jsem tě nechat spadnout potom, co ses málem zabil, kdy jsi el pro mého bratrance.”

“Bratrance?” podivil se Tad. Podíval se na Grandyho. “On je tvůj bratranec?”

Grandy, zuby drkotaje zimou, přisvědčil: “Ano. Nezmínil jsem se?”

“Tak ty jsi dalí králův synovec?” zajímal se Tad.

“Ne,” pravil Servan. “On je králův syn. Grandyho starí bratr je korunní princ Constantine z Roldemu. Co znamená, e jednoho dne z něho bude mladí bratr krále.”

“K čertu!” zvolal Jommy. “Jaké lidi to člověk potkává!”

Najednou se Servan rozesmál. Zvuk byl tak nefalovaný - úleva z napětí a strachu - e ostatní chlapci si nemohli pomoci a přidali se k němu.

Bratr Thaddeus, mnich, který se k nim pokouel vyplhat, se nacházel tucet yardů pod nimi a volal: “Čekejte tam! Bratr Malcolm pospíchá zpátky k univerzitě. Přivede bratra Micaha. Zůstaňte tam a drte se!”

Chlapci se k sobě v deti přitiskli. Micah nebyl vlastně řádový mnich, nýbr mág nií stezky, jen sídlil na území univerzity. Kromě řady věcí dokázal i ovládat počasí.

Ne Micah dorazil, chlapci na tom byli skrznaskrz bídně. Nekontrolovatelně se třásli a stěí byli schopni pohybu. Micah provedl kouzlo, aby zmenil zuřivost bouře. Vytvořil tak kolem chlapců větí kapsu mírnějího počasí. Dosah kouzla byl téměř sto yardů vemi směry, take uvnitř kapsy namísto nečekaného přívalu padal jen mírný jarní detík.

Kdy dravý proud na pár minut polevil, bratr Thaddeus vyplhal po skalní stěně, take mohl chlapcům pomoci, aby se dostali dolů na irí římsu. Odtamtud vedla relativně snadná cesta a k úpatí hory, za normálních podmínek slabé tři hodiny chůze. Jak sestupovali po kluzké stezce, Jommy se obrátil na Grandyho a zeptal se: “Proč ses nikdy nezmínil, e jsi králův mladí syn?”

Grandy, který se chvěl a vzhledem k tvrdé zkouce vypadal zle, odpověděl: “Jestli sis viml, nikdo na univerzitě o své rodině moc nemluví. Povauje se to za nevychované. My vichni jsme studenti.”

Jommy kývl, ačkoliv nechápal. Během doby, co byl na la-timské univerzitě, padlo několik nepodstatných poznámek o tom či onom studentovi, e je synem lechtice či bohatého obchodníka. Kdy o tom vak přemýlel, uvědomil si, e nikdo nepředstoupil a neřekl, kdo má jakého otce. Grandy byl výjimka, kdy se zmínil, e Servan je bratranec z královské rodiny.

Jommy se cítil zmateně. Vyčerpaně, otlučeně a úplně zmateně. Z výrazu tváře svých nevlastních bratrů poznal, e se Tad a Zane cítí naprosto stejně.

Spatřil koně, jak čekají na úpatí stezky. Aspoň nebudou muset jít zpátky do města pěky. A a tam budou, bude tam suché oblečení a teplé jídlo.

Jakmile doli na lepí podklad stezky, přidali do kroku, a kdy byli dostatečně blízko, aby cítili vlhký zápach koňské srsti a tiplavý pach mokrého dřeva, Jommy se znovu podíval na Servana. Nebyl ve stavu, kdy by si dokázal přesně uspořádat mylenky, co je tenhle královský mladík ve skutečnosti zač, ale rozhodl se, e se věci nevrátí tam, kde byly předtím. Viděl, e Godfrey kulhá, a ani by řekl slovo, trochu zpomalil, přidal se k němu a přehodil si chlapcovu ruku přes ramena, aby mu tak pomohl přenést váhu ze zraněného kotníku.

*

Valko tie stál s dalími devíti přeivími mladými válečníky. Hirea a jeden starí válečník naznačili mladíkům, aby se seřadili. Jakmile byli vichni na místě, Hirea prohlásil: “Být nemyslící zabiják se nedá vůbec srovnat s tím, kdy přinesete čest a slávu vaí říi, vaí společnosti a jménu vaich otců. Dobře zabít je umění a nic neposkytuje větí radost, ne kdy se díváte na zručného zabijáka, který likviduje slabocha. Není nad to, s výjimkou umění mnoit se.”

Několik mladých muů se zasmálo.

Hirea pokračoval: “Nemluvím o spaní se enou, vy hloupí tavakové!” Polní zvíře, kterým je oslovil, bylo dobře známé svou sexuální aktivitou a současně neuvěřitelnou stupiditou.

Teď se několik válečníků zatvářilo zmateně. Vichni se ve skrývání zmocňovali en. Pro mladého mue to byl jeden ze znaků, e se blíí doba jeho zkouky. Kdy se soutěení mezi chlapci ve skrývání stalo příli násilným, jejich matky se snaily je dostat zpět na území jejich otců.

Hirea se zasmál. “Jsou tu mezi vámi tací, jejich matky se spolu s nimi vrátily do pevností, hradů či usedlostí jejich otců?”

Dva mladí válečníci zvedli ruce.

Ukázal na ně. “Mají těstí. Jejich matky jsou chytré, stejně jako jejich otcové jsou silní. Jejich matky byly nezapomenutelné. Jejich otcové chtěli, aby se vrátily, moná aby zplodily dalího syna. Někteří z vás museli otcům připomínat matky.” Potřásl hlavou. “Pro Dasaty je přirozené, e ideální párování nebývá časté, je vak ádoucí nejen pro anci na lepího potomka, ale také proto, e ideální párování dělá člověku ivot snesitelnějí, radostnějí.”

Ukázal na mue po svém boku. “Toto je Unkarlin, jezdec ze Stráců krve.” Obrátil se na něho a zeptal se: “Kolik přeivích synů a dcer je ve tvém domě?”

“Jsem třetí syn a pátý ze sedmi dětí.”

“Ze stejné matky?”

Unkarlin souhlasně kývl a několik mladých válečníků zahučelo údivem. Dva, dokonce tři potomci stejných rodičů bylo neslýchané, ale sedm! To bylo neuvěřitelné!

“Tak se rodí dynastie!” vzkřikl Hirea. “Kdy vai synové zabijí své nepřátele a přisvojí si kořist, pak do rodiny přibude bohatství, usedlosti, podřadní a více jezdců! Rodina tohoto mue je částečně zodpovědná za moc a úspěch Stráců krve. Porovnejte vae otce a kolik příbuzných muů s ním jede. Kolik strýců a bratranců počítá k Sadharinu, Valko?”

Během týdnů, které Valko strávil s otcem, ne přiel k Hireovi na výcvik, tyto detaily zjistil. “Můj otec je nejstarí v Sadharinu, Hireo! K jezdcům řadí mladího bratra a čtyři vzdálené bratrance. Od nich mám dvacet sedm bratranců a estnáct vzdálených bratranců.”

“Kolik jezdců je v Sadharinu?”

“Devadesát sedm, padesát lordů.”

“Kromě padesáti lordů ze Sadharinu má Valko čtyřicet devět příbuzných!” Rozhlédl se po místnosti. “Stěí můe mít silnějí vazby! Ale abyste vylechtili takovou sílu a mohli mít k dispozici takovou moc, musíte moudře vybírat, koho budete mít v posteli, mladí hlupáci! Jsou eny, po nich budete touit, a vás tělo bude bolet, ale ty jsou jen ztrátou času a semene. I kdy budete mít silnějího syna s podřadnou, stále bude rodem patřit k podřadným. Kdy budete mít syna z válečnické rodiny, ale bude to rodina slabá, bez mocných patronů či pokrevních svazků, co získáte? Nic. Oni získají připojením k vaí linii, ale vás to stáhne dolů. Musíte vyhledávat sobě rovné, nebo, pokud jste dostatečně chytří, jestli je ve vás cosi jedinečného,” přitom jako by hleděl přímo na Valka, “pak budete při páření hledět vzhůru. Vichni, kdo budete moci spát s některou ze en příbuzných karanovi, bez ohledu na to, jestli je tou nejoklivějí enou, které jste se kdy zmocnili, pak to udělejte. A jestli si ji ponecháte, ne počne dítě, modlete se, aby to dítě bylo válečníkem největího věhlasu, protoe pak budete mít svazky, díky nim se vai nepřátelé budou třást při pouhém pomylení na vás. Potom se můete povznést nad politiku vaeho národa i nad politiku vaeho světa a dosáhnout moci na Dvanácti světech.” Odmlčel se, aby se ubezpečil, e vichni mladí válečníci zaujatě poslouchají.

“Ale počátek veho tkví v tom, e pochopíte, proč je mnoení umění.”

Nyní, pomyslel si Valko, jsou válečníci připraveni pochopit svůj přítí úkol. Tvářil se stejně zaujatě jako student vedle něj, ale nic z toho, co Hirea právě řekl, pro něj nebylo nové. Matka s ním o takových věcech mluvívala celé hodiny.

Valko věděl, e největí hloupost je ztrácet čas se enami niího postavení, ne bylo jeho, pokud to nemělo připoutat vazala či třeba lorda s nepřeivími syny, protoe země a dobytek měly větí cenu ne synové z niích domů. Ale on se bude cíleně snait vylepit své postavení. Věděl, e matka od něho očekává rychlý pokrok a e se z něj během deseti let stane lord z Camareenu. e během dvaceti let bude mít silné syny, kteří ho budou spojovat s mocnými domy.

Valko chápal jen část matčina plánu. Nepochyboval o tom, e má matka plán, protoe nevychovala ádného hlupáka. Věděl, e někde, někdy, se mu opět matka odhalí, a pak se přesně dozví, co se za jeho výcvikem skrývá.

“Nyní,” oznámil Hirea, “půjdeme na slavnost do města Okory. Setkáte se tam s dcerami a enami z rodin bohatých a mocných muů. Vybírejte moudře, mladí válečníci, protoe to ony budou prvními, které vám polou syny. Syny, kteří se v přítích letech vrátí do domů vaich otců, a na vás bude záleet, jací synové to budou.”

Valko si v duchu pomyslel: Jen tahle jediná věc bude na nás. Pak u to bude matka, kdo dítě zformuje.

*

Pug bojoval s nutkáním něco dělat, a to cokoliv. Chtěl toti být tak nehybný, jak jen to bylo moné. Seděli v kruhu. Vpravo od Puga byl Magnus, Nakor pak po jeho levici, Bek vedle Nakora a naproti Pugovi seděl Dasat jménem Martuch.

V průběhu předcházejících dvou dnů mluvil Martuch s Pugem a Nakorem při několika příleitostech. Odpovídal na otázky, je byly přímo spojeny s touto výpravou, a rovně hovořili o světských věcech. Aspekty lidské existence Martucha fascinovaly stejně, jako vechno dasatské zajímalo Puga a Nakora. Pug vak dost obtíně hledal označení svého vztahu k jejich průvodci. Kdyby se někdo zeptal, asi by měl tendenci říci, e ho povauje za příjemného společníka.

“Buďte klidní, přátelé,” pravil Martuch. “Takhle je to lepí. Čím víc bojujete, tím je změna méně snesitelná.”

U druhý týden procvičovali magii ve městě Susharu. Martuch byl zjevně obeznámen s řadou řemesel a magie byla jedním z nich. Vysvětlil jim, e na dasatských světech jsou “obchodníci s kouzly” povaováni za řemeslníky s trochu vyím postavením ne kováři či tesaři. Ale ujistil je, e jakmile zvládnou pouívat svůj um na Delecordii, bude fungovat i ve světě Dasatů.

Stále vak jetě neodsouhlasil, e je bude doprovázet. Řekl, e své rozhodnutí sdělí, a nastane čas. Ale zatím neřekl ani ano, ani ne. Nebylo jasné, co chce bliím poznáním Puga a jeho společníků získat, ale zjevně příli nepospíchal, aby své rozhodnutí zveřejnil.

“Musíte být trpěliví,” vysvětloval Martuch. “Jakmile bude tento postup ukončen, budete moci dýchat vzduch, pít vodu a jíst stravu Dasatů, a budete zvnějku vypadat jako Dasatové. Existuje zvlátní kouzlo, které pouijeme a které způsobí, e budete vypadat jako jedni z nás. Pravděpodobně se vak na vás budou divně dívat kněí smrti, pokud se náhodou k některému z nich dostanete blíe. Být vámi, tomu bych se vyhnul. Máte výhodu v jedné věci: ipiliačtí mágové jsou nad knězi smrti, protoe jejich magie není zcela závislá na nekromancii. Různými tajnými prostředky můeme zajistit, aby vae přestrojení sneslo blií zkoumání. Ale to je to poslední, kvůli čemu bychom si měli dělat starosti. Protoe co se týká temperamentu a přirozenosti, liíte se od Dasatů stejně tolik, jako oni od vás. Existuje tisíce způsobů bytí, pohledu na ivot a řeení kadodenních problémů, které budete muset zvládnout. Některé se asi naučíte rychle, zatímco na jiné nikdy nedojde.”

Zahleděl se jim postupně do tváří. “Jsme rasa válečníků, a to říkám bez vychloubání. Není to tak, e bychom byli jediní válkychtiví lidé, co existují, jsme vak rasa vylechtěná k boji. Věděli jste, e zabíjíme své mladé?”

Pug si vzpomněl na poznámku pronesenou Kaparem. “Něco takového jsem u slyel.”

“Kadé dítě můe vyrůst v hrozbu, v soka, a jako takové musí být vyhlazeno, ne by tohoto stupně existence mohlo dosáhnout.”

Nakor tím byl fascinován. “Jak jste tedy jako rasa přeili?”

“Jsme nebezpeční, dokonce i jako děti. Jsme lstiví. Máme matky, jejich osudem je chránit děti, dokud nejsou dost staré, aby se chránily samy. Dozvíte se více o skrývání a dalích věcech, které můj lid bere jako dané, ale ne vechno najednou. Pro dneek se soustřeďme na to, jak se udríte naivu déle ne hodinu poté, co vkročíte na některý z Dvanácti světů.”

“Přece ale nemůou být vichni členové tvého lidu válečníci, e ne?” zeptal se Magnus.

“Ne, existují válečníci a jejich doprovod, pak jejich děti a nií bratři a sestry. Tato kasta není jasně vymezená. Stejně tak byste mohli povaovat členy svého národa za bytosti “normální”, a vechny ostatní, které potkáte, za “cizí”.” Podíval se jim do očí. “Na mém světě budete cizinci, take bude nejlépe, kdy vám najdeme úlohu, ze které mají Dasatové jakousi obavu, ne aby se jí zabývali. Máte nějaké léčitelské schopnosti?”

“Vím něco o léčivých bylinách a taky jak obvázat zranění,” ozval se Nakor.

“Na mém světě léčbu provádějí lékaři a klerikové, ale nějaké základní znalosti mám,” přidal se Pug.

“Pak budete členy cechu oetřovatelů.”

“Oetřovatelů?” zeptal se Magnus.

“Kadý, kdo není součástí vládnoucí třídy, je označen jako “podřadný”,” objasnil Martuch. “Zvlátě opovrhovanými jsou oetřovatelé, protoe se snaí starat o ty, co nepatří k jejich vlastní rodině.”

“Přesto strpíte jejich přítomnost?” zajímal se Pug.

“Ano,” odvětil Nakor. “Protoe jsou uiteční!”

Martuch se usmál a na chvíli měl Pug pocit, e za kamenným výrazem byl jakýsi záblesk. “Ano. Uhodil jsi hřebík na hlavičku. Ty, kterých se bojíte, si usmiřujete. Ty, co mohou být hrozbou, ničíte. Ale ty, kteří nebudí ani obavy ani nejsou hrozbou, ale mohou být uiteční, ty si dríte poblí. Uděláte si z nich podřízené a chráníte je před ostatními vládci, které by třeba mohlo napadnout je vyhladit.”

Martuch vytvořil mávnutím ruky ve vzduchu kruh. “Za těmito zdmi leí město, které má mnohem víc společného s vaím světem ne s tím mým. Zatímco zdejí lidé jsou mými vzdálenými příbuznými, ijí u dost dlouho v tomto pokrouceném prostoru, na tomto místě v půli cesty mezi první a druhou rovinou, e mnoho z naich

způsobů zapomněli. Jsou zde obchodníci, prodavači a baviči, stejně jako je najdete na vaem světě. Podle naich měřítek se nacházejí tito nai vzdálení bezstarostní bratranci na pokraji ílenství - a ti z vaeho světa jsou pak pro nás úplní ílenci.”

“Pořád se máme co učit,” povzdechl si Pug.

Bek konečně promluvil. “Nic z toho nechápu. Jen chci něco dělat.”

“Brzy,” chlácholil Nakor nepokojného mladého mue.

“Beku,” oslovil ho Martuch, “proteď jsme skončili. Proč nejde ven a trochu se neprovětrá?”

Bek se podíval na Nakora, který kývl. Jakmile mladý mu odeel, Nakor se zeptal: “Proč jsi chtěl, aby odeel?”

“Protoe se ho spousta z toho ani nedotkne, přestoe je v mnoha směrech Dasatům podobnějí, ne si kdokoliv z vás dokáe představit.” Podíval se na Nakora. “On jde s tebou?”

“Udělá, co mu řeknu. Přinejmením jetě po malou chvilku.”

“Hlídej ho.” Martuch se obrátil k Pugovi. “Proč jsi ho přivedl?”

“Bylo mi to řečeno,” odpověděl Pug.

Martuch přikývl, jako by to bylo ve, co potřeboval vědět. “Moná bude důleitý.”

Nakor pohlédl na Magnuse a pak prohlásil: “Musím se tě na něco zeptat, Martuchu.”

“Na co?”

“Proč nám pomáhá, kdy nezná ná záměr?”

“Vím víc, ne si myslí, Nakore Isalánče,” odvětil Martuch. “Vá příchod nebyl neohláen. Před několika měsíci jsme obdreli zprávu, e někdo z první roviny reality bude hledat přístup na můj svět.”

“Zprávu?” zajímal se Pug. “Od koho?”

“Mám pouze jméno,” přiznal průvodce. “Kalkin.” Pug ztuhl. Dokonce i Nakor vytřetil oči. Magnus promluvil jako první. “To neznamená, e to byl Kalkin nebo Banath. Jen někdo pouil jeho jméno.”

“Ale kdo by ho znal?” zeptal se Pug. “Kdo, kromě nejuího kruhu konkláve vůbec ví o Kaparově vizi na střee Příbytku bohů?”

“A proto, přátelé, vám asi pomáhám. Pokud prokáete, e jste schopni podstoupit to, co musí být uděláno, abychom vás dostali na dasatské světy. Protoe a si toho jste či nejste vědomi, hrajeme hru bohů a riskantní sázky jsou mnohem vyí, ne si vůbec dokáete představit. V sázce není jen vá svět, stejně je na tom i můj svět. Vude kolem číhá obrovské nebezpečí. Celé národy mohou vymřít.”

XIV

Slavnost

Pug mávl rukou.

Martuch zvedl ruce a před jeho zkříenými zápěstími se objevil lesknoucí se disk, virtuální energetický tít. Modrý blesk, který Pug vykouzlil, byl odraen k obloze, ani by někoho zranil.

Pug, Nakor a Magnus se v časném odpoledni setkali s Martuchem, který je zavedl na relativně oputěnou louku v kopcích za městem, kam se dalo dojít pohodlnou procházkou. Pug si viml, e jsou vude akry kultivované půdy, ale ádné farmy.

“To není ná způsob,” pravil Martuch. Vysvětlil jim dále, e farmáři jsou dělnická vrstva, která pracuje pro sdruení pěstitelů, mlynářů, exportérů zrní a produktů, a která ije ve shlucích místností ve velkých budovách, je označil jako “apartmány”. Kadé ráno farmáři vyjíděli s vozy ven a vraceli se po západu slunce. Martuch říkal, e je to odkaz jejich dasatského dědictví, nebo na Dvanácti světech početní převaha není pouhou frází, ale zásadou, podle ní se ije. Smečky predátorů na dasatských světech jsou takové, e osamocená farmářská rodina v malém domě by nepřeila ani rok.

Pug dále zaznamenal, e Martuch pouívá termín “ná způsob”. I kdy si snad o Ipilianech myslel cokoliv, bral je jako rovnocenné Dasatům.

“Dasatové magii často povaují za dalí nástroj,” prohlásil Martuch, “co samozřejmě znamená za dalí zbraň. Myslím, e jakmile poznáte záludnosti práce s magií v tomto prostředí, vae mistrovství v tomto předmětu z vás udělá nejpřednějí uivatele magie, Pugu.” Obrátil se na Nakora s Magnusem. “Vy vichni tři budete pravděpodobně patřit k nejvyí třídě. Ale nepodceňujte nelítostnost těch, se kterými se asi střetnete. Půl tuctu kněích smrti se vám moná nevyrovná jednotlivě, ale jako skupina vás přemůou. Dle vaich měřítek jsou to fanatici, stejně jako jsou v té říi vichni mui, eny a děti. ijí tak, e se to ani nedá označit jako “kód”. Je to sada bezmylenkovitých reakcí vybrouená tisíciletími ivota ve světě, v něm zaváhání znamená vyhlazení.” Podíval se na tři uivatele magie a dodal: “Kdy budete myslet, zemřete.”

“Líčí pochmurnou skutečnost,” ozval se Magnus.

“Oni znají pouze tohle. Pro ně to není pochmurné, protoe oni jsou naivu. To oni přeili a jsou z nich vítězové - dokonce i ten nejposlednějí z nich - a v tom nacházejí hrdost a uspokojení. Nejnií z podřadných, kteří vykonávají ten nejméně významný úkol, se mohou cítit nadřazeni synovi samotného tekarany, který selhal. Jde o smysl pro místo ve společnosti, jen vy jetě nedokáete ocenit.”

“Přemýlel jsem o tom u spoustu hodin, Martuchu,” přiznal Nakor. “Rád bych věděl, jak se stalo, e jsi jiný ne tvoji bratři?”

“To necháme na jindy, ale ten čas se blíí. Dnes jsem se rozhodl sdělit vám svoji volbu. Povedu vás, kam si přejete jít. A navíc vám dám slib, e udělám ve, co je v mých silách, abych vás přivedl zpátky domů.”

“Kdy o tom mluvíme,” podotkl Magnus, “poté, co proděláme vechny ty změny, jak přeijeme, a se vrátíme domů?”

“Řekl bych, e v dobrém stavu,” odvětil Martuch. “Vzhledem k rozdílům mezi druhou a první rovinou reality je přirozené, e jakmile se vrátíte domů, začnete se navracet do svého původního stavu. Asi se vám bude chtít zůstat pár dní v posteli a bezpochyby se budete cítit na umření, ale neumřete. Představte si třeba, e je vám patně od aludku nebo e je to následek nadměrného pití minulou noc, jen to bude o dost horí a potrvá to asi týden. Pak to přejde. V řádu přírody je elegance, vzneený pokrok vesmíru, který podněcuje věci, aby se vracely tam, kam patří. Kdy někam prostě nepatříte, vesmír má snahu vám odpustit, a přijme vás zpátky, jakmile se vrátíte.” Zailhal na Puga. Ten si u dříve viml, e tento zvyk obvykle znamená, e je Martuch velmi zvědavý, jakou dostane odpověď na následující otázku. “Tak, můu teď znát důvod, proč se chcete vydat do nebezpečí někam, kam by ádný soudný zástupce vaí rasy nechtěl nikdy jít?”

Pug pohlédl na Nakora, který jednou souhlasně kývl. Pak se Martucha zeptal: “Co ví o talnoyovi?”

Martuch vyvalil oči. “Za prvé, e byste to slovo ani neměli znát, natopak co to je. Za druhé, e je to

rouhání. Proč?”

“Jednoho máme.”

Nyní vypadal Martuch, e je doopravdy v oku. “Kde? Jak to?”

“To je ten důvod, proč musíme jít na dasatské světy,” pravil Pug. “Vechno ti povím včas, ale pro teď pochop, e příčinou naich obav je přítomnost talnoye na mém světě.”

“No, to by měla být, člověče,” odvětil Martuch. “Je to bytost, která vzbuzuje strach dokonce u nejstatečnějích dasatských hrdinů dávnověku. Je to monstrum z nejkrvavějích dnů v dlouhé a vraedné historii mého lidu.” Odmlčel se a pak dodal: “To věci mění.”

“Jak?” zeptal se Pug. “Nemění své rozhodnutí?”

“Ne. Naopak, nyní jsem jetě víc přesvědčen, e vás vezmu tam, kam si přejete jít. Opravuji svá slova, e hrajete hru bohů, nyní toti hrajete mnohem vyí sázku, ne si vůbec umíte představit. Ale musím jít a s někým si promluvit. A on pak pohovoří s někým dalím. A se poradíme, vrátím se, a a tady budu, sedneme si a probereme věci, které si ádný smrtelník, člověk či Dasat nikdy ani neuměl představit, nato aby jim musel čelit.” Rozhlédl se kolem, jako by měl náhle obavu, e by je mohl někdo slyet. Vzhledem k jejich umístění to bylo gesto téměř humorné, ale ne e by to Pug bral na lehkou váhu. “Vrátím se tak rychle, jak budu moci. Mělo by vám být jasné, e nikomu jinému, dokonce ani Kastorovi, o tom nesmíte nic říct. Teď se vrame do města a já vyrazím.”

Pug a ostatní si vyměnili pohledy a pak následovali očividně rozrueného Dasata.

*

Valka slavnosti nebavily. Byly divné a otravoval se na nich, i kdy mu předtím matka taková společenská setkání popisovala. Jako by ovládal neobyčejnou schopnost vidět, co jiní vidět nemohli, nebo si moná mnohem snadněji nevímal toho, co ostatní zaslepovalo či klamalo. Jeho matka to označila jako “společenský boj” Dasatů.

Jak Hirea předpovídal, větina jeho spoluáků-válečníků ze sebe dělala tavaky - a na Seeletha, který se stejně jako Valko uchýlil do rohu místnosti, aby pozoroval a hodnotil.

Několik en, mladích dcer podruných válečníků a jedna obzvlátě krásná dcera podřadného cvičitele, co se specializoval na velkoobchod se zbraněmi a zbrojí, u mu učinilo nabídku. Valko mohl říci, e otec té krásky je hmyz, ale velmi úspěný hmyz. A jeho dcera byla výjimečně atraktivní a pouívala svoji krásu jako beranidlo na městskou bránu. Valko nepochyboval, e při dostatku vína se několik jeho hloupějích kolegů o ni začne prát, moná e i poteče krev. Valko sledoval, jak se pohybovala, jak jí jinak velmi těsný oděv slibně zvýrazňoval vechny křivky těla, a jak se usmívala. Měl za to, e je asi nejnebezpečnějí osobou v místnosti.

Zvaoval, co předtím Hirea říkal o vztahu mezi rodinami a klany, domy a dynastiemi. Také si pamatoval, co ho matka navzdory konvenční moudrosti naučila. e páření s dcerou niího válečníka není úplně patné, pokud to vyprodukuje úspěného potomka, který můe tohoto válečníka a jeho rodinu připojit k němu jako vazala. Matka ho učila, e kříení “vzhůru” není jediná cesta k úspěchu. Kříení “dolů”, které zajistí iroký základ, můe přivést mnoho mečů na pomoc při jakémkoliv sporu, který by Valko vyvolal.

Rozhlíel se po místnosti a zvaoval, e ve skutečnosti tu zřejmě není příli moností k mnoení se. Pouze jedna mladá ena vypadala, e se blíí Hireovým poadavkům, ta vak byla obklopena pěticí Valkových společníků.

Přiel k němu Seeleth. “Nehledá spojení na dnení noc, bratře?”

Valko mu věnoval nedůvěřivý pohled a zavrtěl hlavou. Viml si, e se Seeleth rozhodl nosit na své zbroji znak Remalu. Nebylo to zakázáno a Valko si mohl zvolit znak Camareenu nebo znak Sadharinu. Nevybral si ani jeden. Ale divné bylo, e si Seeleth vybral a vystavil na odiv spí znak společenský ne znak rodinný, e se hlásil spí k otcově sdruení ne k jeho rodině. Valko měl chu se na to zeptat, ale jako se vemi věcmi, které se týkaly Seeletha, si pomyslel, e je lepí mlčet. Valko se u dříve rozhodl, e příleitost pro páření kvůli výhodě je chytrá věc, a věděl, e Hirea to ví. Starý válečník stál u stolu hostitele, naslouchal právě probíhající konverzaci, ale očima neustále v místnosti vyhledával své svěřence a posuzoval jejich chování.

Valko věděl, e během večera se jeho kamarádi opijí a budou dělat hlouposti. Nevěděl vak, jestli se to od nich očekává a jestli by neměl dělat toté, nebo jestli to bylo něco, čemu se měl vyhnout. Na jednu stranu si nepřál mrhat časem a energií na cosi nevýhodného, ale na druhou stranu měl na paměti Hireovo varování, e se nemá příli odliovat.

Zatímco tu volbu zvaoval, zeptal se svého společníka: “A ty nehledá enu, “bratře”?”

Seeleth se zaklebil jako hladový zarkis. “Abych řekl pravdu, není tady ádná, co by stála za pozornost. Nemyslí si to taky?”

Valko na něj pohlédl úkosem, a pak obrátil pozornost k podlaze. Právě se rozhodl. “Myslím, e by to mohla být ena, co právě mluví s Tokamem.”

“Proč? Její otec je nií rytíř.”

“Ale její matka je mladí sestra Unkarlina, který má vysoké postavení u Stráců krve.” Ne mohl Seeleth promluvit, Valko od něj odstoupil a cílevědomě vyrazil směrem k té eně. Byla atraktivní a on cítil, jak se mu začíná zrychlovat tep při vyhlídce na moné páření s ní či na boj s Tokamem o ni. Věděl, e neudělá ani jedno z toho, ale tím, e projevil zájem, jednal dostatečně předvídatelně, aby odvrátil jakékoliv podezření, kdyby byl sledován. Také se vyhnul ztrátě času s nějakou jinou enou, která by opravdu neměla ideální postavení, co by v důsledku bylo plýtváním.

Pohlédl na Hireu a viděl, e ho starý válečník sleduje, jak přistupuje k páru, který mluví potichu a je očividně pohrouen do konverzace. Mohl to být náznak souhlasu, co viděl v očích starého mue?

Valko se rozhodl, e si opravdu musí soukromě promluvit - a to brzy.

*

Tad se neklidně vrtěl, Zane zíral a Jommy se klebil. Přijetí v paláci nebylo dle jejich měřítek nic “skromného”. Podél obou stran dlouhého koberce vedoucího k trůnu bylo nejméně dvě stě dvořanů a podél stěn stály v pozoru dva tucty královské stráe, první královtí dragouni. Byli v plné parádě. Na hlavě měli nízkou kulatou čapku z bílé koeiny s černou álou, která jim spadala na levé rameno, dále krémově zbarvené kabátce s červenými hvězdičkami a černé naehlené kalhoty zastrčené do černých holínek.

Chlapci byli takté oblečeni ve svých nejlepích atech, které si museli spěně zakoupit, jakmile předvolání do paláce dorazilo. Mnii neviděli rádi, kdy byl naruen jejich pravidelný rozvrh, ale ani vysoce postavený kněz La-Timsy nemohl ignorovat královské předvolání.

Zejména Jommy byl naparáděný jako bantamový kohout. Měl na sobě svůj první skutečně sluivý kabátec ze zeleného manestru se zlatými knoflíky, vpředu rozepnutý, dále pak koili z bílého plátna s velkými volány vpředu, kterou Tad povaoval za děsnou, ale odpovídala současné roldemské módě, k tomu těsné černé kalhoty a kotníkové boty.

Zanovi se nelíbily boty, nebo jak zjistil, nehodily se k ničemu, co vyadovalo opravdovou obuv, a přitom nebyly ani tak pohodlné jako nazouváky.

Nyní byli chlapci připravení, e budou představeni roldemskému králi.

Vedle Jommyho se objevil Servan a zaeptal: “To má za to, es zachránil princův ivot.”

“Kdybys mě byl varoval,” pravil Jommy, neztráceje svůj úsměv, “byl bych tam toho malého prevíta nechal sedět doteď.” Servan se usmál a podíval se jinam.

Servan a Jommy se nestali přáteli, ale dosáhli jakéhosi smíru. Servan a Godfrey se ke třem chlapcům z Čarodějova ostrova začali chovat zdvořile a Jommy se s nimi přestal rvát.

Královský ceremoniář udeřil do podlahy koncem těké dřevěné hole a hala ztichla. “Veličenstvo!” ohlásil. “Pánové, dámy, gentlemani a vichni zde shromádění! Sir Jommy, sir Tad a sir Zane z královského domu v Keshi!”

“Sir?” podivil se Tad. “Kdy k tomu dolo?”

Servan zaeptal: “No, museli něco vymyslet, abyste vypadali důleitě. Teď přejděte ke králi, ukloňte se stejně, jako se ukloním já, a neklopýtněte!”

Tři chlapci kráčeli po dlouhém koberci k označenému místu est kroků před trůny a uklonili se, jak jim bylo předvedeno. Na dvojici trůnů seděl král Carol a královna Gertrude. Po královnině boku stála malá dívka, ne víc ne osm či devět let stará, princezna Stephane, a po králově pravici stáli tři synové: korunní princ Constantine, mladík téměř stejného věku jako byli tři chlapci, princ Albér, hoch o dva roky mladí, a samozřejmě princ Grandy, který se na své přátele zubil. Constantine a Albér na sobě měli uniformu královského námořnictva, zatímco Grandy byl oblečen v prosté tunice, pokud ovem zlaté ňůry a diamantové knoflíky povaujete za prosté.

Král se usmál a pronesl: “Máme k vám velký dluh, mí mladí přátelé, jeliko jste zachránili ivot naeho nejmladího syna.”

Těm třem bylo řečeno, aby nemluvili, dokud nebudou vyzváni přímou otázkou. Jommy si vak nemohl pomoci a vyhrkl:

“Nechci pochybovat o té cti, Veličenstvo, ale ve skutečnosti byl tvůj syn v malém nebezpečí. Je to podnikavý mladík, který se o sebe dokáe postarat. Byl jen na nepohodlném místě.”

Na chvíli dvůr ztichl, ale pak se král rozesmál. Grandy koulel očima, ale na svého spoluáka se zazubil.

“Stejně jako nás těí myslet si, e ná nejmladí chlapec se dokáe postarat sám o sebe, jak praví, víme také z toho, co nám bylo řečeno, e jeho ivot visel na vlásku, a navíc ty sám jsi riskoval mnohem víc, abys ho zachránil. Proto je naím potěením odměnit vás následovně.” Pokynul hlavnímu ceremoniáři, který předstoupil.

“Od nynějka,” zvolal hlavní ceremoniář, “se na vědomost dává v celé říi Roldemu, e tito tři mui zde předstoupení budou rytíři královského dvora, se vemi udělenými privilegii a ctí náleejícími tomuto postavení, s vděčností dvora za jejich hrdinský čin při záchraně ivota naeho milovaného syna, Grandpreye. Navíc budou nosit titul rytíř královského dvora po celý ivot. Tak prohláeno tento den královským výnosem.”

“Grandprey?” zaeptal Tad.

Zane se podíval na chlapce, který vypadal, e se dívá do nebe, jako by naznačoval, e si jméno nevybral on, nýbr jeho matka.

Chlapci nic neříkali, zatímco královský dvůr zdvořile tleskal. Královská rodina vak vypadala, e svoji vřelost a díky vůbec nepředstírá. Jommy to tedy povaoval za znamení, e Grandy jejich hrdinství v horách barvitě vylíčil.

Král vstal a sestoupil po třech schodech k chlapcům. Současně se po jeho boku objevilo páe v královské livreji a neslo velký podnos. Podnos byl pokryt bílým sametem, na něm spočívaly tři zlaté broe s královským státním znakem. Král vzal broe z podnosu a osobně je postupně připjal na límce vem třem chlapcům. Potom o krok ustoupil.

Jommy se zahleděl k místu, kde stál Servan. Mladý mu naznačil, aby se uklonili. Tak to rusovlasý chlapec udělal a Tad se Zanem ho ihned následovali. Král se vrátil na trůn a prohlásil: “Recepce začne, jakmile bude dnení slyení ukončeno.”

Servan naznačil chlapcům, aby se vrátili cestou, kterou přili. Chlapci ustupovali pozpátku a klaněli se. Pak se otočili a kráčeli k východu.

Jakmile byli venku, přistoupili k nim Servan a Godfrey. Servan podotkl: “To bylo dobré. Nezakopli jste, i kdy dret ústa zavřená je pro tebe asi problém, e?”

Jommy měl tak dobré vychování, e vypadal rozpačitě. “No, já vím, ale nebyla to tak obtíná situace, a tys riskoval mnohem víc ne já s Grandym, abys mi zachránil krk. Měli by dát ocenění tobě.”

Servan pokrčil rameny. “Nebudu s tebou diskutovat, ale pamatuj, nedávají ocenění za záchranu tvrdohlavých venkovských chlapců. Kromě toho, já u dvorní rytíř jsem.”

“Tak o čem to tedy vechno bylo?” zeptal se Zane.

“Znamená to, e jste rytíři a do své smrti, ale nemůete předávat titul na své syny. Ti budou sedláci jako vy,” vysvětlil Godfrey.

Zane zakoulel očima. “Bezva.”

Tad se zasmál. Jejich vztah ke Godfreyovi se také změnil, kdy ne v přátelství, tak aspoň v opatrnou toleranci.

“Pojďte se mnou,” vyzval je Servan. “Musíte být na recepci, ne se tam objeví královská rodina. Nesnate se vínem polít vae nové aty. Bohové vědí, kdy zase budete mít monost tak dobře se obléknout.”

Jommy poklepal v hravém gestu Servanovi na rameno tak silně, a se Servanovi lehce podlomila kolena. “Ty jsi nesnesitelný posměváček. A právě kdy jsem si začínal myslet, e jsi posměváček snesitelný.”

Tad, Zane i Godfrey se společně zasmáli.

Vstoupili do královské přijímací síně s klenutým stropem a se skleněnými stěnami od podlahy ke stropu, za kterými se třpytilo odpolední slunce. Přítomen byl celý dvůr, a kdy Jommy spatřil tolik hezkých dívek, ouchl nejdříve do Tada a pak do Zana.

“Dívky!” vydechl Zane tak hlasitě, e ho zaslechlo několik poblí stojících lechticů. Vyvolalo to u nich několik udivených pohledů a pár se jich zatvářilo pobaveně.

“Chovej se sluně,” varoval Godfrey. “To jsou nejvzneenějí dívky v království a vy jste patně vychovaní klackové.”

“Má to být “patně vychovaní klackovití rytíři”, děkuji mnohokrát,” napomenul ho Tad. “Kromě toho, kdo ti dneska pomohl sloit tu zkouku z geometrie?”

Godfrey se zatvářil trochu rozpačitě, ale souhlasil: “Velmi dobře. Jste dobře vychovaní klackové.”

“Dobře vychovaní klackovití rytíři,” opravil ho Jommy.

kádlení ustalo, kdy doli na svá určená místa ve středu kruhu sestavenému z velkých kulatých stolů. Kadý z nich byl bohatě prostřen. Vedle čekali číníci, jejich úkolem bylo zajistit, aby si roldemská lechta a čestní hosté nemuseli opatřovat jídlo a pití sami.

Vstoupila královská rodina a vichni se uklonili. Kdy král doel ke třem čestným hostům, dal znamení hlavnímu ceremoniáři. Ten udeřil holí o kamennou podlahu. “Jejich královská Veličenstva jsou potěena, e vás mohou přivítat!”

Hned poté začali číníci plnit talíře a poháry. Chlapci byli instruováni, aby si nebrali ádné jídlo ani pití, dokud neopustí královu společnost. Tad a Jommy čekali, zatímco Zane se patně skrývaným znepokojením sledoval, jak se zásoby na stolech rapidně zmenují.

“Tvoje skromnost ti svědčí, mladíku,” promluvil král, “ale nikdy nediskutuj s králem na veřejnosti, kdy ti předává vyznamenání.”

Jommy se začervenal. “Moje nejhlubí omluva, Veličenstvo.”

Král dal znamení a objevilo se páe s podnosem, na něm spočívaly tři malé váčky. “Úřady, které vám byly uděleny, jsou spojeny s některými meními statky, z nich budete pobírat roční malé stipendium. To je vae výplata za tento rok.”

Podíval se na královského dvořana, jen stál poblí, a mu doplnil: “Sto zlatých mincí, Veličenstvo.”

Král přikývl, zvedl jeden váček a předal ho Jommymu. Dalí dva pak dostali Tad a Zane. “Vai roční výplatu si můete vyzvednout v královské pokladnici kadý rok v tuto dobu.”

Chlapci ztratili řeč. Sto roldemských zlatých mincí bylo víc ne dobrých tři sta běných zlaáků v Dolině snů, kde vyrůstali. Byl to příjem srovnatelný s příjmem mlynáře Hodovera ve Hvězdně, nejbohatího mue, jakého kdy Tad a Zane poznali.

Jommy nikdy nepotkal nikoho, kdo by tolik vydělával. Vichni tři si ve stejné chvíli mysleli toté: jsou bohatí!

“Běte a uívejte si pozornosti,” vyzval je král. “Dnes večer se vrátíte na univerzitu, a pokud je mi známo, mnii se jen stěí nechávají ovlivnit tituly a bohatstvím.”

Chlapci se uklonili a o krok ustoupili. Pak se otočili a splynuli s davem. Připojil se k nim Servan s Godfreyem, zatímco Grandy si k pětici razil cestu.

“Grandprey?” zeptal se Tad.

Grandy pokrčil rameny. “Jméno dědečka mojí matky. Nekonzultovala to se mnou.”

Jommy předvedl úklonu. “Výsosti!”

Grandy hravě kontroval: “Sire Jommy.”

“Kdy je řeč o jménech,” začal Servan, “co je vlastně zač jméno “Jommy”?”

Jommy pokrčil rameny. “Je to rodinná přezdívka. Ve skutečnosti jsem Jonathan, ale můj o stupínek starí bratr byl batole a nedokázal to jméno vyslovit, tak na mě volal “Jommy” a mně to zůstalo. Nikdo mi neříká “Jonathane”.”

Páata přinesla jídlo a vichni mladí mui se obslouili plnými talíři a poháry piva. “Uijte si to,” pravil Servan. “Protoe při západu slunce jsme zpátky v něné péči la-timských bratrů.”

“Ano,” potvrdil Tad s úsměvem, “ale do té doby máme jídlo, pití a hezké dívky k flirtování.”

Jommy zvedl hlavu jako vyplaený jelen. “Dívky!” probral se, zatímco se rozhlíel po místnosti. “K čertu se mnou, a já jsem teď rytíř!”

Vech pět chlapců se rozesmálo. Jommy se zaklebil a prohlásil: “Do dneního rána jsem byl venkovský chlapík, který neměl co nabídnout, ale teď jsem pohledný mladý rytíř s budoucností, kterému se potěstilo stát se blízkým přítelem královského prince. A teď, kdy mě, vy chuligáni, omluvíte, se půjdu podívat, na kolik dívek dokáu udělat dojem, ne nás odvlečou zpátky na univerzitu.”

“Ten “sir chuligán” jsi ty,” ohradil se Tad, ale předal svůj sotva načatý talíř poblí stojícímu páeti.

Zane začal hltat jídlo a s plnými ústy zamumlal: “Dohoním vás za minutu!”

Dovýkal poslední sousto a pak spěchal za nevlastními bratry. Godfrey se podíval na Grandyho a Servana. “A bohové ochraňují roldemské dcery.”

Servan se uchechtl. “Zná u tyhle dívky celý svůj ivot, Godfreyi. Lituj ty chlapce.”

Grandy se hlasitě rozesmál.

XV

Bílý

Valko zvedl meč.

Jeho otec pozdrav opětoval ze vzdálené hradby rodinného hradu. Vítal tak doma přeivího syna po absolvování výcviku. Vedle Valka jel Hirea. Po skončení výcviku prostě informoval syna Camareenu, e s ním pocestuje na statky jeho otce. Pak bude pokračovat domů do města Talidanu, které se nacházelo poblí hlavního sídla oblasti, města Kosridi. V přiměřené vzdálenosti za nimi jeli dva Hireovi sluhové.

Jak tak jeli bok po boku, Hirea prohlásil: “Nastal čas, abychom si otevřeně promluvili, mladý Valko.”

“Rozhovor, o kterém ses zmínil to odpoledne na cvičiti,” odvětil mladý válečník, “a na který jsem marně čekal?”

“Čas i okolnosti si ádají své,” pravil starý učitel. “Mám toho na srdci jen málo, tvůj otec ti poví víc. Teď ti jen řeknu, e tvoje matka před tebou řadu věcí tajila, abys do dneního dne neprozradil ji či sebe. Ona a já jsme se setkali. Je to pozoruhodná ena. Proto musí vědět, e ve, co tě tvoje matka naučila, je pravda. Ve, co jsi viděl od chvíle, kdy jsi vyel ze skrývání, je klam.”

Valko prudce otočil hlavu. Zíral na starého mue. “Co

?”

“Chu po krvi, kterou v jistých časech cítíme, touha zabíjet mláďata, to ve je klam. To ve nám bylo násilím vnuceno, ale není to správný dasatský způsob.”

Valko otevřel ústa. Není divu, e mu tohle starý válečník nebyl schopen říci na veřejném místě. Srdce se mu prudce rozbuilo.

“Tvůj otec ti brzy o vem poví víc. S nikým nemluv o tom, co jsem ti právě řekl, a na nic se mě u neptej,” pokračoval starý učitel. “Zde se nae cesty rozdělují, ale věř, e přítí den bude pro tvoje přeití rozhodující. A se znovu potkáme, pochopí, proč jsem tak obezřetný.” Jednou zamával směrem ke vzdálenému hradu, aby pozdravil Valkova otce, pak svého varnina na odbočce k hradu obrátil a naznačil sluhům, aby ho následovali. Valko zůstal na silnici sám.

V rozpacích sledoval, jak odjídějí. Přemýlel o váných věcech, které mu Hirea právě sdělil. Přítí den bude pro tvoje přeití rozhodující

Rád by věděl, co to znamená. Zcela určitě představoval navracející se syn, který obstál ve zkouce i ve výcviku, pro svého otce nebezpečí. A Valko byl pravděpodobně tím nejnebezpečnějím protivníkem, s jakým se kdy jeho otec během let střetl. Také vak věděl, e otec je asi tím nejnebezpečnějím nepřítelem, jakému bude stát brzy tváří v tvář on. Hirea byl moná skvělý instruktor, ale své nejlepí dny u měl za sebou. Aruka byl stále ermíř, jeho bylo třeba se bát.

Valko jel pomalým krokem, nechtěl dát najevo přílinou netrpělivost. Dojel k hradní bráně a viml si, e brána je na počest jeho návratu doiroka otevřená. Toho gesta si cenil. Obvykle se pro jednoho jezdce otevírala jen půlka vrat.

Zaznamenal, e uvnitř hlavního hradního nádvoří stojí otec na balkóně a sleduje ho. S očima sklopenýma k zemi přistoupil k Valkovi jeden podřadný, správce otcova majetku, a pravil: “Mistře Valko, tvůj otec si přeje, aby ses vyspal a odpočinul si. Přijme tě ve svých soukromých komnatách, a něco sní.”

“Nebudu s ním dnes večeřet?” podivil se Valko, kdy sesedal z koně.

“Ne, pane,” odvětil mu a nepatrně se nahrbil, jako by očekával trest za to, e přináí zprávy, je by se daly povaovat za patné. “Má v tuto chvíli jiné záleitosti, ale přeje si tě vidět, jakmile to okolnosti dovolí. Jídlo ti přinesou do tvého pokoje.”

Valko se rozhodl tu záleitost se sluhou nerozebírat. Nezamlouvalo se mu, e má večeřet sám. Čas, který strávil s ostatními devíti přeivími válečníky ve výcviku, ho naučil cenit si společnosti, kterou po větinu dětství postrádal.

Nechal podřadné, aby odvedli jeho oře, a pomalu kráčel do otcova velkého hradu. Jako u veho dasatského, i styl architektury v sobě nesl povýenost, e větí znamená mocnějí. Budova byla celé roky roziřována, a přesáhla vnějí hradby, a vzniklé přístavby pro vazaly a podřadné, jako i pro ostatní jezdce Sadharinu, pokud zde sídlili, daly vznik stavbě, kterou bylo obtíné bránit. Kdy Valko vstoupil do velkých dvojitých dveří, které dole dominovaly nádvoří, uvědomil si, e by mohl navrhnout minimálně tři, pokud ne víc, důmyslných plánů, jak obléhat a dobýt otcův majetek.

Rozhodl se, e jakmile bude vládnout, první jeho povinností bude napravit tato stavební přehlédnutí a nedostatky.

Kráčel rozlehlými síněmi, a a se podíval kamkoliv, viděl jen dasatskou tradici: masivní sloupy bez ornamentů, holé stěny s pečlivě sestavenými kameny táhnoucími se tak daleko, kam a oči dohlédly. Protoe chyběly otvory pro lučitníky, znamenalo to, e podél zdí je mnoho slepých míst. Ztéci tento hrad by nebylo vůbec snadné, nebylo to vak úplně nemoné. Kdy Valko vystoupal po schodech k rodinným komnatám, rozhodl se, e nejlepí by bylo prostě postavit více stráí a hlídek na strategická místa na hradbách.

Dorazil do svých komnat. Rád by věděl, jestli kadý syn vidí hrad svého otce jako útočitě a současně jako cenu pro vítěze. Strčil do dveří a zjistil, e otec pokoje zrenovoval. Jednoduchá postel, ve které zde posledně spal, byla nahrazena velkou postelí, na ní byly navreny koeiny a která pokoji dominovala. Tam, kde bývaly prosté bedny, v nich přechovával svoji zbroj, byly nyní zdobně vyřezávané truhly z ebenu, a na odloení zbroje zde byla figurína. Stěny zdobily tapisérie v jasných barvách, které činily pokoj zatepleným a útulnějím.

K mladému válečníkovi přispěchali podřadní, aby mu pomohli při odkládání zbroje, a dalí přinesli velkou vanu, v ní se mohl vykoupat. Rychle se odstrojil. Přitom si uvědomil, e je rozbolavělý, unavený a e u koupel opravdu potřebuje.

Kdy se v horké vodě uvelebil, slouící mu ihned začali do vlasů vtírat sladce vonící masti a omývat tělo měkkými ínkami. Valko si nikdy v ivotě nedopřál takovou luxusní péči a stěí věděl, jak má reagovat.

Po koupeli mu dali na výběr z bohatě zdobených atů, a on zvolil jedny tmavě modré s bílým lemováním a s abstraktními, zlatem vyívanými vzory, které velmi lahodily jeho oku.

Jakmile vanu odnesli pryč, přinesli čtyři podřadní mui do místnosti velký stůl. Na stole leel iroký výběr jídel, několik druhů vín a pivo.

Valko se po dlouhé jízdě cítil vyhládle a bez váhání zasedl za stůl. Zatímco jedl, slouící se vytratili. Zůstala s ním jen jedna sluebná, mladá ena neobyčejné krásy, která tie a trpělivě čekala, dokud nedojedl. Pak tie pronesla: “Jsem zde k potěení mladého pána. Poučili mě, e si nesmím činit nároky, take v případě, e otěhotním, nebude mít dítě právo na vyhláení otcovství.”

Valko si mladou enu zkoumavě prohlédl. Uvědomil si, e i kdy si moc přeje se s ní milovat, podivné chování otce a Hireovo varování mu tíí mysl. Nakonec odmítl. “Ne dnes v noci

jak se jmenuje?”

“Naila, můj pane.”

“Moná pro tebe polu zítra večer, ale právě teď si potřebuji odpočinout.”

“Jak si mladý pán přeje.” Uklonila se a pak se zeptala: “Přeje si, abych odela nebo zůstala?”

“Zůstaň, ne dojím, a vyprávěj mi o otcově domácnosti. Co se přihodilo během mé nepřítomnosti?”

“Jsem si jistá, e jsou tu jiní, kteří by ti to pověděli lépe ne já.”

“Bezpochyby,” souhlasil Valko a plácnutím ruky naznačil, e si má dívka sednout vedle něj. “Ale do té doby bych dal přednost tvému vyprávění. Určitě má oči k vidění a ui k slyení. Čeho sis vimla, zatímco jsem byl pryč?”

Podřadná ena si nebyla zcela jistá, jak má odpovědět, a tak začala recitovat dlouhou litanii hradních klepů, drbů a spekulací. Větinu z nich povaoval Valko za nekodné a nudné. Ale čas od času řekla něco, co ho zaujalo, a následující otázky mu ozřejmily několik uitečných skutečností.

V podstatě, uvaoval, je to mnohem uitečnějí střetnutí, ne nějaké obyčejné páření. Nevímal si svého těla, které touilo po této dívce, a pokračoval v kladení otázek do pozdní noci dlouho poté, co dojedl.

*

Uprostřed noci někdo zaklepal. Jako první se chystal vstát Jommy, kdy se dveře otevřely a v nich stál bratr Kynan. “Oblečte se. Buďte potichu,” nařídil třem mladým muům.

Jommy se podíval na Servana, který pokrčil rameny. Godfrey mrkal, jako by se právě probral po ráně palicí.

Kdy se oblékli, zjistili, e před dveřmi pod mnichovým bedlivým dohledem tie stojí Tad, Zane a Grandy. Bratr Kynan si přiloil prst na ústa a pokynul esti studentům, aby li za ním.

Doli k místu určení, ke kanceláři proktora, ani by padlo jediné slovo. Kdy vak Godfrey procházel dveřmi, nedokázal se udret. “Kolik je hodin?” zaeptal Servanovi.

Servan lehce varovně zvedl obočí, zevnitř tmavé místnosti se vak ozvalo: “Hodina po půlnoci, řekl bych.”

Otec Elias odkryl stínítko lucerny a odhalil sám sebe za proktorským stolem. “Počkej venku, bratře, buď tak laskav,” vyzval bratra Kynana.

Kynan jednou kývl a opustil místnost.

Opat vstal. “Z toho, co jsem slyel, vás est u zřejmě své neshody vyřeilo. Je to pravda?”

Jommy si vyměnil pohled se Servanem a přikývl. Servan prohlásil: “Ano, otče. Dospěli jsme ke

smíru.”

“Dobrá. Doufal jsem v přátelství, ale bude mi stačit i uctivé příměří. Take, jste tady proto, abych se s vámi rozloučil.”

Chlapci se podívali jeden na druhého a Jommy se zeptal: “Otče, ty odchází?”

“Ne já, vy odcházíte,” odvětil opat. “Existují věci, které mi není dovoleno vám říci, ale toto nyní vědět můete. Vás est patří k rytířům roldemského dvora, a jako takoví máte jisté povinnosti, stejně jako privilegia, je k vaemu postavení náleejí. Také jste estice nadaných mladých muů se slibnou budoucností.

A ty předevím, můj princi,” obrátil se na Grandyho, “má větí zodpovědnost a větí povinnosti.”

Jommy se zatvářil znepokojeně, co neuniklo opatově pozornosti. Usmál se. “Neboj se, mladý Jonathane. Probíral jsem s Turhanem Beyem tvoji budoucnost. Souhlasil s vaím přítím úkolem.”

Při slově “úkol” Jommy, Tad a Zane jako jeden mu zpozorněli. Opat sice neřekl, e jde o příkazy z konkláve, ale jako by se to právě stalo.

“Vichni budete po nějakou dobu slouit v armádě.”

Tváře studentů vyjadřovaly různý stupeň nedůvěry.

“V armádě?” zeptal se Grandy.

“Tvůj otec ji dva syny u námořnictva má, mladý princi. Roldem potřebuje generály stejně, jako námořnictvo potřebuje admirály, a ty si vede dobře.” Obrátil se na Jommyho, Tada a Zana. “Přestoe vy tři nemáte ádné předchozí vzdělání, vedli jste si zvlátě dobře vzhledem ke krátké době, co jste tady. Nic nás nenutilo udělat z vás koláky, jen jsme se potřebovali ujistit, abyste při odchodu byli trochu dokonalejí, ne kdy jste sem přili. Vá výcvik v armádě je takovým dalím cvičením, při něm se naučíte myslet vojensky a poznáte skutečné velení. Abych to uzavřel, jste vichni přiděleni jako poručíci k první armádě, ke královskému pluku. Venku na vás čekají vozy, ty vás zavezou k přístaviti. Tam najdete loď, která vás vezme do Inaska. Zřejmě nějaký lupičský či jiný baron z bardacké Pevnosti právě vtrhl do Aranoru a snaí se tak vyuít místní poněkud chaotické situace, která tam panuje od chvíle, co jsme ke Království připojili Olasko. Budou z vás skvělí mladí důstojníci a pomůete generálu Bertrandovi vyhnat tyto nájezdníky zpátky za hranice.” Sklonil hlavu. “A vás ochraňuje La-Timsa. A ije Roldem.”

“A ije Roldem,” zopakovali Servan, Godfrey a Grandy, zatímco tři chlapci z Čarodějova ostrova se ke konci jen slabě přidali.

Přede dveřmi na ně čekal bratr Kynan. Ukázal chodbou směrem ke stájím, kde čekal vůz.

“Co nae věci?” zajímal se Servan.

“Dají vám ve, co budete potřebovat,” odvětil mlčenlivý mnich, a kdy bylo est chlapců na voze, naznačil vozkovi, aby se rozjel.

*

Pug se s trhnutím probudil v pokojíku v zadní části Kastorova obchodu. Něco bylo jinak. Bylo to něco venku? Neslyel ádný zvuk, který by ho vzbudil. Byla tma a nikdo jiný se nehýbal, i kdy se Bek ve spánku čas od času převalil, jak se mu zdály sny, které si nikdy nedokázal zapamatovat.

Pak si Pug uvědomil, e rozdíl, který cítí, není cosi zvenčí, ale spí něco uvnitř. Uvnitř něho. Změnil se. Vstal, el k oknu a vyhlédl ven.

Najednou viděl tento svět, jak by ho viděl Dasat! Scházela mu slova, jimi by popsal, čeho je svědkem. Za spektrem fialové a červené byly barvy, viděl mihotání energií. A se z toho tajil dech.

Na noční obloze spatřil Pug hvězdy, které by pro člověka byly neviditelné. Jejich přítomnost prozrazovala energie, kterou ádný člověk z Midkemie nedokázal vnímat. Hvězdy nevyzařovaly světlo, Pug vak viděl jejich teplo, vzdálené tolik mil, e se to nedalo vyjádřit ádným číslem.

“Je to ohromující, e?” ozvalo se náhle za ním.

Pug si neviml, jak se k němu Ralan Bek blíí, nato aby ho slyel, jak vstal a stoupl si. Skutečnost, e u nedokáe registrovat mladíkovu přítomnost, Puga znepokojila. Nedal na sobě nic znát a místo toho přisvědčil: “Ano, je to ohromující.”

“Nevrátím se,” prohlásil mladý válečník.

“Kam?”

“Na tvůj svět, na Midkemii. Já

tam nepatřím.”

“Ty patří sem?”

Bek chvíli nic neříkal, pozoroval oblohu a pak konečně odpověděl: “Ne. Ani sem ne. Patřím tam, kam půjdeme.”

“Jak to ví?” zeptal se Pug.

“Nevím jak,” odvětil Bek, “prostě to vím.”

Pug zmlkl. Dlouho se díval, jak Bek pozoruje oblohu, a potom se vrátil na svoji matraci. Zatímco Bek vyhlíel z okna, Pug tam leel ve tmě a asl nad svým vlastním íleným plánem. Věděl, e jde o jeho plán, protoe vechny ty vzkazy byly psány jeho rukou a skoro celých padesát let mu ádný z nich neradil patně.

Občas Puga zarazil jeho vlastní styl či nedostatek informací při jednotlivých příkazech či instrukcích. Věděl, e by měl myslet na to, e v budoucnu má asi dobrý důvod pro tajuplnost, přestoe ho to teď frustrovalo

Měl chu hlasitě si zařvat. Z časových paradoxů se mu motala hlava.

Leel v posteli a do rozednění a zápasil se stovkami pochybností a dalími stovkami démonů ve své mysli.

*

Valko se náhle probudil. Někdo mluvil. Ten hlas byl tichý a nebyla v něm hrozba. Obrátil se a zjistil, e je to Naila. Neopustila ho, ale mluvila k němu, a kdy usnul, lehla si k němu. Drela ho, jako ho drívala jeho matka, kdy byl dítě. Překvapeně zjistil, e je to zkuenost příjemná a uklidňující. “Tvůj otec tě k sobě volá,” pravila tie.

Navlékl at a následoval ji, dokud se nezastavila před dveřmi do otcovy soukromé komnaty. Jednou na ně zaklepala a pak, ani by si vyádala Valkova svolení, pospíchala pryč, jako kdyby jí to předtím přikázali.

Dveře se otevřely, ale místo otce tam čekal jakýsi mu. Valko zajel rukou instinktivně k pasu, ale zbroj a zbraně zanechal na figuríně ve svých komnatách. Kdyby byl ten mu nepřítel, byl by Valko u mrtvý.

Ale mu ve dveřích neudělal ádné útočné gesto. Pouze Valkovi lehce pokynul. “Tvůj otec tě očekává.”

Valko věděl, e nemá jinou volbu, ne vstoupit. Pokud bylo předurčeno, e má zemřít teď a tady, nebylo v jeho moci, aby odloil nevyhnutelné.

V pokoji byly do půlkruhu rozmístěny čtyři idle proti jedné idli. Tři z nich byli obsazeny. Aruka seděl na idli, která byla přímo proti té osamocené. Vedle něho byl mu oblečený jako kněz smrti. Z jeho označení Valko usoudil, e zaujímá vyí hodnost. Z druhé strany vedle Valkova otce seděl Hirea. Ten se odváil slabounce usmát, kdy se Valko zatvářil překvapeně. Mu ve dveřích mu byl neznámý. Byl vak oděn jako válečník, stejně jako Valkův otec. Byl ve zbroji a měl meč.

“Sedni si,” poručil mu otec a ukázal na prázdnou idli naproti sobě.

Valko provedl, co mu přikázal, a stále mlčel. Druhý válečník zaujal zbývající idli a Aruka konečně promluvil. “Jsi na křiovatce, synu.” Pomalu vytáhl meč a poloil si jej na kolena. “Jeden z nás dnes večer zemře.”

Valko vyskočil ze idle, zvedl ji, připraven pouít tuto neohrabanou zbraň jako poslední východisko. Kněz smrti mávl rukou a Valko náhle ucítil, jak ho začínají opoutět síly. Během několika vteřin nebyl schopen idli udret, a ta mu vypadla z rukou. Kněz smrti udělal gesto a síla se chlapci začala vracet.

“Nedokázal bys nám odolat, kdybychom si přáli tvoji smrt, mladý válečníku. Ale věz, e je naím nejupřímnějím přáním, abys zůstal naivu.”

“Jak to?” zeptal se Valko, opíraje se o spadenou idli. Čekal, a se mu obnoví vechny síly. “Můj otec říká, e jeden z nás dnes večer zemře. To nemůe myslet váně, e se cítí starý a e si přeje čestnou smrt tak brzy.”

“Má na mysli právě to,” potvrdil kněz smrti.

Aruka opět pokynul Valkovi, aby si sedl, a mladý bojovník se váhavě posadil. “Co uslyí dnes večer, začalo před staletími,” začal Aruka. “Jednoho dne, ne nepodobnému tomuto, byl jeden z mých mnoha prapradědečků přiveden před svého otce přímo v této místnosti, kde seděli čtyři mui, stejně jako nás vidí sedět teď. Pověděli mu věci, kterým mohl jen stěí uvěřit. A přesto, kdy se noc změnila v rozbřesk, byl stále naivu a plně věřil vemu, co mu sdělili. Tak to lo po generace, nebo v hluboké historii Camareenu je ukryto tajemství. Buď bude to tajemství v následujících letech střeit, nebo si je tuto noc vezme s sebou do hrobu. Před mnoha lety jsem seděl tam, kde sedí teď ty, stejně jako můj otec a jeho otec předtím. Seděli jsme, poslouchali, nemohli uvěřit, co bylo řečeno, ale kdy bylo ve řečeno a vykonáno, pochopili jsme. A kdy jsme pochopili, nae ivoty se navdy změnily. A co víc, kadý z nás - od onoho předka a ke mně - sloil slib a vydal se na cestu. Ta má v tyto dny stále jetě probíhá.”

“Cesta?” podivil se Valko. “Kam?”

“K místu v dui,” pravil kněz smrti.

V duchu začal Valko okamitě uvaovat. Matka ho varovala, aby kněí smrti neposlouchal, nebo byli z hlediska Temného nejvyími hned po tekaranovi. Jako takoví mohli nařídit, e jakákoliv odchylka od přijatého chování můe být označena za rouhání a vést k okamité likvidaci. Matka ho také upozornila, e a moc často taková obvinění souvisejí s majetkem, postavením, starou krevní mstou nebo se samicí výhodnou pro spojenecký svazek, a mají málo co do činění s doktrínou.

Kněz smrti cosi z Valkova výrazu vyčetl, protoe prohlásil: “Vím, e tě matka varovala, abys neposlouchal členy naeho bratrstva. Ale odlo stranou, co si myslí e ví, a uč se.”

“Jak ví, před čím mě matka varovala?” zeptal se Valko vyplaeně.

Aruka se zasmál. “Protoe je tvoje matka jedním z nás, a kdyby mohla, seděla by na páté idli. Je s námi alespoň v duchu, kdy u ne myslí a tělem.”

Valko nechápal, ale v hloubi srdce věděl, e přítích pár minut jeho ivota bude rozhodujících.

Aruka se podíval nejprve na jednu stranu, potom na druhou, a vichni tři mui společně přikývli. “Můj synu, u dlouho před tvým početím existovaly plány, které si ádaly stvoření někoho takového, jako jsi ty.”

Valko se podivil nad volbou slova “stvoření”, ale rozhodl se být zticha.

“Stejně jako přede mnou můj otec, jsem byl i já vychován k jednomu účelu. K účelu, jen, jak doufám, bude zcela naplněn dnes v noci.” Aruka se odmlčel. Buď čekal, e jeho syn bude mít poznámku či dotaz, nebo prostě proto, aby si uspořádal mylenky. “Buď to pochopí nebo ne, ale na tvém porozumění závisí nae společná budoucnost. Ve, co ví o naem národu, o Dasatech, je klam.”

Nyní Valko nedokázal odolat nutkání a ozval se: “Klam? Co tím myslí? Jaký klam?”

“Ve vem,” odvětil otec.

Jako dalí promluvil kněz smrti. “Jsem otec Juwon. Jako dítě jsem věděl, e jsem povolán k něčemu jinému, ne abych byl válečníkem. Kdy jsem se vrátil na panství svého otce a zkrotil vechny, které na mě poslal, aby mě vyzkouel, a vyhrál jsem, odeel jsem, abych vyhledal nejblií opatství. Tam jsem se cvičil, dokud jsem nenabyl hodnosti kazatele a později diákona. Nakonec jsem dosáhl vysvěcení na kněze a jsem nyní vyím knězem západních zemí. Ale hned od počátku jsem věděl, e mě nepovolal Temný, ale někdo jiný.”

Valkovi vstávaly vlasy na hlavě. Přece tento vysoce postavený kněz smrti nemohl nikdy pronést takové rouhám? Jiné volání ne od Temného neexistovalo. To také říkali vichni, které kdy znal

vichni kromě jeho matky.

Valko mlčel.

“Jsem Denob z Jadmundieru,” představil se mu ve zbroji. “Byl jsem ve výcviku s tvým otcem, společně s Hireou. Osud nás tři vybral, abychom se stali bratry, i kdy to na počátku nebylo ádnému z nás zřejmé.” Podíval se na Hireu.

“Viděl jsem do tebe hlouběji, mladý Valko,” převzal slovo starý cvičitel, “ne si myslí. Také jsem mluvil s tvou matkou a ona mi řekla, co mám v tobě hledat. Neshledal jsem na tobě vadu.”

“Kdy jsme bojovali, přemohl jsem tě holýma rukama. Proč jsi mě oklamal?” zvolal Valko. “Proč jsi jednal, jako bys moji matku neznal, a pak jsi mi řekl, e je kouzelnice krve?”

Hirea se usmál. “Přemýlel jsi o tom, co jsem říkal?”

“Ano,” přiznal Valko. “Přemýlel.”

“A tvůj závěr?” zeptal se kněz smrti.

Valko byl chvíli zticha. Potom slabým hlasem prohlásil: “Věřím, e moje matka je kouzelnice krve.”

“Pak jsi právě udělal první krok,” pravil otec. “Kdy jsme se já a tvoje matka spojili, dávno předtím u bylo rozhodnuto, e počneme zvlátní dítě. Generace Dasatů se mnoily a jejich potomci se dále spojovali, abys jednoho dne seděl na této idli ty.”

“U před lety nás vechny na tuto cestu povolaly větby a znamení,” dodal otec Juwon. Naklonil se dopředu a podíval se Valkovi přímo do očí, co by za jiných okolností byla výzva. “To zvlátní dítě jsi ty a proroctví se začalo naplňovat.”

“Jaké proroctví?” zeptal se Valko.

Kněz smrti se opřel a rozhovořil se, jako by recitoval starou známou liturgii. “Na počátku byla rovnováha a v té rovnováze spočívaly vechny věci. Existovalo potěení a bolest, naděje a zoufalství, vítězství a prohra, začátek a konec, a vechny bytosti mezi nimi ily, mnoily se a umíraly. A věci se vyvíjely tak, jak měly. Ale jednoho dne započal boj a po mohutných bitvách a příerné oběti byla rovnováha zničena.”

“Nechápu,” přiznal Valko. “O jaké rovnováze to mluví?”

“Rovnováze mezi zlem a dobrem,” odpověděl kněz.

Valko zamrkal. “Těm slovům nerozumím.”

“Slova jsou ztracena, protoe jsou ztraceny základní pojmy,” vysvětlil Aruka. “Proč si myslí, e oetřovatelé převzali léčení?”

Valko pokrčil rameny. “Jsou slabí. Jsou

” Mylenku nedokončil, protoe vlastně neměl ponětí, proč si oetřovatelé zvolili svůj způsob ivota.

“Proč by někdo se zdravým rozumem volil ivot, kterým opovrhují ti, jim slouí?” otázal se Hirea. “Stejně snadno se mohli stát obchodníky, cvičiteli nebo vychovateli. Ale místo toho si vybrali řemeslo, které sice je uitečné, ale přináí jim trvalé opovrení. Proč?”

Opět Valko nedokázal vysvětlit důvod. V hloubi due vak cítil, e je něco patně.

“Snáejí to, co snáejí, protoe to jsou dobří mui a eny,” pravil otec Juwon. “Jsou dobří, protoe si vybrali, e budou pomáhat druhým jen pro uspokojení z uzdravování, z pomáhání nebo z napravování kod, z kladení potřeb druhých nad svoje vlastní.”

“Nerozumím,” řekl Valko, ale namísto vzdorovitého tónu měl klidně přemítavý hlas, jako by si opravdu přál pochopit, co mu říkají. Věděl, e hluboko ve svém nitru začíná chápat.

“V dávných dobách,” pravil kněz smrti, “existovaly v kadém mui, eně a dítěti dva hybné impulsy. Impuls vzít si, co chce, bez ohledu na ostatní. Spatřit a uchvátit, chtít a zabít, ít prostě bez ohledu na ostatní. Kdyby se takto ilo, nebylo by pokroku, růstu, byla by jen nekonečná krevní msta a zápas.”

“Ale tak tomu bylo odjakiva,” namítl Valko.

“Ne!” zarazil Aruka svého syna. “My čtyři zde jsme ivým důkazem, e tomu tak vdy není. Kadý z nás by s radostí poloil ivot za ostatní.”

“Ale proč?” divil se Valko. “On je Jadmundier,” ukázal na Denoba, “Hirea je ze Scourge, a on?” namířil prst na otce Juwona “Je kněz smrti. Nejste vázáni pouty ani slibem věrnosti jeden druhému, nejsou tu ádné společenské vazby, ádné smlouvy ani povinnosti.”

“To není pravda,” odpověděl otec. “I kdy moná Scourge bojovali po boku Sadharinu či proti Jadmundieru, my tři jsme jako bratři.”

“To je ten druhý hybný impuls,” pokračoval otec Juwon. “To nutkání dret při sobě, sdílet břemena a pomáhat jeden druhému. Tím jediným teď Dasatové pohrdají, přestoe někteří z nás to jetě cítí, jinak by se nikdo nikdy nestal oetřovatelem či cvičitelem. Proč si vybírat ivot, kterým upadne v opovrení a vyvolá vůči sobě nenávist?”

Teď se Valko zatvářil poraenecky. “Nerozumím.”

“Říká se tomu “osvícená spoluúčast”, synu,” poučil ho Aruka. “Proto mohou válečníci odloit stranou neshody a pomáhat jeden druhému, protoe je to k naemu vzájemnému uitku. A my čtyři zde v této místnosti patříme jen k několika z mnoha, co pochopili, e se ná lid stal ztracený bez druhého impulsu, bez impulsu starat se o druhé. Jediný vztah v naich lidech, kde je ten impuls stále jetě čistý, je mezi matkou a jejím dítětem. Vzpomeň si na svoji matku, jak se o tebe celé ty roky ve skrývání starala, a ptej se sám sebe, proč je to jediné období, kdy my Dasatové tento rys vykazujeme.”

“Ale vy čtyři jste ho nali?” nadhodil Valko.

“Povolal nás někdo vyí,” pravil Aruka. “Slouíme jinému pánovi ne Temnému.”

“Komu?” vykřikl Valko, který nyní seděl na krajíčku idle.

“Slouíme Bílému,” odpověděl Aruka.

*

Valko ztuhl. Bílý byla pohádka, kterou vykládaly matky, aby straily svá mláďata. Přesto tu před ním seděli čtyři mui - tři válečníci a jeden kněz smrti - a vykládali, e slouí bájné bytosti.

Ticho se protahovalo. Nakonec Aruka poznamenal: “Nic neříká.”

Valko volil slova velmi pečlivě. “Naučil jsem se, a to předevím od své matky, e mám o vem pochybovat.” Posunul se na idli, jako by si snail udělat větí pohodlí při boji s tak obtínými představami. “Kdybyste se mě před chvílí zeptali, byl bych řekl to, co by dle mého předpokladu řekl kadý dasatský válečník: Bílý je mýtus. Je to pohádka, vymylená knězi smrti, aby udreli věrné na uzdě, nebo je to bajka vytvořená potomky tekarany, aby dodali váhu prohláení, e si Temný jeho rod vybral, aby ochraňoval lid Jeho Temnosti před pronikavostí světla. Nebo je to moná jen pohádka, kterou si předávali nai předkové a která nic neznamená. Říká se, e Bílý je bytost, je přivádí nevěrné k ílenství a nutí slabé provádět nerozumné činy, co je označí, aby vichni Dasatové viděli, e jsou zasaeni. Říká se, e i pouhé déletrvající pomylení na Bílého je nebezpečné. Pro mě Bílý vdy znamenal ílenství. A do tohoto večera bych nebyl věřil, e taková bytost jako Bílý skutečně existuje. Přesto tu jen tak sedíte a nic neskrýváte, take bych měl předpokládat, e vy čtyři jste ílenci, jeliko prohlaujete, e jste ve slubách čehosi, co mimo mýtus neexistuje. Neviděl jsem vak u Hirey ani u tebe, otče, nic, co by ukazovalo na iracionalitu. Take jsem nucen předpokládat, e Bílý je skutečný a e svět není takový, jaký mi řekli, e je.”

Aruka se opřel a přímo zářil pýchou. Pohlédl na otce Juwona, který promluvil: “Uvaoval jsi logicky dobře, mladý Valko. Předpokládejme, e je Bílý skutečný. Co myslí, e to je?”

Valko zavrtěl hlavou. “Netroufám si ani hádat.”

“Hádej,” přikázal otec.

“Bílý není bytost,” začal pomalu Valko. “Jinak by existovalo víc

neuvěřitelných historek. Svědků, odkazů, a tak podobně. Musel by být nesmrtelný, protoe legenda existuje u celá staletí. Ani jednou jsem neslyel o někom, kdo by třeba znal někoho, kdo by viděl nějaký projev Bílého, take to nemůe být osoba ani stvoření.”

Otec Juwon kývl na znamení souhlasu.

“Take,” pokračoval Valko, “to musí být něco abstraktního.” Podíval se na čtyři mue. “Moná spolek jako Sadharin či Scourge.”

Aruka přisvědčil. “To je, ale jetě něco víc.” Podíval se na Hireu.

“Sledoval jsem tě, mladý Valko, a viděl jsem tě zabíjet,” pravil Hirea. “Přesto jsi v tom nenacházel potěení.”

Valko pokrčil rameny a odvětil: “Já

ne. Nenacházel. Mám pocit

“

“Jaký pocit?” zeptal se Denob.

“Mám pocit

plýtvání. Dokonce i kdy se rozzuřím nebo mám chu prolévat krev, jakmile to pomine, mám pocit

prázdnoty.” Podíval se na otce. “Mladý válečník, s ním jsem bojoval při své zkouce, syn lorda Keska

Viděl jsem takové, kteří by proti němu na cvičiti neobstáli. Byla náhoda, e jsme se střetli. Kdyby potkal někoho jiného, byl by do dneka ve slubách svého domu a Sadharinu. Neexistuje ádná výhoda, ale náhoda. A náhoda

občas neměří vem stejně, e?”

Otec Juwon kývl. “To neměří. Ztratili jsme mnoho skvělých mladých válečníků kvůli pouhé náhodě, a podřadní válečníci přeili.”

“To je plýtvání,” zopakoval Valko.

“Je to patně,” potvrdil Aruka. “Jestli dokáe pochopit tuto věc, pak jsem spokojený, e tuto noc zemřu.”

“Proč by sis přál tuto noc zemřít?” podivil se Valko. “Proč by měl kdokoliv z nás zemřít? Je to kvůli tomu

tajemství, které nosíte? Můu tomu jen stěí uvěřit, ale jestli říkáte, e slouíte právě Bílému, pak budu slouit s vámi. Má mě mnoho co učit, otče, a uplyne mnoho let, ne ti setnu hlavu.”

“Ne, musí mě o ni připravit dnes v noci.”

“Ale proč?”

“Aby ses, a přijde rozbřesk, stal lordem z Camareenu. Pak musí povolat svoji matku a ustanovit ji vládnoucí enou tohoto domu a začít plodit syny. Tvoje matka vybere eny a ty ti dají silné syny z dobrého spojení. A ty musí porozumět mnoha věcem, které tě nemohu naučit. To musí udělat tvoje matka. Nebo brzy u nás nastane čas změny a ty musí po mnoho let zůstat lordem z Camareenu a zcela pochopit svůj osud.”

“Jaký je můj osud,” zeptal se Valko. “e si musím tohle vyslechnout a

věřit tomu?”

“Tvoje matka ti ve poví. Bude zde během dvou dnů,” vysvětlil Aruka. “Ale ne půjdu, vyhrazuji si potěení říci ti, co musí vědět. Vybuduje spojenectví, které tu ode Dnů tvoření nebylo, a ty nebo tvůj dědic se musíte tohoto spojenectví chopit a po Hvězdném mostě dojet do Omadrabaru. Tam musíte udělat to, co se v historii Dasatů jetě nikdy nestalo. Musí setnout hlavu tekarany. Musí zničit císařství Dvanácti světů a vysvobodit Dasaty z moci Temného.”

XVI

Lord

Aruka se připravoval na smrt.

Valko jetě jednou vznesl námitku: “Je to plýtvání a je to zbytečné.”

“Jsi mladý,” prohlásil otec Juwon. “Má moc, jsi nadaný a na svůj věk citlivý. Jsi vak nezkuený.”

Aruka klečel před synem a loučil se. “Naslouchej jim. Otec Juwon tu zůstane jako tvůj “duevní rádce” a Hirea s Denobem tě budou pravidelně navtěvovat. Ostatní se s tebou také seznámí. Na prvním místě vak musí vzhlíet ke své matce a pak k otci Juwonovi, synu, protoe oni budou tvým srdcem a tvojí myslí, dokud nedozraje, aby se naplnil tvůj osud. Musí být vládnoucím lordem Camareenu, ne jen něčím synem. Je nezbytné, aby ses rychle pozvedl a aby tě vichni uznali, nebo velký zápas se blíí, a ty musí být připraven, a přijde. Tvoje matka bude skvělou paní tohoto hradu. K mému nekonečnému zármutku zde nikdy v době mého vládnutí nepobyla delí dobu. Naučila mě víc, ne jsem si představoval, e je moné se od eny naučit, a lituji toho, e ji u neuvidím. S prelátem tak mocným, jako je otec Juwon, který bude tvým osobním rádcem, začne s velkou prestií a vlivem. Oni tě povedou a ochrání před těmi, co se tě budou snait rozdrtit, a budou títem proti těm, kteří si přejí stáhnout tě k sobě dolů.”

Podíval se na otce Juwona a kývl. “Jsem připraven.”

Otec Juwon pohlédl na svého starého přítele a pak na Valka. Mladík spatřil v očích kněze vlhký odlesk. Upřímný projev slabosti od kněze smrti? To dokazovalo mnohem víc, ne cokoliv jiného, co si Valko zatím vyslechl, e ve, co mu řekli, je pravda. Nebo e to aspoň byla pravda taková, jakou znali tito mui.

Vyí kněz ze západních zemí pronesl: “Jsme tak daleko od světla, my, kteří slouíme Bílému, e dokonce ani nemáme jméno pro Toho, jeho se snaíme uctívat. Tato bytost ila ztracena kdesi v čase a tím směrem se modlíme, a dobrota trvá, dokud nenastane čas a současně se neobjeví cesta, aby se navrátila k naemu ztracenému lidu. Přesto vak přejeme naemu bratrovi, a se nad ním tato bytost smiluje, a víme, e jde o největí obě, jaká můe být od někoho ádána.” Podíval se na Valka. “Udělej to rychle a se ctí a respektem.”

Lord z Camareenu podal svůj meč jílcem napřed synovi a Valko zbraň uchopil. Zhluboka se nadechl a pak jedním hbitým pohybem vihl prudce mečem dolů a čistě oddělil otci hlavu od trupu.

Oranová krev vytryskla obloukem, jak se Arukova hlava překutálela po podlaze a jeho tělo se zhroutilo. Valko stál nad otcovým tělem. Díky dasatskému kříení, trvajícímu po generace, v něm narůstal pocit triumfu. Byl teď lordem z Camareenu! Byl teď

pak ho zasáhl dalí pocit. V hloubi aludku ho svíralo cosi tmavého a studeného. Bylo to mnohem chladnějí, ne pouhý pocit marnotratnosti, který měl předtím, kdy viděl někoho zbytečně padnout. Byla to osamělá, tupá bolest v srdci, a on pro ni neměl jméno. Podíval se na Juwona s tichou otázkou v očích.

“Říká se tomu smutek,” vysvětlil kněz smrti. “Co cítí v srdci, tomu se říká smutek.”

Valko cítil, jak mu vlhnou oči, a studený stisk mu sevřel srdce. Podíval se na tři zbylé mue v místnosti. “Přece nemůete chtít slouit tomuhle?” Hlas měl plný neznámých emocí.

“Ale ano,” potvrdil Hirea. I on měl v hlase smutek, kdy hleděl na mrtvého starého přítele. “Zemřít ze lechetného důvodu neumenuje ztrátu, mladý příteli. Tvůj otec byl můj nejstarí společník a jediný bratr mého srdce, kterého jsem znal. Budu na něj myslet kadý den po zbytek svého ivota.”

Po Valkově tváři tekla jediná slza. “S tím se nemůu srovnat,” vzdychl.

Otec Juwon poloil ruku na rameno mladého lorda. “Musí. To tě zachrání. A zachrání to i ná lid. Vím, e je toho k pochopení hodně, ale včas porozumí. Jen věz, e nejtěí úkol má teď za sebou.”

Dívaje se dolů na tělo mue, jeho sotva znal, Valko prohlásil: “Proč cítím takový

smutek? Já

byl to cizinec.”

“Byl to tvůj otec,” pravil Denob. “V dávných časech by tě byl miloval, jako tě milovala tvoje matka.”

“To můe být?”

“Kvůli tomu bojujeme,” vysvětlil Juwon. “Teď předstoupíme a oznámíme osazenstvu hradu, e ses právě stal lordem z Camareenu. Pak poleme zprávu ke dvorům Sadharinu a karanovi. Potom přichystáme tento dům pro tvoji matku, protoe jí tu bude velmi zapotřebí, mladý příteli.”

Valkovi vypadl otcův meč z ruky. Hleděl na bezhlavé tělo a kývl. Ano, víc ne kohokoliv jiného je tu zapotřebí jeho matky.

*

Z dálky se lesnatou krajinou nesly zvuky těkých dobývacích strojů vlečených přes hřeben mulami. Vozkové práskali biči a volali na tvrdohlavá zvířata, která bojovala, aby dostala náklad na stezku, je k takovému účelu nebyla nikdy určena.

Vůz se esti mladými roldemskými rytíři poskakoval a třásl se, jako by naráel do kadého kamene, kadé spadlé větve a kadé vyjeté koleje na stezce. Dalo se tedy předpokládat, e ne dojedou do cíle, budou pasaéři po takové cestě plní modřin a rámů. Z Roldemu do říčního olaského přístavu jménem Brána pouili rychlou veslici. Odtamtud odjeli říční lodí nahoru do města iroké Meziříčí, které bylo usazeno v trojúhelníku země mezi dvěma řekami, Lorem a Aranem, je vyznačovaly hranice mezi vévodstvím olaským, kníectvím aranorským a spornými zeměmi na jihu, které si přivlastňovalo víc ne est různých národů. Prohlásit, e ta oblast je problematické místo, bylo podceňování, a od Kaparova sesazení před několika lety byly vztahy jetě napjatějí.

“Tak jsme tady, mladí důstojníci,” zahalekal vozka, veselý muík jménem Alby, který zuřivě a bez přestání popotahoval z fajfky naplněné nejlevnějím a nejsmrdutějím tabákem. Veselý vozka měl také otravný zlozvyk po celou dobu mluvit a neposlouchat, co mu říkali chlapci, a to včetně dvou příkazů prince Grandyho, aby přestal kouřit ten tabák. Podle svého nejlepího soudu chlapci dospěli k závěru poté, co tato tvrdá zkouka začala, e Alby musí být hluchý jako poleno.

Sotva se dokázali pohnout, ale povedlo se jim slézt z vozu. Kdy celá estice stála pevnýma nohama na zemi, Jommy poděkoval: “Díky za svezení.”

Ani by se Alby ohlédl, odpověděl: “Velmi rádo se stalo, mladý pane.”

“Ty slyí?” podivil se Grandy.

“Samozřejmě, e ano, mladý pane! Proč jste si mysleli, e ne?”

“Protoe jsem ti u před několika hodinami nařídil, abys přestal kouřit ten hloupý tabák.”

Starý mu se ohlédl a usmál. “A předpokládá se, e já budu poslouchat rytíře-poručíka, kterému teče mlíko po bradě? Tuto armádu řídí generálové a rotmistři, mladý pane. Měl by ses to rychle naučit. Hezký den.” vihl otěemi, jeho kůň se pohnul, a za sebou nechali stát est poramocených a otrávených mladých důstojníků před velitelským stanem.

Servan se podíval na strá a oznámil: “Máme se hlásit u generála Bertranda.”

“Pane,” zasalutoval stráný a zmizel ve velkém velitelském stanu.

Ihned se mezi chlopněmi stanu objevil známý obličej. To Kapar z Olaska vystrčil hlavu, aby se podíval, kdo jsou ti noví důstojníci. Usmál se. “Počkejte minutku, mládenci.”

“Kapar,” vydechl Tad.

“Ty ho zná?” podivil se Godfrey.

“Je to bývalý vévoda z Olaska,” vysvětlil Zane. “Divím se, co tady dělá.”

“Čekám, e to hodně brzy zjistíme,” poznamenal Servan.

Jak Servan předpověděl, o chvilku později vyel Kapar z velitelského stanu v doprovodu statného starího mue, oblečeného ve pinavé, krví potřísněné tabardě s královským roldemským erbem. Vlasy měl neupravené a rozcuchané, jako by si před chvílí sundal přilbu. Zahleděl se na chlapce a pravil: “Gentlemani, vítejte ve válce.”

Chlapci zasalutovali, jak byli instruováni, a slova se jako první ujal Grandy. “Jak můeme slouit, generále?”

Generál Bertrand se usmál, mezi černými vousy předvedl stále jetě bílé zuby. “Pro začátek se jen nenechejte zabít, Výsosti. Nemám ponětí, proč vá otec schválil tento nápad, e vás vystaví nebezpečí, ale jestli tu máte slouit, pak slute. Kapar z Olaska působí při tomto taení jako konzultant, jeliko je velmi obeznámen s okolní krajinou.”

“Jezdíval jsem sem lovit,” objasnil Kapar.

“Pane,” zeptal se Tad. “Co tady máme dělat?”

“Nu, máte pozorovat a učit se,” odvětil generál. “A nakonec velet. Ale teď musím vědět, kdo z vás je nejrychlejí běec.”

ádný z chlapců se necítil obzvlátě hbitý po dlouhé jízdě na poskakujícím voze. Bez váhání vak Jommy s Godfreyem vyhrkli: “Tad.”

Generál kývl a předal Tadovi srolovaný pergamen. “Vzhůru po téhle stezce a přes hřeben, kolem muů, kteří táhnou vzhůru nae dobývací stroje. Najde tam pěí rotu pod velením kapitána Beloita. Předej mu to a počkej na odpověď. Nyní odchod.”

Tad na okamik zaváhal, ale pak zasalutoval a vyběhl.

“Zbytek půjde se mnou,” vyzval je Kapar.

Kdy byli kousek od velitelského stanu, Kapar se zastavil. “Jsme v patách zmatenému útěku jakýchsi bardackých pěáků, kteří si mysleli, e tudy zaútočí a e si snad pro sebe i odkrojí malou baronii. Dokud posloucháte rozkazy, měli byste být v bezpečí, ale ani na chvíli nepředpokládejte, e za těmito stromy není nebezpečí.” Podíval se na Grandyho. “Zvlátě ty, mladý princi.” Potřásl hlavou. “Kdy jsem tě viděl posledně, myslím, e se ti prořezávaly zuby.”

Grandy se pokusil zatvářit váně, ale nelo mu to.

“Drte se poblí velitelského stanu,” přikázal jim Kapar, “dokud nepřinutím generála, aby vás přidělil k některému oddílu, v něm bude zapotřebí přísný poručík, který nemá ádnou představu, co právě dělá, a pak vás tam poleme.” Rozhlédl se, jako by očekával nebezpečí. “Tihle bardačtí psi mají určitě někde tam venku jízdní oddíl a my nemáme ponětí kde. Tak dávejte pozor, protoe jestli se ti bastardi ukáou, začne tu být vude kolem rázem velmi runo.” Viml si, e s sebou nemají zbraně. “Čí to byl nápad poslat vás est do boje beze zbraní?”

Vichni si vyměnily pohledy a Jommy je začal hájit: “Otec Elias říkal, e nám dají ve, co potřebujeme, jakmile opustíme univerzitu. Hádám, e tuto stránku věcí přehlédl.”

Kapar zavolal na strá, která stála poblí. “Vezmi tyto mladé důstojníky k zásobovacímu vozu!” Obrátil se k pětici zbývajících chlapců. “Kadý z vás dostane meč a důstojnický kyrys. Pokud budou mít jezdecké holínky vaí velikosti, vyměňte si je za ty gentlemanské střevíčky, co máte na nohou. Pokud ne, budete to muset zvládnout s nimi. Vedou sem právě nějaké náhradní koně. Měli by tu být před západem slunce. Můete se pak projet.”

Chlapci se pokusili o přehlídku nepovedených pozdravů a Kapar se musel krotit, aby se nerozesmál. Kdy pak byli na cestě dolů z kopce k zásobovacímu vozu, Kapar si pro sebe zabručel: “Pugu, co má v úmyslu?”

*

Miranda se jen stěí dokázala ovládat. “Co tvůj otec zamýlí?” vyzvídala na Calebovi.

Její mladí syn seděl na divanu v otcových soukromých komnatách ve vile na Čarodějově ostrově. Zvedl ruce na znamení, e se vzdává. “Nikdy jsem nebyl dobrý v určování pohnutek, proč vy dva děláte to, co děláte, matko.”

Miranda rázovala po místnosti. “V síních Shromádění mám mrtvého talnoye, a myslíme si, e je někde na planetě toulavá trhlina, kterou zřejmě nejmocnějí mágové z obou světů nedokáou najít. Tvé nevlastní děti jsou kdesi venku s Kaparem a hrají si na vojáky a tvůj otec je

někde.”

“Co bys chtěla, abych udělal?” zeptal se Caleb.

Miranda těce vzdychla a sedla si. “Jen

poslouchej.”

“To můu,” usmál se její syn s alostným výrazem. Věděl, jak matka ílí, kdy je otec mimo dosah. Větina věcí, které Pug bez ohledu na nebezpečí podnikal, jí nevadila, pokud se s ním mohla spojit. Dávalo jí to pocit jistoty, kterého zřejmě měla zapotřebí.

“Pomohlo by, kdybych zdůraznil, e je otec pravděpodobně nejschopnějím muem ze dvou světů, který je tam, kde je?”

“Ale tady toho zůstalo tolik, co by zaslouilo jeho pozornost,” namítla a hned, jak to vyslovila, věděla, e je to malicherná stínost. “A na Kelewanu.”

“Jako třeba najít Leso Varena?”

Přikývla. “Zjevně se poučil ze svých minulých chyb. Zatím tady není ani ten nejjemnějí závan jeho ďábelské magie, který by kdokoliv, a u tsuranský Ctihodný či někdo z nií stezky, dokázal detekovat. Natěstí by tsuranská hrůza z nekromancie měla ve dostatečně usnadnit, abychom ho nali, kdyby začal vradit lidi kvůli jejich ivotní síle.”

“Pokud se nerozhodl nabrat jiný směr.”

“Jako třeba?”

“Jestli zopakuje svoji lest z Keshe a usídlí se ve vysoce postavené rodině či dokonce v rodině císaře, mohl by tím způsobit dost značnou kodu.”

“A to zkusí,” prohlásila Miranda, “Od reforem posledních dvou císařů jsou zákulisní hříčky rady asi stejně nezáivné, jako kdy se kočkují dvě podvyivená koata. Deset let nedolo k politické vradě a patnáct let nenastal ádný nezákonný vojenský konflikt mezi klany či rodinami. Je tam větí klid ne tady.”

“Přesto by moná stálo za to, aby ses vrátila na Kelewan a soustředila své schopnosti k nalezení Varena. Tys ho jetě nepotkala?”

“Kdy udeřil, byla jsem na Ostrově!” připomněla Miranda synovi.

“A já chtěl říci “kromě toho prvního setkání na Ostrově, díky kterému ho můe asi poznat spí ne kdokoli jiný na Kelewanu”.”

“Klidně jsem mohla stát vedle něj, Calebe, a nepoznat ho. Existuje asi nějaký

druh magie, kterou pouívá a kterou by dokázal rozpoznat tvůj otec. Ale kdy o něm člověk nemá ani tuení, zatímco on si jen tak stojí a mluví

“

“Moná existuje jiný způsob.”

“Jaký?”

“Vyptávej se. Hledej nějaké moné náznaky, například kdo chyběl na Shromádění v neobvyklou dobu.”

“Shromádění má přes čtyři stovky členů,” upozornila Miranda syna. “Počítat příchody a odchody muů, kteří jsou zvyklí, e je bez řečí vyslyen kadý jejich rozmar, můe být trochu obtíné.”

“Pak se tedy zeptej, jestli se někdo nechová podivně. Podle otce to někomu, kdo okupuje cizí tělo, chvíli trvá, ne se přizpůsobí.”

“Má pravdu,” souhlasila Miranda. Zastavila se, jako by jí něco napadlo. “Můj otec míval o nekromancii knihy, které jsou teď tady na ostrově.”

“Asi bych ti tedy poradil, abys do nich nahlédla, protoe jestli toho mue nemůe najít, třeba dokáe najít tu magii.”

“Právě jsi mi vnukl nápad,” vyhrkla Miranda a rychle vyběhla z místnosti.

Caleb se podíval na dveře, kterými matka právě prola, a klidně poznamenal: “Není zač.”

*

Pug stál a čekal. Dasat Martuch stál vedle Magnuse a po jeho druhém boku stál jakýsi kněz z místního chrámu. Právě se učili ovládat jazyk Dasatů díky “trikům”, které předtím pouil Nakor. lo o druh magie, jejím svědkem byl Pug během Trhlinové války a kterou pouíval ishapianský kněz jménem Dominic. Místní kněz byl nezbytný, protoe Nakorovo ovládání “triků” bylo jetě ve fázi pokusů. Nakor se bude muset jetě zdokonalit, ne zariskuje a zapojí cokoliv, co má něco společného s myslí.

Pug jen věděl, e to trvalo dobrou hodinu. Teď vak mluvil plynule dasatským nářečím a v hlavě mu hučelo. Magnus vypadal, e je mu na zvracení.

“Nevolnost přejde,” uklidňoval je Martuch.

Jediný, kdo při té zkuenosti nevykazoval ádné potíe, byl Bek. Ten byl teď zřejmě nefalovaně vzruený při představě, e se mají přesunout do druhé roviny reality.

“Ne odjedeme,” prohlásil Martuch “jsou věci, které pro cestu musíte vědět, a jsou věci, které budete potřebovat znát, a tam dorazíme. Delecordia je svět, který nějakým způsobem dosáhl rovnováného stavu mezi první a druhou říí reality. Velcí ipiliačtí myslitelé o tom mají mnoho teorií a spekulací, ale nikdo nyní neví, jak, proč, či kdy se to stalo. Ani my nic nevíme o nějakém takovém podobném místě.”

“Síň je velký prostor,” zazubil se Nakor. “Vsadím se, e jednoho dne nějaké dalí místo najdete.”

Pug věděl, e je lepí se s Nakorem nesázet.

“Lidi, které tu vidíte,” pokračoval Martuch, “jsou potomky uprchlíků. Před staletími, kdy předkové dneního tekarany získali nadvládu nad Dasaty, byla světová válka, a ti, kteří byli proti jeho vládě, uprchli sem. Podrobnosti jsou ztraceny v dávnověku.” Rozhlédl se. “Ipiliané jsou lidé, se kterými byste se mohli domluvit, najít společný základ, dohodnout se na podmínkách, ale my, Dasatové, se na rozdíl od vás Ipilianům vůbec nepodobáme.”

Zkoumavě se zahleděl na Puga. Pug jeho pohled vydrel a pochopil. “Co jsi tady, neustále se sebou bojuje, e?”

“Víc, ne si vůbec umí představit. Stojí mě to značné úsilí, abych netasil meč a nezahájil jatka. Ipiliané a ostatní rasy jsou tím, co mě naučili si hnusit. Nií bytosti, slaboi, kteří nestojí za existenci.” Martuch si vzdychl. “Prý bude časem můj boj méně zjevný, méně vědomý, a já věřím, e tomu tak bude.” Odváil se toho, co Pug začal povaovat za dasatský úsměv. “U jsem měl i celé minuty, kdy se mi nechtělo setnout vám hlavy.” Pak zváněl. “Kdy odsud odjedeme, bude to něco úplně jiného, ne co jste kdy zaili, protoe ve druhé říi neexistují ádné “dveře” do Síně, nebo aspoň nikdo nenael něco jako Síň v niích říích reality.”

Pug ho přeruil. “Jak to ví?”

“A přijde čas,” zvedl Martuch ruce. “A se dostaneme na nae místo určení, bude dost času odpovídat na takové akademické otázky.” Rozhlédl se. “Teď se vak musíme soustředit na přeití. Pamatujte si, e není úniku. Neexistuje místo, kam byste mohli utéci. Jakmile jednou budete na Kosridi, vězíte tam. A musíte tam zůstat, dokud vae záhadná mise nebude za vámi. A vdy, v kadý bdělý okamik, si musíte připomínat, e nejnebezpečnějí osoba mezi Ipiliany je pro vás mení hrozbou, ne nejněnějí due mezi Dasaty. Jste označeni jako oetřovatelé, co je stejně riskantní jako bezpečné. Větina Dasatů oetřovateli opovrhuje kvůli jejich morálnímu postavení a snaze pomáhat ostatním. Přesto vám to pomůe zamaskovat jakýkoliv hrubý omyl, jeho se třeba dopustíte.” Zvedl ruku. “Varuji vás, neříkejte a nedělejte nic, dokud jako první nepromluvíme my. Existují nesčetné způsoby, jak se můete nechat zabít, a já vás nemůu chránit, dokud nedosáhneme naeho bezpečného útočitě. Bude ze mne válečník, jezdec Sadharinu. To je jeden z válečnických spolků, o kterých jsem se ji zmínil. Jste pod mou ochranou, protoe vás povauji za uitečné, ale pokud byste udělali nějakou chybu, bude se ode mne očekávat, e vás zabiju stejně rychle jako nějakého cizince. Take dbejte na mé varování: kdy budu muset, zabiju jednoho z vás, abych nai misi zachránil. Rozumíme si?”

Podívali se jeden na druhého a Pug věděl, na co myslí Magnus. e by měl Martuch co dělat, aby zabil kohokoliv z jejich čtveřice. Nikdo neřekl ani slovo, jen na znamení souhlasu kývli.

“A konečně, za ádných okolností na nikoho nemluvte, pokud vám nedám instrukce. Velice obezřetně budeme cestovat na svět Kosridi a na hrad jednoho spojence, několik týdnů cesty od hlavního města. Zůstaneme tam. Tam také vylepíte vá podvod. Jiní Dasatové ne já vás naučí, jak být Dasaty. Poté pojedeme do města Kosridi a vydáme se po Hvězdném mostě ke třem světům, dokud se nedostaneme na Omadrabar.” Dívaje se na Puga, dodal: “Věřím, e ne to vykonáme, budeme mít oba jasnou představu, jak je tato výprava ílená a jaký z toho budou mít prospěch obě nae záleitosti.”

Pug si v duchu pomyslel: Můeme pouze doufat.

XVII

Válečníci

Jommy mávl mečem.

Grandy, který stál na úpatí kopce, jeho signál opětoval. Chlapcům byl přidělen relativně bezpečný úkol. Měli dohlíet na skupinu raněných vojáků za frontou. Jommy, Servan a Tad byli právě nahoře na hřebenu a pátrali, jak se nejlépe dostat z oblasti hlavního konfliktu, zatímco Grandy, Zane a Godfrey se dreli dole u třech vozů se zraněnými mui. Několik chodících raněných poskakovalo vedle vozů, které byly terénem dostatečně zpomaleny, aby s nimi vojáci udreli krok. Vozy mířily po cestě přes horskou louku, kterou kříilo několik zvířecích stezek. Díky odpolednímu slunci byl teplý a jasný den, krajinu vak místy překrývaly hluboké stíny a udret pomalu jedoucí vozy na příkré cestě z hor bylo oidné. Kdyby vpředu neprozkoumávali terén tři chlapci, vozy by snadno mohly sklouznout po usychajícím bahně dolů do neznáma. Jommy věděl, e hned za tímto posledním hřebenem se nachází cesta přímo dolů, která je dovede k čekajícím člunům.

Konflikt dosáhl vrcholu asi pět mil severovýchodním směrem, kdy síly generála Bertranda a Kapara zahnaly bardackou pěchotu do zálivu. Nájezdníci se ukryli ve staré hraniční pevnosti, nyní napůl zbořené ivly. Roldemtí dotáhli dobývací stroje, dvě malé trebuchety a dvě velké balisty, aby druhou polovinu pevnosti přeměnili v rumitě. Po bardacké jízdě nebylo ani stopy. Táborem běely zvěsti, e u je zpátky za hranicemi, v Pevnosti.

Servan se obrátil na Jommyho. “Jakmile budeme za tím hřebenem, myslím, e bychom měli spatřit poměrně klidný potok vtékající do řeky. Lodě by tam jetě měly být -” Náhle se odmlčel.

Jommy to zaslechl ve stejném okamiku. “Koně!”

Ani jednomu z chlapců se nemuselo připomínat, e vekeré roldemské jezdectvo je vpředu, kde zabezpečuje ochranu dobývacích strojů. Jommy vyrazil dolů z kopce, půl kroku za Servanem a jeden krok před Tadem, který překvapeně hleděl na své dva společníky, jak utíkají dolů z kopce. Pak k němu pronikl Jommyho výkřik a Tad zaslechl údery kopyt o skálu v dlouhém průsmyku.

I Grandy, Zane a Godfrey to zaslechli. Zranění mui, kteří byli schopni pohybu, začali ostatním pomáhat z vozů. Jakmile kavalerie udeří, vichni, které zastihne na otevřeném voze, budou mrtví.

K estici mladých důstojníků byli přiděleni čtyři lučitníci a dva ermíři. Ne si Jommy dokázal rozmyslet, co dělat, Servan u vydával rozkazy. “Ty, ty a ty,” ukázal postupně na první tři lučitníky. “Nahoru na ty skály a střílejte na první hlavu, kterou uvidíte v tom průsmyku, a u to bude mu či kůň, to je mi jedno.” Čtvrtému lučitníkovi pravil: “Chci tě támhle -” A ukázal na převis, který se tyčil po pravici obránců. “A zkus jim zabránit, aby se otočili směrem k tobě.” Na dva bojeschopné stráce a ostatní chlapce zakřičel: “Odhákněte ty vozy a převrate je na bok! Do toho!”

Jommy neviděl ádný důvod, proč by měl rozebírat, kdo z nich je tady vlastně starí, protoe vůbec neměl představu, co dělat. A Servana aspoň mui poslouchali. Mladý princův bratranec zvolal: “Kadý, kdo dokáe zvednout zbraň, za vozy. Zbytek nahoru touto stezkou,” ukázal na zvířecí stezku vedoucí přes hřeben, “a schovejte se, jak nejlépe umíte!”

Ti, co mohli, pomohli nahoru na stezku těm, kteří se nedokázali sami hýbat. Půl tuctu zraněných muů se připojilo k lučitníkům a ermířům.

Servan chytil Grandyho a přikázal mu: “Nahoru po stezce s raněnými.” Kdy princ váhal, zařval: “Bě! Chraň je!”

Grandy přikývl a udělal, co mu řekl. Jommy věděl, e Grandy je schopen poskytnout ochranu asi jako veverka, ale rozkaz dal chlapci cíl a ten přitom nepřiel o svoji čest.

Vozy byly převráceny a Jommy zkontroloval, e jsou vichni připraveni, jak nejlépe mohou. Koně se nyní volně potulovali mezi stromy. “Připravte se!” zvolal Jommy a posunul se, aby mohl vyhlédnout, odkud přijde hrozba.

Pak byl náhle vzduch plný válečného křiku a ípů.

Prvním jezdcům dali zabrat tři lučitníci, kteří vyprázdnili nejméně čtyři toulce. A kdy se jezdci pokusili otočit, čtvrtý střelec zabil první dva mue, kteří stačili ustoupit za linii útoku.

Zadní jezdci se přikrčili k íji svých ořů a zaútočili na vozy. Podle jejich výstroje poskládané z hadrů Jommy usoudil, e jde větinou o oldáky, protoe nepostřehl ani uniformy, ani ádnou organizaci. Bylo mu jasné, e kdyby jim nabídli cestičku k úniku, chopili by se jí. Proto přeběhl, postavil se vedle Servana a prohlásil: “Kdy se probijí k severu, necháme je jít.”

“Necháme je jít?” podivil se mladý lechtic.

“Ano! Jsou to námezdní ermíři a v boji bez ance na vítězství nebudou chtít zemřít.”

Pak jezdci zaútočili na vozy. Jommy viděl, jak Tad mávl mečem a srazil jednoho jezdce z koně, zatímco Zane vyskočil z úkrytu za jedním z vozů a strhl ze sedla dalího bardackého mue. Jak Jommy předpokládal, jezdci nepotřebovali ani minutu, aby pronikli po stranách tří převrených vozů. Teď stál tváří v tvář dvěma ozbrojencům, kteří se pokoueli dostat za obránce.

Zranění mui bojovali, jak nejlépe mohli, Jommy vak věděl, e stojí proti přesile. Lučitníkům rychle dojdou ípy, a to neměli ani meče a títy, jen zákopové noe. Jommy si vybral nejbliího jezdce a tvrdě na něj zaútočil. Mu čepelí zastavil Jommyho meč a rychle začal zasazovat krátké údery, které kavalerie upřednostňovala a které znemoňovaly, aby se k jezdcům někdo příli přiblíil. Jommy byl nucen ustoupit. Dalí jezdec se dostal k Jommymu z levé strany. Chlapec se přikrčil a mečem kolem sebe rychle opsal krunici. Jezdcův meč proel bez úhony nad Jommyho hlavou, ale Jommyho čepel se jezdci zakousla hluboko do nohy. Mu zařval bolestí. S jedinou zdravou nohou se nedokázal udret v sedle.

Kdy Jommy viděl, jak se kůň bez jezdce otáčí, bezmylenkovitě udělal dva kroky vzad a skočil do sedla, ne se první jezdec stihl obrátit a dorazit k němu. Jommy byl dobrý ermíř a dobrý jezdec, ale nikdy předtím z koňského hřbetu nebojoval, dokonce ani při tréninku ne. Z vyprávění Caleba, Kapara a Speara Sokola věděl, e zkuený válečný kůň by měl poznat podle stisku nohou, co si jeho jezdec přeje. Jommy vak neměl ádnou představu, jestli je či není tohle zvíře zkuené. Nebyl taky jeho stálým jezdcem. Rychle levou rukou chytil otěe a pravou zvedl právě včas, aby blokoval úder prvního jezdce.

Jommy vihl pravou rukou prudce do strany, co téměř vyhodilo ze sedla. A kůň se otočil na místě! Tlak Jommyho nohy na levý bok koně, spolu s lehkým tahem za otěe způsobil, e oř sledoval přirozený pohyb Jommyho úderu. Mladík zaryl paty koni do slabin a zaútočil na prvního jezdce. Mu se otočil ve chvíli, kdy ho Jommy dostihl a rozmáchl se vraednou čepelí.

Mu v sedle se pokusil uhnout dozadu, ale převáil se, a v tom okamiku ho Jommy měl. Po předelém mávnutí se Jommy zotavil a zasadil mui vraednou ránu, čím ho úplně vyhodil ze sedla. Jommy obrátil koně a spatřil, jak Servan, Tad, Godfrey a Zane tvrdě odolávají půl tuctu jezdců. Jommy vyrazil.

Jel na koni jako blázen a donutil ílené zvíře, aby se tvrdě napasovalo mezi dva oře. Nevímal si jezdce vlevo, doufaje, e kvůli tomu nepřijde o hlavu, vymrtil se ze sedla a strhl přitom jezdce po pravé straně z koně.

Rázem se Jommy válel po zemi, dloubal, kopal, lezl po kolenou, kousal a ouchal jílcem meče, protoe neměl dost prostoru, aby se rozpřáhl. Koně ráli na poplach a buili kopyty vude kolem chlapce, který divoce zápasil v jednom klubku s protivníkem. Jommy se modlil, aby na něho vyplaený kůň nelápl.

Zasáhl jílcem meče mue do čelisti a viděl, jak mu obrací oči v sloup. Jommy ho pratil jetě jednou a voják ochabl, ale jen na okamik. Byl to zkuený válečník a bez ohledu na to, jak byl Jommy silný, zail u mu pravděpodobně tvrdí rány. Potřásl hlavou, aby se vzpamatoval, a chystal se rozmáchnout pěstí, kdy ho do spánku zasáhla pička holínky. Oči se mu protočily.

Někdo Jommyho pevně uchopil zezadu za tuniku uniformy a postavil ho na nohy. Kdy ho Zane pustil, poznamenal: “Jsem rád, e ses k nám mohl přidat.”

Jommy se obrátil a zasáhl mečem jezdce, který se snail utéci. Jezdci ustupovali. Jak Jommy předpokládal, měli namířeno k severní stezce.

“Nechte je jít!” zvolal Jommy. Pak si uvědomil, e nikdo z jeho malého oddílu není ve stavu, aby je pronásledoval. Jommy nechal klesnout meč a tvrdě dosedl na zem. Vekerá síla z něj vyprchala, jako kdy z prasklé dýně vyteče tekutina.

Servan se posadil vedle něj. “To bylo tak tak.”

Jommy přikývl. “Přesně. Dobře jsi to vechno zorganizoval. Velmi působivé.”

“Díky,” odpověděl Servan.

Přispěchal Tad. “Jdu se podívat za Grandym, jestli je ve v pořádku.”

Jommy přikývl a Godfrey se rozhodl: “Jdu s ním.”

“Sledoval jsem tě, jak jsi vjel s koněm do té rvačky, ty ílenče,” pravil Servan. “Skoro jsi přiel o hlavu, kdy jsi strhával toho mue ze sedla. Jezdec z druhé strany tě tak tak minul.”

“No, ví, e se říká “koda kadé rány, která padne vedle”.”

“To se říká, jo?” Servan se usmál a pak se rozesmál. “A jak ses válel v tom prachu! Jak jsi kousal, kopal a tak. Váně jsi mu chtěl ukousnout ucho?”

“Ukousni ve, co můe,” odvětil Jommy. “Odvede jeho pozornost a nezabije tě.”

Servan se smál. “Teď jsem pochopil, jak jsi to myslel.”

“A co?”

“To cvičné kolo tehdy na dvoře mistrů. Kdy jsi mě pratil do obličeje.”

“Jak jsem to myslel?”

“Jak udělá cokoliv, jen abys vyhrál,” odpověděl Servan. “Souboj asi není tou vhodnou přípravou na to, čím jsme právě proli.”

“Nevidím na tobě ádné zranění, take předpokládám, e sis vedl dost dobře.”

Servan se znovu zasmál. “Pravda. Je to vdycky takové?”

“Co?”

“Ten pocit? Mám skoro závra.”

Jommy přikývl. “Někdy. Jsi k čertu rád, e jetě pořád dýchá. Ne jako tihle chlapi.” Ukázal na půl tucet těl kolem. “Člověk se z toho můe i zbláznit.”

“Aha,” pravil Servan a opřel se zády o převrácený vůz.

“Jindy je ti z toho na srdci tak těko, a si se jistý, e tou bolestí zemře,” pokračoval Jommy, kdy si připomněl mučení zajatého Nočního dravce, Jomo Ketlamiho. Na minutku svěsil hlavu. “Ale větinou jsi zároveň tak unavený, e se nemůe ani hnout.”

Sevan se zhluboka nadechl. “Raději bychom měli svolat chlapce.” Vstal a obrátil se, aby Jommymu nabídl ruku.

Větí chlapec se jí chopil, a kdy stáli tváří v tvář, Jommy podotkl: “Jedna věc.”

“Jaká?”

“O tom kole na dvoře mistrů. Tak

ty tedy říká, e jsem vyhrál?”

Servan se zasmál a zvedl ruce. “Ne, to neříkám.”

“Ale právě jsi řekl

” začal Jommy, ale královský bratranec se k němu otočil zády a začal mustvu udílet rozkazy.

*

Valko stál chvíli bez hnutí. Potom se přesunul k obrovskému oknu s vyhlídkou na nádvoří. Na hřbetě malého varnina na něj vjíděla jeho matka, oblečená, jak si ji pamatoval z období skrývání. Nevěděl, co čekal, snad si ji představoval v nějakém královském dvorním rouchu či e ji podřadní přinesou v nosítkách. Sesedla a předala otěe lokajovi. Pak spěně vstoupila do pevnosti.

Valko vyel z pokojů, které pouíval, ne pro něj připraví otcovy komnaty. Pod hořkým dojmem z otcovy smrti rozhodl, aby vechny jeho osobní věci odstěhovali. Vůbec to nebyl ten vítězný pocit, který si jako dítě představoval, ani ádný okamik slávy, kdy začal budovat svou vlastní říi.

Matka vstoupila do dlouhé chodby vedoucí ke komnatám jeho otce a Valko na ni zavolal: “Matko, tady!”

Pospíila k němu. Vypadala přesně tak, jak si ji pamatoval. Byla vysoká, rázná a pořád jetě krásná, jen s náznakem edin na spáncích, zatímco jí stále jetě tmavé vlasy padaly na ramena. Chápal, proč po ní mnoho muů touí, ale teď pochopil, proč byl jejím jediným dítětem. To ve bylo součástí plánu.

Oči měla nejpozornějí, jaké kdy Valko viděl, a její pohled ho ihned zahltil pocitem závratě a děsu. Byla to jeho matka a láska mezi matkou a synem byla pro Dasaty jedinečná. Byla by stokrát zemřela, jen aby ho zachránila.

Objala ho něným stiskem, jen trval okamik, a poté prohlásila: “Musíme být sami.”

Valko ukázal ke komnatám vedle otcových, které pro ni vyčlenil. “Zítra převezmu komnaty pána domu,” pravil, kdy s ní vcházel do jejích pokojů.

Znovu se na něj podívala. Hodnotila, ale nic neříkala, dokud nebyli sami a dveře se za nimi nezavřely. Kdy se chystal promluvit, zvedla ruku, aby ho umlčela. Léta poslouchání zvítězily a on se zarazil. Ten pokyn ho nejednou ve skrývání zachránil. Matka zavřela oči a mumlala slova, kterým nerozuměl. Nakonec oči opět otevřela.

“Nikdo nás nesleduje.”

“Tak je to pravda. Jsi kouzelnice krve.”

Přikývla. “Těí mě, e tě vidím naivu, synu. To potvrzuje moji víru v tebe. Navíc to znamená, e ses stal muem, za něho jsem se modlila, aby ses jím stal.”

“Modlila? Ke komu? Podle toho, co mi řekli, určitě ne k Jeho Temnosti.”

Přisvědčila a naznačila, e by se měl usadit v křesle vedle lenoky. Rozhlédla se po pokoji a uznale přikývla. Zdi byly jako v ostatních částech hradu z černého kamene, ale Valko poručil dvěma podřadným enám, aby je zakryly způsobem vyhovujícím enám karanovy domácnosti, a ony se o to postaraly. Přestěhovaly sem nejkrásnějí tapisérie z hradu a pokryly jimi stěny. Na podlaze leely bohaté vlněné předloky zhotovené z ahasanské vlny a postel byla vysoko zastlána hustými koeinami. V místnosti hořely navoněné svíčky a kolem dokola byly rozestavěny vázy s květinami. “Líbí se mi, jak jsi mě přivítal, synu.” Matka usedla na postel.

Přikývl. “Jsi moje matka,” pravil, jako by to ve vysvětlovalo.

“A ty jsi můj syn.” Zkoumala jeho tvář. “Jsi také syn neobyčejného mue.”

Náhle měl Valko podivně dusivý pocit v hrudi. “Já vím. A kdy pomyslím na Aruku, proč jen cítím tu

divnou

bolest uvnitř

nevím, jak ji nazvat.”

“Jmenuje se to lítost,” vysvětlila. “Je to jeden z mnoha citů, které Dasatové dávno ztratili.” Pohlédla ven z okna na zapadající slunce, odráející se od moře. “Ptal ses, ke komu se modlím. Pro tu sílu nemáme ádné jméno, jen “Bílý”. Dokonce ani nevíme, jestli je to bůh nebo bohyně.”

“Myslel jsem, e vichni byli zničeni při nástupu Temného.”

“V to tě nechávali věřit kněí smrti. Je to protiklad veho, co ztělesňuje Temný.”

“Mám tolik otázek

” začal mladý válečník.

“A my máme čas, ale nejprve musí vědět, jak zůstat naivu. Bílý slouí jako pohádka pro děti před spaním, aby se polekaly a zalezly. Aby si vichni Dasatové mysleli, e je to bezvýznamný mýtus, něco, z čeho vyroste. Slouí k tomu, aby z větiny Dasatů byli nevěřící, a tato lest je mnohem účinnějí, ne jednoduché popření. Kdysi dávno bylo sesterstvo kouzelnic krve v dasatské společnosti na stejné úrovni jako kněí smrti. Kněí slouili vem bohům, nejen Jeho Temnosti, a sesterstvo se zabývalo hlavně přírodou a ivotními silami. Krev není jen cosi viditelného ve chvíli, kdy ji plive na písek v aréně nebo na bitevním poli, ale je to samotná podstata ivota, která proudí tvými cévami. Ztělesňuje vechny bytosti, které stojí proti kultu Temného, a kdy on dosáhl prvenství mezi bohy, staly jsme se kacířkami a byly jsme proklety. Sesterstvo kouzelnic krve existuje tajně celá staletí, synu. Slouily jsme, jak nejlépe jsme uměly, abychom moc Temného omezily.”

“Mě připadá, e jste selhaly.” Valko se v křesle opřel. “Vím, e jsem mladý, matko, ale pamatuji si mnoho věcí, které jsi mě učila během skrývání, a teď si uvědomuji, e jsi mi tím poskytla hodně kousků do skládačky. Kdy se skládaly dohromady jedním způsobem, výsledkem byl první obrázek, ale kdy jiným

“

Přikývla. “Moudrý pohled od někoho tak mladého. Jsi ten očekávaný, Valko z Camareenu. Po generace kouzelnice krve čekaly na takového, jako jsi ty, nebo existuje proroctví, které nikdo mimo sesterstvo nezná celé. Takoví jako tvůj otec, Hirea a Denob, kteří slouí Bílému, ti znají jen jeho část. Bude první mimo sesterstvo, kdo je pozná celé.” Odmlčela se, jako by přemýlela, jak nejlépe začít. Pak se podívala na syna a krátce se usmála.

“V dávných dobách existovala rovnováha a vechny věci byly, jak mají být. Ale k udrení rovnováhy byl zapotřebí zápas, protoe stejně jako při vech zápasech se rovnováha čas od času vychyluje. Kdy povstaly síly Temného, byly opakem těch sil, které uctívaly bohy a bohyně, jejich jména jsou pro nás nyní ztracená, protoe pouhá znalost těchto jmen je zakázaná. V období Velké čistky dostal kadý Dasat na vybranou. Buď bude uctívat Temného, nebo zemře. Mnozí si zvolili smrt, protoe věděli, e ivot pod nadvládou Temného bude beznadějný a zoufalý.”

Valko ji přeruil. “Ale Temný měl vdy nadvládu

” Svěsil hlavu. “Unáhlil jsem se.”

“K tomu tě vychovali. A byly věci, které jsem ti nemohla sdělit, kdy jsme byli ve skrývání. Nemohla jsem riskovat, e bys to třeba řekl jinému dítěti. Tak zakořeněná je tato víra, e byly matky, které by obětovaly své vlastní děti, aby upozornily kněze smrti na to, co je povaováno za kacířství.”

Valko vstal a přeel k oknu. Potřásl hlavou.

“Musíme toho hodně probrat a ty se musí hodně naučit,” pokračovala matka. “Za týden tady musí uvítat celý Sadharin, abys oslavil svůj nástup jako lord z Camareenu. Do té doby musí beze zbytku pochopit, co bude muset udělat v následujících několika letech. Nebo ty má monost, která nebyla dána ádnému Dasatovi od vzniku naí rasy.”

Valko se díval ven z okna a tvářil se utrápeně. “To proroctví, o kterém jsi mluvila?”

“Ano, synu. Musím ti je podrobně popsat, a k tomu se musí naučit mnoho dalích věcí. Protoe jestli je proroctví pravdivé, a my věříme, e je, brzy na Dvanácti světech nastanou změny a my musíme být připraveni. Víme, e povstane jeden, aby vyzval Temného, a jeho jméno bude Zabíječ boha.”

Valko zbledl. “Já jsem

“

“Ne, ty nejsi Zabíječ boha, synu. Ale musí pro něj připravit cestu.”

“Jak to mám udělat?”

“To nikdo neví.” Matka vstala a postavila se vedle Valka. Slunce se schovalo za temné mraky vznáející se nad obzorem. “Dnes byl krásný den, ale myslím, e zítra bude pret.”

“Taky si to myslím.” Podíval se na ni. “Co mám dělat, dokud nebudu znát svůj úkol?”

“Hraj roli vládce Camareenu, jak ti určil osud. Poslala jsem zprávu a mé sestry se pomalu vydají na cestu sem, některé mladé a krásné, některé s mladými a krásnými dcerami. Vechny budou moudré a vechny budou vědět víc, ne jakákoliv ena, kterou potká. Bude otcem mnoha synů, Valko, a věz, e existují dalí synové sesterstva, kteří povstanou, aby vládli místo svých otců. A jakmile nastane čas, kdy se objeví Zabíječ boha, my ze sesterstva a mui, které milujeme, my vichni povstaneme a zničíme kněze smrti, tekaranu a jeho dvanáct karanů, a osvobodíme dasatský lid.”

Valko se cítil zahlcen. Jeho mysl to stěí dokázala pojmout, nato si představit, jak se toho dá dosáhnout. Chlapci, kteří právě vyli ze skrývání, i děti v něm, věděli, e tekarana je první mezi smrtelníky, poehnaný Jeho Temností, a e jeho vojska vládnou Dvanácti světům a během staletí u rozdrtila tucty dalích světů. Tato říe existovala víc ne tisíc let

Opřel se rukou o zeď a poloil si na ni na chvíli čelo. “Je toho a příli.”

“Tak budeme postupovat pomalu, synu. Něco sníme a po večeři si promluvíme. Pak se pořádně vyspíme.”

Valko se zhluboka nadechl, zvedl hlavu a podíval se na matku. “Je tu jedna věc, kterou bych rád věděl teď, matko.”

“Co je to?”

S podivným leskem v očích ji Valko vyzval: “Vypravuj mi o mém otci.”

XVIII

Hostina

Grandy se zasmál.

Roldemský princ byl opilý. Byla to vůbec první oslava, při ní měl dovoleno jíst a pít jako ti starí. A trocha piva s patnáctiletým chlapcem zamávala.

Oba jeho společníci byli o tři roky starí, a tři chlapci z Čarodějova ostrova pili jako mui u téměř dva roky. Proto společně se Servanem a Godfreyem sledovali mladého prince s lehce skrývaným pobavením. Grandy se to odpoledne sice drel z dosahu konfliktu, ale Servanův příkaz, aby hlídal utíkající raněné, mu poskytl pocit účasti přesahující jeho skutečný příspěvek, který se dal srovnat s pocitem nejostřílenějího vojáka ve vojsku.

Seděli kolem ohnitě několik kroků od generálova stanu a naslouchali historkám, které vyprávěli účastnící bleskového útoku na starou pevnost. Velitel oddílu z Pevnosti zhodnotil neblahé vyhlídky poté, co první kameny z trebuchet dopadly na jeho klíčové obranné pozice, a vzdal se. Jak bylo při tak rychlém a relativně snadném vítězství zvykem, historky se stávaly veselejími, jak noc pokračovala a pivo a víno tekly proudem. Konečně poslední z mazáků vstal a ponechal chlapce jejich zábavě.

Kapar pomohl generálu Bertrandovi vyjednat podmínky kapitulace. Poraení nájezdníci se teď pod dohledem utábořili půl míle dál po silnici. Vyrazí na dlouhý pochod domů beze zbraní a bez čehokoliv, co jim vojáci dokázali zabavit. Jejich důstojníky si podrí kvůli výkupnému, aby se Aranoru zaplatily náklady na obranu.

Nejnovějí roldemská provincie měla k Roldemu dlouhé historické vazby, kníectví bývalo v dávných dobách součástí Království. Rychlost odpovědi vak útočníky zaskočila. Kapar znal Bertranda, nebo slouil pod současným rytířem-marálkem v Opardumu, Quentinem Havrevulenem, muem, jeho Kapar vlastnoručně vybral, aby velel vojsku v době, kdy on vládl Olasku.

Kapar vyel z generálova stanu a přiel si sednout na kládu vedle Servana. “Máte tu takovou malou a tichou hostinu,” zhodnotil.

Jommy se zasmál, očividně přiopilý. “Provianák s sebou vzal dost jídla na měsíc, Kapare. Hádám, e se s tím nechtěl táhnout celou cestu zpátky do Opardumu, tak vechno uvařil.”

“Dobře udělal,” schválil bývalý vévoda. “Hodně z toho by se stejně vyhodilo, a bychom dorazili -” chystal se říci “domů”, jeliko hlavní město Olaska bývalo celý ivot jeho domovem. Skoro tři roky vak u nebylo, take místo toho dořekl: “- tam.”

Kapar se podíval na est chlapců z univerzity. “Vy, mládenci, jste si dnes vedli dobře,” pravil. “Ti bastardi, co vás napadli, se chovali jako stádo dobytčat ve patné náladě a hledali, koho by ztrestali, ne utečou zpátky přes hranice. Zabili jste jich est, zranili dalího půl tuctu a zatočili s nimi.” Usmál se na Servana. “A nejlepí na tom je, e jsi neztratil ani jednoho mue. K těm, co jsi měl předtím, ti přibyli dva lehce ranění, ale jinak to byl skvělá práce.”

“Takový je Servan,” ozval se Jommy. “Vechno na místě zorganizoval, jako to dělá u celý svůj ivot, Kapare.”

“Kadý dělal svoje,” prohlásil Servan. “Dali se do toho a dreli se.”

“No, to je dobré, protoe budeme potřebovat velitele do bitvy, a to brzy.”

“Proč?” zeptal se Godřrey. “Chystá se Roldem válčit s Bardocem?”

Kapar zavrtěl hlavou. “Ne, mladý příteli.” Zahleděl se do tmy a v očích měl smutek. “Brzy půjdou do války vichni.”

Godfrey vypadal, jako by se chtěl jetě na něco zeptat, ale Jommyho varovný pohled ho umlčel. “Kdy jsem byl chlapec,” pokračoval Kapar, “otec mě sem brával na lov. Byl jsem tady u několikrát.”

“Musí být divné, vracet se,” poznamenal Tad. “Myslím tím, kdy u nejsi vévoda.”

Kapar se usmál. “ivot má ve zvyku dělat změny, ani by se s tebou radil, Tade.” Přejel je pohledem. “Děláte si plány, ale osud vdy nenaslouchá tomu, co chceme.” Vstal a podíval se na rozjařený obličej mladého prince. “A ty, mladý pane, bude mít zítra velmi kruné ráno, jestli nepřestane pít pivo. Smím ti poradit, aby ses napil trochu vody, ne ulehne?” Ani by Kapar čekal na princovu odpověď, otočil se ke generálovu stanu.

Jommy zívl. “No, měli bychom asi zalehnout, protoe časně ráno budeme na nohou a na pochodu.”

Godfrey sledoval, jak Kapar mizí v generálově stanu. “Přemýlím, co myslel tím “do války půjdou vichni”.”

Zane se podíval na Tada, který zase pohlédl na Jommyho. Jommy pokrčil rameny a náhle bylo ticho. Grandy seděl, usmíval se a vzhlíel na společníky, kteří pod dojmem obav náhle zmlkli. Úsměv se mu vytratil z tváře a Jommy se konečně podíval dolů, poloil ruku princi na rameno a rozhodl: “Dostaneme do tebe nějakou vodu, mládenče. Kapar má pravdu. Kdy to neuděláme, bude z tebe ráno hloupé těně.”

Ani by dále hovořili, ulehli ostatní chlapci kolem ohnitě, jak nejlépe uměli, zatímco Jommy odvedl Grandyho, aby nali velké vědro s pitnou vodou.

*

Valko stál v čele stolu, do jeho starobylého dřeva buili pěstmi v rukavicích jezdci Sadharinu a na znamení souhlasu křičeli. Nový lord Camareenu pozval ostatní vůdce spolku na oslavu svého nástupu k moci.

Jakmile bylo tělo Valkova otce umístěno v hrobce jeho předků, Narueen velmi pečlivě poučila syna, jak má dále správně postupovat. Poslali formální vzkaz karanovi do města Kosridi, v něm oznamovali Valkovo nástupnictví v Camareenu a ádali o potvrzení, které bylo pouhou formalitou, jak Valka ujiovala matka. Potom museli vzkázat kadému z pokrevního příbuzenstva, co byl zapsán v seznamu v Síni předků - dalí formalita - a pak pozvat sadharinské jezdce, o čem matka usoudila, e je to mnohem víc ne formalita. Nebo bratrstvo Sadharinu bylo víc ne pouhá rodina. Byl to válečnický spolek, který mohl ovlivnit císařskou politiku, dokonce i přesunout rovnováhu moci mezi frakcemi, naklonit si klany a zničit rodiny. Narueen u jmenovala Valkovi čtyři jezdce, jejich dcery byly výhodnými partiemi. Právě tuto noc si musel jednu vybrat, aby mu porodila první dítě. Ne to ráno vylo slunce, Narueen si ve tmě eptala, a nyní byly plány v pohybu. Sesterstvo kouzelnic krve ovládalo věci jako nikdo jiný a ona určí, jestli se mladému lordovi Camareenu narodí synové či dcery. Během měsíce budou počati dva synové a pak dvě dcery, řekla Narueen.

Jejich skrývání bude úplně jiné, ne dosud bylo v historii Dasatů, protoe učinili zvlátní opatření, je zahrnovalo sympatizující oetřovatele, sesterstvo kouzelnic krve a několik důvěryhodných válečníků, kteří zajistí, aby místo tohoto skrývání nebylo nikdy objeveno a nikdy tam nebyla provedena čistka. Během dvaceti let se na hradě Camareenu objeví tucet silných synů a dcer a Valkova nadvláda započne.

Valko vstal a zvolal: “A ije Sadharin!”

Padesát lordů Sadharinu za hulákání válečného popěvku zabuilo do stolu jetě silněji. Lord Andarin z Kabeskoo vykřikl: “A ije lord Valko!”

Valko zvedl láhev vína a vyprázdnil ji. Jeho matka předtím zajistila, aby byl obsah láhve silně zředěn vodou. I kdyby toti vichni ostatní lordi Sadharinu padali opilí, ona chtěla, aby syn zůstal při smyslech.

U stolů pod masivní dřevěnou tabulí, je slouila lordům Sadharinu, seděly eny a dcery a pobaveně pozorovaly své mue. Nejedna dcera se pokusila očima kontaktovat mladého lorda.

Ale Valko měl oči jen pro svou matku, která se vzneeně pohybovala mezi hosty, aby se ujistila, e je o vechny dobře postaráno. Zastavila se před dcerou lorda Makary a poloila ruku na dívčino rameno. Valko na sobě nedal nic znát, ale věděl, e je to matčin jasný pokyn, s kým by měl dnes v noci spát. Pozorně, si dívku prohlédl. Byla hezká a sledovala ho a příli hladově. Věděl, e kdy jí dovolí se prohlásit, bude z toho mít radost. Její otec náleitě uvítá těsnějí spojení s nastupujícím mladým lordem, protoe bude povaovat Valka za svého vazala, i kdy dost brzy pozná, e je tomu právě naopak.

Valko se rozhlédl po místnosti a usmál se. Večeře se kadou minutou stávala nevázanějí. Nasával jejich uznání a radoval se ze své mladistvé síly. Jak začala převaovat jeho dasatská přirozenost, mnohé z toho, co ho matka učila, se začalo vytrácet, a on se dlouze napil z láhve. Chtěl víno!

Otočil se, e nechá na stůl donést na stůl dalí dbán, ale něná ruka na zápěstí mu v tom zabránila. Matka nějak přečetla jeho náladu a zabránila, aby ztratil soudnost. “Je čas na zábavu, synu,” pronesla dostatečně potichu, e ji nikdo kromě něho nemohl slyet.

Valko na ni chvíli zíral a pak kývl. “Mí lordi!” zvolal. “Zábava pro vás!”

Dveře do síně se otevřely a dovnitř vběhlo tucet slouících. Nesli obrovskou hliněnou nádobu. Současně přivlekli vzpírajícího se mladíka, svázaného na rukou i na nohou. Valko se zazubil, kdy oznámil: “Tento mladík se pokouel dostat do hradu svého otce, aby uchvátil místo v jeho domě. Včera v noci byl chycen do vadoonského oka!”

Oznámení vyvolalo záchvaty smíchu, nebo stupidního býloravce bylo moné snadno chytit. Na prvním místě bylo zvíře ceněno jako zdroj koeiny, ale kody, které způsobovalo ničením ovocných stromů, obtěovaly vlastníky ovocných sadů. Mladík musel být velmi neopatrný či velmi hloupý, aby vklopýtal do takové pasti.

“Nechte mě jít!” křičel mladík, kdy ho strkali do nádoby. Kdyby mu dali anci, byl by připraven bojovat holýma rukama i nohama. Sluhové ho vak přitlačili dolů, take měl kolena u brady. Přestoe by asi bojoval velmi odhodlaně, z této pozice se nedokázal dostat bez cizí pomoci, kterou mu vak nikdo nehodlal nabídnout.

Valko vykřikl: “Jsi zvíře! Jsi příli hloupý na to, abys bojoval o svoje místo mezi mui. Zemře jako zvíře!”

Mladík začal vydávat zuřivé vrčení a neartikulované skřeky. Hosté na slavnosti se smáli, protoe při jeho nemohoucnosti bylo jeho marné snaení i zuřivost komické. Valko dal znamení a slouící začali na mladíka nalévat vědra vody. Plival a řval a smích v místnosti se stupňoval.

“Za starých časů,” prohlásil Valko, “se povaovalo za zábavné umístit slabocha do studené vody a pak ji pomalu přivést k varu. Dnes u nepotřebujeme ádný oheň, protoe existují prostředky, které toté udělají bez áru.” Dal pokyn a dva slouící vyprázdnili obsah dvou vaků do vody. Pak o krok ustoupili.

Činidla začala reagovat a voda zabublala. Zoufalý mladíkův křik se ze zuřivého rychle změnil v trýznivý. Něco ze směsi vycáklo na sluhu stojícího příli blízko a on si bolestí rozdrápal oči.

Hosté se začali nekontrolovatelně smát. Čím hlasitěji vězeň ječel, tím víc hosté propadali záchvatům veselosti. Mládenec si plíchl tekutinu na ramena, krk a tvář a začaly se mu tvořit puchýře a červeno-oranové rány.

Ječení trvalo přiblině čtvrt hodiny, a kdy byl vězeň na pokraji smrti, Valko viděl, jak se hosté zvedají ze sedadel a lačně přihlíejí. Valkovi bylo jasné, e jsou eny připraveny, řada z nich si přejíděla rukama po celém těle. Spousta muů zřetelně dávala najevo svoje choutky.

Matka měla pravdu. Jedna smrt připravená ve správnou chvíli byla účinnějí ne občasné zabíjení, které se při takových událostech obvykle předvádělo. Sledovat půl tuctu podřadných, jak je ulapávají zvířata či ere vyhladovělý zarkis, představovalo příliné rozptylování pozornosti, ale jedna, umělecky zinscenovaná smrt přinesla intenzivní proitek.

Valko dal znamení sluhovi. “Zeptej se dcery lorda Makary, jestli by se ke mně nepřipojila.” Sluha odběhl k určené dívce a něco jí eptal. Otočila hlavu a oči se jí hladově rozzářily, zatímco rukama svírala látku svých atů. Valko věděl, e kdyby si přál, dovolila by mu vzít si ji přímo teď, před zraky shromáděné společnosti.

Několik sadharinských lordů opustilo čelo tabule a stálo těsně u en, s nimi budou dnes v noci spát. Valko zauvaoval, kolik se objeví prohláení, a jak roky půjdou, kolik synů dorazí na hrady jako výsledek páření dnení noci. Jen Valko, jeho matka a hrstka sadharinských jezdců věděla, e kadé spojení je řízeno kouzelnicemi krve a e kadé dítě, které se dnes počne a které přeije skrývání, se stane sluhou Bílého.

Pro Valka bylo těké myslet na Bílého, kdy byl v tu chvíli lapen krví a choutkami. Usmál se, kdy mladík naposledy vydechl, a prohlásil: “Slaboch.”

Matka mu poeptala: “On se nepokouel přejít přes území Camareenu, synu. Snail se dostat do tohoto hradu. Byl to Arukův syn. Byl to tvůj bratr.”

Valko cítil, jak v něm narůstá podivný chlad, a hlava se mu zatočila. Jeho oči se střetly s matčinými a v tu chvíli se cítil tak zmateně, e nevěděl, jestli se dokáe udret, aby ji neudeřil. Přesto ho její jemný dotek dokázal uklidnit. “Kdybys udělal cokoliv jiného, ne jsi udělal, jevil by ses svým hostům osudově slabý. Byl bys vem ukázal, e nejsi hoden vládnout Camareenu. Jen poznej cenu toho, co dělá. Právě jsi zahájil boj, synu, a bolest, kterou nyní cítí, se během nadcházejících let mnohokrát vrátí.” Hladila ho po tvářích, jako to dělávala, kdy byl malý. “Teď jdi,” zaeptala. “Odlo stranou vechny mylenky na bolest a trápení, na krev a smrt. Jdi, zploď dnes v noci mocného syna.”

Valko zahnal svůj zmatek, zvedl se od tabule a zjistil, e na něj dívka čeká u dveří vedoucích ze síně do jeho komnat. Poloil jí ruku kolem pasu a přitiskl k sobě, divoce, hladově a bez něností. Potom ji vzal za ruku a vedl ji do své lonice.

*

Večeře byla podivná. Pug seděl v čele stolu, Martuch naproti němu. Kolem nich se tie pohybovali Ipiliané v nezvyklých atech, beze slova pokládali nádobí a odnáeli je, plnili láhve a poháry.

Martuch trval na tom, aby takto večeřeli celý týden, ne odjedou. Říkal, e je to nejlepí způsob, jak si zvyknout na ve dasatské.

“To jídlo není přesně takové, jaké budete jíst na Kosridi, ale blíí se mu. A to tak, e kdy vám předloí běné jídlo, nebudete reagovat zbrkle. Ti, co vás obsluhují, se chovají jako podřadní, tak je sledujte. Téměř určitě nikdy nebudete sedět u stolu, jako je tento, protoe takto večeří válečníci. Mui a eny jedí společně pouze kdy jsou sami, třeba po páření.”

Pug přikývl. Martuch byl vzorný učitel, pamatoval na milión podrobností z dasatského ivota. Pug si neuměl představit nikoho vhodnějího, kdo by je na výpravu připravil.

Celé týdny se učili jazyk a přesvědčivou historku. Jsou tři oetřovatelé, slouící Martuchovi, a mladý válečník Bek je syn vzdáleného lechtice z nií společnosti, který je právě na pouti do tekaranova města Omadrabaru. Co nebylo neobvyklé, zvlátě kdy se mladý válečník hodlal stát knězem smrti. Protoe v Omadrabaru se nacházel velký chrám Temného, v něm podle Martucha setrvával ivý bůh a z něho vycházela vekerá moc.

Pug si dělal starosti o Beka, přestoe Nakor tvrdil, e mladého válečníka uhlídá. Tady na Delecordii byl Bek jako úplně jiná bytost a Pug byl zvědavý, jaké změny přinese druhá úroveň reality. V mnoha směrech se z Beka stával Dasat. Stačilo mu jen jednou říci, co se od něho očekává, a on to bezchybně splnil.

Nakor u od prvopočátku naznačoval, e má podezření, jako by v Bekovi setrvávalo něco cizího, nebezpečného, moná i cosi, co mělo vztah k Bezejmennému. Ale moná tato temnota pocházela od dasatského Temného. Pug nesnáel, kdy tu bylo tolik neznámého. Přesto věřil, e přinejmením musí přeít. Jak by si jinak posílal zpátky ty vzkazy?

Velké obavy měl o Magnuse a Nakora, nebo byl hluboce přesvědčen, e jeho dohoda s Lims-Kragmou, kdy leel na pokraji smrti v její síni, nebyla planou hrozbou. e bude přihlíet, jak vichni, které miluje, včetně jeho dětí, umírají dříve ne on. Ale kadý den se modlil, aby tento den nebyl oním dnem, kdy ta bolest začne. Přiel ten čas, říkal si, kdy mu osud určil, e má na této ílené výpravě ztratit syna a Nakora?

Pug odsunul obavy stranou. Věděl, e starost o něco, co nemůe kontrolovat, je plýtváním jak mentální, tak emocionální energie. Vichni členové konkláve s plným vědomím souhlasili, e se vydají do nebezpečí a e při tom budou riskovat svůj ivot pro vyí dobro. Přestoe si toho byl Pug vědom, neumenilo to jeho obavy.

Martuch bude hrát rádce mladého Beka, válečníka, který je zavázán Bekovu smylenému otci. Dasatská spojenectví byla tak komplexní a ve skutečnosti tak víceúrovňová, e nikdo jiný ne cvičitel, který pracuje v Síni předků, nedokázal přesně odliit vechny zmiňované lordy, rodiny, klany či válečnické spolky.

Pug se v souvislosti s tím zeptal: “Martuchu, říkal jsi, e bude sadharinským jezdcem. Jsi jím doopravdy, nebo je to jen převlek?”

Starý válečník přikývl. “Jsem z toho spolku. Zjistíte, e mezi dasatskými válečníky je velmi respektovaný a e má dlouhou a slavnou historii. K jeho členům patří také řada těch, co sympatizují s naí věcí.” Natáhl se pro plod pomby, rozloupl jej palci a mocně se zakousl do tiplavé duniny. “Agenti Temného by nechtěli nic jiného, ne se tohle dozvědět, Pugu. Odhalit, e někdo ze Sadharinu sympatizuje s Bílým, by zaručilo naprostou likvidaci tohoto spolku. Tekarana ze vzdáleného Omadrabaru by asi nařídil celou oblast na Kosridi zničit, jen aby se ujistil, e “infekce” byla dočista vyhlazena. Tisíce by zemřely.”

“Bílý?” zeptal se Pug. “Kdo, nebo co je Bílý?”

“To je dlouhá historie,” odpověděl Martuch, “nebo spí řada dlouhých historek. Ale měli byste vědět, e ve ztraceném dávnověku existovaly dvě síly, které vládly celému vesmíru, Temný a Bílý.”

“Aha,” pravil Nakor. “Zlo a dobro.”

“Tak jim říkáte vy.” Martuch pokrčil rameny. “Stále zápasím s pojmy, i kdy jsem je přijal za své. Po celý ivot slýcháme, e “Bílý” je jakási bytost, jí je třeba se bát, nemoc v těle dasatské společnosti, a nejednou mě matka jako dítě ve skrývání straila, e kdy budu neposluný, půjdu k Bílému.”

Rozesmál se při té vzpomínce. “Co by si myslela nyní?” Poloil nů. “Bílý je organizace, ale je to také víra, vánivá naděje, e existence je něco víc, ne bezmylenkovité zabíjení a čistky. To, co byste povaovali za civilizované způsoby - hudba, umění, literatura - toho máme málo. Jsou to věci, které Ipiliané berou jako dar, a já mám podezření, e i lidé tak činí. Kdy jsem poprvé narazil na knihu, která nebyla náboenskou doktrínou či varovnou bajkou o moci Temného, jen stěí jsem mohl věřit vlastním očím. Jaká ílenost posedla někoho, e sedl a dal slova bez významu na papír pro zábavu druhých? A hudba, co není vojenskou písní či chrámovým hymnem. Podřadní mají své pracovní písně, ale hudba, která je určena pro potěení samotné? Podivné. Poslali mě sem, abych se tyto věci naučil, Pugu. Jeliko jsem Dasat, který s vámi dokáe nejlépe komunikovat, svěřili mi úkol, abych vás doprovázel.”

Znovu Puga začalo mučit podezření, e je tu jetě něco dalího, ne e jim Vordam jen nael průvodce. “Kdo tě poslal?”

Pug u tu otázku poloil u předtím a zase dostal tuté odpověď. “Hodně věcí se dozví, ale ne tuto a ne teď.” Martuch svým tónem nenechával nikoho na pochybách, e o tom nebudou dále diskutovat.

“Srozuměno,” kývl Pug. Doel k závěru, e nic, co se týká Dasatů, není jen napůl. Byli to ti nejnebezpečnějí smrtelníci, které kdy potkal. Nejen, e byli rychlejí ne lidé, zlomyslnějí ne trollové na lovu a stejně odvání jak nejstatečnějí tsurantí válečníci, ale jejich mysl se nedala označit jinak, ne jako vraedná. Smrt byla jejich odpovědí na větinu společenských problémů a Puga udivovalo, jak taková společnost mohla vzniknout či přeít.

Připomněl si Nakorovy časté poznámky, e definice zla je ílenost, a pokud to byla pravda, Dasatové byli těmi nejílenějími bytostmi ve dvou vesmírech. Z toho, co mu řekla větkyně a co byl schopen si dát dohromady z Martuchových řečí, nebyla tato společnost vdycky taková. Nástup Temného boha Dasatů byl zahalen v dávnověku, zmaten mýtem a legendou, objevil se vak v jejich historii relativně pozdě. Do té doby byli stejní jako Ipiliané. Sloití, větinou mírumilovní a pracovití.

Pug dále pokračoval: “V naí historii je období známé jako Války Chaosu, kdy smrtelníci a nií bohové povstali proti vyím bohům. Pro nás je to období dávno ztraceno a víme o něm málo. Nástup Temného přiel po nějakém takovém konfliktu?”

“Ano,” potvrdil Martuch. “Říká se, e vítězové píí dějiny, a kněí smrti nedělají rozdíl mezi církevním zákonem a historií. Co se nás týká, dějinami jsou posvátné svitky Jeho Temnosti. O rozdílech vím jen díky ipiliackým záznamům, které se vrací zpátky před odchod Ipilianů z Omadrabaru.”

“Pokud čas dovolí, rád bych ty záznamy viděl.”

“Dovolí, a bylo by to moudré vyuití vaeho zbývajícího času.”

“Jak se přihodilo, e jsi přiel na Delecordii?”

“To je vyprávění na někdy jindy a měl by vám to říci někdo jiný. Ale o následující jsem ochoten se podělit: do doby před dvaceti pěti lety, počítáno dle vaeho času, jsem byl jako ostatní mladí dasattí válečníci. Přeil jsem skrývání, nael cestu do hradu svého otce a zabil ve zkoukové síni, abych si zaslouil své místo v jeho slubách. Přivítali mě v Sadharinu a dělal jsem ve, co kadý správný dasatský válečník. Lovil jsem děti při čistkách, zabíjel eny, které se snaily je chránit, pářil se s enami, se kterými to bylo politicky výhodné, a byl neustále připraven odpovědět na karanovo volání do zbraně. Dvakrát jsem pomáhal potlačit povstání, nebo aspoň tak je nazývali ti, co se snaili zničit své protivníky, a třikrát jsem slouil ve válečných taeních proti znepřáteleným vojenským spolkům. Na těle mám est těkých zranění a těch lehkých víc, ne dokáu spočítat. Nepochyboval jsem vak o své nadřazenosti. Přili synové a přeili, a já nael enu, co mě potěila dost na to, abych ji povolal do svého domu, kdy dorazil její syn. Měli jsme to, co byste nazvali “rodina”. Tento pojem v dasatské mysli neexistuje, ale takový jsem byl. astný mu se svojí rodinou ve svém světě. Potom se něco stalo a ivot, který jsem znal, se změnil. Nikdy u se na sebe nebudu moci dívat měřítky své rasy. A od té doby pracuji, abych změnil svůj lid.”

Zahleděl se do dálky, jako by vzpomínal. “Moje ena - manelka, kdy chcete - mi často připomíná, e jí chybím. Moji synové při vládnutí naí malé usedlosti odvádějí slunou práci a ijeme v čase relativního míru.” Poloil slupku z ovoce, které právě dojedl, a otřel si ruce do ubrousku. “V dasatském království je ve, jak má být,” dodal hořce. “Jediní lidé, kteří mají umřít, jsou ti nevinní.”

Pug nic neříkal.

Martuch se zachichotal. “Víte, e v dasatském jazyce neexistuje slovo pro “nevinný”? Nejblií, co máme, je “nezakrvácený”, znamená to “někdo, kdo má jetě vzít ivot”.” Potřásl hlavou, kdy se natahoval pro pohár vína. “Abyste měli nevinnost, musíte vysvětlit pojem “vina”. To je dalí slovo, které nemáme. My mluvíme o “odpovědnosti”. Myslím, e je to proto, e vina je u mrtvá

uvnitř.” Vstal. “Omluvte mě. Vypil jsem toho příli mnoho.” Otočil se na Puga. “Archiv je na této ulici, kdy vyjde, tak vlevo. Vypadá stejně jako ostatní budovy, nad vchodem vak visí modrý prapor s bílým kruhem. Bě tam a oni ti ukáí, cokoliv si bude přát vidět. Vrátím se zítra pozdě odpoledne. Přeji vám dobrou noc.” A s těmi slovy odeel.

Magnus se obrátil na otce. “Divné.”

“Ano, velmi,” přisvědčil Pug. “Z dasatského pohledu

“

“Jste slabí a zaslouíte smrt,” dokončil sue Bek.

“Můj otec je stěí slabý,” namítl Magnus. “Nikdo z nás není.”

“Nemám na mysli tebe a tvého otce,” pravil mladý bojovník. “Mám na mysli lidi. Jste slabí a zaslouíte smrt.”

Pug zaznamenal, e Bek mluví o lidech jako “vy” a ne jako “my”. Podíval se na Nakora, který lehce zavrtěl hlavou.

“Otče,” prohlásil Magnus, “myslím, e si půjdu lehnout. Chci před spaním chvíli meditovat.”

Pug souhlasil a mladí mág opustil místnost. Slouící stáli a čekali. Pug si uvědomil, e neodejdou, dokud u tabule nebude prázdno. Dal znamení Nakorovi, který navrhl: “Beku, pojďme se projít.”

Ralan Bek čiperně vstal. “Dobře. Rád se procházím v tomto městě. Je tady tolik zajímavých věcí k vidění, Nakore.”

Pug s Nakorem vstali a následovali Beka ven ze dveří do časného večerního vzduchu. Pug se zhluboka nadechl. “Hádám, e jsme se úplně přizpůsobili, protoe teď je to cítit stejně jako vzduch v Krondoru či v Keshi.”

“Lépe,” dodal Nakor. “Není tak zakouřený a smradlavý.”

Kráčeli ulicí a Pug poznamenal: “Podle veho, co vidím, mají Ipiliané lepí vkus ne lidé.”

“Ano,” potvrdil Bek. “Toto je velmi pěkné město. Mohla by to být legrace dívat se, jak hoří.”

“Asi ne,” řekl Nakor rychle. “Oheň jako oheň, je to stejné.”

“Ale představ si, o kolik by byl ten oheň větí, Nakore.”

Pug zaeptal: “Moná je v něm trochu z Prandura?” Odkazoval tak na boha ohně, známého jako “Spalovač měst”.

Nakor se zachechtal. “Beku, chtěl bys vidět něco nového? Něco úasného?”

“Ano, Nakore, chtěl bych. Toto je velmi zajímavé místo, zajímavějí ne větina, ve kterých jsem byl. Nedávno jsem se ale při tom vem sezení a mluvení začal nudit.”

Pug se podíval na Nakora, který mu pokynul, aby počkal. “Archivy můe jít navtívit zítra. Tohle je něco, co bys měl taky vidět.” li městem a zdvořile kývnutím hlavy zdravili obyvatele, které míjeli. Dostávalo se jim jen občasných udivených pohledů. Oba, Martuch i Kastor, se zmínili, e návtěvníci z jiných světů jsou na tomto světě raritou. Doli k východní bráně města a Nakor ukázal. “Nahoře na tom kopci.”

“Co jsi nám to chtěl ukázat?” zajímal se Pug.

“Počkejte,” odvětil malý hráč s potěeným zábleskem v očích.

Vyplhali na kopec a pak Pug s Bekem spatřili to, co jim Nakor chtěl ukázat. Ve velké vzdálenosti se od východu zvedala mihotavá čára, stoupala na noční obloze a ztrácela se v dálce.

“Co je to?” zeptal se Bek.

“Hvězdný most,” odpověděl Nakor. “Martuch mi říkal, e ho moná za jasné noci uvidíme. To město tam je Desoctia a Ipiliané most pouívají k cestování na svět zvaný Jasmadine. Bylo mi řečeno, e je to stejná magie, jakou pouijeme k cestování mezi dasatskými světy my.”

“Jak daleko je to město?” otázal se Pug.

“Asi dvě stě mil vzdunou čarou.”

“Pak ten most musí být hodně velký,” usoudil Bek.

“Nebo hodně jasný,” podotkl Pug.

Nějakou dobu stáli tie a jen se dívali na vzdálené mihotání světelného mostu, který by je měl přenést do jiného království reality.

XIX

Kosridi

Martuch zvedl ruku.

Vichni k němu obrátili zrak. Čtyři lidé a jeden dasatský válečník stáli uprostřed velké klenuté místnosti, na místě, které mohl Pug povaovat za srovnatelné s jeho Akademií ve Hvězdně, kde se dalo studovat a vzdělávat se. Během posledních několika dní tady u byl, stejně jako v archivu, a snail se dozvědět o Dasatech co nejvíc - čeho bylo v podstatě velmi málo, jeliko se zřejmě ipiliacké dějiny zabývaly osudem Ipilianů, a kdy přili na Delecordii.

To málo, co přečetl, nebylo povzbudivé, jeliko ipiliacký pohled na Dasaty jako celek byl přesně takový, jaký by člověk očekával od poraeného národa, který popisuje své utiskovatele. I přesto měl Pug pocit, e pro přípravu na tuto neuvěřitelnou cestu udělali maximum.

Klenutá místnost byla síní vyuívanou pro schůze a společenská setkání, a jak mu sdělil ipiliacký kouzelník, který měl na starosti tuto fázi přesunu do druhé říe, byla dostatečně velká, aby mohli mít soukromí a nebudili pozornost. Pug, Magnus a Nakor dychtivě naslouchali kouzelníkovi, kdy jim popisoval, co udělá, aby jim na jejich výpravě pomohl. Pug vak cítil, e ani jemu není pouité tajemné umění zcela jasné.

“Za chvíli začne přechod,” oznámil Martuch. “Jestli budete mít těstí, nic podobného jste dosud nezaili. Uskutečnil jsem ten přechod u tucetkrát a pokadé jsem si přísahal, e je to naposledy. Jste připraveni?”

Pug stál a drel Nakora za ruce, a ten zase drel Beka. Vedle Puga z druhé strany stál Magnus a jednu ruku měl propletenou mezi paemi svého otce a druhou mezi Martuchovými. Martuch je předtím varoval, e budou přeneseni říí, o ní mluvil jako o “edé”, a e vechny jejich smysly při tom budou zmatené. Přechod potrvá krátce a oni budou mít pocit, e se zastavil čas.

Ipiliacký kouzelník, který byl povolán, aby na tento přechod dohlédl, si dal také hodně záleet, aby Puga, Nakora a Magnuse varoval, co mají čekat. Bekovi to bylo jedno a na varování nehleděl. Vypadal nadeně, e konečně putuje na “dalí místo”.

Pug se zhluboka nadechl a pak prohlásil: “Připraveni.”

Martuch jednou kývl na kouzelníka a ten zvedl nad hlavu svoji hůl, aby dokončil kouzlo, které začal provádět před necelou hodinou.

Najednou místnost kolem nich zmizela. Pug se pokusil nadechnout. Věděl, e tu není ádný vzduch, nebo to místo poznal! Byl opět na půli cesty! Na toto místo ho vzal Macros Černý, kdy ke konci Trhlinové války zavřel první tsuranskou trhlinu. Věděl přesně, proč ho Martuch varoval. Pug rozprostřel svoji mysl a rychle před svými společníky zvedl tít, stejně jako jeho kdysi chránil Macros.

Otče, dostihly Puga Magnusovy mylenky. Kde to jsme?

Jsme v prostoru mezi okamiky, synu. Jsme v pralátce vesmíru, mezi prameny, které Nakor nazývá “látkou”, jsme v absolutní prázdnotě.

“Můe mluvit,” upozornil ho Nakor. “I kdy nic nevidím.”

Pug a ostatní se náhle objevili a Martuch se ozval: “Jak

?”

“U jsem tady byl,” vysvětlil Pug. Obrátil se na Magnuse. “Vzal mě sem tvůj dědeček. Tohle je říe prázdnoty, kde bohové bojovali ve Válkách Chaosu.”

“Nikdy to jetě netrvalo tak dlouho

” stěoval si Martuch.

“Moná je to proto, e je nás pět,” navrhl Bek, zjevně fascinován, e za nimi opravdu nezůstává vůbec nic. Prázdnota byla dalekosáhlou nicotou. ádné světlo, ádný zvuk, ádné vnímání.

“Děkuji ti za ochranu, Pugu,” pravil Martuch. “Přechod je vdy studený a bolestivý.”

“A dorazíme, nebude to příjemné,” odvětil mág. A jako na potvrzení jeho slov se přechod do druhé reality zkroutil. Zaívali pocit, jako by se jim mysl a tělo trhaly na malinkaté kousíčky. Jak to Puga vtahovalo do dasatského světa, něco se mihlo mimo jeho zorný úhel. Pokusil se ten pohyb sledovat, ale jeho tělo bylo vytreno z prázdnoty, a on náhle stál na kamenné podlaze v místnosti z černého kamene. Byl na Kosridi.

*

Pug cítil, jak mu bolest probíhá nahoru a dolů kadičkým nervem těla. Stál a lapal po dechu jako po dlouhém běhu. Byli tam vichni a dreli se za ruce stejně jako na Delecordii.

Kdy se Pug uvolnil z Nakorových a Magnusových paí, trochu se zapotácel. “Bylo tam

” začal.

“Co?” zeptal se Nakor a tvářil se neobvykle starostlivě.

“Něco

” dopověděl Pug. “Řeknu vám to později.”

Soustředil se na své okolí a musel několikrát zamrkat, jako by měl něco s očima. Pak si uvědomil, e mnohem víc ne na Delecordii vidí věci, které lidská mysl není schopna vidět. Odstíny barev a pulsující energie byly vude. Místnost, v ní se zhmotnili, byla obloena černým kamenem, se kterým u se Pug setkal na Delecordii. Tady vak jakákoliv změna měla za následek mihotání barev. Výsledek byl téměř omračující.

Pak si uvědomil, e nejsou sami. V místnosti čekaly dvě osoby, mu a ena. Pug mohl tu enu popsat jediným slovem - královská. Vysoké obočí a rovný nos jí navzdory cizím rysům dodávaly okouzlující vzhled. Tvar očí byl téměř kočičí a rty měla plné.

Mu byl oblečen ve válečnické zbroji. Cosi v jeho tváři vak Pugovi říkalo, e jde o mladíka. ena se podívala na Magnuse a lehce povytáhla obočí, kdy prohlásila: “Tenhle vypadá skoro jako Dasat, synu. Je dokonce hezký. koda, e není válečník.”

Pug se podíval na svého syna a uvědomil si, e na něm lpí zvlátní kouzlo. Viděl stejně tak Magnuse, jeho znal, jako i Magnuse, který vypadal dasatsky. Jako by ty dva obrazy byly poloeny přes sebe. Usoudil, e Magnusova výka, jeho tíhlé rysy a dlouhý nos budou odpovídat parametrům krásy tohoto národa.

Mladý mu předstoupil a představil se: “Jsem lord Valko. Toto je můj domov. Jste vítáni. I kdy přiznávám, e mám co dělat, abych vás nezabil. Na cizích bytostech je cosi, co mě uráí. Budu se snait svůj odpor ovládat.”

Pug se podíval na Martucha, který mu vysvětlil: “Povauj to za nejvlídnějí přijetí, jakého se ti kdy dostane v dasatském obydlí, příteli.” Obrátil se na Valka. “Jsem Martuch, lord ze Setwaly. Jedu se Sadharinem.”

“Buď vítán, rytíři Sadharinu!” zvolal Valko, co bylo dle Puga opravdové vřelé přijetí. Rytíři se objali, rituálně se poplácali po zádech a při podání rukou uchopili jeden druhého za zápěstí. Pak mladý hradní pán spočinul pohledem na Bekovi.

Ralan Bek stál s hlavou sklopenou a vzhlíel zpod hustého černého obočí. Oči mu plály jako uhlíky odráející světlo plamene a výraz jeho tváře se dal označit pouze jako hladový. “Martuchu, můu ho zabít?” zeptal se.

Bek byl oblečen jako dasatsky válečník a ve své roli se nael. Martuch zavrtěl hlavou. “Je to ná hostitel, Beku.”

Ralan zařval, jako by celý ivot byl zvyklý říkat ta slova: “Já jsem Bek! Slouím Martuchovi ze Setwaly a jedu se Sadharinem!” Zazubil se jako přitroublý vlk a ukázal na Valka. “Můj pán říká, e tě nesmím zabít, a ani se nesmím zmocnit eny stojící za tebou. Budu ctít jeho přání a kontrolovat svoji touhu.”

“Je to blázen?” zeptal se Valko.

Jeho matka se zachichotala. “Schází mu způsoby, ale roli mladého dasatského válečníka hraje dobře.” Poplácala Valka po rameni. “Větina mladých muů ve skrývání mě za učitele neměla. Jeho chování dobře poslouí těmto

osobám.”

Pug chápal její volbu slov. Dasatové znamenalo “lidé”, ale slovo, které uila, bylo neurčité. Ani podřadní, ale zcela určitě ne Dasatové.

“Je hluboká noc,” oznámil Valko. “Potřebujete si odpočinout?”

“Ne,” odpověděl Martuch, “ale potřebujeme informace. V sázce je teď mnohem víc, ne jsme si představovali.”

Pug měl za to, e je za tím talnoy. ádná dalí diskuse o tom stvoření zatím neproběhla, a kdy se pokusil tento námět znovu otevřít, byl odmítnut.

“Přesuneme se do soukromé komnaty, kde můeme probrat ve, co je třeba upřesnit,” prohlásila ena.

Valko vypadal neklidně. Puga udivilo, jak rychle se on sám naučil číst z výrazu dasatské tváře. Věděl, e za to částečně můe jejich výcvik na Delecordii, ale zbytek byl výsledkem dovedných kouzel, která pouil ipiliacký kouzelník.

Mladý lord z Camareenu vysvětloval: “To jen, e

vypadají jako podřadní, a přesto se k nim musím chovat jako k hostům!”

Řekl to tak, e Pug okamitě postřehl uráku, která v tom byla skryta. Ale mladíkova matka odpověděla: “A tě zevnějek neklame. Vechny tyto

osoby vládnou velkou mocí, jinak by tu nebyly. Kadý z nich je silnějí ne ten nejmocnějí kněz smrti. Pamatuj si to.”

Ani by Valko jetě něco řekl, otočil se a vykročil, jako by očekával, e vichni bez řečí půjdou za ním. Pug mrkl na Martucha, který naznačil, e ho bude s Bekem následovat a nakonec e půjde paní hradu. Pug pochopil, e jde o příkaz, kterým se začínají přizpůsobovat své roli v této společnosti.

Pug se v duchu pomodlil ke vem moným bohům, kteří by ho mohli vyslyet, aby pokud mono vichni tuto cestu přeili.

*

Nic, co dělali na Delecordii, nepřipravilo Puga a jeho společníky na to, co je čekalo na Kosridi. Dokonce i v relativním bezpečí hradu lorda Valka je cizí rysy této reality téměř zahlcovaly. Pug přejel rukou po stole a asl, co cítil pod konečky prstů. Bylo to dřevo skoro jako kadé jiné. Bylo tmavé, hustě ilkované, jaké by si mohl vybrat i výrobce nábytku u nich doma v Midkemii, ale nebylo to dřevo v pravém slova smyslu. Jako by lo o ivou věc, která měla stejný účel jako strom v této říi. Rovně tak i kameny díky svým tmavým skvrnám trochu připomínaly ulu a ivce, tady vak byla v kameni navíc zachycena energie, jako kdyby jejich tvorba hluboko pod plátěm tohoto světa jetě úplně neskončila. A dychtilo to po dalí energii. Kdy se Pug dotkl stolu, cítil, jak mu ji to přes konečky prstů chce z těla vysát.

“Úasné,” zaeptal. Čekali v komnatě, kterou jim stranou přidělil lord Valko a jeho matka.

“Ano, reagoval jsem naprosto stejně, kdy jsem na Delecordii přiel poprvé,” potvrdil Martuch. “Kdy jsem prostřednictvím Síně navtívil svůj první svět, nemohl jsem se skoro ani hnout, jak jsem jím byl unesen. Z naeho pohledu, Pugu, je tvoje realita příerně jasná a horká. Kdy nemá schopnost se koncentrovat, je toho a příli. Je to jako naslouchat jednomu rozhovoru v rozlehlé síni plné mluvících lidí. V první řadě toho můe docílit jen soustředěním, pak je to snazí.”

“Martuchu,” ozval se Nakor. “Proč by chtěl někdo z tohoto světa vtrhnout do první roviny?”

“Proč osoby, lidé nebo národy dělají něco, co je dle naeho mínění ílené?” Pokrčil rameny. “Mají svoje důvody. Proto jste tady? Máte strach z invaze Dasatů na vá svět?”

“Moná,” připustil Pug. “Tato obava nás částečně ene dopředu. Stejně tak můeme brzy zjistit, e se mýlíme a e vae rasa ná svět neohrouje.”

“Snad nastal čas na trochu otevřenějí rozhovor,” usoudil dasatský válečník. Seděl na stoličce stále jetě ve zbroji, zatímco ostatní posedávali na dvojici pohovek přecpaných poltáři. Bek seděl a díval se z okna, jako by se nemohl nabait výhledu. Pug jeho okouzlení chápal. Měnící se odstíny noci, kdy nastával den, předváděly nekonečnou hru energií, která byla uklidňující pro oči. I ten nejdrobnějí detail této říe dokázal nastartovat obrazotvornost. U předtím se Pug přistihl, jak je tím výhledem zhypnotizován. Svým cizím způsobem to bylo krásné, ale Pug si musel stále připomínat, e jejich přizpůsobení se dasatské rovině existence je jen iluze a e i ta nejběnějí věc, se kterou se setkají, můe být nebezpečná, ba dokonce vraedná. Pug se znovu vrátil k Martuchovi. “To bych uvítal.”

“Za prvé,” pokračoval Martuch, “se nesmíte na naem světě zmiňovat o talnoyovi, dokud nepotkáte Zahradníka.”

“Zahradníka?” podivil se Magnus. “To je jméno nebo titul? Na naem světě to slovo znamená ten, kdo pečuje

o rostliny v zahradě.”

“Tady je to toté,” řekl Martuch. “Tím jménem ho označujeme, aby ostatní nemohli poznat, o koho ve skutečnosti jde.”

“Kdo to tedy je?” el Nakor k jádru věci.

“Je to ná vůdce. Lepí označení nemáme, ale raději bych o něm neměl povídat já, ale Narueen. Ona ho potkala. Já ne.”

“On je vá vůdce, ale ty ses s ním nepotkal?”

“Je to sloité. Celá léta ili mezi Dasaty ti, kteří se nedokázali přimět, aby přijali učení Jeho Temnosti jako celek znalostí. Mám za to, e i mezi vaimi lidmi jsou ti, co zpochybňují autoritu a kritizují konvenci.”

“Přesně tak,” potvrdil Pug, dívaje se na syna. “Pravidelně se to objevuje ke konci dětství. Zeptej se kteréhokoliv z lidských rodičů.”

Magnus se pousmál. Jako dítě býval svéhlavý jako jeho matka, a kdy ho otec začal učit, bývalo mezi nimi hodně hádek, ne Magnus nakonec uznal otcovu moudrost i znalosti.

“My nemáme dětství jako vy,” uzavřel Martuch, “take vyjdu z toho, e chápe, co tím myslím. Ti, kteří zpochybňují učení Temného, jsou odsouzeni k smrti. Proto se ti, co mají pochyby, rychle naučí být zticha. Dlouho dobu vak v naí společnosti existovaly frakce, Sesterstvo kouzelnic krve z nich bylo tou

“nejznámějí” či “nejhanebnějí”, takovými slovy bychom je nazvali v naem jazyce. Celá staletí soupeřily s kněími smrti, kadý z nich měl vliv na něco jiného. Existovala rovnováha. Pak se větci a kněí začali sesterstva obávat a s poehnáním tekarany je označili za odpadlíky. Honili je a ničili. Několik jich uniklo a udrelo starobylou tradici při ivotě. Teď se opět mezi námi objevily, přestoe pro větinu z nás jsou to bytosti mytické a legendární. A pak tady existují mui jako já, kteří neměli důvod zajímat se o uspořádání, ale kteří se přesto ptají.” Martuch se vyklonil vedle Beka z okna. “Pro vás je toto cizí místo, přátelé, ale pro mě je to domov. Ve je tady, jak má být

podivné a exotické. Ale i kdy je to můj domov, cítil jsem, e je něco patně, e něco není v rovnováze. Náhoda ze mne udělala to, co jsem dnes.”

Martuch se vrátil ke své idli a posadil se. “Viděl jsem světy na první rovině reality, Pugu. Viděl jsem mue, jak bezmylenkovitě zalápnou hmyz, moná ze zvyku nebo z hluboko zakořeněného hnusu k havěti. Tak vám asi můu nejlépe přiblíit, jak my, dasattí mui, reagujeme, kdy spatříme děti. Kdy jsem poprvé viděl mue a eny jiné rasy, jak pečují o své děti, drí je, jdou přes přeplněné tritě a vedou je za malinké ručičky, stěí jsem mohl uvěřit svým smyslům. Nevím, jestli to dokáu vysvětlit, ale bylo to pro mě stejně odpudivé jako kadá zvrácenost prováděná na veřejnosti, kterou si dokáete představit. Matku, která peskuje své dítě za potulování se v davu, tu bych dokázal pochopit, nebo nae matky nás během skrývání brání zuby nehty.” Odmlčel se. “Ale kdy vidím otce, jak zvedá své dítě, jen aby je rozesmál

” Vzdychl si. “Trápí mě to víc, ne si vůbec umíte představit. A jsem z toho nemocný. Myslím, e byste to asi pochopili, kdyby vás náhle magie přenesla na místo, kde byste přihlíeli čistce. Vidět dospělé mue ve zbroji, jak jedou nocí na koních, řítí se křovím v lesích, útočí na tábory vyděených dětí a rozzuřených matek, z nich se jich spousta vrhá na pičky kopí a noů, aby svým mláďatům poskytla nepatrnou anci na přeití. No, a celou dobu se ti válečníci smějí a ertují, zatímco nemluvňata umírají

Při tom pohledu byste cítili toté, co cítím já, kdy vidím mue líbat dítě na tvář. A přesto jsem hluboko v srdci věděl, e to patné není v tom otci a dítěti, ale ve mně a v mé rase.”

“Jak jsi dospěl k tomuto názoru?” zajímal se Nakor. “A jak ses poprvé dostal na první kruh reality?”

Martuch se s úsměvem podíval na Nakora. “Vechno má svůj čas, příteli.” Opět se zvedl a začal přecházet, jako by si snail uspořádat mylenky. “Poprvé jsem pocítil tu patnost, jak jí říkám, během velké čistky. Jezdci Sadharinu se doslechli, e jeden cvičitel - vlastně obchodník - při západu slunce zahlédl kouř v hlubokých lesích jen půl dne jízdy od tohoto hradu. Východním směrem odsud začínají hory řadou úpatí a v té oblasti je mnoho jeskyní a starých dolů. Ani pro dobře organizované síly by nebylo moné vechny za rok prozkoumat, nato najít stěhující se tábor en a mláďat. Vyjeli jsme při západu slunce, abychom mohli napadnout tábor uprostřed noci, a ne jsme k táboru dojeli, ucítili jsme ve vzduchu kouř a uslyeli tiché zvuky matek, jak broukají svým mláďatům. Naplnilo nás to chutí po krvi a nepřáli jsme si nic jiného, ne tyto věci rozpráit, rozsekat a rozdupat kopyty naich varninů. Jedna ena musela být vzhůru, protoe ne jsme vtrhli do tábora, zaslechli jsme varovný křik. Nae eny jsou chytré a nebezpečné, kdy chrání svá mláďata. Několik jich stáhlo válečníky ze sedla holýma rukama a umřelo, jen aby zajistilo svým dětem bezpečí. Jednomu válečníkovi jakási ena rozervala hrdlo svými zuby. Zabil jsem tu noc tři eny, abych pomohl jednomu z mých jezdeckých bratrů znovu získat svého oře, a kdy nasedl, byl tábor prázdný. Nocí se nesl křik a řev. Naříkání dětí umlčovaly zvuky mečů sekajících do masa vude kolem mě v temnotě. Cítil jsem, jak mi krev buí ve spáncích, a ztěka jsem dýchal. Je to stejný pocit, jaký máme, kdy se chystáme k páření. V mé mysli jsou ty rozkoe rovnocenné, dělat lásku či brát ji. Jel jsem na oři podrostem kolem tábora, a kdy jsem vjel do křoví, cosi jsem ucítil. Podíval jsem se dolů a pod nízkou větví se krčila ena a drela v náručí svého mladého syna. Nikdy bych ji byl nespatřil, kdybych jel dál nebo kdybych se ve správném okamiku nepodíval dolů. Dostala by se za nás a díky náhodě by se dokázala dostat na svobodu a do bezpečí.”

Martuch přestal přecházet a zahleděl se na Puga. “Pak se stala neuvěřitelná věc. Rozpřáhl jsem se mečem a chystal se zabít nejprve tu enu - ona byla nebezpečí - a pak chlapce. Ale místo aby skočila a zachránila tak své dítě, přivinula je těsněji k hrudi a podívala se mi přímo do očí, Pugu. Hleděla na mě a řekla

“prosím”.”

“Mám zato, e to bylo

nečekané,” poznamenal Pug.

“Nepředvídatelné,” opravil ho Martuch a usedl znovu na stoličku. ““Prosím” je slovo, které Dasatové zřídkakdy slyí, a na frázi podřadných “prosím, račte, pane”, nebo kdy válečník či kněz říká “to bych si vyprosil”, ale jako naléhavá prosba, ne, to není ná způsob. Jene něco v očích té eny

v těch očích byla síla a moc. To nebyla prosba slabé eny, ale ádost o cosi hlubího, ne je bezmylenkovité zabíjení.”

“Co jsi udělal?” zeptal se Magnus.

“Nechal jsem je jít,” odpověděl Martuch. “Zvedl jsem meč a odjel.”

“Neumím si představit, jaký to asi musí být pocit,” poznamenal Pug.

“Stěí si to umím představit já sám,” souhlasil Martuch. “Jel jsem za ostatními, a ne nastal rozbřesk, třináct en a dvacet cizích dětí bylo zmasakrováno. Cestou zpátky do velké síně Sadharinu se ostatní jezdci smáli a ertovali, ale já se drel zpátky. Neměl jsem pocit úspěchu ani hrdosti. V té chvíli jsem si uvědomil, e jsem se změnil a e není co oslavovat, kdy jsou poraeni ti, kdo jsou méně schopní se bránit. ena s noem se nemá podceňovat, ale já byl na hřbetě vojensky vycvičeného varnina, v plné zbroji, měl jsem meč a dýku a u sedla válečný luk. Měl bych se cítit uspokojen, protoe jsem ji zabil? Měl bych mít pocit triumfu ze zabití dítěte, jeho jedinou zbraní jsou zuby a nehty?” Zavrtěl hlavou. “Ne, věděl jsem, e je něco straně patně. Ale jako mnozí jiní, kteří k tomuto názoru doli, jsem předpokládal, e je chyba ve mně, e jsem ztratil pravdu Jeho Temnosti. Proto jsem vyhledal kněze smrti, aby mi poradil.” Martuch se podíval na Puga a pousmál se. “Osud tomu chtěl, e jsem se dostal k mui jménem Juwon, knězi smrti, který zaujímá nejvyí hodnost mimo hlavní chrám, nejvyího kněze, který má při soudním rozhodování na starosti celou tuto oblast císařství. Poslechl si můj příběh a pak se mi svěřil, e stávající postup těch ve slubách Temného je, e kadý, kdo přichází s pochybnostmi, které jsem právě vyslovil, má být okamitě prověřen, vyslýchán a odsouzen k smrti. Měl jsem to těstí, e jsem se svěřil nejvýe postavenému prelátovi v oblasti, který zároveň tajně pracoval ve slubách Bílého. Vyslechl mě, poprosil, abych o té záleitosti mlčel, ale poádal mě, abych se vrátil. Během následujících měsíců jsme spolu mnohokrát sedávali celé hodiny, ne mě vzal stranou a řekl, e jsem povolán slouit Bílému. Ne mi toto odhalil, u jsem sám dospěl k závěru, e je v tom něco víc, ne pouhé zaváhání nad zabitím jedné eny a jednoho dítěte. Od té doby jsem vícekrát mluvil s ním, s Narueen a dalími moudrými mui a enami, s kněími, s kouzelnicemi krve a s ostatními. Začal jsem vidět mnohem víc, ne co mě jako chlapce naučili.” Martuch se naklonil dopředu. “Tak jsem začal slouit Bílému. A jetě víc, začal jsem Bílého milovat a nenávidět ve spojené s Jeho Temností.”

“Jak ses dostal na první rovinu reality?” zeptal se Nakor.

“Poslal mě Zahradník.”

“Proč?” zeptal se Pug.

“To on je v nejuím kontaktu s Bílým,” ozval se enský hlas ode dveří. “Nezkoumáme jeho rozkazy. Kdy nám řekne, abychom li do jiné reality, Martuch nebo já či někdo jiný, kdo slouí Bílému, jdeme.”

Pug se otočil a okamitě ztuhl a sklopil zrak k zemi. Magnus a Nakor ho ihned následovali.

“Rychleji,” napomenula je Narueen, kdy vstupovala do místnosti. “Jste nápadní, kdy zaváháte by jen o vteřinu. Nápadní podřadní jsou mrtví podřadní. Mějte na paměti, e oetřovatelé jsou uiteční, ale jsou také v opovrení kvůli tomu, e pomáhají.”

Pug stál bez hnutí a Narueen si la sednout na místo na pohovce, které právě uvolnil. “Sedni si vedle mě,” vyzvala ho. Pak se obrátila na ostatní. “Můete přestat hrát svoji roli. Bude to zřejmě vae poslední monost tak učinit a je toho tolik, co musíme prodiskutovat, ne odjedete.”

“U?” podivil se Pug.

“Ano,” potvrdila Narueen. “Dostala jsem vzkaz, e na Omadrabaru se asi odehrává něco neobvyklého. Ke dvoru Jeho Temnosti zavolali nejvyího kněze Juwona, a kdy povolávají kněze z vnějích oblastí, pak jde o důleitou schůzi.”

“Má nějakou představu proč?” zeptal se Martuch.

“Kdy umře nejvyí prelát a je potřeba pomazat jeho nástupce, je tento způsob svolání obvyklý. Ale o jeho nemoci nepadla ani zmínka. Kromě toho by takový rozkaz doprovázely zprávy o jeho nečekané smrti. V minulosti mohl shromádění svolat nejvyí prelát, aby oznámil novou doktrínu. Ale Juwon by o takovém teologickém pohybu v hierarchii církve věděl.” Lehce zavrtěla hlavou, co bylo velmi lidské gesto. “Ne, musí to být něco jiného.” Podívala se na Puga. “Stále se bojíme odhalení. Ale máme jednu výhodu. Sluhové Temného si nepřejí, aby lid věděl, e nejsme mýtem, e existujeme.”

“Kdy říká “my”,” zajímal se Pug, “myslí tím kouzelnice krve nebo Bílého?”

“Obojí,” odvětila, “protoe v mé mysli bylo Sesterstvo kouzelnic krve a Bílý toté po mnoho, mnoho let, dlouho předtím, ne jsme si uvědomily, e slouíme síle, která je protikladem Temného.”

“Martuch nám vyprávěl příběh o tom, jak uetřil enu a jejího syna. Zná ten příběh?” zeptal se Nakor.

Narueen přikývla a její výraz odhalil nejvíce emocí, které u ní kdy Pug viděl. “Znám ho dobře, protoe já byla ta ena a Valko byl ten chlapec, kterého jsem drela. Odváili jsme se na malou vzdálenost od jeskyní a vařili jsme. Zřejmě jsme nae ohně rozdělaly příli brzy. Děti byly podráděné, Valkovi se prořezávaly zuby a zlobil. Chladivý večerní vánek ho konejil.”

“Proč jsi jednodue řekla “prosím”?” zeptal se Magnus.

Povzdechla si. “Já vlastně ani nevím. Jakýsi instinkt mi napovídal, e v něm něco je. Byl to temperamentní válečník, takového mue si eny vybírají za otce svých dětí, a byl na vrcholu sil. Krev se v něm vařila a byl připraven zabíjet, ale bylo v něm

kdy jsem se na něj podívala, měl kolem očí pod obávanou přilbou cosi, a právě to mě přinutilo ho poádat, aby nás uetřil.”

“A tak se ivoty mění,” pravil Martuch. “Valko ten příběh nezná a já bych ocenil, kdybyste mu ho nevyprávěli. Dozví se ho dostatečně brzy, ale vy byste se měli dozvědět, e ná mladý lord z Camareenu právě tento týden nastoupil do úřadu. Pouhých est dní před vaím příchodem připravil o hlavu svého otce. Oslava jeho nástupu proběhla předevčírem v noci. Kdybyste dorazili v tu dobu, větina z vás by teď pravděpodobně byla mrtvá.”

“Často si při těchto malých ivotních náhodách říkám,” uvaoval Pug, “e kdy se něco jeví jen jako pouhá náhoda, tak se to nakonec ukáe být osudové.”

Nakor byl po celou dobu tohoto rozhovoru neobvykle zticha. Stačilo mu pozorovat a naslouchat. Sáhl do svého vaku a vytáhl pomeranč.

Pug vyvalil oči. “Jak jsi to udělal?”

Nakorův vudypřítomný vak měl v sobě malou permanentní obousměrnou trhlinu, která umoňovala, aby do ní sáhl a mohl sbírat pomeranče a jiné předměty ze stolů v obchodě s potravinami v Keshi. Pomocí ádné magie, kterou Pug znal, to tady nemohlo fungovat.

Nakor se jen zazubil. “Jiný vak. Vypadá stejně, ale není. Jen jsem do něj dal pár pomerančů. Tenhle je poslední.”

Zabořil palec do pomeranče a oloupal slupku. Potom se zakousl. Protáhl obličej a prohlásil: “Příerné. Hádám, e i nae chutě se změnily.” Vloil pomeranč zpátky do vaku a dokončil: “Raději bych se toho měl někde po cestě zbavit.”

“Ano,” souhlasil Martuch. Zvedl se a natáhl ruku. “Postarám se o to. Nerad bych vysvětloval knězi smrti, jak jsi přiel k ovoci z první roviny reality.”

Nakor předal ovoce a otočil se. Spatřil Beka, jak tie sedí a dívá se z okna. “Co je tam tak fascinujícího, Ralane?”

Ani by se Bek otočil, odpověděl: “Já jen, e se mi to tu opravdu líbí, Nakore. Chci tady zůstat.” Obrátil se a oči mu zářily nadením. “Chci, abys upravil to, cos mi udělal ten den před jeskyněmi, protoe myslím, e tady můu být

astný. Toto je dobré místo, Nakore. Můu zabíjet a přinutit lidi křičet, a vichni si myslí, e je to zábava.” Znovu se zahleděl z okna. “A je to nejkrásnějí místo, jaké jsem kdy viděl.”

Nakor el k oknu a vyhlédl ven. “Dnes je neobvykle jasno -”

Způsob, jakým mu klesl hlas, donutil Puga a ostatní, aby se na Nakora podívali. “Co je?” zeptal se Pug.

“Pojď sem,” vyzval ho Nakor.

Pug vyhlédl z okna vedle svých dvou společníků. Denní světlo Kosridi vyadovalo čas, aby si na ně člověk zvykl, jeliko podle midkemijských měřítek bylo poměrně ero. Pug vak zjistil, e kdy se jeho oči přizpůsobí mnohem irímu spektru, co Nakor označoval jako “barvy ultrafialové a infračervené”, uvidí podstatný rozdíl mezi nocí a dnem na tomto světě. Se sluncem nad hlavou viděl teplo i energii, a ve ostřeji ne ve dne. Ale i pak viděl mnohem lépe “dasatskýma očima”, jak nazýval svůj nový zrak, ne by si kdy uměl představit, e je vůbec moné. A pochopil, proč na Delecordii a ani tady neviděl určitá znamení. Vdy mu chvíli trvalo, ne začal vnímat energetické podpisy pouité na kameni nade dveřmi, označujících účel budovy.

Dnes bylo “jasno”, jeliko na obloze nebyly ádné mraky a svítilo slunce. Pug viděl převalující se obraz města pod hradem a oceán za ním. Pak ho zarazilo, e to, co vidí, je mu nějak povědomé.

“Byl jsem na takovém podobném místě jen jednou, dlouhá léta předtím, ne se princ Nicholas musel plavit za -” nedopověděl Nakor, protoe ho Pug přeruil. “To je Crydee,” pravil tie.

“Crydee to dost připomíná,” potvrdil Nakor.

Pug ukázal na jihozápad. “Tam je est sester.”

“Tak se těm ostrovům říká,” potvrdila Narueen.

“Jsme v Crydee,” rozhodl Pug. Znovu vyhlédl z okna a dopověděl: “To město je postaveno

no, je dasatské, má jednu řadu propojených budov jako druhou, stejné je to u Ipilianů, ale tamhleten kousek země vyčnívající na sever od přístavu

to je Dlouhý mys!”

“Co to znamená?” zajímal se Magnus.

Pug se otočil a sedl si na sedátko pod oknem vedle Beka, který stále hleděl ven. “Nevím. V určitém slova smyslu hádám, e jsme zase doma, jen jsme v rozdílné rovině reality.”

Pug se začal Narueena a Martucha vyptávat na zeměpis tohoto kraje a rychle dospěl k názoru, e Kosridi je Midkemie, jen v druhé rovině reality. Pug s otázkami pokračoval asi půl hodiny a pak se zeptal: “Proč by ve ostatní mělo být jiné, jen fyzické prostředí stejné?”

“Otázka pro filosofy,” navrhl Nakor. Zazubil se. “Ale já mám rád dobré otázky, stejně jako dobré odpovědi.”

“Tolik záhad,” vzdychl si Magnus.

“Zítra odjedeme vozem do města Kosridi,” rozhodl Martuch.

Pug v duchu umístil hlavní město tohoto světa zhruba tam, kde by bylo Hvězdno na Midkemii, a zeptal se: “Nebylo by rychlejí cestovat lodí?”

“Bylo,” odvětil Martuch, “kdyby vanuly příznivé větry. Ale v tomto ročním období bychom celou cestu pluli proti nim. Také je podél pobřeí řada nebezpečných míst. Nejsem námořník, take nevím, jak se správně říká skalám pod vodou, které nemůe vidět.”

“Útesy,” napověděl Pug, “v naem jazyce.”

“V kadém případě,” přidala se Narueen, “jakmile dojedeme do Ladsnawe, můeme si vzít rychlou loď přes Diamantové moře k řece, která protéká Kosridi.”

Pug to zváil a uvědomil si, e Hořké moře má na mapě zhruba tvar diamantu. “Take jak dlouho?” zeptal se.

“Tři týdny, kdy nenarazíme na potíe. U jsme vyslali vpřed rychlé posly, aby doručili zprávu o naem příjezdu, take po cestě kadou noc najdeme bezpečné útočitě.”

“Máme tolik dalích věcí k prodiskutování,” poznamenal Pug.

“Budeme mít čas. Na ve, co děláme, dohlíí Zahradník. Na cestě budete obklopeni hroznem lidí, kteří budou chránit vae tajemství, přestoe sami nebudou vědět, jaká tajemství to jsou. Hrajte svoji roli a ve bude v pořádku. Budeme mít čas, nadbytek času, věřte mi.”

Narueen vstala a ukázala na Magnuse. “Ty musí jít se mnou.”

Magnus chvíli vypadal, e bojuje mezi zvědavostí a přáním chovat se jako posluný sluha. Pak se zvedl, sklonil hlavu a vyel za Valkovou matkou. Pug se zahleděl na Martucha, který tam stál a nepatrně se usmíval. “Co to má znamenat?” zeptal se Pug.

“Dnes v noci s ním bude spát,” odvětil Martuch. “Pro Dasaty je velmi hezký. Mnoho en s ním bude chtít spát. Uvědomuji si, e vaim lidem se nae způsoby zdají drzé a bez

jak je to slovo, které vy lidé pouíváte, kdy vysvětlujete své nepatřičné chování?”

“Morálka?” navrhl Nakor.

“To je to slovo,” potvrdil Martuch. “My ádné takové slovo neznáme, kdy jde o mnoení.”

“Ale můe on

?”

“Nejsem odborník,” ohradil se Martuch, “ale věřím, e základy jsou v podstatě stejné. A i kdy je Narueen v některých radovánkách k neudrení, chce se také ujistit, e tvůj syn nezemře, dokud nedosáhneme naeho cíle. Nepřeháním. Je velmi hezký a mnoho en bude touit po jeho společnosti. A očekávám, e i pár muů. Pokud nepochopí svoji roli, jak musí poslouchat, kdy můe zdvořile odmítnout, nebo co má čekat, nikdy ho u moná neuvidíte.” Ukázal na Beka. “Stejně tak polu dnes v noci do jeho postele jednu podřadnou.” Ztiil hlas a dodal. “Myslím, e on nebude mít ádný problém přesvědčit dasatskou enu, e je válečník.”

“Já jsem enatý,” pospíil si rychle Pug.

Martuch se zasmál. “Nedělej si starosti, příteli Pugu. Podle dasatských měřítek jsi a příli malý a usedlý, abys přitahoval tento druh pozornosti.”

“Já mám rád dívky,” ozval se Nakor.

Martuch se rozesmál jetě víc, zavrtěl hlavou a vyel z místnosti.

XX

Zkouka oknem

Dé bičoval zemi.

est zuboených rytířů-poručíků z roldemského vojska se krčilo pod ubohým přístřekem z plachtoviny, který spěně vztyčili jako provizorní stan. Prelo bez ustání u tři dny a oni byli promrzlí na kost, bolely je nohy a nedokázali si vzpomenout, kdy naposledy spali.

Jakmile se po sráce s bardackou Pevností vrátili, obdrela jejich estice rozkazy, e se mají vydat po řece k Olaské bráně s první a třetí olaskou pěchotou a hlásit se u tábu generála Devreese. Plavba lodí proběhla v poklidu a chlapci byli plni úspěných dojmů.

Veteráni z první a třetí pěchoty s klidem snáeli nespoutaný optimismus chlapců. U se s ním setkali a věděli, e nepotrvá dlouho. Předevím starí serant Walenski, který velel první a třetí jednotce. Od svrení Kaparovy vlády před třemi lety byly obě jednotky zredukovány na polovinu normálního stavu. Od té doby fungovaly jako sloučená jednotka. Roldem si zřejmě při přidělování nových rekrutů ke staré olaské armádě dával na čas.

První a třetí jednotka dostaly rozkaz pomáhat při čitění hranice se Salmaterem. lo o chronický problém. Nejjinějí provincie Olaska se skládala ze shluku stovek ostrovů a byla domovem pirátů, paeráků, vyvrhelů vemoného druhu a taky vstupní bránou nájezdů do oblasti. Roldem se rozhodl předvést svoji sílu a varovat kadého v oblasti, kdo by snad zatouil a odváil se do jeho dvou nových provincií.

“Proč si museli vybrat období deů?” naříkal Jommy, jak tak seděl a třásl se pod plátnem. Vichni na sobě měli uniformy roldemské armády - tmavě modré tuniky, tmavě edé kalhoty a opásanou tabardu. Kadý dostal kuelovitou kovovou přilbu s nosním títkem. Ta Grandyho byla nejmení, co dokázali najít, a i tak mu jetě byla trochu velká.

“Aby se ujistili, e si ceníme vech moných zkueností?” navrhl Godfrey.

“No, aspoň e to není studený dé,” podotkl Tad.

“A díky deti nás aspoň netípou komáři,” utěoval je Grandy.

“Stále optimista,” zhodnotil Servan. Natáhl se a rozcuchal Grandymu mokré vlasy. “Je dobré, e tady přinejmením jednoho takového máme.”

“Jen bych rád, aby pro nás měli něco na práci,” povzdechl si Zane.

“Buď opatrný, co si přeje

” varoval ho Jommy. Ukázal palcem a vichni se podívali tím směrem. Po krátké stezce od generálova stanu stoupal serant Walenski k místu, kde se krčili tito nejmladí důstojníci.

Serant se před ně postavil a hodně pomalu zasalutoval, aby dal jasně najevo, co si myslí o těchto esti “dětech”, které mu byly svěřeny do péče. “Pokud byste vy, mladí gentlemani, byli tak laskaví, generál by vás rád na slovíčko.”

Jommy se vyhrabal zpod plachty, a zatímco vylézali i ostatní, pravil: “Nepředpokládám, e se ti potěstilo najít nám vhodný stan, nebo ano, serante?”

“Lituji, e to říkám, ale ne, pane,” odpověděl serant. Byl to malý mu s vysunutou bradou, který si pěstoval velký knír mířící do stran a na konci stočený. Vlasy měl jetě stále tmavé a v nich jen tolik edých pramenů, aby to prozradilo jeho věk. Byl vojákem v olaském vojsku u dvacet pět let, nejprve jako kaprál a pak serant, a měl malou trpělivost s mladími důstojníky, obzvlátě s chlapci, které vytáhli z univerzity. Dle jeho mínění je poslali, aby si hráli na vojáky, zatímco opravdoví mui bojovali a umírali. Snail se pohybovat těsně na hranici neposlunosti a inzultů, ani by opravdu poruil vojenský protokol, ale chlapci nepochybovali, e by raději těchto est poručíků viděl kdekoliv jinde ve vojsku, jen ne tady. “Lituji, e to říkám, ale provianák dosud nedostal ádné dalí zásoby z Opardumu

pane.”

Jommy po něm vrhl nedůvěřivý pohled. “No, děkuji za úsilí, serante. Jsem si jistý, e bylo heroické.”

“Děláme, co můeme, mladý pane. Nyní, pokud nevadí, generál vás očekává.”

Chlapci se plahočili dolů z blátivého kopce k velitelskému stanu. Kdy míjeli řadu vozů, Jommy se zastavil. “Serante, co je to tam naskládáno na druhém voze?”

Serant zailhal směrem k vozu. Konečně prohlásil: “Nue, skutečně mám za to, e je to hromada stanů, pane. Předpokládám, e nějaké dorazily a já to přehlédl.”

Jommy sledoval seranta, jak kolem něj kráčí ke vchodu do generálova stanu, a poznamenal: “Doufám, e nepřehlédne nepřítele, a dorazí.”

Generálův velitelský stan byl veliký pavilón, který ukrýval stůl se spoustou rozloených map, dvojici idlí z plátna a dřeva a jednoduchou matraci na spaní. Ve bylo mokré či promočené, podle toho, v které části stanu se předmět nacházel. “Příerné počasí, e?” podotkl generál.

“Pane,” souhlasil Jommy.

“Dostali jsme hláení o nějakých paerácích dole poblí místa, označeného na této mapě jako ostrov Falkane.” Ukázal na něj a est mladých důstojníků se shromádilo kolem stolu. “Jsem trochu v nesnázích. Také dolo hláení, e Salmater přichystal výpravu, která teď překračuje hranice někde v tomto sousedství. Musím tedy udret větinu první a třetí jednotky v klidu, ale chci, aby vae estice vzala oddíl dvaceti muů dolů na ten ostrov a zjistila, jestli jsou ty řeči pravdivé. Nechci po vás, abyste vyhledávali boj. Pohled na víc ne dva tucty vojáků by jim měl stačit, aby peláili pryč. Prostě nechci ádné problémy na jiním křídle, kdyby tady Salmater zahájil ofenzívu.” Podíval se na est chlapců a zeptal se prince: “Nechci být neuctivý ke tvé rodině, Výsosti, ale co tady děláte?”

Grandy pokrčil rameny. “Oba moji bratři jsou u válečného loďstva, pane. Myslím, e se můj otec rozhodl, e přiel čas, abych se začal vojensky vzdělávat.”

“K čertu směná volba,” zamumlal generál. “Přesto pro tebe nebude dobré, kdy se nechá zabít. Mého pobočníka zasáhl paerácký íp. A se vrátí, vyčlením tě pod své velení. Vás zbylé rozdělím mezi první a třetí. Kadému z vás čtyř přidělím rotu a pátý bude pracovat zde v hlavním stanu s princem. Teď se vydejte ke svému oddílu dolů k přístaviti a začněte veslovat.”

Jommy se jetě jednou naposledy podíval na mapu, toté udělal i Servan, a oba si do paměti vryli lokalizaci. Pak zasalutovali a odeli. Před stanem nali seranta, jak na ně čeká. “Pánové?”

“Předpokládám, e u zná rozkazy, serante,” prohlásil Servan. “Je oddíl shromáděn?”

“Ano, pane, je,” odvětil serant. Stále dokázal vyslovovat slovo “pane” velmi útočně.

li za ním dolů k přístaviti, kde byla uvázána říční loď. Dalí půltucet lodí nadskakoval nahoru a dolů v detěm naplněné řece, která pospíchala jihovýchodním směrem. Čekalo tam dvacet vojáků. Seděli na nasáklých balících s obilím.

Jommy se podíval na Servana. “Ó, bohové pláčou.”

Servan si vzdychl. “Kadý simulant, nespokojenec a zloděj z armády.”

“Máme pro vás, mladé důstojníky, dobrou partu chlapců,” sdělil jim serant Walenski. “Mají jen trochu potíe. Jsem si jistý, e vae estice mladých důstojníků je vytřídí.”

Jommy se podíval na dvacet zmáčených muů, jak tam seděli a zírali na est mladých rytířů-poručíků. Ti, kteří se na ně nemračili, je hodnotili, a zbytek dělal co mohl, aby vypadal neurčitě. Vichni měli na sobě standardní uniformy roldemské armády - modrý manestrový kabátec, edé kalhoty, boty a přilbu. Byli vybaveni mečem a títem.

“Na nohy!” zařval Walenski. “Důstojníci!”

Mui předvedli, jak se co nejpomaleji sbírají na nohy za epotu a smíchu.

“Tak dobře,” prohlásil Jommy. Sundal si přilbu a odepjal meč. “Serante, pokud nevadí.” A předal mu přilbu.

“Pane?” Serant se zarazil.

Jommy se obrátil k Servanovi a ostatním. “Udělejte mi trochu místa, prosím.” Potom vykročil vpřed a potrestal prudkým zásahem do brady největího vojáka ze skupiny. Mu se úplně zhroutil, proletěl pozpátku vzduchem a dopadl na dva mue, kteří také spadli. Jommy se poté otočil k serantu Walenskemu a poádal: “Meč, prosím, serante.”

Serant mu ho podal zpátky. Jommy si meč připjal, zatímco dva z muů se dokázali postavit. Ten, kterého Jommy udeřil, byl stále v bezvědomí. Jommy převzal přilbu, nasadil si ji a obrátil se k vojákům. “Tak dobře. Nějaké otázky ohledně toho, kdo tu velí?” Kdy se neozvala ádná odpověď, zvýil hlas: “Nalodit!”

“Slyeli jste poručíka! Nalodit!” zakřičel serant Walenski. “Vy dva, popadněte toho mue a odtáhněte ho!”

Dvacet vojáků mělo naspěch, aby splnilo rozkaz. estice důstojníků je následovala. Serant Jommyho zastavil. “Okamik, pane.”

Jommy se zarazil a serant pokračoval: “Jestli ti nevadí můj názor, s malým úsilím z tebe jednoho dne bude znamenitý serant. Je koda se dívat, jak plýtvá vekerý svůj talent jako důstojník.”

“Budu si to pamatovat,” kývl Jommy. “A, serante?”

“Pane?”

“Kdy se dostaneme zpátky, nae stany budou připraveny, e?”

“Ručím za to, pane.”

“Dobrá,” schválil Jommy a připojil se k ostatním na palubě lodi.

“Jommy, jedna věc,” připomenul Servan.

“Jaká?”

“Ten první den na univerzitě

“

“Ano.”

“Jaks mě pratil. Děkuji za lehký úder.”

Jommy se zasmál. “To nic, kamaráde.”

*

Pug udiveně sledoval, jak se lodníci odráejí řekou. Během celé cesty pocioval příernou směs známého a cizího. Ale jakmile si jednou uvědomili, e je tato planeta identická s Midkemií, bylo relativně snadné poznat, kde se právě nacházejí.

Pugova knihovna obsahovala nejkompletnějí sbírku map na světě, a i kdy byly některé z nich zastaralé a větina neúplná, poskytovala mu sbírka nejlepí představu zeměpisu světa, jakou jen člověk mohl mít. I Nakor s Magnusem měli prostudovanou větinu map z Čarodějova ostrova.

Vydali se stezkou přes to, co by měly být edé věe, podél toku zvaného v Crydee Hraniční řeka. Jízda lesy a severním průsmykem vyvolala v Pugovi silné vzpomínky z dob, kdy on a jeho přítel z dětství Tomas jeli s lordem Borricem varovat prince z Krondoru před blíící se tsuranskou invazí.

Ale teď mu byly ty stromy neznámé. Připomínaly borovice a balzámové jedle, ale ne zcela. Vichni ptáci byli dravci, dokonce i dasatský ekvivalent vrabců, a jen jezdcova velikost odrazovala ptáky od útoku.

Nakor si viml, e celé věky učení se, kdo je potrava a kdo je hladový, vytvořily sice vraedný, ale přesto rovnováný svět. Pokud byl člověk ostraitý, přeíval.

Hned za horami dojeli k přístavu, jen na Midkemii neexistoval. Bylo to velké město, kterému tu říkali Larind. Pug vak to místo znal, jeliko připomínalo svobodné město Bordon na jeho světě. Město bylo mení verzí ipiliackých sídel. Tvořila je řada spojených budov, jako by potřeba sdruovat se proti vem nepřátelským silám tohoto světa ve společnosti, je byla vraedně individualistická, dávala vzniknout skupinám. Nakor dal cestou nejednou najevo, e by straně rád zůstal a tyto lidi studoval. Magnus poznamenal, e Dasatové by pravděpodobně straně rádi studovali jeho.

Odtamtud přepluli Diamantové moře - Hořké moře na Midkemii - a dorazili do města Deksy, co byl u nich doma Port Vykor. Pug litoval, e je jejich cesta vede mimo Čarodějův ostrov - a u se na tomto světě nazýval jakkoliv - protoe by rád spatřil tuto mimomidkemijskou verzi svého domova.

Nyní se nacházeli na velké lodi, kterou by u nich doma označili jako bárku, i kdy byla delí ne její midkemijská verze. Měla vak tentý způsob pohonu - tým muů, est na kadé straně lodi, kteří zaráeli bidla do dna řeky a přecházeli k lodní zádi. Ve skutečnosti stáli v klidu a loď se pohybovala pod jejich nohama, ale iluze byla tatá. Kdy doli na záď, vytáhli bidlo, bez námahy si ho hodili na rameno a kráčeli k přídi, kde bidlo zapíchli a začali znovu. Byl to pomalý, ale účinný způsob dopravy, a zcela určitě dojedou na místo určení odpočatějí, ne kdyby se natřásali ve voze. Pug se neptal, proč nepouili magii, aby se s její pomocí dostali na místo určení. Předpokládal, e pro to existuje dobrý důvod.

Midkemijské Moře snů, které bylo ve skutečnosti velmi velkým jezerem se slanou vodou, stejnou jako ve skutečném moři, bylo na severu ohraničeno královským městem Landrethem a na jihu keshanským městem Shamatou. Tady celou východní polovinu moře na obou březích zabíralo velké město Kosridi, hlavní město tohoto světa.

Nacházeli se jetě míle od svého cíle, ale zaznamenali známky civilizace na severním břehu, kdy loď opustila řeku a vplula na jezero. Lodníci zabrali, jak nejvíc mohli, pak uloili bidla do vidlic podél střechy hlavní kabiny a vytáhli jednoduchou plachtu. Ve skutečnosti loď nebyla určena k plachtění, ale trocha větru je za několik hodin posune dál, zatímco si budou hovět a nakonec doplují do nejbliího doku ve městě.

Vrzavý zvuk Puga upozornil na skutečnost, e dalí z vodních dravců tohoto světa se dostal do blízkosti lodi. Naklonil se a spatřil, jak cosi velkého, černého a hadovitého proklouzává vlnami. Během vteřiny se voda začala vařit, jak se přihnali dalí predátoři přivábení pachem krve ve vodě.

“Nesmíme se koupat,” zachechtal se Nakor. Malý hráč se snail ve vem hledat něco zábavného a Pugovi se ulevilo, protoe si o celou skupinu dělal docela velké starosti.

Dasatský zvyk mít vechny farmy obhospodařované pracovními silami, které ijí za hradbami nejbliího města, dovedl Puga k jedinému závěru - e město Kosridi musí být obrovské. Větí ne město Kesh, nebo snad i větí ne ohromné tsuranské svaté město Kentosani. V tom městě ilo přes milion lidí, ale jak Pug pozoroval známky civilizace přibývající ze vech stran, dospěl k tomu, e hlavní město této planety je nejméně třikrát větí.

“Brzy přistaneme. Zbytek cesty musíme jet,” oznámil Martuch.

Pug přikývl, ale mylenkami byl jinde. Opakovaně ho ujistili, e vichni na této lodi byli vybráni pro svoji schopnost být slepí i hluí a e kapitán je tajný stoupenec Bílého. Nikdo na palubě pro ně neměl představovat nebezpečí.

Bek hrál stále roli Martuchova chráněnce a vylepoval ji. Jeho schopnost ponořit se do dasatského mylení Puga děsila, stejně jako Nakorova slepá víra ve vlastní schopnost mladíka kontrolovat. Čím byl Bek ve skutečnosti, kdo to byl a jak se dostal na tuto výpravu, to byly otázky, nad kterými Pug přemítal od prvního setkání s mladým válečníkem. Nakor mu nemusel říkat, e je na mladíkovi něco neobvyklého, protoe Pug od začátku vnímal cizí bytost, která v Bekovi byla, a také jeho prozatím neuvolněnou sílu. Kdy Nakor líčil boj mezi Tomasem a Bekem, Puga to v tu chvíli překvapilo. Tomas byl bezpochyby nejnebezpečnějí smrtelný ermíř na celé planetě. Ale teď, kdy měl Pug čas Beka studovat, měl podezření, e přijde den, kdy Ralan Bek překoná Tomase z Elvandaru a stane se jedinou nejnebezpečnějí bytostí na Midkemii.

Jestli se jetě někdy na Midkemii vrátí.

Pug se Martucha vyptával, jak se dá návrat zařídit, a nemluvný válečník jen řekl, e je ve zařízeno. Ale něco v jeho hlase Puga nutilo uvaovat, jestli si opravdu myslí, e někdo z nich přeije to, co na ně čeká.

Kdy se slunce nachýlilo k západu, dopluli k přístaviti. Jakmile si opatřili náhradu koní - varniny - Martuch prohlásil: “Znám hostinec, který můeme pouít. Ne dojedeme ke Hvězdnému mostu, potrvá nám to skoro celý den, take si dnes v noci ve městě odpočineme.”

Vil se do role dasatského válečníka a ukázal Bekovi, aby ho následoval. Ani nevěnoval pozornost třem podřadným, kteří mu byli v patách. Pug, Nakor a Magnus kráčeli za oři svých pánů a Pug se modlil, aby měli vichni na paměti svoji úlohu, protoe teď u nebyli v relativním bezpečí hradu lorda Valka.

Pug nad tímto mladým rytířem smrti asl. Cítil, e ve svém nitru Valko bojuje bitvu, a modlil se, aby jeho matka nad ním udrela svůj vliv. Na těchto lidech bylo mnoho odpudivých věcí, Pug si vak připomněl, e tohle není jen cizí kultura, je to cizí realita, a e podobnosti mezi Dasaty a lidmi byly často jen náhodou a ničím víc.

Magnus el za Nakorem, který se drel poblí Bekova oře, aby lépe dohlíel na jeho chování. Pug byl poslední v řadě.

Město Kosridi bylo přesně takové, jaké si je Pug představoval podle Kaparova popisu Kalkinovy vize, ba jetě větí. Městské hradby byly masivní, moná dvacet podlaí vysoké, a brány vyadovaly mechanismus gigantického stroje, aby se otevřely a zavřely. Pug si ani neuměl představit, e se tyto brány zavírají za pomocí síly nejtěích taných zvířat. Buď byla zapojena magie, nebo jiný zdroj síly, jemu nerozuměl, protoe ádný lidský stroj, co kdy viděl, by těmito vraty nepohnul, pokud by to nebyly tisíce muů, celé nekonečné hodiny tahajících za provazy.

Vstoupili do města a Pug si zkouel do paměti vrýt kadý detail, který mohl, přestoe neuměl vysvětlit spoustu z toho, co viděl. Ve skupinkách po čtyřech či pěti kolem nich procházely eny. Zjevně nakupovaly ve stáncích, krámcích a obchodech.

Bojoval s tím, aby si připomněl, e tyté eny, nyní očividně bezstarostné, budou zbytek svého času uprchlicemi, chránícími děti před vlastními otci a ivotními láskami, co se budou pokouet tyto děti zabít.

Pugovi se začala motat hlava a on se těmito protiklady přestal zabýval. Měl by se věnovat něčemu lepímu a nepokouet se násilně interpretovat to, co viděl. Jen se dívej, plísnil se. Jen se dívej, zaznamenej a vyhodno později.

Davem cílevědomě kráčela skupina čtyř muů v černých atech s bílým kruhem kolem pasu a bílou linkou vpředu a vzadu, táhnoucí se odshora dolů. “Praxe,” poznamenal Martuch. Pug věděl, e to slovo znamená “standardní chování nebo cvičení”, ale tady to byla organizace laiků pracujících pro chrám Temného. Jejich úkolem bylo neustále připomínat dasatským obyvatelům přítomnost Jeho Temnosti a hlásit jakoukoliv známku rouhačského chování.

Na runé křiovatce byli oba jezdci nuceni pomalu projet kolem shromáděných muů a en, kteří naslouchali mui na dřevěném podstavci. Řečník kázal podřadným a obsahem kázání bylo, e kadý člen dasatské společnosti má svoji roli, a e jejich úkolem je ít své ivoty ve stínu Jeho Temnosti tak radostně, jak jen mohou.

Pug viděl zaujatý výraz ve tvářích naslouchajících a znovu se ptal sám sebe, jak tito lidé myslí. Bylo jasné, e Martuch dospěl a změnil se, a stejně tak i lady Narueen, jak jí Pug říkal, byla zřejmě dostatečně vzdělaná, aby nali společný základ pro dialog. Ale mladý lord Valko dokázal jen stěí vydret pohled na lidské návtěvníky, navzdory jejich dasatskému vzhledu získaném pomocí magie. Pug přesto věděl, e s jejich věcí sympatizuje.

Co by si pomyslel průměrný Dasat na ulici, kdyby zvlátní kouzlo selhalo a odhalilo lidi? Pug nepochyboval, e s velkou pravděpodobností by je vechny čtyři chytili dasattí podřadní a postupně jim holýma rukama utrhali končetiny jetě předtím, ne by je dostihli válečníci. A se Pug utěoval jakoukoliv mylenkou, e tento svět by mohl mít něco společného s jeho vlastním, zavrhl ji to ráno při odjezdu, kdy viděl podřadnou kuchařku a její pomocníky bojovat s tím, co vypadalo jako ochočená baantí slepice, aby od ní dostali vajíčka ke snídani. Jak Nakor usoudil, i kuřata tu sváděla boj.

Razili si cestu runým městem. Kadý pohled i zvuk je rozptyloval. Pug se přinutil nezírat a několikrát musel dloubnout do Nakora, e se má chovat nenápadně.

Konečně dorazili do hostince, kde, jak říkal Martuch, budou v bezpečí, pokud si zachovají svoji pozici jako podřadní. Odvedli je rychle od Martucha a Beka do pokojů v zadní části, které byly určeny pro slouící a cestující válečníky.

Byla to ubytovna, v ní odpočívali tři dalí podřadní mui a jedna ena, zatímco dalí dvě eny se snaily vařit na ohni. Kdy to Pug viděl, uvědomil si, e se budou muset postarat o své vlastní jídlo, ale ne stačil Nakorovi a Magnusovi říci, aby vydolovali příděly z cestovních vaků, jedna z en, která vařila, prohlásila: “Kadý dvě su za jídlo. A dalí su, pokud si přejete na pití něco jiného ne vodu.”

Pug sáhl do svého vaku, vytáhl devět mincí a poloil je na stůl. Nebyl si jistý, jestli má něco říct. Měl za to, e “děkuji” by způsobilo jen potíe.

ena shrábla mince a vloila je do měce zavěeného na opasku z tkaných provázků, kterým měla nabrané aty. Pug se tie posadil vedle stolu a sledoval, jak eny připravují jídlo.

Dvě dasatské eny spolu klevetily o věcech, o nich Pug neměl ani nejmení představu, dokud si neuvědomil, e pomlouvají enu, která tu není přítomna. Ostatní tři v místnosti byli sluhové Dasatů ubytovaných v hostinci a Pug se rozhodl, e kdy je bude při jejich konání sledovat - mohlo by to být uitečné.

Kdy přinesli jídlo na stůl, tři Dasatové, co přijeli před Pugem a jeho společníky, vstali a vzali si ze stolu plné misky. Pak se vrátili na místa, kde seděli předtím. Pug jednou kývl na Nakora s Magnusem. Oba udělali toté, co on.

Zatímco seděli a jedli, jedna z dasatských en, co předtím vařila, neustále civěla na Magnuse. Pug se naklonil a zaeptal Magnusovi: “Nikdy jsi nic neřekl o setkání s Narueen.”

Magnus sklopil zrak do misky. “A neřeknu.”

“Je to obtíné,” podotkl Pug.

“Víc ne to

” Magnus se pousmál. “Jsou věci, které syn nechce sdělovat svým rodičům, ani otci, který

je zcestovalý jako ty.”

Náhle Pug porozuměl. Pro Magnuse to nebyla tak úplně nepříjemná zkuenost, a to ho zneklidňovalo.

Magnus polkl dalí sousto opraené zeleniny a obilí, které připomínalo rýi, s kousky jakéhosi druhu masa, a dodal: “A neříkej, prosím, nic matce.”

Pug potlačil smích.

Vichni jedli v tichosti. Pug si říkal, jestli nastane problém s tou enou a Magnusem. Chtěli jen, aby si jich nevímali, ale zjevně měla Narueen dobrý odhad, kdy poznala, e je Magnus dle dasatských měřítek neobvykle hezký. Nevyádaná pozornost byla nevítaná. Pug věděl, e on nebo jeho syn by bez obtíí obrátili tuto hospodu vzhůru nohama, kdyby je snad někdo ohrozil. Mohli by vyvolat dostatečný zmatek, aby unikli. Ale unikli kam? Pug si nebyl úplně jistý, co je tahle výprava zač. Jen, e má zjistit o těchto lidech co nejvíc. Dosud jetě stále nenael důvod, proč chtějí tito lidé vtrhnout do první roviny reality, a na Nakorovo často opakované tvrzení, e zlo je vlastně ílenství. Na druhou stranu Nakor také objevil, e i kdy je zlo ílené, můe působit účelně. Zcela jistě se to prokázalo v případě Leso Varena.

Tím si Pug vzpomněl na Varena schovaného kdesi na Kelewanu, a to ho dále vedlo k tomu, e mu chybí jeho ena. Přál si mít nějaký prostředek, aby s ní promluvil, třeba jen na okamik, jen aby věděl, e je v pořádku. A aby se jí zeptal, jestli se někde v tsuranské říi objevila známka po Varenovi.

*

Wyntakata se snail kulhat co nejrychleji, jak se pokouel udret krok s Mirandou. Ta netrpělivě rázovala ke kopci, z něho byl výhled na hlubokou str. “Prosím,” ozval se, a kdy se otočila, ukázal na svoji hůl. “Moje noha,” dodal.

“Lituji, ale to ty jsi říkal, e je to důleité.”

“To ano, a myslím, e ocení, proč jsem tě poádal, abys la se mnou. Ale nejsem úplně v pořádku a trochu volnějí tempo bych uvítal.”

Miranda od něj obdrela zprávu před několika hodinami. Nedbala na časový rozdíl - na Čarodějově ostrově svítalo, zatímco v této části Kelewanu bylo pozdní odpoledne - a okamitě dorazila.

Mířili přes louku ke kopci, a kdy doli na jeho úpatí, Wyntakata prohlásil: “Jetě chvilku, prosím.” Zastavil se, aby popadl dech, a pak pokračoval: “Člověk by si myslel, e s vekerou mocí

no, třeba s tím stárnutím jednou něco dokáeme udělat.” Zachechtal se. “Je to divné, e ano, e ten mu, kterého tak moc chcete chytit, se můe stěhovat z těla do těla

určitý druh nesmrtelnosti.”

“Z jednoho úhlu pohledu tomu tak je,” souhlasila Miranda, netrpělivá vidět to, k čemu byla přivolána, e má vidět.

Statný mág se nadechl a vyzval ji: “Pojďme.” Kdy se vlekli do kopce, zeptal se: “Slyela jsi, e starého Sinboye nali minulý týden mrtvého?”

Miranda se zarazila. “Tys ho znal?”

“Jak by ne?” Wyntakata se na chvíli zastavil, zafuněl a pak pokračoval: “Byl to asi nejskvělejí ijící tvůrce přístrojů. Mnozí ze Shromádění ho zaměstnávali, aby vyráběl uitečné hračky.”

Doli na hřeben a hleděli dolů do malého údolí, půl míle hluboké prolákliny mezi řadami kopců. Pod nimi v údolí se nacházela energetická kupole, černá jako noc, a přesto jiskřící barvami jako olej na povrchu vody. Miranda ihned poznala, e jde o jakousi bariéru, přestoe mohla pouze hádat, co je uvnitř.

“Slyel jsem, e Pug navtívil Sinboye těsně před jeho smrtí,” pronesl Wyntakata.

Miranda na okamik zaváhala a pak odvětila: “To mi neřekl.” Okamitě věděla, e se chytila do pasti. Mág se odvolával na jejího manela jako na “Puga”, místo aby pouil jeho tsuranské jméno Milamber.

Miranda začala sbírat energii, ale projela jí náhlá bolest a ochromila jí mysl. Jako by jí zároveň někdo nebo něco vysávalo vzduch z plic, krev z cév a vechny rozumné mylenky z mysli. Podívala se dolů a pod nohama spatřila slabě zářící mříoví čar. To místo byla past. Kouzlo, na něm stála, ruilo její moc, a ona ztuhla jako zasaená bleskem. Pokusila se pohnout, ale zjistila, e ji tělo neposlouchá.

Wyntakata se jízlivě usmál. “Tvoje chyba byl předpoklad, e vá uprchlík se tu bude chovat stejně jako na vaem světě, Mirando.”

“Ví,” pokračoval mu, o něm věděla, e musí být Leso Varen, “tak moc ses soustředila na známky nekromancie, e jsi přehlédla zřejmé. Tito lidé -” poklepal si na kulaoučké břicho, “- jsou tak mocní uivatelé magie, e jsem se mohl chovat jak jsem chtěl a nikdo by si toho neviml, dokud bych se drel zpátky. “Tvoje vůle, Ctihodný” je taková pěkná fráze. Spěchám na “své” statky a říkám “chtěl bych jíst”, a lidé skáčou, aby tomu tak bylo. Je to stejně tak dobré, jako být králem maličkého království. Tihle lidé si opravdu cení moci. Nejsou vak nic ve srovnání s mými novými přáteli.”

Miranda padla na kolena a kadou minutou slábla. Wyntakata zvedl ruku a udělal znamení. Neohrabaně si klekl, opíraje se o hůl. “Skutečně je dost zlé, e jsem neměl ádné ponětí, čí tělo jsem uchvátil, ale u dále mým hostitelem nebude. Musím přiznat, e jsem byl od chvíle, kdy jsem nael první dasatskou trhlinu, tak zaměstnán, e jsem vůbec neměl čas zhotovit novou nádobu na dui. Mám v plánu se o to postarat co nejdříve, jakmile najdu bezpečné místo, kde budu opět praktikovat nekromancii, ani bych měl v patách stovku rozzlobených Ctihodných.” Zahleděl se na kupoli. “Myslím, e nebude dlouho trvat a oni budou příli zaměstnaní, ne aby si se mnou dělali starosti.”

Natáhl se a uchopil Mirandu za bradu. Pomalu jí slábl zrak, kdy Varen říkal: “Má dobroto, ty jsi ale atraktivní ena. Myslím, e jsem tě prve měl za nepřístupnou, protoe jsi tak

odhodlaná. Chodí kolem, mračí se a oči

ti srí zlobou. Teď vím, proč se do tebe Pug zamiloval, přestoe já sám dávám přednost enám, které jsou více

poddajné. Ale bude legrace, a tě přitluču ke zdi a budu se dívat, kolik ti toho odhodlání zbude, kdy s tebou budu provádět věci za pomocí vech těch hraček, které Tsurani k mučení vynalezli. V muzeu ve Shromádění je docela pěkná sbírka, ví.”

Někdo za jejími zády stoupal do kopce, ale Miranda byla příli otupená, ne aby se pohnula, nato aby se otočila a podívala. Leso Varen se za pomoci hole zvedl. Mirandu za ramena popadly silné pae a postavily ji.

“Rád bych ti představil své dva nové přátele.” prohlásil Varen, “Jsou to, jestli se nemýlím, Desoddo a Mirab.”

Mirandou kdosi kubl a otočil ji. Ocitla se tváří v tvář cizinci, bytosti s útlou lebkou, edivou kůí a černýma očima. “Dasatové jim říkají “kněí smrti”, a myslím, e spolu zaijete spoustu legrace. koda, e tady nebudu, ale musím zařídit jiné věci. Ví, mí noví přátelé a já jsme nali porozumění. Já jim pomůu zmocnit se Kelewanu a na oplátku mi oni pomůou dobýt Midkemii. Není to úasná dohoda?”

Ani by dva dasattí kněí smrti něco řekli, kubnutím Mirandu otočili a začali ji táhnout dolů z kopce k černé energetické kupoli. Kdy začala ztrácet vědomí, poslední, co slyela, byl Varen, jak si pobrukuje podivnou krátkou melodii.

*

“Ach, zatraceně,” zaklel Tad, kdy vykoukl přes vrcholek.

“Ano,” zaeptal Servan. “Vskutku zatraceně.”

“Co budeme dělat?” zeptal se Zane, několik stop za nimi.

Jommy se posadil. Ti čtyři se choulili pod vrcholkem a při úpatí čekalo dvacet vojáků, kteří teď vichni se zdráháním poslouchali rozkazy, a taky tam byl Grandy s Godfreyem.

“Jak rychle se dokáe dostat zpátky ke generálovi?” zajímal se Jommy.

Tad se zamyslel. “Můu běet k lodi. To by nemělo trvat déle ne půl hodiny. Kdy přepluji řeku, pak poběím nahoru podél břehu - to by mělo být rychlejí ne veslovat proti proudu - čtyři, moná tři a půl hodiny, kdy to zvládnu bez přestávky.”

Tad byl bezpochyby nejlepí běec ze vech esti chlapců, moná i nejlepí v celé roldemské armádě. “To se k němu dostane před setměním. Kdy v noci pole lodí edesát muů, můou sem snadno dorazit před svítáním. Take jim jen musíme zabránit v tom, aby se do zítřka pohnuli.”

Vykoukl přes hřeben, aby se jetě jednou na nepřítele podíval, a pak zalezl. Salmaterská ofenzíva se nechystala překonat řeku tam, kde to očekával generál, ale tady. Jakmile by se tyto síly pohybovaly na olaském území, byl by stejně velký problém nalézt je mezi stovkou ostrovů, jako rozpráit je, kdyby je vystopovali. Ale pokud by je dokázali udret na této plái, třeba jen několik hodin do zítřka, mohli by se pokusit o ústup zpátky přes řeku. Se edesáti vojáky, kteří by dreli tento hřeben, a s příslibem dalích sil, které dorazí brzy nato

“Jak jim zabráníme, aby nás obeli?” zeptal se Jommy Servana.

Servan naznačil ostatním chlapcům, aby se stáhli dolů s hřebenu. Dole jim oznámil: “Pokud si budou myslet, e dríme jen tento hřeben, smetou nás na jih. Take je musíme přesvědčit, e máme vojáky vude.” Podíval se nahoru. “Počkejte minutku.” Po loktech se doplazil na hřeben, podíval se na povalující se salmaterské vojáky, a pak schoval hlavu zpátky. “Pořád vykládají z vozů,” oznámil Servan. Zahleděl se na odpolední slunce a pokračoval: “Nevím, jestli se chtějí pokusit přejít přes tento ostrov a usadit se na tom dalím támhle -” ukázal na vzdálený ostrov oddělený od toho, na něm byli, irokým mělkým potůčkem vytékajícím z řeky, “- nebo se utáboří na noc tady. Pokud si myslí, e je nikdo neobjevil, nebudou mít asi naspěch.”

Jommy se podíval na Tada. “Tak jako tak bys měl raději vyrazit. Řekni generálovi, aby sem rychle dorazil se vemi mui, které můe postrádat.” Kdy se Tad chystal vyrazit, Jommy se natáhl a popadl ho za pai. “Hej, pověz posádce lodi, aby se vydala po proudu. Jestli mají zvědy na severní straně ostrova, nemyslím, e by bylo pro loď dobré, aby ji viděli. A se někde schovají.”

“Jasně,” přikývl Tad.

“A nenech se zabít,” doporučil Zane.

Tad se zazubil a bez dalích řečí vyběhl.

Jommy se obrátil na Servana. “Tak jak je donutíme, aby si mysleli, e je tady vude kolem armáda, kdyby se rozhodli pro přesun?”

“Nemám tuení,” odtuil Servan.

XXI

Zrada

Miranda se probudila bolestí.

Nad ní hovořily dvě postavy, ale ona nerozuměla tomu, co říkají. Nejen, e mluvily jazykem pro ni neznámým, slyela je jaksi tlumeně. Znělo to, jako by mluvily pod vodou. Miranda byla připoutána k jakémusi stolu a mohla hýbat pouze hlavou, a to jen nepatrně.

Snaila se dýchat, ale ta námaha ji vysilovala. Plíce bolely, jako by neměla dostatek vzduchu. Pokusila se soustředit, sebrat dost síly, aby se osvobodila, ale něco jí v koncentraci bránilo.

“Budí se.” Nepotřebovala vědět, kdo mluví. Byl to hlas Leso Varena, který se nyní nacházel v těle tsuranského mága Wyntakaty.

Postava, která stála blí, se nad ni naklonila. Promluvila tsuransky, ale s cizím přízvukem. “Nehýbej se,” přikázal mu chladně a bez výhruky. “Chvíli bude cítit bolest. Ta přejde.” Ustoupil a rozmáchl se kolem. “Toto místo je vhodné pro obě nae rasy, potřebuje vak čas, aby ses přizpůsobila.”

“Co tady chcete?” zeptala se Miranda a zjistila, jak je mluvení obtíné.

“Jestli smím?” Z místa těsně mimo její zorné pole se ozval Varenův hlas. Pak se nad ní objevila jeho tvář. Hovořil královským jazykem, take si Miranda byla jistá, e nechce, aby dasattí kněí smrti rozuměli tomu, co říká. “Je to ve skutečnosti jednoduché. Dasatové jsou v podstatě rasa dětí. Pokud si dokáe představit několik milionů dvouletých dospělých, jak pobíhají kolem s velmi ostrými čepelemi, s mocnou smrtící magií a s nutkáním rozbít ve, co vidí. A stejně jako batolata odjinud, kdy vidí něco pěkného a třpytivého, chtějí to. A světy v prvním království reality jim připadají skutečně velmi pěkné. Jsou mnohem jasnějí a třpytivějí, ne jejich světy. Take za velmi krátkou dobu budou po této překrásné říi pobíhat v amoku tisíce hodně velkých dětí ve zbroji a volat: “Moje! Moje! Moje!” Přitom budou zabíjet, pustoit a pálit. Není to nádherné?”

“Ty jsi blázen,” vyrazila ze sebe Miranda.

“Zcela určitě,” souhlasil Varen. Vrhl pohled na dva kněze smrti a dodal: “Ale ve srovnání s nimi jsem ztělesněním zdravého rozumu. A tě tito kněí začnou zpracovávat, bude touit po chvílích, které jsme strávili společně.” Podíval se na dva kněze smrti a oznámil jim: “Právě jsem skončil.”

Miranda viděla, jak jeden ze dvou vysokých dasatských prelátů natáhl ruku a přes nos a ústa jí poloil cosi čpícího a hořkého. Rázem ji pohltila temnota.

*

O chvíli později Servan prohlásil: “Mám nápad.”

“Dobrá,” zaeptal Jommy, “protoe mě zcela jistě nic nenapadá.”

“Bě se mrknout a přijď mi říct, co teď dělají.” Jommy se vyplhal na hřeben a vyhlédl na druhou stranu. Salmaterské síly byly oděny jako oldnéři. Podle generála lo o léčku, kterou u pouili při předcházejících vpádech do oblasti. Ale stačil jediný pohled, jak byl tábor uspořádán, a Jommy věděl ve, co potřeboval.

Po čtyřech se doplazil zpátky bahnem a oznámil: “Staví tábor. Zůstanou tady na noc.”

“Dobrá,” zhodnotil Servan. “Pojď za mnou.” Přesunul se k okraji bahna a naznačil muům, aby ho následovali. Kdy si byl jistý, e jsou dost daleko od nového salmaterského tábora, promluvil: “Jsou tam asi dvě stovky řadových vojáků ze Salmateru. A nás je pětadvacet.”

“Tak pryč odsud,” navrhl jeden z vojáků.

“Přesně to chci, abyste udělali,” souhlasil Servan. “Ale chci jen, abyste se přebrodili přes tamhletu mělčinu a zůstali schovaní a do rána.”

“Co potom

pane?” zeptal se druhý voják.

“A uslyíte křik, chci, abyste běeli tam k té plái a dělali tolik rámusu, kolik můete. Ale zůstaňte na ní. Zviřte co nejvíc prachu a pobíhejte po plái nahoru a dolů.”

“Hmm?” zabručel Jommy.

“Přímo za nimi vyjde slunce,” ukázal Servan východním směrem. “Kdy si salmaterská strá vimne toho povyku, bude oslněna ranním slunečním světlem nebo uvidí jen stíny, prach a mue v pohybu. Nebudou mít ádnou představu, kolik nás tady je.”

“A co mezitím budeme dělat my?” zajímal se Godfrey.

“Pobíhat kolem, abychom je přinutili si myslet, e jsou tady tři různá vojska, která se na ně valí.”

“A jak to vechno provedeme?” zeptal se Jommy.

Servan poklekl. Zabořil prst do země. “Tady je hřeben. Jsme na jeho druhé straně.” Ukázal. “Já si vezmu Zana. Zamíříme na jih od nich.” Ukázal místo jině od linie střetu a západně od ní. “Ty a Godfrey půjdete sem na sever.” Rozhlédl se. “Drte se mezi stromy. Pobíhejte a vykřikujte povely. Aby to znělo, e na ně roty útočí ze vech stran.”

“Dlouho z nich hlupáky dělat nemůeme,” namítl Jommy.

“To nebude třeba. Jenom je musíme přinutit, aby si rozmysleli přesunout se dřív, ne se sem dostane ná generál s první a třetí. Pokud dokáeme, aby se tady na chvíli zakopali, získáme tím asi hodinu, co by mělo stačit. A se tam z těch severních lesů vynoří skupina opravdových vojáků, a my do té doby naděláme dost hluku, ti mládenci na druhé straně hřebene se budou bít ostoest, aby se dostali domů.”

“No,” uvaoval Jommy, “jestli se generál nezdrí u snídaně, máme anci.” Zhluboka vydechl. “Doufám, e to bude fungovat, protoe vám musím říct, e se moná můu postavit dvěma muům, ale osm na jednoho?”

“A co já?” ozval se Grandy.

“Ty,” odpověděl Servan, “půjde s těmito mládenci a ujistí se, e dělají to, co jsem jim řekl.” Chvíli na bratrance hleděl, jednou kývl a dodal: “Jdi s nimi.” Obrátil se k vojákům, které posílal na sousední ostrov, a pečlivě vyslovil: “Zajistěte, a se princi nic nestane.”

Nejblií voják vypadal, e pochopil oč jde, a přikývl: “Ano, pane.” Čile zasalutoval a spěchal pryč s Grandym po boku.

“Bylo to moudré?” zeptal se Zane, kdy byli pryč.

“Tihle chlapíci dělají potíe, ale nejsou to dezertéři,” vysvětlil Servan. “Kdyby jimi byli, byli by teď u dávno pryč. Dohlédnou na Grandyho. Jedna věc je být patným vojákem a něco jiného je nechat zabít člena královské rodiny.”

“Doufám, e má pravdu,” pravil Jommy. “Dobrá, pojďme si na noc najít lepí úkryt.” Pokynul Godfreyovi a Zanovi se Servanem popřál: “Zítra na viděnou.” Vyrazil na sever a drel se schovaný za hřebenem.

“Tak zítra,” rozloučil se Servan a vydal se na jih.

*

Byla jetě tma, kdy je vzbudili. Podřadný ve slubách hostinského stěí popadal dech, kdy třásl Pugem, Nakorem a Magnusem. “Vá pán vás volá.”

Rychle se oblékli. Spících Dasatů na podlaze si nevímali. Na spaní dostali pocestní srolované slaměné rohoe a ve, co měli s sebou, pouili jako přikrývky a poltáře. Byla chladná noc, ale ne příli.

Zjistili, e na dvoře na ně čeká Martuch s Bekem. Bek pozoroval oblohu nad střechou budovy, z ní právě vyel Pug se společníky. Pug nahlédl Bekovi přes rameno, aby se podíval, co mladíka tak zaujalo. Při tom pohledu málem zkameněl.

“Ohromující,” zaeptal Magnus.

“To je tedy něco,” poznamenal Nakor.

Směrem k nebi se táhl sloup světla. Z místa, kde stáli, se nedalo říci, jestli je úzký, ale Pug nepochyboval, e je mohutný. Zvedal se přímo k noční obloze a pulsoval energií. Barvy zlehka přecházely ze zelenomodré do modročervené a zpět. Pomalu se přesouvaly celým spektrem. Po celé délce sloupce směrem nahoru a dolů střídavě pluly jakési slabounké impulsy bílé energie.

“Hvězdný most,” vysvětlil Martuch. “Právě posílá lidi na domovský svět.”

Pug věděl, e má na mysli Omadrabar, původní domovský svět Dasatů.

“Musíme jet. Bude fungovat jen dvě hodiny. Cestu jsem zajistil.” Naklonil se dopředu. “A dosud jste dokázali neprovést ádnou hloupost, ale odteď buďte ostraití. Nic z toho, co jste zatím viděli, vás nepřipravilo na tekaranův svět.”

Otočil se a naznačil, aby ho následovali. Bek se drel hned za ním a ostatní se s očima sklopenýma seřadili do zástupu. Měli co dělat, aby neztratili krok se dvěma válečníky.

Pug usoudil, e jdou pěky, protoe to není daleko a protoe varninové nemají na Hvězdný most přístup. Kdy svině kráčeli asi čtvrt hodiny, Pug své úvahy přehodnotil. Proli několika ulicemi, minuli pár rozlehlých náměstí a vude nacházeli známky probouzejícího se dne. V ulicích se pohybovaly řady vozíků. Větina z nich byla prázdná, jeliko byly noc předtím vyloeny a teď směřovaly ven z města na vzdálené farmy a ke stádům, aby vyzvedly dalí náklad produktů a masa potřebných k zásobování milionového města.

Vozy doprovázely stovky podřadných a vichni byli zabráni do úkolu, který jim byl přidělen válečníky, ale který byl svým způsobem nezbytný pro plynulý chod velkoměsta. Pug by rád věděl, jestli existuje nějaký způsob, jak k nim proniknout, jak je naučit, e je moné ít ve společnosti, kde schopnost vradit není jedinou dovedností

Znovu se musel vyplísnit, e na tento národ neustále, navzdory vem známkám o opaku, myslí jako na lidi.

Kráčeli dál a Hvězdný most se kadou minutou zřetelněji rýsoval v temnotě. Teď vypadal jako téměř průhledná obrovská roura či sloup, na jeho povrchu vak blikalo a pulsovalo neurčité světlo. Po celé délce se odráely záblesky bílé energie. Jak se blíili k rozlehlému hlavnímu náměstí, zaznamenali hluboký dunivý zvuk doprovázený brněním v chodidlech. Pug cítil, e jde o nadměrnou energii.

“Jestli dovedou vyuít energii, jako je tahle

” poeptal Magnusovi.

Magnus přikývl. Nebylo třeba, aby otec tu mylenku dokončil. Jestli to dovedou, jak bychom se jim mohli postavit? Protoe i kdy byli moná Pug s Magnusem mocní, nikdy by ani se vemi studenty ve Hvězdně a na Čarodějově ostrově nedokázali postavit věc takového rozsahu, jako byl tento Hvězdný most. Představa, e nějakým způsobem překlenuje prostor mezi světy, byla pro Puga jetě méně pochopitelná, ne kdy si měl představit trhliny vytvářející díry ve hmotě vesmíru.

Doli k nízkému plotu z eleza či jakéhosi jiného tmavého kovu, a k bráně s mnoha ornamenty. Bránou v určitém pořádku procházel dlouhý zástup lidí. Jen v tomto jediném okamiku byl Pug svědkem toho, e válečníci a jejich dámy stojí za podřadnými, nebo bylo zřejmé, e se vichni řadí dle svého příchodu. Martuch postavil Beka a ostatní do zástupu a přeel k bráně, kde předloil pergamen dvojici muů v černých atech se zlatým okem na hrudi. Byli to větci, kněí smrti, kteří zodpovídali za tajemství a mystéria tohoto řádu. Pug cítil, e by se tito lidé dali zařadit k nií stezce, protoe Hvězdný most byl velký stroj - bez ohledu na to, jak fantasticky vypadal.

“To je velmi působivý trik,” zaeptal Nakor.

Pug se lehce dotkl jeho ramene, aby mu připomněl, e má být zticha. Martuch se otočil a promluvil jakoby jenom k Bekovi, ale při tom dost nahlas, aby ho slyeli i ostatní. “Vechno je v pořádku. Teď odjedeme.”

Posunovali se v řadě. Jakmile doli k bráně, Pug si viml, e dva větci na okamik kadého zastavují. Martuch a po něm Bek kráčeli k základně sloupu světla, kdy na chvíli větci zastavili Puga. Zaslechl, jak jeden ze dvou černě oděných knězů říká:

“Nastup rychle, vystup rychle.” Potom do něj mocně strčili a poslali ho dál.

Pug spěchal, aby za Bekem udrel stejnou vzdálenost jako předtím, a spatřil, jak mladý válečník vstoupil do světla. Kdy Pug doel k hranici, zaváhal jen na okamik. Současně vak rozprostřel vechny své smysly a ohmatal Hvězdný most.

Zavrávoral a jen díky vůli, kterou po celé roky nebyl nucen pouít, se přinutil neupadnout. Tato věc, tento Hvězdný most

Nedokázal ji obsáhnout. Jeho mysl se bouřila.

Potom byl uvnitř. Na okamik jako by byl zase ve vzduchoprázdnu, protoe nic nevnímal. Pak byl náhle urychlen a prolétl jiným místem, dimenzí neznámé krásy a neuchopitelné smysly.

Na kratičký okamik ucítil Pug část této roviny reality. Měl pocit, e je v ní pořádek, systém, jemu by dokázal porozumět, kdyby se jen mohl zdret a přemítat o něm. Potom najednou stál na pevné zemi a sledoval, jak se k němu blíí Bekova záda. Vzpomněl si na varování, e má rychle vystoupit, a udělal to. Uvaoval, co by se asi stalo, kdyby čekal, a se za ním objeví Nakor. Pravděpodobně něco nepříjemného.

Za sebou slyel kroky svých dvou společníků. Chtěl se ohlédnout, ale obrazy, které teď zaplavily jeho smysly, ho donutily být nejen opatrný, ale i ustraený. Poněvad jestli ho Delecordia zcela nepřipravila na ok při příchodu na Kosridi, pak Kosridi neudělala nic, aby byl připraven na to, co se teď před jeho očima objevilo na Omadrabaru.

*

Miranda znovu nabyla vědomí, aby zjistila, e má stále svázány ruce a nohy, ale u ne tak pevně jako předtím. Byla v jakési lonici, připoutaná ke čtyřem nohám postele. Na stoličce vedle postele seděl Dasat a chladnýma černýma očima ji pozoroval.

“Rozumí mi?” zeptal se a Miranda v duchu zápasila s jeho slovy. Přestoe slovům nerozuměla, jejich smysl chápala. Pouíval magii, která jí byla neznámá, zato byla účinná.

“Ano,” odpověděla a zjistila, e stěí můe mluvit. Rty měla okoralé a v ústech sucho. “Mohla bych dostat trochu vody?” otázala se, příli rozlámaná a unavená, ne aby dala najevo svůj vztek. Hlava jí třetila a celá se chvěla. A i kdy se snaila pouít kadičký kousek mysli a zaříkávání, které znala, nedokázala se soustředit, ani kolem sebe najít ádnou energii. Vekerý tok magie jí byl cizí. Nemohla ho uchopit.

Dasat na stoličce měl na sobě černé aty s lebkou na prsou. Lem atů, rukávy a kápi zdobil nachový prouek. Kapuci měl odkrytou, take mu Miranda viděla do tváře.

Neměla ani tuení, kam by ho podle vzhledu měla zařadit. Zkoumala jeho rysy a zjistila, e nejsou nepodobné lidským. Měl dvě oči, nos a ústa tam, kde čekala, e budou. Bradu měl vystouplou, lícní kosti výrazné a lebku útlou. A a na edý odstín pokoky nevypadal cize. Určitě se jí podobal víc ne Cho-ja mágové na Chaka-halu. Ve skutečnosti vak věděla, e Cho-ja mágové jsou jí mnohem blí, ne tato stvůra.

“Varen říká, e jsi nebezpečná,” prohlásil Dasat a Miranda jeho slova opět cítila ve své mysli, jako kdyby je slyela. “Netuím, jak bys to dokázala, ale nebudu podceňovat tvoje monosti.” Zvedl se a stoupl si nad ni, zatímco bezmocně leela na slamníku. “Budeme tě studovat, protoe jestli jsi nebezpečná, a jestli je na Kelewanu víc takových, jako jsi ty, musíme být připraveni na střetnutí s vámi. Jeho Temnosti bude potěením, kdy vám vezmeme vá svět.”

Ani by Dasat řekl něco dalího, vyel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Mirandina mysl běela jako o závod. Chvíli jí dělalo potíe se soustředit, ale přesto věděla, e největí Pugovy obavy se naplňují. Dasatové zaútočí, a to brzy. Kdy ne na Midkemii, tak na Kelewan. A ona nepochybovala, e se tam nezastaví. Zkoumala své okolí, jak nejlépe mohla. Byla v místnosti bez oken. Na stěně byla v dráku upevněna pochodeň a nebyl tu ani stůl ani idle, jen postel a jedna stolička.

A ona byla pevně připoutána. Pokadé, kdy se unavila, jak se snaila soustředit energii nebo pouít některé z řady kouzel, aby se osvobodila z pout či se přesunula na jiné místo, byla její mysl ochromena, jako kdyby něco jejím schopnostem překáelo. Moná jí dali drogy.

Zatímco uvaovala, co mohlo způsobit její neschopnost se soustředit, upadla opět do bezvědomí.

*

Jommy leel na malém svahu v lese, který se nacházel severním směrem od tábořitě, a sledoval, jak se hodiny vlečou. Jejich hlídky byly rozestavěny dost daleko od táborových ohňů, take Jommy neviděl, co se kolem ohňů děje; pokud se tam vůbec něco dělo. Noc přináela útrky hovorů muů. Byli bezstarostní, zřejmě si tedy nedělali starosti, e by byli objeveni.

Jommy se zadíval směrem, kde se za stromem schovával Godfrey. V eru rozbřesku ho stěí dokázal rozeznat. Jommy popotáhl, z vlhka a zimy mu začalo téct z nosu. Bude se koupat v páře, a slunce vyjde, ale zrovna teď se třásl chladem. Přemýlel, jak se asi vede Grandymu. Pak se opět zamyslel, co tady Grandy dělá.

“Co tady vlastně děláme my vichni?” zaeptal si pro sebe. Od té doby, kdy se poprvé v Keshi setkal s Tadem a Zanem, se Jommy v podstatě povaoval za člena rodiny, která byla plná dobrodruství a překvapení. To zahrnovalo mágy ijící na ostrově, boj s vrahy, cestování po celém světě - ale některé z věcí, které po něm ádali, aby dělal, mu prostě nedávaly smysl.

Přesto to bylo lepí ne farmařit či pracovat jako vozka, a on věděl, e dělají důleitou věc, přestoe ani z poloviny nechápal jakou. Skutečně měl rád Tada a Zana, jako by to byli jeho bratři. Kdy si vak připomněl své starí bratry a to, jak ho pravidelně fackovali, opravil se, e je má raději ne bratry. A ačkoliv Caleb nebyl Jommyho otec, choval se k němu stejně jako k těm dvěma.

Co ale dělali na jihu Olaska? Hráli si na vojáky? A proč s nimi poslali chlapce, jako je Grandy?

Byl si jistý, e pro to nějaký důvod existuje, a myslel si, e to musí mít něco společného s nedávnou Kaparovou poznámkou. e brzy půjdou vichni do války. Oni vak přece nebyli z Roldemu, tak proč tahle armáda? Proč teď?

Jommy na chvíli odloil stranou své obavy, protoe se začalo rozednívat, a on doufal, e s rozbřeskem dorazí generál Devrees, společně s edesáti vojáky. Jommy se podíval směrem k východu, doufaje, e zahlédne kousek vycházejícího slunce. Neměl ádnou představu o čase a rád by věděl, jak dlouho jetě budou muset čekat.

Zaslechl za sebou zvuk, který ho donutil otočit se a začít vytahovat meč. Tichý hlas ho vak varoval: “Nedělej to.”

Zjistil, e jeden z muů, kterému Servan přikázal, aby el s Grandym, stojí za ním a míří na něj pičkou meče. Zailhal směrem ke Godfreyovi a uviděl, e má druhý voják stejně tak na muce jeho. Voják natáhl ruku a Jommy mu pomalu podal svůj meč. Mu ho převzal a odhodil stranou. “Hni sebou,” poručil.

Jommy pomalu vyel zpoza stromů. Spatřil, jak směrem k táboru kráčí asi estnáct muů, dva z nich doprovázejí Grandyho a pevně ho svírají za ramena. “Nazdar, tábore!” zvolal jeden z muů.

Salmaterské stráe okamitě vyhlásily poplach a roldemský voják volal dál: “Chceme vyjednávat!”

Ne Jommy a Godfrey doli k táboru, celá skupina dvou set muů byla v pozoru, ozbrojená a připravená k boji. Od jihu přiváděli Servana se Zanem. Velitel salmaterských sil se rozhlédl a zeptal: “Co se to tady děje?” Byl to vysoký, tmavovlasý voják, podle vzhledu zkuený a podle chování důstojník.

Voják, který vedl roldemskou skupinu, prohlásil: “Hele, budu stručný. Po téhle silnici se blíí roldemský generál s vojáky, aby vás napadl. My se toho účastnit nechceme. My vichni jsme z Olaska a nenávidíme slubu v jejich armádě. Bojovali jsme s nimi u Opardumu a u nás dál nebaví nosit tyhle roldemské opičí kabátce.” Začal ze sebe strhávat aty, jako by chtěl svá slova zdůraznit. Byl to podsaditý blonďák s trochu prokvetlými kníry a opálenou koenou tváří.

“Take po téhle cestě se blíí nějaké vojsko?”

“Ano,” odvětil voják a hodil kabátec na zem. “Chceme jít do Salmateru s vámi.”

“Proč bychom vás s sebou měli brát? Budeme mít těstí, kdy si zachráníme nae krky, jakmile ohlásím, e tenhle útok totálně selhal.”

“Neselhal,” oznámil voják. Mávl rukou a dopředu popostrčili Grandyho. “Tady to je králův syn, princ Grandprey, který se tu potuluje a který se učí vojenskému řemeslu. Představ si to výkupné.”

“Princ?” podivil se důstojník. “Ty čeká, e uvěřím, e syn roldemského krále se brodí bahnem tady na těch ostrovech?”

“Hele,” pokračoval olaský voják. “Co můe ztratit? Jestli lu, uřízni mi hlavu, a budeme zpátky v Salmateru. Jestli říkám pravdu, bude z tebe hrdina a vá král bude Roldemu diktovat podmínky.”

“Nebo dosáhne toho, e na nás vlítne celý Roldem,” namítl důstojník.

“To je ale na vaem a roldemském dvoru, aby o tom diskutovaly, ne? Já vím jen tohle. Očekávají něco velikého a přemisují rychle armádu zpátky do Roldemu. Proto zatím nedoplnili vyčerpané olaské divize. Moji mui a já s tím nechceme mít nic společného. My jsme z Olaska, a kdy budeme muset, zůstaneme ukryti tady na těch ostrovech. Pokud se ale Roldem chystá válčit s Keshí nebo s někým jiným, a bojuje někdo jiný. A jestli přijde velká válka, roldemský král hezky zaplatí výkupné a bude to, jasné?”

“A co ti zbylí chlapci?”

“Důstojníci, jak říkají. Můou mít nějakou cenu. Tihle dva -” ukázal na Zana a Jommyho, “- mají co do činění se dvorem dole v Keshi, a tenhle -” strčil prstem do Servana, “- je princův bratranec. Ten dalí mladík je jeho přítel.”

“Přiveďte je vechny,” rozkázal důstojník, “nechám rozhodnutí na generálech na stanoviti v Micelu.”

“Take nás vezmete?” zeptal se blonďatý voják.

Salmaterský důstojník odpověděl: “Co bych dělal se zrádci? Zabijte je!”

Ne mohli vojáci z Roldemu zareagovat, vrhli se na ně salmatertí nájezdníci, podřezali jim hrdla a prokláli je meči. Kdy na písku leelo dvacet mrtvých a umírajících muů, důstojník zavelel: “Zvedněte tábor! Do východu slunce chci vechny zpátky za hranicemi!” Obrátil se na Grandyho a ostatní: “lechtici nebo nelechtici, jestli budete dělat nějaké potíe, zatočím s vámi stejně jako s nimi.”

Čtyři stráci byli určeni, aby hlídali est chlapců, zatímco se nájezdníci připravovali k odjezdu. Jommy se podíval na Servana a viděl, e z něho nadení vyprchalo. Godfrey a Zane vypadali vyplaeně a Grandy se chvěl strachem a zimou současně.

Jommy mohl jen doufat, e Tad proel a e právě teď směřuje podél řeky ke generálovi a muům z Roldemu, a e sem dorazí, ne se salmatertí nájezdníci dostanou zpátky za hranice. Zahleděl se k východu a spatřil, jak se rozednívá.

*

Pug se snail, aby nebyl nápadný, protoe bylo jasné, e větina podřadných klopí zrak a věnuje se svým záleitostem. Nakor na to očividně nedbal, rozhlíel se po vzneených věích, které se tyčily do výky sta stop. “Jak na ně plhají?” zajímalo ho.

“Pravděpodobně mají uvnitř nějaké zařízení, kterým se pohybuje nahoru a dolů,” odpověděl Magnus.

Město Omadrabar bylo nemoné popsat lidskými pojmy, pomyslel si Pug. Nebyly tu slumy, ani striktní hranice mezi městskými částmi, ádné chudinské čtvrti a nic ani vzdáleně nenaznačovalo třídní dělení obyvatelstva, které by člověk nael v kadém lidském městě na obou světech.

Tady byly vechny budovy propojeny mosty, které se klenuly nad irokými bulváry či kanály, nebo ulicemi, je procházely tunely uprostřed masivních staveb. Pug mohl jen odhadovat, ale v lidských měřítcích by pravděpodobně stavba takového města trvala tisíce let, a on si ani nedokázal v lidské historii představit nikoho, kdo by vůbec kdy dokázal vymyslet město jako jednoduchou a propojenou strukturu.

Jeli kolem jedné z mála otevřených parkových ploch, co vlastně byla dosud nezastavěná parcela, na ní rostly stromy a cosi připomínající spí nízké kapradí ne skutečnou trávu. Pug si uvědomil, e tato váeň pro jednoduché a propojené struktury je pravděpodobně spoutěna stejným pohonem, který v této kultuře poutá vechny společenské a politické struktury k sobě.

Pug se obrátil ke svým společníkům a tie poznamenal: “Pochopíme někdy tyhle bytosti?”

Nakor se zazubil a i přes dasatské kouzlo bylo jasně vidět, jak ho to těí. “Asi ne, ale měli bychom být schopni dosáhnout vzájemně prospěného urovnání, pokud dokáeme navázat kontakt s těmi správnými lidmi.”

“A kdo jsou ti správní lidé?” zaeptal Magnus.

Nakor pokrčil rameny. “Musíme doufat, e ti, se kterými jsme teď.”

Před nějakou chvílí přeli od Hvězdného mostu k místu, kde na ně čekal vůz doprovázený čtyřmi vlastnoručně vybranými válečníky z Martuchova sadharinského spolku. I v tomto cizím světě se Pugovi nemuselo říkat, e se odehrává cosi závaného.

Vude, kam se podívali, bylo v pohybu velké mnoství ozbrojenců, kněích smrti a vozů. Jako by se tohle město připravovalo na invazi. To vak bylo nemoné. Byl to domovský svět Dasatů a v dosaitelné vzdálenosti neexistoval ádný nepřítel.

Ano, Pug věděl ze zkueností z Trhlinové války a z Hadí války, e se útočníci za pomoci té správné magie mohou dostat vude, ale pokusit se napadnout tento svět

To nebyl svět milionů jako na Kelewanu, to byl svět miliard. Podle Martucha bylo samotné město domovem sedmi milionů lidí, z nich bylo přes milion válečníků, členů tisícovky válečnických spolků. To bylo víc ne vekeré obyvatelstvo Ostrovního království a téměř tolik duí, kolik měla celá Velká Kesh.

Due, pomyslel si Pug. Mají tihle Dasatové nějaké? Kdyby nebylo dopisů, které si Pug posílal se sdělením, e se má sem dostat, úplně by ho to zahltilo. Jel se synem a s Nakorem na voze světem obývaným miliardami bytostí, které by ho s radostí zabily jako součást svých denních povinností, a neměl tuení, co tady vlastně dělá. Někde na tomto světě byla odpověď, přestoe Pug v tuto chvíli neznal ani otázku.

Jednu věc by vak rád věděl. Proč na Omadrabaru probíhá tak rozsáhlá mobilizace. Z toho, co Pugovi řekli a co viděl na Dvanácti světech, nezbyli Dasatům ádní nepřátelé. Jeden z mandátů, které tekarana udělil větcům, bylo najít dalí světy k dobývání. Martuch a Pug několikrát mluvili o tom, jak to v dasatském království vypadá, a nikdy přitom nepadlo ani slovo o plánech na hromadný přesun.

Vstoupili obrovskou bránou na relativně malé nádvoří, nad ním se tyčila budova - či dalí část hradeb a mostů, jak je Pug pojmenoval. To byl Martuchův domov na Omadrabaru.

Pug čekal, zatímco Martuch uděloval rozkazy svým muům ohledně zabezpečení domu. Nebyl si jistý, jestli “dům” je ten správný výraz. Byla to řada rozlehlých bytů začleněných do městských hradeb. Nebo spíe jedné z mnoha hradeb města.

Puga jímala závra. Ze vech světů, které kdy navtívil, ádný nebyl tak cizí jako Omadrabar. Delecordia měla určité prvky společné s první rovinou reality a lidé byli mírumilovnějí. Kosridi bylo odrazem Midkemie, a díky tomu měl pocit, e je doma.

Toto místo vak bylo odliné. Rozměry věcí, tep ivota, úplný nedostatek čehokoliv známého. Neměl pro nic z toho vůbec ádné srovnání. Kdysi si myslel, e jeho proniknutí do tsuranské kultury, kdy pobýval v táboře otroků ve Velké baině szetacké provincie, bylo obtíné. Tsurané byli aspoň lidtí a měli rodiny, které milovali. Cenili si hrdinství, loajality a obětí. Dokonce ani nevěděl, jestli existují slova, která Dasatové pro tyto pojmy pouívají. Hledal, jak by vyjádřil pojmy jinak, a dokázal najít jen odvahu, věrnost a sobeckost.

Pug, Nakor a Magnus dostali přidělenu jednu místnost, v ní měli čekat, a Martuch vysvětlil podřadným ve svém domě, e si jich nemají vímat. Nikdo na ně neměl mluvit, ani jim neměli zadávat úkoly.

Hodiny se vlekly a konečně je zavolali do Martuchových soukromých komnat, ohromné řady místností vyhlíejících na hlavní náměstí této části města.

Vstoupili do místnosti a nali Martucha, jak na ně čeká se třemi dalími Dasaty. Narueen a Valko stáli u dveří. Mladý válečník vypadal jinak, ne jak ho předtím Pug viděl. Byl opatrný, nejistý, snad i ustraený.

Mu vedle Martucha byl vysoký, měl tmavé vlasy a vousy. Vypadal jako Dasat, ale bylo na něm cosi

Pug cítil, e se jeho svět náhle zmenuje, jako by ho zrazovaly smysly. Před ním stála bytost, která přece nemohla existovat. Byl to Dasat, ale Pugovi na něm bylo něco dobře známého.

Ten mu udělal krok vpřed a velmi povědomým hlasem promluvil královským jazykem: “Tady mi říkají Zahradník.” Popoel a postavil se před tři návtěvníky. Nejprve se podíval na Puga. Kdy přeel k Nakorovi, jednou kývl a Nakor zůstal stát v oku s ústy dokořán.

Potom se zastavil před Magnusem. “To je můj vnuk?” zeptal se.

Pug se zahleděl Dasatovi do tváře a zaeptal: “Macros.”

XXII

Odhalení

Jommy se snail osvobodit.

Ruce měl svázány za zády a společně s ostatními chlapci pochodoval ke třem lodím vytaeným na břeh. Byly to úzké čluny, připomínající spí kunery ne opravdové říční prámy. Jommy předpokládal, e k ústí řeky asi doplachtily, nebo v tomto úseku byla řeka iroká a tekla pomalu, take veslovat ke břehu by trvalo jen několik minut. Hranice mezi Salmaterem a Olaskem byla asi míli na jihozápad po řece, take tu stále byla monost, e roldemské síly nájezdníky přemůou dřív, ne utečou zpátky domů. Přinejmením se Jommy modlil, aby tu ta monost byla. Jakmile by toti vyslechli jeho a Zana, existovala velká pravděpodobnost, e by se ho zbavili. Princové a lechtici byli moná příslibem sluného výkupného, ale nezdálo se být pravděpodobné, e by syny farmáře z druhého konce světa povaovali za víc ne za přítě.

Kdy se poslední z nájezdníků přiblíil k lodi, hlídka na hřebeni nad nimi padla k zemi. Na okamik to Jommyho a ostatní chlapce zmátlo, stejně jako vedle nich stojící vojáky. Potom najednou uslyeli hvízdání ípů letících vzduchem.

“K zemi!” zařval Jommy a oni se přikrčili. Snaili se přitom krýt za postranice lodě. Pět chlapců v lodi měli hlídat tři nájezdníci. Ti se vak také schovávali a pokoueli se přijít na to, odkud ípy přilétají.

“Odrazit od břehu!” zvolal velitel a dva nájezdníci přelezli přes postranice. Začali vléct loď do řeky, kdy jednoho z nich zasáhl íp do zad. Ten druhý se pokusil přelézt přes okraj. Jommy ho kopl do obličeje, jak nejvíc mohl. Mu obrátil oči v sloup a spadl do vody.

Jediný stráce, který v lodi zbyl, vytáhl meč a zvedl ho, aby Jommyho zasáhl, ale Zane vyskočil a zezadu do něj narazil ramenem. Mu spadl na Jommyho a rázem byla v lodi zápasící masa těl. Loď se začala sunout po proudu.

Stráce se snail Jommyho převalit. Přitom se otočil a spatřil Zana, jak na ně padá. Zane nabral mue hlavou a Godfrey ho zároveň pořádně kousl do pae. Jommy se snail posunout, aby mohl nabrat dech. Servan si vzal příklad ze Zana a taky mue nabral hlavou. Ten upadl do bezvědomí.

“Díky bohům, e nenosí přilby,” pochvaloval si Zane.

“Vezmi mu nů,” přikázal Servan.

Zane obezřetně átral za sebou a podařilo se mu vytáhnout dýku z muova opasku.

“Mohl bys ze mne, prosím, slézt?” poádal ho Jommy. Nebyl schopen dýchat.

Zane drel nů za zády. Godfrey se přesunul, aby si přeřízl pouta. “Au!” vyjekl mladý lechtic. “Dr tu věc v klidu.”

“To ta loď. Hází sebou!” bránil se Zane. “Já za to nemůu!”

“Slez ze mne!” prosil Jommy.

Konečně měl Godfrey pouta přeřezaná. Pořezal se přitom na předloktí. Uvolnil pouta Zanovi, Servanovi, Grandymu i Jommymu. Vojáka v bezvědomí pak hodili přes palubu.

Jommy se posadil a zhluboka se nadechl. Během minuty, co zápasili o svobodu, odpluli stovky yardů po řece a směřovali do středu proudu. Stále nabírali rychlost.

“Kde jsou vesla?” zeptal se Servan.

“Jetě pořád na břehu,” ohlédl se Jommy.

“Do vody,” zavelel Zane a skočil. Začal plavat k východnímu břehu. Ostatní ho neochotně následovali. Pět zmáčených mladých důstojníků vylezlo na břeh těsně mimo bojitě.

“Pospěte si,” přikázal Servan a naznačil, aby se vytratili z břehu a zalezli mezi stromy. “Pro případ, e by nás někdo pronásledoval.”

Dosáhli hranice stromů a vydali se zpátky proti proudu. Dorazily k nim hlasy muů a zvuky zápasu. Odváili se vyhlédnout z lesa, ale dějitě konfliktu bylo na druhé straně hřebene. Dorazili k převisu skály, který jim stál v cestě, a Jommy rozhodl: “Já se podívám.”

Kdy se krábal po skalní stěně, pořád z něho kapala voda. Vytáhl se nahoru. V dálce zahlédl salmaterské lodě, je byly stále na břehu, a za nimi záplavu roldemských vojáků běících dolů k plái a současně se přesouvajících přes hřeben směrem k východu. “Honem!” zvolal Jommy a plhal zpátky dolů. “Dostali jsme je!”

Vedl chlapce ven z lesa na břeh. Rozběhli se k bojiti. Ne dorazili na místo, zbylé salmaterské síly byly obklíčeny. Jejich vojáci tam stáli s rukama zdvienýma, meči skloněnými a nekladli ádný odpor.

Ke chlapcům se blíil generál Devrees. Ve tváři se mu zračila úleva. “Výsosti!” zvolal. “Jste v bezpečí!”

Tad přeel k chlapcům a zazubil se. Očividně byli vyčerpaní, on vak byl astný, e své přátele vidí naivu.

“Rád tě vidím, generále,” prohlásil Grandy.

“Kdy tento mladík vběhl do naeho tábora, okamitě jsem rozkázal, aby se celá první a třetí jednotka vydaly na pochod.”

“Pane,” ozval se Servan, “moc tě nezaujal můj nápad s edesáti mui s lodí?”

“Byl to pěkný plán, kdyby mi nezáleelo na tom, e tady dole ztratím polovinu sil. Ale protoe jsem slyel, e jsem právě postavil dva členy královského dvora do cesty plnému salmaterskému útoku

Nelíbila se mi představa, e bych měl vysvětlovat některému z vaich otců -” významně se podíval na Grandyho, “- předevím tvému, Výsosti, e jsem nechal zabít jejich syny. Měli jsme patné informace. Myslel jsem, mládenci, e vás posílám tak daleko od skutečného dění, jak je to jen moné, a ne nepřátelům přímo do chřtánu.” Pokrčil rameny.

“Zcela určitě salmaterské útoky ustanou, jakmile se k nim dostane zpráva, e jsme odhodláni bránit Olasko, jako by to byla roldemská půda.”

“Generále, zajali jste jejich velitele?” zajímal se Grandy.

“Myslím, e ano,” potvrdil generál. Zavedl chlapce k místu, kde hlídali salmaterské zajatce. “Podíváme se, co zamýlí.”

Zajatci seděli na zemi a zírali na své věznitele.

Grandy přelétl pohledem zajatce a pak ukázal na jednoho mue. “Ten.”

Generál naznačil, aby zajatce přivedli dopředu. Mladý princ na něj chvíli hleděl, a pak generálovi sdělil: “Tento mu chladnokrevně zabil dvacet vojáků.”

“Byli to dezertéři,” vytěkl zajatec.

“Pak měli být přenecháni roldemské justici,” pravil Grandy. Podíval se na generála a prohlásil: “Pověste ho!”

“Jsem válečný zajatec!” zvolal salmaterský kapitán. Dva roldemtí vojáci ho popadli, dali mu ruce za záda a svázali je.

“Nemá ádnou uniformu,” namítl generál. “Pokud můu soudit, jsi obyčejný bandita. Jestli Jeho Výsost říká, e má být pověen, pak bude viset.” Generál kývl na seranta Walenského, který ukázal skupině vojáků, e ho má následovat do lesa. Jeden z vojáků nesl kotouč provazu.

“A co ti ostatní?” zeptal se generál.

Mladý princ prohlásil: “Polete je domů. A doma vyřídí, e Roldem teď tyto ostrovy povauje za stejně posvátnou půdu, jaká je pod hradem mého otce. Olasko je nyní roldemské a my je budeme bránit do poslední kapky krve.” Obrátil se ke generálovi. “Poádám otce, aby začal s náborem a doplnil první a třetí jednotku, a aby posádka v Opardumu nabyla plného stavu. Musíme zajistit, e záleitosti tohoto druhu ustanou.”

Generál se pousmál. “Výsosti.” A kývl na vojáky. “Doprovoďte tyto mue k lodím a nechte je odjet domů.”

Vojáci uposlechli.

Servan přeel ke svému bratranci. “To bylo

působivé.”

“Ano,” souhlasil Jommy. Poté dodal: “Výsosti.”

Vech pět chlapců hledělo na mladého prince, který teď naráz vypadal o několik let starí, ne kolik mu bylo včera. Grandy se podíval na své přátele. “Myslím, e nastal čas, abychom li domů.”

Otočil se a společně s generálem odeel. Po chvilce váhání vyrazili jeho přátelé za ním.

*

Miranda nabyla vědomí. Leela v posteli a nebyla připoutaná. Posadila se a zhluboka se nadechla. Hrudník měla rozbolavělý, ale dokázala dýchat bez bolesti a její mysl byla osvobozená od obluzení, které ji zachvátilo, kdy se naposledy probrala.

Rozhlédla se. Pokusila se vnímat okolí. U nebyla v lonici, kde ji připoutali. Místo toho se nacházela v čemsi, co připomínalo stan. Kdy se vak dotkla stěny, cítila pod konečky prstů, e je pevná jako hladký kámen.

Náhle se před ní zjevila postava, černě oděný Dasat. Na hrudi měl vak jiné znamení, a to lutý kruh. Viděla skrz tu postavu, take jí dolo, o co jde. Byl to posel. Snaila si upřesnit, co by mohla a co by nemohla udělat. Rozprostřela svoji mysl a zjistila, e její magie sice funguje, ale nějak podivně.

“Jsi při vědomí,” promluvila postava. Miranda si uvědomila, e mluví dasatským jazykem, kterému teď zjevně rozuměla. “Jsi tady u tři dny. Zajistili jsme, abys mohla bez potíí jíst, pít a dýchat. Nechali jsme tě

abys znovu nabyla svoji moc, ale v určitém omezení.”

Miranda se pokusila přenést vůlí zpátky do Shromádění mágů, protoe v tom umění byla nepřekonatelná. Nic se vak nestalo.

“Dalo nám to trochu práce,” pravil obraz Dasata, “tvoje moc vak funguje jen v rámci této místnosti. Bytost, které tě k nám přinesla, tvrdí, e jsi mocný uivatel magie a e se můeme hodně naučit, kdy tě budeme studovat. Sledovali jsme tě nějakou dobu, tsuranská eno. Zdá se, e vai válečníci jsou jako děti. Bojíme se vak těch vaich černě oděných.”

Postava zmizela a ozvalo se: “Odpočívej. Přijde mnoho zkouek. Pokud bude spolupracovat, přeije.”

Zůstalo nevyřčeno, co by se stalo, kdyby spolupracovat odmítla.

*

“To je opravdu zajímavé,” prohlásil Nakor.

Pug mohl jen stěí věřit svým smyslům. Dasat, který stál před ním, byl Macros Černý, dřívějí vlastník Čarodějova ostrova a Mirandin otec. Pug ve prozkoumal svými magickými smysly a ujistil se, e nejde o iluzi ani o nějaké maskovací kouzlo. Tento mu, o kterém si myslel, e ho kdysi znal, byl Dasat. Pug ho naposledy viděl, jak zápasí s ďábelským králem na saaurském světě Shila, zatímco se uzavírala trhlina. “Jsi mrtvý,” pravil Pug.

“Byl jsem,” přiznal Macros. “Pojď, musíme toho hodně probrat a máme málo času.”

Ani by se ostatním omlouval nebo něco vysvětloval, vyvedl Macros Puga ze dveří do malé zahrady, je byla ukryta před vemi zraky za masivními zdmi. Macros vzhlédl a poznamenal: “Na tento malý ubohý kousek půdy svítí světlo jen asi hodinu, kdy je slunce přímo nad námi.” Hovořil jazykem Ostrovního království, Pugovým mateřským jazykem, a Pug si uvědomil, e a se chystá říci cokoliv, dává si dobrý pozor, aby to nikdo jiný neslyel.

Pug se podíval na Dasata před sebou. “Nedokáu si vymyslet nic chytrého, co bych ti řekl. Jsem úplně zmatený.”

Macros ukázal na lavičku. “Meditace není charakteristickým rysem Dasatů, tak jsem musel vytvořit toto zákoutí, jak jsem si je pamatoval.”

Pug byl nucen se usmát. Lavička vypadala přesně tak, jako ta v zahradě Villy Beaty. “Jak je to moné?”

“Rozzlobil jsem bohy,” vysvětlil Macros a posadil se na lavičku. Pug se k němu připojil. “Bojoval jsem s Maargem vemi monými magickými zbraněmi, které jsem měl k dispozici, zatímco ses pokouel zacelit trhlinu mezi pátým kruhem a Shilou.” Macros si vzdychl. “Zřejmě jsi uspěl, jinak bys tady nebyl.” Sklopil zrak. “Některé z mých vzpomínek se mi jetě pořád nevybavují, Pugu. Například si dobře pamatuji, jak jsme se poprvé potkali. Také si pamatuji, jak jsem naposledy potkal Nakora, ale nevzpomínám si, kdy jsem ho potkal poprvé. Nepamatuji se moc na svou enu a na dceru, i kdy vím, e jednu mám.”

“Moji enu, Mirandu,” doplnil Pug.

Macros přikývl a zadíval se na protějí zeď. V očích měl bolest a Pug se zeptal: “To je tvůj trest za to, es rozzlobil midkemijské bohy?”

“Ano,” přiznal Macros. “Bojoval jsem s Maargem a náhle bolest ustala a já se začal rychle pohybovat směrem k bílému světlu. Pak jsem zjistil, e stojím před Lims-Kragmou.” Odmlčel se a pak se zeptal: “Tys ji navtívil?”

“Dvakrát,” potvrdil Pug. “Rozlehlá síň plná katafalků?”

“Nekonečná vemi směry. Mrtví se objeví, chvíli se zdrí, pak vstanou a jdou se zařadit do dlouhého zástupu, na jeho konci je soudí Lims-Kragma a navede je k dalí otáčce kola ivota.” Macros si vzdychl. “Mě ale ne. Objevil jsem se před ní, ale uetřím tě vech detailů naeho rozhovoru. Jak ví, byl jsem člověk pyný, který si byl vědom své vlastní důleitosti. Myslel jsem si, e můj vlastní úsudek je lepí, ne úsudek druhých.”

Pug přikývl. “Dost často jsi míval pravdu. Tomas by nikdy nebyl podstoupil přeměnu ve zbroj Dračího vládce, kdybys mu nepomohl, a kdo ví, kde bych skončil já.”

“To byl mení hřích,” pravil Macros. Opřel se a poté pokračoval: “Pokouel jsem se stát bohem, pamatuje?”

“Tvůj pokus o nanebevstoupení, kdy tě nael Nakor?”

“Ano, kdy jsem zkouel urychlit návrat Sariga, ztraceného boha magie.”

“A proto tě trestají?”

“Bohové víc ne cokoliv jiného nenávidí aroganci. Mohou nás nutit, abychom dělali velké věci, Pugu, ale pokud se jim důstojně neodevzdáme, odvracejí se. Jak bychom je mohli uctívat, kdybychom byli jako oni?”

“Ach,” vydechl Pug.

“Musí vědět toto. Ve ostatní můe počkat na jindy. Dasatové nali Kelewan.”

“Talnoy,” usoudil Pug.

“Je lepí to jméno nezmiňovat - kvůli tomu, co ti za chvíli vysvětlím.”

Macros se odmlčel, jako by si uspořádával mylenky. Potom pokračoval: “Ve je propojeno, Pugu. Celá ta cesta zpátky na počátek. Slyel jsi vyprávět o Válkách Chaosu, nemýlím-li se?”

“Tomas má vzpomínky, a to Ashen-Shugarovy vzpomínky,” doplnil Pug.

“Pamatuje si na ten triumf, kdy byl ukryt Kámen ivota a Dračí horda byla vyhnána z Midkemie?”

“Ano, ke konci Válek Chaosu. Ten příběh mi vyprávěl. Hovořili jsme o něčem takovém, ne jeho syn Calis osvobodil z Kamene ivota vekerou zajatou energii.”

“Ach,” vzdychl Macros. “Na to si vůbec nevzpomínám. To je dobré. O jednu starost víc. Ale měl bys vědět, e to nebyl konec Válek Chaosu, Pugu.” Podíval se na svého dědice. “Války Chaosu nikdy neskončily. Trhlinová válka, bitva s démony na Shile, invaze Saauru a válka Smaragdové královny, to vechno byly bitvy v rámci Válek Chaosu. A nejzoufalejí zápas má teprve přijít.”

“Dasatové?”

“Ano,” potvrdil Macros. “Tento svět měl své vlastní Války Chaosu, nebo něco jim podobného. V tom boji se vak jeden bůh vítězně pozvedl nad ostatní. Tento bůh je teď známý jako Jeho Temnost. Je to vak dasatský bůh zla. Rozhlédni se kolem, Pugu. Tak by asi vypadala Midkemie za tisíc let, kdyby na ni Bezejmenný někdy nabyl svrchované moci.”

“Neuvěřitelné,” asl Pug.

“Věřím tomu, e Dasatové nebyli vdycky takoví, jak je vidí teď. Mám zato, e i kdyby se chovali sebelíp, byli by z mnoha důvodů na Midkemii nevítanými hosty. V neposlední řadě u jen proto, e kudy jen projdou, tam i tráva uvadne. Kromě toho jsou agresivní tak, e hortí trollové jsou proti nim sluně vychovaní.” Macros se zachechtal. “Jedna z věcí, kterou si přece jen ze svého předchozího ivota pamatuji

” Vzdychl si. “Kdy jsem se znovu narodil, bylo mi dovoleno podret si některé vzpomínky. Bylo jich dost, abych měl základ pro práci, kterou jsem potřeboval dělat. Jsem Zahradník. Pečuji o velmi jemnou a velmi zranitelnou květinu.”

“O Bílého?”

“Ano, o Bílého. Nic nikdy neumírá, Pugu. Jen se to mění. Nic není zničeno. Jen to přejde do jiného stavu, hmota se mění v energii, energie v mysl, mysl v dui. Je nezbytné, abys to věděl, protoe a to bude za námi, obávám se, e pocítí velkou osobní ztrátu.”

Pug pouze podotkl: “Tak jsem byl varován.”

Macros vstal a začal přecházet. “Kdysi dávno, kdy vznikl tento svět Temného boha, byli ostatní bohové pronásledováni a uvězněni. Tihle dasattí lidé byli svedeni, změněni a převráceni, a se vechny vzpomínky na dobro, jak je známe my, vytratily. Bílý dělá to, e přiivuje malé kousky dobra, kde můe. Máme řádné členy, jako jsou oetřovatelé, kteří jsou v opovrení, protoe v sobě mají slabé nutkání pečovat o druhé, a máme některé tajné členy, včetně vysoce postavených rytířů smrti a několika prelátů patřících ke kněím smrti.”

“Macrosi, přiel jsem sem, protoe Midkemii hrozí nebezpečí. Co je to za nebezpečí?”

“Ve dvou vesmírech neexistuje rozumný důvod, aby Dasatové napadli první rovinu reality, Pugu. To ví.”

“Podle Nakora je zlo ve skutečnosti ílenství, i kdy má svůj účel.”

“V naem království

” Macros se zarazil. “V naem království je to zcela jistě pravda. Tady?” Pokrčil rameny, co bylo velmi lidské gesto. “Jsem Dasatem jen třicet let, Pugu, pokud to můu posoudit - ten časový rozdíl mě plete.”

“Blíil ses k padesátce,” napověděl Pug.

Macros vypadal unaveně. “Nabyl jsem vědomí jako mladý dasatský chlapec, připravený vybojovat zápas a získat uznání svého otce. Asi rok jsem přihlíel jako součást cizí mysli. Pak jsme postupně splynuli a jeho podstata byla zahrnuta do mé. Vím, e midkemijtí bohové tady zmůou jen velmi málo. Proto jsi tady jako jejich agent. Ale odehrává se tu nějaký zlý trik -”

“Banath,” doplnil Pug. “Kalkin.”

“ibal?” Macros přikývl. “Ano, něco takového bychom asi mohli čekat. Jsem Dasat a přesto jsem člověk. Mám mysl Macrose Černého, který byl, pokud to tak můu s určitou dávkou neskromnosti říci, jednou z nejmocnějích bytostí v Midkemii. Přesto jsem se ocitl zde jako malý chlapec a větina mé moci byla pryč.”

“Ale ne vechna?”

“Ne. Něco jsem získal zpět a sám se vycvičil. Stálo mě to vekeré úsilí, abych tuto skutečnost utajil, jinak by ze mne byl kněz smrti nebo mrtvola. Získal jsem řadu dalích, jako jsem já. Například Martucha, svého prvního a nejlepího studenta. Přestoe je jen o necelých deset let starí ne já, čeká ode mne, e ho povedu. A je to první Dasat, který kdy předvedl to, co bych nazval vcítěním se.”

“Ten příběh o lady Narueen a Valkovi.”

“Ano,” souhlasil Macros. “To on je tím, kdo nás s pomocí ipiliackého kouzelníka připravil na tuto cestu. Kdy mě kontaktoval, měl jsem spoustu otázek. Některé z nich budou muset počkat, ale nejprve a předevím musím vědět, jestli jste nali talnoye?”

“Ano, nali jsme je vechny.”

“Dobrá, protoe teď k té důleité části, která má přijít. Temný bůh nyní hledá cestu na první rovinu reality, aby své území rozířil. První trhlina na Kelewanu byla náhoda a kněí smrti nejsou badatelé, jako jsi ty nebo Tsurané. Jsou vak vytrvalí. Vycházejí ze zkueností při tvorbě kadé trhliny, aby vypilovali a vylepili svůj průzkum při hledání cesty do prvního kruhu. Kněí smrti poslali

zvědy, malé homunkuly, společně s kouzly, která poskytují energii ke stabilizaci jejich trhlin. Vechny byly zavřeny, kromě jediné. Někdo jim z druhé strany pomáhá, pokud si dokáe představit někoho dostatečně íleného, aby takovou věc dělal.”

“Leso Varen.” vydechl Pug a nálada mu klesla. “Je dostatečně ílený.”

“Poví mi o něm později. Teď mají Dasatové na Kelewanu opěrný bod. Obrovská vůle Shromádění by je mohla na chvíli dret na uzdě, Pugu, ale nakonec Dasatové první kruh reality zaplaví a přes ten svět se přeenou. Pak najdou Midkemii a odtamtud, kdo ví, kolik dalích světů? Rovnováha mezi první a druhou rovinou reality u je naruena - Delecordia by neměla existovat vůbec, a přesto existuje. Jestli dasatský Temný bůh dorazí na Midkemii, bude rovnováha zničena. První a druhá rovina reality se zhroutí do

čehosi jiného, a miliardy zemřou.”

“Nejsem si jistý, jestli zcela rozumím, Macrosi. Dasatové tam u jsou. Agenti Temného boha dorazili na Kelewan. Take jestli se má tato příerná událost odehrát, nestala se u?”

“Ty nechápe, Pugu. Temný bůh není duchovní abstrakce, která se můe projevovat po krátkou dobu v enské či muské podobě jako ti, je jste zatím potkali na Midkemii. Temný bůh je stvůra ijící v rozlehlé síni v srdci tohoto světa. Je to poírač duí a pohlcovač stovek kadodenních obětí. Je skutečný, tělesný, a ije, aby ničil.” Macros se zadíval na Puga. “Mám agenty na vysokých místech, ale není jich dost. Věřím, e se Dasatové shromaďují k invazi. V tomto městě a na Dvanácti světech se toho děje dost, abych doel k závěru, e se chystá zahájení masivní mobilizace.”

Pug pomalu kývl.

Macros usedl vedle něho. “Talnoyové. Co o nich víte?”

“Tomas si pamatuje jejich střetnutí s Ashen-Shugarem, kdy Valheru zkoueli vpadnout do druhé říe. Od Kalkina jsme se dozvěděli, e v talnoyích jsou due Dasatů, kteří byli zavraděni, aby poskytli ivotní energii pro vytvoření vradícího stroje.”

“To je částečně pravda,” zhodnotil Macros. “Mělo by být zřejmé, ale asi není, e vekerá dasatská magie je formou nekromancie. Jejich energie pochází ze zabíjení. Pokud si pamatuje, co udělal Murmandamus během Velkého povstání, tak to byl pouhý náznak toho, co kadý den provádějí Dasatové. Kadý rok jsou při čistkách zabíjeny tisíce dětí, a kdy kněí smrti mohou, uchvátí uvolněnou energii a due uvězní.” Macros se odmlčel. “Ale tito talnoyové nejsou, co si myslí. Existují “talnoyové” ve slubách tekarany a jeho princů, karanů, ale ti jsou tam proto, aby udreli válečné spolky v achu. Jsou to ve skutečnosti vlastnoručně vybraní vojáci, odění ve falené zbroji, a objevují se pouze v určitých dnech při zvlátních příleitostech.”

“Ale co ti na Midkemii?”

“Ti tam byli ukryti. To jsou skuteční talnoyové.”

“Kdo je ukryl?”

“To je záhada. Pokud jsem to v minulosti věděl, zřejmě to teď nevím. Třeba se mi pamě vrátí. Nebo to moná zjistíme v budoucnosti, ale v tuto chvíli o těchto stvořeních musí vědět, e talnoyové nejsou stroje ovládané duchy či duemi zabitých Dasatů. Jsou to otroci, kteří jsou tak dreni po celá tisíciletí. Duchové, co je zabydleli, nejsou toti Dasatové, ale je to deset tisíc ztracených dasatských bohů.”

Pug pronesl téměř neslyně: “Bohové?”

“Stejně jako midkemijtí bohové neumírají snadno. A i kdy jsou mrtví, mají jakoby snahu v takovém stavu nezůstat. Před námi je mnoho hodin, během nich o tom můeme přemítat. Teď vak věřím, e se Temný chce dostat na Midkemii z jednoho prostého důvodu. Aby talnoye zničil. A nebude moc přemýlet, pokud kvůli tomu bude muset obětovat celou planetu.”

“A my ho musíme zastavit,” zaeptal Pug.

Macros přikývl. “Ano.”

Obsah:

I. Hon 9

II. Větkyně 25

III. Následky 42

IV. Noční dravci 64

V. Příprava 83

VI. U Poctivého Johna 96

VII. Rytíř smrt 114

VIII. Nové pokyny 129

IX. Roldem 142

X. Čistka 156

XI. Delccordia 173

XII. Nepřátelé 191

XIII. Změna 205

XIV. Slavnost 223

XV. Bílý 237

XVI. Lord 256

XVII. Válečníci 268

XVIII. Hostina 281

XIX. Kosridi 297

XX. Zkouka oknem 316

XXI. Zrada 335

XXII. Odhalení 352

RAYMOND E. FEIST

DO TEMNÉHO KRÁLOVSTVÍ

Into the Dark Realm

překlad Š 2007 Simona Holubcová obálka Š 2007 Michal Ivan

1. české vydání Š 2007 Václav Soukup - Wales

Vekerá práva vyhrazena

Vydalo nakladatelství Václav Soukup - Wales jako svou 142. publikaci

ISBN 978-80-86939-36-0

Doporučená maloobchodní cena: 249,-

Cena Klubu čtenářů SF: 212,-

Distribuce tel.: 241 741 952

e-mail: wales@volny.cz