První rudá kapka

Jeaniene Frost

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy,

Noc není pro smrtelníky bezpečná. Denise MacGregorová ví ze všech nejlépe, co se skrývá ve stínech – jejím nejlepším přítelem je poloupír Cat Crawfield, a ona sama již přišla o tolik, co by obyčejný člověk neunesl. Minulost její rodiny je zahalena tajemstvím a zasuta ve tmách, a jakýsi démon označil Denise za oběť.

Je tu však ještě záhadný a všemocný upír Spade, který se již staletí potlouká po zemi s úkolem chránit ty okouzlující lidi v ohrožení, i kdyby to mělo znamenat zničení vlastních soukmenovců. I když v jeho nejhlubších útrobách klíčí hlad po Denise a touha se jí zmocnit, Spade ví, že jej musí potlačit a čelit nočním můrám společně s ní.

1. vydání.

Jeaniene Frost

v nakladatelství Baronet:

Svět Nočních lovců:

První rudá kapka

Noc není pro smrtelníky bezpečná a Denise MaeGregorová ví ze všech nejlépe, co skrývají stíny…

Připravujeme:

Věčný polibek temnot

O upírech

v nakladatelství Baronet:

Charlaine Harris: Cyklus Pravá krev

J. R. Ward: Cyklus Bratrstvo černé dýky

První rudá kapka

PRAHA 2011

Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Jeaniene Frost: První rudá kapka

Vydání první

Copyright © 2010 by Jeaniene Frost

Published by arrangement with Avon, an imprint of HarperCollins Publishers

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz

v roce 2011 jako svou 1636. publikaci

Přeloženo z anglického originálu First Drop Of Crimson

vydaného nakladatelstvím Avon Books,

An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York v roce 2010

Český překlad © 2011 Zuzana Selementová

Přebal a vazba © 2011 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2011 Martina Kysucká

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: obrázky2 FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-451-6

BARONET

Praha 2011

Jeaniene Frost

První rudá kapka

Cyklus

SVĚT NOČNÍCH LOVCŮ

Věnováno Jinger

Mé sestře a přítelkyni v jedné osobě,

jíž se můžu se vším svěřit a s níž se můžu smát.

Jsem ráda, že tě mám.

Poděkování

Za mými knihami stojí tolik lidí, že je všechny nedokážu vyjmenovat, ale za svou povinnost považuji připomenout alespoň některé.

Nejprve bych chtěla poděkovat Bohu, jednak za inspiraci, jež mi umožnila vysnít si své příběhy, a jednak za odhodlání proměnit je v knihy.

Velice děkuji čtenářům série Noční lovci. Povzbuzení a nadšení, jehož se mi dostalo, bylo větší, než jsem doufala. Díky němu mě baví dělit se o své příběhy a to je úžasný dar.

Moje agentka Nancy Yost se stará o obchodní záležitosti související s vydáváním, takže mám více času soustředit se na to, co nejvíc miluji: na psaní. Děkuji také své editorce Erice Tsang za její skvělé zkušenosti, s nimiž mi pomáhá držet se hlavního příběhu a odstraňuje občasné následky mojí těkavosti. Kdyby Erika editovala také toto poděkování, určitě by vyznělo mnohem přesněji a výmluvněji! Obrovské díky patří Thomasu Egnerovi za další z obálek mých knih, nad nimiž se mi tají dech. Velké poděkování posílám také Pamele Spengler-Jaffee, Carrii Feron, Liate Stehlík, Wendy Ho a Amandě Bergeron z Avon Book/HarperCollins za všechno úsilí, aby se tato kniha dostala do tolika poliček – nebo elektronických čteček, jak je jenom možné.

Můj manžel Matthew si zaslouží celou kapitolu díků, ale pokusím se být stručná a řeknu jen tolik, že nebýt tebe, nikdy bych nedokázala psát o síle lásky. Moji rodiče, sestry a další členové rodiny jsou mi rovněž velkou oporou. Jsem velice šťastná, že vás všechny mám.

Melisso, jsi můj neuvěřitelně užitečný kritik. A ještě lepší přítelkyně. Vicki, Ilono a Yasmine, kdykoliv potřebuji, aby mě někdo vyslechl a řekl mi něco moudrého, pak jste to vy, dámy, a vaše neocenitelné rady. Pro mě jste VŠECHNY akční hrdinky!

Tage a Erin, jsem vám moc vděčná za vaši práci pro fanouškovské stránky. Patří k nejoblíbenějším a nejzábavnějším místům na internetu, která navštěvuji nejraději. A konečně děkuji také všem knihkupcům, co mají mé knihy ve svých obchodech a doporučují moje série svým zákazníkům. Jste báječní. Považujte se za políbené!

Prolog

Silvestr. O rok dříve

I když už byli ve sklepě, Denise stále zvenku slyšela zvuky zápasu. Nevěděla, kdo na ně zaútočil, ale lidé to být nemohli. Už kvůli tomu, jak vyděšeně se Cat tvářila, když jim nařídila jít dolů. A jestli měla strach ona, tím spíše měli proč se bát i oni.

Denise znovu zaslechla praskavé zvuky nad hlavou a jenom polkla. Randy ji sevřel pevně kolem ramen: „To bude dobrý.“ Jeho tvář však prozrazovala, že si myslí pravý opak. Denise si myslela totéž. Usmála se však, aby manžela ujistila, že jeho lži věří – třeba jen proto, aby měl lepší pocit.

Odtáhl ruku: „Půjdu nahoru a podívám se po tom…“

To byl předmět, který přilákal ta stvoření, ať už to bylo cokoliv, do domu uprostřed mrazivé pustiny. Pokud se to podaří najít a zničit, skončí i jejich útok.

Ještě před pěti lety Denise nevěřila na upíry a vlkodlaky ani na předměty, obdařené nadpřirozenými silami. Teď, když se rozhodla strávit Silvestra s nejlepší přítelkyní, jež byla napůl upír, v domě, který byl plný věcí, v něž normální lidé nevěří, ona i Randy nejspíš zemřou.

„Nemůžeš jít nahoru, je to moc nebezpečné,“ zaprotestovala Denise.

„Nepůjdu ven, jen se porozhlédnu po domě.“

Denise věděla, že najít to je jediná šance, kterou mají. „Půjdu s tebou.“

„Zůstaň tady. Děcka mají strach.“

Denise pohlédla na tváře s očima rozšířenýma hrůzou, tísnící se v rohu na opačné straně sklepní místnosti. Děti, které utekly z domova a žily s upíry, platily nájem vlastní krví. Jediná další dospělá osoba v místnosti byla Justina, ale i jí se na tváři namísto obvyklého panovačného výrazu rozhostil strach.

„Tak dobře, zůstanu tady,“ pravila Denise konečně. „Buď opatrný. A jestli se ty věci ještě víc přiblíží, přijď okamžitě dolů.“

Randy ji zlehka políbil. „Jasně. Slibuju.“

„Miluju tě,“ zavolala za ním, když otevřel dveře ven. Usmál se na ni. „Taky tě miluju.“

Vyšel dveřmi ze sklepa a Denise za ním okamžitě zamkla. To bylo naposled, kdy viděla Randyho živého.

Kapitola 1

„Myslím, že Amber někdo zavraždil.“

Denise hleděla na svého bratrance s otevřenou pusou. Měla sice za sebou už dobré tři margarity, ale rozhodně se nemohla přeslechnout v tom, co říkal. Možná, že jsme neměli hned po pohřbu chodit do baru. Paul stejně říkal, že vůbec nemá chuť na žádné další posezení. V rozmezí jednoho měsíce mu jedna po druhé zemřely matka a sestra. Jestli pár drinků Paulovi pomůže, aby se cítil lépe, kdo by myslel na to, co by měli správně dělat?

„Ale doktoři přece říkali, že to bylo srdce.“

„Já vím, co říkali doktoři,“ zavrčel Paul. „A policajti mi taky nevěřili. Ale den předtím, než umřela, mi Amber řekla, že si myslí, že ji někdo pronásleduje. Bylo jí teprve třiadvacet, Denise. Kdo dostane infarkt ve třiadvaceti?“

„Tvoje matka přece taky umřela na infarkt,“ připomněla mu Denise jemně. „Srdeční choroby bývají dědičné. Je sice nezvyklé, že by někdo tak mladý, jako byla Amber, měl problémy se srdcem, to je fakt, ale tvoje sestra přece měla spoustu stresů…“

„Ne víc, než mám teď já,“ přerušil ji Paul hořce. „Chceš mi tím říct, že příští na řadě budu já?“

Ta představa byla tak hrozná, že na ni Denise nechtěla ani na okamžik pomyslet. „Jsem si jistá, že jsi v pořádku, ale stejně by neškodilo nechat se prohlédnout.“

Paul se naklonil kupředu a rozhlédl se kolem, než promluvil: „Já si taky myslím, že mě někdo sleduje.“ Snížil hlas na sotva slyšitelný šepot.

Denise mlčela. Ještě čtyři měsíce po Randyho smrti jí připadal každý stín jako zlověstná hrozba, připravená se na ni vrhnout. Dokonce ještě ani po roce ze sebe nedokázala ten pocit setřást. A teď během jediného měsíce zemřela ještě její teta i sestřenice a Paul nyní také působí, jako by kolem něj obcházela smrt. Je tohle všechno snad normální součástí období truchlení za blízkými? Ten pocit, že když si smrt mohla vzít někoho ve vaší blízkosti, jste teď další na řadě přímo vy?

„Nechtěl bys u mě zůstat pár dní?“ zeptala se ho. „Docela bych uvítala společnost.“

Po pravdě řečeno, Denise by byla raději zůstala sama, ale to Paul nemusel vědět. Peníze, které Randy tak pečlivě investoval, se rozplynuly při burzovním krachu a jí zůstalo jen tolik, aby ho mohla slušně pohřbít a pořídit si nové samostatné bydlení, pokud možno dál od rodiny. Rodiče to s ní sice mysleli dobře, ale podle svého, a určitě by se tak snažili zasahovat jí do života. Také v práci se Denise držela od kolegů dál a tato izolace jí pomáhala přenést se přes dlouhé, těžké období, které uplynulo od Randyho smrti, s níž se snažila vyrovnat.

Pokud by však Paulovi pobyt u ní mohl pomoci překonat prvotní šok z dvojnásobné ztráty, ráda by se své samoty vzdala.

Bratranci se na tváři objevil výraz úlevy. „Jo, pokud by to nevadilo…“

Denise pokynula barmanovi. „Jasně, že ne. Tak pojď, pojedeme ke mně, nebo to dopadne tak, že si dám ještě pár dalších panáků. Ty už jich máš beztak až dost, takže pojedeme mým autem a to tvoje tady vyzvedneme zítra ráno.“

„Já bych klidně mohl řídit,“ namítl Paul.

Denise na něj vrhla kritický pohled. „Dneska radši opravdu ne.“

Paul pokrčil rameny. Denise byla ráda, že se nechtěl dál dohadovat. Bylo by hrozné, kdyby měl dopravní nehodu poté, co spolu popíjeli. Kromě rodičů byl jediným blízkým příbuzným, který jí ještě zbyl.

Bez ohledu na Paulovy námitky zaplatila účet a pak společně odešli na parkoviště. Po incidentu před třemi měsíci si Denise už vždycky dávala pozor, aby parkovala na dobře osvětleném místě a co nejblíž ke vchodu do baru. I když s ní byl Paul, nezapomněla ani na další opatření. V ruce stále držela lahvičku se sprejem, připevněnou ke klíčence. Měla dvě takové: jednu s pepřovým sprejem a druhou, která byla naplněná dusičnanem stříbrným. Lidé nebyli jedinými tvory, kteří rádi útočí v noci.

„Pokoj pro hosty není moc velký, ale je tam televize,“ prohodila Denise, když mířili k jejímu autu. „Jestli budeš chtít…“

Hlas se jí zlomil ve výkřik, když se Paul zapotácel a padl dozadu. Za ním se jakoby odnikud vynořil muž. Paul se také pokusil vykřiknout, ale bránila mu v tom mužova ruka, pevně tisknoucí jeho hrdlo. Cizincovy oči zaplály, když pohledem sjel z Denise na jejího bratrance.

„Další kus,“ zasyčel a položil pěst Paulovi na prsa.

Denise ječela ze všech sil. Zvedla lahvičku s pepřovým sprejem a vyslala proud pálivé tekutiny do mužovy tváře. Ani nemrkl, ale zato Paul, jehož sprška také zasáhla, zavřel oteklé oči.

„Pomozte někdo!“ křičela znovu Denise a tiskla píst spreje, dokud nebyla lahvička prázdná. Muž ani nezakolísal, ale Paulova tvář už začínala modrat.

Popadla tedy nádobku s dusičnanem stříbrným a vyprázdnila její obsah čtyřmi zběsilými stisky. Muž zamrkal, ale spíš překvapením. Pak se rozesmál.

„Stříbro? To je tedy zajímavé!“

Denise došly zbraně, ale muž své sevření neuvolnil ani o milimetr. Sevřela pěsti a v panice se po něm vrhla, ale jediným výsledkem bylo, že o zlomek vteřiny později skončila na zemi s bratrancem pod sebou.

„Co se to tam děje?“ zavolal někdo od vchodu do baru.

Denise vzhlédla. Cizinec byl pryč. Kousek opodál seděl velký černý německý ovčák s tlamou pootevřenou v psím úsměvu. Když z baru vyšlo několik osob a zamířilo k nim, otočil se a utekl.

„Zavolejte někdo 911!“ vykřikla Denise a s hrůzou si uvědomila, že Paul nedýchá. Přitiskla ústa k jeho a hluboce do nich vydechla – a hned se začala dusit, jak ji zasáhly účinky pepřového spreje.

Zatímco kašlala a dusila se, sledovala nějakého mladého muže, který se snažil Paula oživit. Za okamžik se také začal dusit a rovněž odpadl. Přitiskla prsty k Paulovu hrdlu. Nic.

Kolem nich stál dobře tucet lidí, ale nikdo z nich nevytáhl mobil, aby zavolal policii.

„Zatraceně, zavolejte sanitku!“ vypravila konečně ze sebe. Bušila Paulovi do prsou a snažila se vdechnout mu do plic trochu vzduchu, ačkoliv sama sotva mohla dýchat. „No tak, Paule! Nedělej mi to!“

Přes zastřený pohled viděla, jak bratrancova tvář stále víc modrá. Ústa měl ochablá a hruď se pod jejíma rukama ani nepohnula. Denise mu ale dál stlačovala hrudník a s dlaněmi stočenými tak, aby se nedotýkala jeho rtů, potřísněných pepřovým sprejem, mu stále vdechovala vzduch do plic. Nepřestávala, dokud nedorazili záchranáři, což trvalo celou věčnost. Když ji od něj odtáhli, Paul stále nedýchal.

„Tak vy říkáte, že ten chlap prostě… zmizel?“ policista nedokázal v hlase skrýt nedůvěru. Denise potlačila chuť ho udeřit. Nevěděla, kolik toho ještě vydrží. Musela zavolat rodině a sdělit jim tu nepředstavitelnou zprávu, pak s nimi sdílet zármutek v nemocnici, kam dorazili, a vypovídat na policii. Kde měli očividně problém s tím, aby jí uvěřili.

„Jak říká, když jsem se podívala, ten vrah už byl pryč.“

„Nikdo z baru tam venku ale nikoho neviděl, paní,“ zopakoval policista potřetí.

Denise vzkypěla vztekem. „To bude asi tím, že všichni byli vevnitř, když na nás zaútočil. Podívejte se, ten chlap přece mého bratrance rdousil, copak Paul nemá modřiny na krku?“

Policista odvrátil pohled. „Ne, paní. Soudní lékař ho sice ještě neprohlédl, ale záchranáři na něm neshledali žádné známky škrcení. Říkali jen, že na něm našli známky srdečního záchvatu!“

„Vždyť je mu teprve pětadvacet!“ vybuchla Denise, ale hned se ovládla. Po zádech jí přeběhl mráz. Kdo dostane infarkt ve třiadvaceti? ptal se Paul jen před pár hodinami a o chvíli později prohlásil něco, co tehdy úplně přešla. Já si taky myslím, že mě někdo sleduje.

A teď byl Paul po smrti – po smrti, způsobené infarktem. Stejně jako Amber a jako teta Rose. Denise si uvědomovala, že vůbec neví, jak vypadal ten chlap, který byl imunní jak vůči pepřovému spreji, tak vůči dusičnanu stříbrnému. Ten, co zmizel v jediném okamžiku a místo něj se tam z ničeho nic objevil ten velký pes.

Nic z toho samozřejmě nemohla vyprávět policistovi. Už tak se na ni díval, jako by čekal, že se mu tady každou chvilku hystericky rozhihňá. Denisině pozornosti neuniklo, že když ji ošetřovali po účincích pepřového spreje, vzali jí zároveň taky krev, nejspíš proto, aby zjistili, kolik má v sobě alkoholu. Už předtím se jí několikrát dotazovali, kolik toho vypila, než odešli z baru. Neměla ale nic, co by jim mohla říct, aby ji brali vážně, dokonce i kdyby vynechala nadpřirozené síly – soudní lékař už rozhodl, že Paul zemřel na srdeční záchvat.

No, aspoň že zná lidi, kteří jí uvěří natolik, aby začali se skutečným vyšetřováním.

„Můžu teď jít domů?“ otázala se Denise.

Policistovi přes obličej přeběhl záblesk úlevy, což v Denise znovu vzbudilo chuť ho praštit. „Jistě. Zařídím, aby vás služební vůz hodil domů.“

„Radši si zavolám taxíka.“

Vstal a podrbal se na hlavě. „Tady je moje vizitka, kdybyste si vzpomněla ještě na něco dalšího.“

Denise si ji vzala jenom proto, že kdyby ji zmuchlala a hodila po něm, mohlo by to vzbudit další otázky. „Děkuju vám.“

Teprve když dorazila domů, sáhla po telefonu. Nechtěla, aby řidič taxíku všude vykládal, jak jeho poslední zákaznice toho dne blábolila cosi o vraždě, kterou spáchal chlap, co se možná proměnil ve psa. Kdyby se policie dozvěděla, že něco takového vypustila z úst, mohla by zapomenout na to, že by dál sledovali stopy, na něž je upozornila – dokonce i kdyby uznali, že se skutečně jednalo o vraždu.

Po třetím zazvonění se ozval automat a neosobní hlas sdělil, že číslo, které volala, bylo odpojeno. Denise zavěsila. To je v pořádku, Cat se stěhuje z místa na místo, protože ji pronásledovali nějací šílení upíři. Nejspíš si také změnila číslo. Neodjela snad Cat někam do zahraničí? Jak je to dlouho, co s ní Denise naposledy mluvila? No, už to pár týdnů bude.

Jako další zkusila číslo, které patřilo Bonesovi, Catinu manželovi, ale bylo také odpojené. Denise chvíli hrabala všude možně po domě, než se jí podařilo objevit zápisník s čísly a adresami, kde měla kontakt na Catinu matku. Číslo bylo staré víc než rok, takže ji ani nepřekvapilo, že už také nefungovalo.

Denise zničeně odhodila adresář na gauč. Vyhýbala se stykům se světem nemrtvých, ale teď, když potřebovala někoho, kdo by ji mezi ně dostal, neměla na nikoho správné číslo.

Přece musí být někdo, na koho by se mohla obrátit. Denise postupně projela všechny kontakty ve svém mobilním telefonu. Hledala někoho, kdo by měl spojení na Cat. Když už byla skoro na konci, najednou na ni to jméno vykouklo.

Spade. Uložila si jeho číslo do svého telefonu před několika měsíci, protože ji Spade vyzvedával, když tehdy naposledy navštívila Cat.

Denise zaváhala.

Vybavila si Spadeovy tvrdé rysy, bledou pleť a pronikavý, upřený pohled. Navléknout Spadea do modelu od Calvina Kleina a vyfotit do časopisu, ženy by byly v pokušení olizovat stránky, ale Denisiny vzpomínky na Spadea byly neoddělitelně spojené s krví. Zvlášť proto, že když ho viděla naposledy, byl od ní celý pocákaný.

Teď ale tu vzpomínku musela odsunout stranou. Někdo Paula zavraždil a Spade by pro ni mohl být jedinou možností, jak se spojit s Cat. Denise stiskla „volat“ a přitom se modlila, aby znovu nezaslechla ten strojově monotónní hlas oznamující, že číslo bylo odpojeno. Tři zazvonění, čtyři…

„Haló?“

Denise zaplavil pocit úlevy, když zaslechla Spadeův výrazný britský přízvuk. „Spade, to jsem já, Denise. Catina kamarádka,“ dodala, když si uvědomila, kolik jiných Denis by několik století starý upír mohl znát. „Vypadá to, že nemám Catino správné číslo a tak… prostě jsem si jistá, že nějaká věc zavraždila mého bratrance. Možná i moji sestřenici a tetu.“

Vypadlo to z ní všechno najednou a jako šílený blábol to připadalo dokonce i jí samotné. Čekala, ale do ticha na druhém konci linky se kromě jejího vlastního dechu neozývalo nic.

„Je tam Spade, nebo ne?“ otázala se nervózně. Co když nějakým omylem vytočila špatné číslo?

Okamžitě k ní dolehl jeho hlas. „Ano, omlouvám se. Nechceš mi povědět, co si myslíš, že jsi viděla?“

Denise zaregistrovala způsob, jak otázku položil, ale byla příliš rozčilená, než aby se s ním o tom dohadovala. „Viděla jsem, jak mého bratrance zavraždil muž, se kterým ani nehnulo, když jsem do něj naprala pepřový sprej a k tomu dusičnan stříbrný. Další věc, co jsem pak zahlédla, byl nějaký zatraceně velký pes, který stál na místě, kde předtím stál ten chlap. Jenže utekl a policie si myslí, že můj pětadvacetiletý bratranec zemřel na infarkt, ačkoliv ho někdo zardousil.“

V telefonu se opět rozhostilo ticho. Denise si dokázala představit, jak se Spade mračí, zatímco ji poslouchá. Děsil ji, ale zrovna teď měla větší strach z toho, co zabilo Paula, ať už to bylo cokoliv.

„Bydlíš ještě ve Fort Worthu?“ zeptal se jí konečně.

„Ano. Ve stejném domě jako… jako předtím.“ Jako tehdy, když ji dovezl domů poté, co chladnokrevně zavraždil člověka.

„Fajn. Bohužel ti musím sdělit, že Cat je na Novém Zélandu. Můžu jí zavolat nebo jí dát tvoje číslo, ale bude to trvat nejméně den, než se k tobě dostane, jestli ne déle.“

Její kamarádka a odbornice na všechny nadpřirozené síly byla na druhém konci světa. To je teda nádhera.

„… ale já jsem náhodou ve Spojených státech,“ pokračoval Spade. „Přesněji řečeno jsem v St. Louis. Mohl bych tam být ještě dnes, abych se podíval na bratrancovo tělo.“

Denise zatajila dech. Zmítala se mezi touhou dozvědět se co nejrychleji, co vlastně zabilo Paula, a obavami z toho, kdyby Spade začal s vyšetřováním. Hned se ale napomenula. Smrt Paula, Amber a tety je přece mnohem důležitější, než že by se cítila nepříjemně vedle toho, kdo jí pomáhá.

„To bych byla ráda. Moje adresa je…“

„Pamatuju si, kde bydlíš,“ přerušil ji Spade. „Můžeš mě čekat kolem poledne.“

Podívala se na hodinky. Ještě asi šest hodin. Sama by nedokázala dojet ze St. Louis do Fort Worthu tak rychle, i kdyby na tom závisel její život, ale když Spade řekl, že tu bude kolem poledne, věřila mu.

„Díky. Mohl bys říct Cat, že, ehm… že…“ začala, ale Spade ji znovu přerušil.

„Možná bude lepší, když z toho Cat nebo Crispina zatím vynecháme,“ pravil a označil přitom Bonese jeho lidským jménem jako vždycky. „Mají teď za sebou těžké období. Není nutné je znepokojovat něčím, co dokážu vyřešit sám.“

Denise spolkla úsměšek. Dobře věděla, jak to Spade vlastně myslí. Jestli se to všechno náhodou neodehrálo jen ve tvých představách.

„Tak se uvidíme kolem poledního,“ souhlasila a pak zavěsila.

Dům se zdál děsivě tichý. Denise se zachvěním pohlédla z okna a připomněla si, že její špatné tušení je zřejmě normální reakcí na násilí minulé noci. Přesto pro jistotu prošla celý dům a ve všech místnostech zkusila okna a dveře. Všechny byly zavřené a zamčené. Pak se donutila jít se vysprchovat a přitom se snažila vytěsnit z hlavy Paulovu promodralou tvář. Moc se jí to nedařilo. Vzala si na sebe župan a znovu začala neklidně procházet celý dům.

Kdyby jenom nešli na drink, Paul by mohl být ještě naživu. Nebo kdyby hned běžela dovnitř do baru pro pomoc, místo aby zůstala na parkovišti? Bylo by to Paula zachránilo, kdyby vyběhla ven s davem lidí a útočník by se vylekal? Utekl přece hned, jak lidé začali odpovídat na její křik. Možná, že opravdu mohla Paula zachránit, kdyby tam tak hloupě nestála a bezvýsledně nestříkala sprej na jeho vraha.

Denise byla tak zabraná do svých myšlenek, že nevnímala tiché zvuky, dokud se neozvaly potřetí. Ztuhla. Klepání přicházelo od vstupních dveří.

Vyšla z kuchyně a tiše přeběhla do ložnice. Z nočního stolku vytáhla pistoli Glock, nabitou stříbrnými kulkami, jež jako jediné dokážou zastavit upíra, ale zároveň mohou zabít člověka. Seběhla dolů po schodech, uši napjaté vůči všem zvukům. Ano, jsou tu pořád. Takové podivné zvuky, něco mezi kňouráním a škrábáním.

Co jestli se někdo pokouší vypáčit zámek? Má zavolat policii rovnou, nebo by se měla nejdřív přesvědčit, co se to vlastně děje? Pokud by to byl jenom mýval, rachotící kolem popelnice, a ona by na něj zavolala policii, určitě by jí už nikdy nevěřili nic, co by jim řekla.

Denise držela zbraň namířenou směrem ke zdroji zvuků. Blížila se k hlavnímu oknu. Když se trochu nakloní, uvidí odtud na vchodové dveře…

„Cože?“ vyhrkla nahlas.

Na její verandě stála malá holčička a na šatech měla něco červeného. Ťukala na dveře, jako by byla na pokraji sil nebo zraněná – nebo obojí. Denise teď dokonce zaslechla, jak jí ze rtů vychází slovo „pomoc“.

Denise odložila zbraň a zprudka otevřela dveře. Tvář děvčátka byla skropená slzami a chvělo se po celém těle.

„Můžu dovnitř? Taťka je zraněný,“ špitlo dítě.

Denise ji popadla a rozhlédla se okolo sebe, kde stojí auto nebo nějaký jiný důkaz toho, jak se sem holčička dostala.

„Pojď dál, zlatíčko. Copak se stalo? Kde je tvůj taťka?“ zjišťovala Denise a vedla ji dovnitř.

Holčička se usmála. „Taťka je mrtvý,“ pravila hlasem, který se náhle proměnil a zněl hluboce a tiše.

Denise okamžitě na svých pažích pocítila náhlou změnu váhy a naplnila ji hrůza, když sledovala, jak se dívčina podoba mění v téhož muže, který zavraždil Paula. Pokusila se utéct a zabouchnout před ním dveře, ale svíral ji pevně.

„Díky, žes mě pozvala dovnitř,“ pravil a rukama pevně přikryl Denisina ústa právě včas, aby zadusil její zoufalý křik.

Kapitola 2

Spade položil svůj mobil a uvažoval o rozhovoru, který právě skončil. Denise MacGregorová. Rozhodně nečekal, že o ní ještě někdy uslyší. A teď mu tady vykládala, že její bratranec byl zavražděn nějakým psodlakem, ačkoliv žádní psodlaci a vůbec žádní dlaci neexistují.

Musí existovat nějaké jiné vysvětlení. Denise mu řekla, že útočníka posprejovala pepřem i stříbrem. Mohla ho samozřejmě minout, ale taky třeba ne. Pokud jejího bratrance zabil upír, mohl Denise vsugerovat, že se pak proměnil ve psa – a že mu tekutý stříbrný sprej nijak neublížil. Lidské vzpomínky se dají tak snadno změnit! Jenže pokud Denise skutečně viděla útok upíra, zabiják by se přece musel divit, jak to že ví, že má použít stříbro. Pak by se nejspíš rozhodl použít něco silnějšího než jen pouhé kouzlo, aby se ubezpečil, že Denise o tom nikde nebude vyprávět. Tohle riziko si Spade raději nechtěl představit.

Vrhl toužebný pohled na postel. I když se už dávno naučil zvládnout onu ochromující letargii, jež se ho vždy zmocnila při východu slunce, neznamenalo to ještě, že je celý nadšený z toho, že se má teď rozjet do Texasu. No jo, no. Je to nakonec to nejmenší, co může udělat, aby se Cat s Crispinem nemuseli hnát z Nového Zélandu domů kvůli něčemu, co je s největší pravděpodobností pouze emocionálním kolapsem lidské bytosti, která byla vystavena příliš velkému smutku a stresu.

Připomněl si, jak se na něj Denise dívala, když se spolu posledně setkali. Stříkance krve jí pokrývaly oblečení, tvář měla stejně bledou, jako byla Spadeova slonovinově světlá pokožka, a v jejích oříškových očích se zračila směs odporu a strachu.

Proč jsi ho musel zabít? zašeptala.

Kvůli tomu, co chtěl udělat, odpověděl jí Spade. Po něčem takovém si nikdo nezaslouží zůstat naživu.

Nechápala to. Zato Spade tomu rozuměl až příliš dobře. Lidské bytosti bývají shovívavější, pokud se týká trestu, ale Spade už toho věděl příliš, než aby měl chuť projevit naivní milosrdenství vůči násilníkovi, byť jen potenciálnímu.

Pamatoval si také poslední věc, kterou mu Denise řekla, když ji tehdy v noci přivezl domů. Ze všeho toho násilí ve vašem světě je mi zle. Ten výraz už spatřil na tvářích mnoha lidských bytostí, mnohokrát zaslechl stejný hluchý tón v jejich hlasech. Kdyby Crispin neměl tolik práce se vším, co se stalo později, vysvětlil by Cat, že nejhumánnější ze všeho by bylo zbavit Denisinu paměť všech vzpomínek na nemrtvé. Možná by to mohl Spade udělat sám, jestli Denise začne trpět bludy. Laskavost stranou: pokud už ztratila kontakt s realitou, pak vymazat jí z paměti všechno, co o nich ví, by rovněž snížilo riziko prozrazení.

Spade si naházel do tašky oblečení na pár dní a sešel dolů do garáže. Usedl za volant svého porsche, nasadil si tmavé brýle a zmáčkl ovladač garážových dveří. To zatracené slunce už vyšlo. Spade mu věnoval zlobný pohled a vyrazil do rozbřesku.

Lidé. Kromě toho, že výborně chutnali, způsobovali víc potíží, než za kolik stáli.

Denise skoro nemohla dýchat. Bolest se jí šířila z prsou do pravé ruky a hrozila, že jí brzy zaplaví celé tělo. Před očima se jí roztančily jiskry. Umírám…

„Proč jsi na mě nastříkala stříbro?“ ozval se konverzačním tónem něčí hlas.

Ruka se zvedla z její tváře a Denise vtáhla vzduch několika hlubokými, bolestivými nádechy. Palčivá bolest na hrudníku trochu pominula, a tak mohla dostatečně zaostřit pohled. Zjistila, že je ještě pořád v předsíni za vchodovými dveřmi. Denise se pokusila odstrčit muže, který ji stále svíral, ale byla tak slabá, že téměř ani nedokázala zvednout paže. Kdyby ji cizí muž nedržel kolem pasu, byla by sklouzla na zem.

„Odpověz!“ Mužovu otázku doprovodil nový záblesk bolesti.

Denise se podařilo ze sebe vypravit odpověď, i když tíha na prsou jí stěží dovolovala dýchat.

„Myslela jsem, že jste… upír.“

Cizinec se rozesmál. „Chyba. A navíc urážlivá, i když zajímavá. Co víš o upírech?“

Její pistole teď ležela na stole tři metry od ní. Denise poklesla v nohou, doufala, že ji pustí ze svého stisku. Možná by to pak mohla stihnout a zmocnit se pistole.

„Odpověz mi,“ pravil muž znovu a přitom ji trhnutím obrátil, aby jí viděl do tváře. V očích mu žhnuly rudé plamínky, ale kdyby nebylo jich a slabého zápachu, který z něj vycházel – jako by právě něco začalo hořet – působil by jako student vysoké školy. Hnědé vlasy měl o maličko světlejší než ona a stáhl si je dozadu do ohonu. Ve zvonových džínách a vyšisovaném tričku vypadal jako mladý hipík.

Jenže nebyl lidská bytost. Rudé oči. Nic takového ještě nikdy neviděla. Jestli to není ghúl ani upír, co tedy vlastně je?

„Vím, že upíři existují,“ dostala ze sebe konečně Denise. Teď, když drtivá bolest na její hrudi polevila do bodavých záchvěvů, dýchalo se jí o něco lehčeji.

„Každý pitomý gotik si může dát stříbrný sprej na přívěsek ke klíčům a tvrdit, že věří na upíry,“ řekl muž pohrdavě. „Měla by sis vymyslet něco lepšího.“

Jeho prohlášení doprovodila další vlna bolesti a málem Denise rozťala vedví. Když ustoupila a dovolila jí znovu vidět jasněji, muž se usmíval. Denise napadlo, že jeho tvář byla tím posledním, co v životě viděl její bratranec, sestřenice i teta, a vztek ji přiměl zvednout hlavu.

„Upíři pocházejí od Kaina, protože ho Bůh proklel a odsoudil k tomu, aby navěky pil krev jako připomínku, že prolil krev svého bratra Ábela. Nepůsobí na ně kříže, dřevěné kůly ani sluneční světlo. Zničit je dokáže jedině stříbro, jež projde jejich srdcem, nebo když jim někdo utne hlavu. A srazit hlavu je jediný způsob, jak zabít ghúla. Stačí to takhle?“ vyjela na něj.

Zasmál se, jako by ho to potěšilo, a pustil ji. Upadla, jak očekávala, ale dala si zároveň pozor, aby se přitom dostala blíž ke stolu a k revolveru.

„Výborně. Patříš někomu?“

„Ne,“ odvětila Denise, která věděla, že patřit někomu u člověka znamená, že ho vlastní některý upír, aby se živil jeho krví. Něco jako dovoz pizzy, jenže tepající…

„Aha,“ cizincovy oči zazářily. „Takže něco romantičtějšího?“

„Taky ne, u všech pekel,“ odsekla Denise a přisunula se blíž ke stolu, zatímco předstírala, že si upravuje župan. Byla pod ním úplně nahá, ale cudnost nebyla jejím cílem. Byl jím revolver. Ať už je tenhle tvor čímkoliv, kulky ho zastaví. Aspoň na tak dlouho, aby stačila utéct.

„Nemluv o tom místě,“ napomenul ji muž a zamžikal. „Mám na něj špatné vzpomínky.“

To Denise zarazilo. Znovu si ho prohlédla, tentokrát pořádně. Rudé oči. Pach síry. Člověk to není, ani upír, ani ghúl.

„Ďábel,“ prohodila.

Uklonil se. „Říkej mi Raume.“

Denise namáhala mozek, aby si vybavila, co vlastně ví o ďáblech, ale většina jejích znalostí pocházela pouze z filmu Exorcista. Kdyby měla svěcenou vodu, což nemá, stačilo by na něj trochu stříknout se slovy „Vymítám tě ve jménu Ježíše Krista“, stejně jako ve filmu?

„Ten Spade, co jsi s ním před chvílí mluvila po telefonu,“ pokračoval nevzrušeně Raum, „je to upír nebo ghúl?“

Denise polila hrůza. I když Spade nebyl její přítel, stejně ho nechtěla přivést do nebezpečí.

„Je to člověk,“ pravila.

Démon svraštil obočí. „Ale vykládala jsi mu, co jsi viděla, takže on musí taky něco vědět o upírech a ghúlech. Pokud nikomu nepatříš a nejsi ani něčí přítelkyně, jaký je tedy tvůj vztah k těm chodícím mrtvolám?“

Denise si dávala pozor, aby neprozradila nic, co by mohlo znovu ublížit Cat. „No, ehm, já jsem jednou před pár lety zažila útok upíra, a tak jsem se pak snažila dozvědět se o nich co nejvíc. Přitom jsem se seznámila i s dalšími lidmi, co měli stejné zážitky jako já. Vyměnili jsme si poznatky a dáváme na sebe pozor.“

Raum nad tím chvíli uvažoval. „Takže říkáš, že nemáš žádné spojení do světa nemrtvých ani na nikoho, kdo k němu patří?“

Přikývla. „Přesně tak.“

Povzdechl si. „Tak to mi nejsi k ničemu.“

Hrudí jí náhle projela palčivá bolest, jako by jí někdo střelil rovnou do srdce. Přes ochromující muka ze sebe dokázala vypravit:

„Počkej! Já… já spojení mám…“

Bolest okamžitě ustala. Raum se spokojeně usmál.

„Hned jsem si to myslel. Na to, že bys spojení neměla, toho víš příliš mnoho.“

„Co ode mě vlastně chceš?“ Strach, nepodobný všemu, co kdy zažila, jí přeběhl podél páteře. Ocitla se v ďáblově moci. Nic horšího už neexistuje.

Raum poklekl vedle Denise, která se od něj snažila odvrátit.

„Já ti to ukážu,“ odpověděl.

Přitiskl jí ruce na čelo a v jejím mozku okamžitě explodovalo jasné světlo, po němž následovaly obrazy událostí. Raum uvnitř pentagramu a na opačné straně rudovlasý muž. „Dej mi stejnou sílu, jako máš ty,“ pravil rudovlasý, „a můžeš mít vše, co chceš.“ Raum pokládá ruce na muže a ten s křikem padá dozadu.

Další záblesk světla a obraz se změnil. Raum stojí před mužem s nataženýma rukama. Muž vrtí hlavou a ustupuje pryč. Raum pokročí kupředu a pak zuřivě zařve, jak se kolem něj znovu objeví pentagram. Z jeho obrysu vyšlehne oheň a vše se obrací vzhůru nohama. Raum mizí a dlouho není vidět nic než oheň. Pak se objeví nekonečný sled hrůzných krvavých výjevů. Konečně náznak vysvobození, ale znovu přicházejí desítky pohledů na umírající lidi, mezi nimi teta Rose, pak Amber, Paul… a ona sama!

„Tvůj předek Nathanial se mnou uzavřel dohodu,“ naplnil Raumův přízračný hlas její sluch. „Pak se mu na nějakou dobu podařilo mě spoutat, ale teď jsem tu a chci svou splátku!“

Denise potřásla hlavou, aby z mysli vymazala hrůzné obrazy. „Jak bych v tom mohla něco udělat?“

„Určitě se skrývá někde mezi upíry a ghúly,“ zavrčel Raum. „Já do jejich světa nemůžu, ale ty se tam dostaneš. Přiveď mi ho. Přiveď mi ho, a já nechám tebe i ostatní z jeho pokolení na pokoji.“

Ostatní z jeho pokolení. Denise se před očima mihly tváře rodičů. Musí být Nathanialovým potomkem, protože jak ona, tak její bratranec a sestřenice jimi určitě jsou. A Raum zamýšlí zabít všechny, kdo zbyli z Nathanialovy rodiny, jen aby ho konečně našel.

Tohle nemůže dopustit. „Najdu ho,“ slíbila Denise. Nevím sice jak, ale najdu ho.

Raum jí přejel dlaněmi po pažích, až se zachvěla odporem.

„Doufám, že to myslíš vážně. Ale mám pro tebe zvláštní pobídku…“

Jeho dlaně se zastavily a zároveň jí uvnitř těla opět vybuchla šílená bolest. Slyšela sama sebe, jak křičí, ale Raumův bezstarostný smích ji přehlušil:

„Snaž se neumřít, buď tak hodná. Vždyť jsme teprve začali!“

Spade se zamračil. Když zabočil do ulice, kde bydlela Denise, cosi odporného ho udeřilo do nosu i přes zapnutou klimatizaci v jeho vozu. Očima přelétl ulici. Očekával, že uvidí auto s kouřícím motorem nebo že někde právě natírají střechu térem, ale nic takového tu nebylo. Čím víc se blížil k Denisinu domu, tím víc zápach sílil.

Spade sáhl do své tašky, vyndal odtud dvě dlouhé stříbrné dýky a schoval si je do rukávů. Pak vystoupil a vydal se k domovním dveřím. Přistoupil přímo k nim a znovu se zhluboka nadechl těsně u rámu.

Plíce mu naplnil pach síry tak silný, že by se musel začít dusit, kdyby ovšem byl člověk. Spade zprudka vydechl a zaklel. Pouze jediný tvor vydává tak silný pach.

Denise MacGregorová si to všechno zřejmě nevymyslela, jenže teď už nejspíš nebude naživu, aby se jí Spade mohl omluvit.

Rozrazil dveře jediným kopnutím a pak vrazil dovnitř. Přitom se důkladně kryl, aby se vyhnul případnému útoku. Denise ležela schoulená poblíž pohovky, ale Spade nespěchal rovnou k ní, aby ji prohlédl. Místo toho pohledem důkladně propátrával pokoj, zda se v něm ještě někdo neskrývá. Nikde nikdo, slyšet bylo jen zvuky jejího dechu a tlukot srdce.

Prozkoumal všechny místnosti a kumbály dole i nahoře v patře, ale neobjevil nic. Spokojený, že nepadl do pasti, se konečně vydal prohlédnout Denise.

Byla v bezvědomí, na sobě měla pouze župan s rozvázaným páskem – a páchla po síře tak silně, jako by se v ní vykoupala.

Rozevřel jí župan a jeho rty se roztáhly v ponurém úsměvu. Byl připravený na nejhorší, ale kupodivu neobjevil žádné známky násilí. Vypadalo to, že ďábel jen přišel, připravil ji o vědomí a pak zase zmizel.

Spade ji znovu zabalil do županu a uhladil zvlhlé hnědé vlasy, jež jí zakrývaly tvář. Lehce s ní přitom zatřásl.

„Denise, probuď se.“

Musel to zopakovat ještě několikrát, než konečně otevřela své oříškové oči, upřela je na něj – a pak se jí rozšířily hrůzou.

„Kde je? Je pořád tady?“

Spade ji pevně držel a chlácholivým hlasem pronesl: „Kromě mě tu není nikdo. Už jsi v pořádku.“

Denise chraptivě zavzlykala. „Ne, nejsem.“

Vyhrnula si rukávy od županu a ukázala mu předloktí. Spade se neubránil zaklení, když na nich spatřil vyznačené temné stíny ve tvaru hvězd.

Denise měla pravdu: nebyla vůbec v pořádku. Ďábel jí vypálil svá znamení.

Spade se posadil na zavřené víko záchodové mísy v Denisině koupelně. Trvala na tom, že se musí osprchovat, třebaže ji musel nahoru donést. Nabídl jí, že ji umyje, ale kategoricky ho odbyla. Lidi. Jako kdyby tohle byla chvíle, kdy by měl náladu na nějaké okukování.

Odmítl však opustit koupelnu s vysvětlením, že si nechce vzít na svědomí její smrt, kdyby uklouzla a zlomila si vaz, až bude vylézat z vany. Hořce mu odpověděla, že teď, když si ji ďábel označkoval, už nemůže zemřít jako obyčejný smrtelník, jak jí vysvětlil. Spade si nebyl jistý, jestli je to pravda, a tak popadl její šaty a zůstal. Nedal jí jinou možnost než sednout si na vykachlíčkovanou podlahu a trhnutím za sebou zavřít dvířka od sprchy.

Přes mléčné sklo teď mohl sledovat neurčitý obrys její postavy. Sledoval, jak na sebe postupně vylévá snad všechny své sprchové gely, mýdla a šampony. Vzduch se naplnil všemi možnými vůněmi, jež pozvolna přemohly pronikavý pach síry. Spade zavřel oči. Musí dostat Denise někam do bezpečí, a to co nejrychleji. Nebylo sice pravděpodobné, že by se ďábel zase tak rychle vrátil poté, co odsud zmizel, ale tady prostě zůstat nemohla.

„Potřebuju ručník.“

Spade vytáhl ze skříňky dva a pootevřenými dvířky od sprchy jí podal ten větší. Počkal, až se do něj zabalí, a pak je otevřel dokořán. Nedbal jejích protestů, zvedl ji do náruče a volnou rukou jí přehodil druhý ručník přes vlasy, z nichž stékala voda.

„To si můžu udělat sama,“ namítla a slabě se ho pokusila odstrčit.

„Kdyby to bylo za normálních podmínek, tak o tom vůbec nepochybuju,“ odbyl její námitky a nesl ji k posteli. „Jenže teď ti ten ďábel málem přivodil smrtelný srdeční záchvat a pak ti vložil do těla svou esenci. Po tom, co máš za sebou, by nikdo nemohl být v pořádku. Tak se přestaň dohadovat a nech mě, ať ti pomůžu.“

Podklesly jí nohy, jako by svým odporem vyčerpala poslední zbytky sil. Spade ji podepřel a přitiskl si ji k sobě. Jednou rukou přidržoval osušku, aby jí nespadla, a druhou jí sušil vlasy. Zamrkala víčky a položila mu hlavu na rameno. Hebká kůže na jejím krku se tak ocitla jen pár centimetrů od jeho úst.

Spade potlačil náhlé nutkání dotknout se svými rty tepající žilky. Už to bylo víc než den, co jedl, ale hlad nebyl jediným popudem. Na skráni mu naskočil sval, jak pevně zatnul zuby. Doufal, že čas změní tu zvláštní přitažlivost, kterou k Denise pociťoval, ale jak vidět, byla pořád zde.

Poprvé Denise viděl, když víc než před rokem přijel ke Crispinovi na nějakou oslavu. Vstoupil dovnitř a první, co zaznamenal, byla tmavovlasá žena, která se s hlavou zakloněnou smála něčemu, co Cat právě řekla. Žena rychle pohlédla jeho směrem, jako by vycítila, že se na ni dívá. Plné rty měla veselím stále mírně pootevřené, ale Spadeovu pozornost zaujal především její upřený pohled. To a pak onen podivný pocit, který jím projel, když se na ni zadíval.

„Kdo je to?“ zeptal se Crispina.

Crispin sledoval směr Spadeova pohledu a pak odmítavě zavrtěl hlavou. „Bohužel, kamaráde. Je to nejlepší kamarádka mojí ženy.“

Těmito slovy se Denise ocitla mimo okruh jeho zájmu. Byla lidskou bytostí a Spade znal jen dva způsoby, jak využít lidských žen. Buď jako potravu, nebo k nezávaznému zašukání. A pokud Denise byla přítelkyní Cat, pak využít ji v jednom nebo v druhém směru by znamenalo urazit Crispina. Spade potlačil podivné bodnutí, když se na ni znovu podíval, ale Denise se už odvrátila a usmívala se na jakéhosi světlovlasého mladíka. Vlastně se mu ulevilo, když mu Crispin řekl, že je vdaná. Doopravdy nebyl důvod, aby jí věnoval další pozornost.

Teď ale byla Denise vdova a ležela mu v náruči, zabalená pouze do ručníku. Za takových okolností bylo těžké odolat tomu, co ho k ní táhlo.

Ta není pro tebe, napomenul Spade přísně sám sebe.

Přesto si nemohl nevšimnout, jak je krásná. Zmáčené vlasy vypadaly ještě tmavší a pleť měla hebkou a růžovou jako okvětní lístky. Drsný pach síry už zmizel a zůstala jen její vlastní vůně po medu a jasmínu, přehlušující všechny ostatní. Když se na ni díval, zabalenou v osušce a s ústy pootevřenými, připadala mu ještě mnohem přitažlivější, než když ji předtím viděl nahou, jak jí ohledával zranění.

Spade se přiměl vrátit se k věcnému chování. „Tak a teď tě oblékneme,“ pravil. „Až budeme někde v bezpečí, zavolám Crispinovi. Řeknu mu, kde tě pak s Cat budou moci vyzvednout.“

Denise zprudka otevřela oči. „Ne.“

„Ne?“ zopakoval Spade překvapeně.

Stiskla mu ruku větší silou, než jakou od ní čekal. „To jim říct nesmíš. Cat by hned všeho nechala a snažila by se dostat Rauma, ale on je příliš silný. Já – já jsem viděla, co dokáže. Nechci, aby s ním bojovala, a kdyby se dozvěděla o tom, co se mi stalo, určitě by se do toho chtěla pustit.“

„Denise,“ začal Spade a snažil se, aby mu hlas zněl co nejrozumněji, „nemůžeš přece běhat po světě a tvářit se, že tě ten ďábel nepoznamenal. Musíš najít způsob, jak se těch znamení zbavit, a…“

„Já vím, jak se jich zbavit.“

Spade povytáhl obočí. Vážně to může vědět?

„Ten ďábel ode mě chce, abych našla jednoho svého dávného příbuzného jménem Nathanial,“ pokračovala Denise. „Podle všeho mu Nathanial upsal duši a pak se mu ztratil, aniž by zaplatil. Ďábel si myslí, že se skrývá někde mezi upíry a ghúly. Jestli Nathaniala najdu, přivedu ho k Raumovi, smyji ze sebe jeho znamení a on nechá zbytek mé rodiny na pokoji.“

Spade slyšel svůj hlas, jak se plný úžasu ptá: „A jestli Nathaniala ďáblovi nepřivedeš?“

Denise se otřásla. „Pak ve mně Raumovo znamení stále poroste a bude sílit… až se stanu příšerou stejně jako on.“

Kapitola 3

Denise spustila pohled ze silnice. Kdyby celkové okolnosti nebyly tak děsivé, v daném momentu by jí teď určitě před očima proběhl v obrázcích celý její dosavadní život. Spade hnal vůz, jako by měl za patami celé peklo, střídal pruhy a zase se zařazoval zpátky do proudu dalších vozidel s lehkostí, z níž se točila hlava, a bez ohledu na povolenou rychlost. Když mu připomněla, že jestli bude takhle pokračovat, určitě se někde objeví policajt a zavře ho, Spade se jen usmál a prohodil, že má beztak už dost hlad.

Připadalo jí, že to od něj vlastně ani nebyl vtip.

Aby se nemusela dívat na nekonečný sled aut kolem ani na ubíhající krajinu, začala si raději prohlížet Spadea. Černočerné vlasy se mu zvedaly na temeni do přirozeně vyhlížejícího ježka a odtud mu spadaly v lesklých vlnách až na ramena. Oči v barvě jantaru rámovaly řasy a obočí ve stejné inkoustové černi. Obojí působilo jako příkrý kontrast k jeho pleti, jež svou porcelánově dokonalou bledostí prozrazovala, že je upír. Přestože seděl, bylo znát, že je hodně vysoký, ale výška u něj nepůsobila neohrabaně, jako tomu často u některých lidí bývá. Spade lidi kolem sebe převyšoval se sebevědomě vztyčenou hlavou a jeho pohyby byly vždy lehké a přesné. Smrtelně přesné.

Hlavou jí probleskla vzpomínka. Zůstaneš tady s mejma kámošema, a já s tím tvým přítelem si vlezem na zadní sedadlo, pravil s úšklebkem ten chlap a chytil Denise. V příštím okamžiku ležel na zemi a na místě, kde měl předtím hlavu, nebylo nic víc než rudá kaše. Spade se tyčil nad ním, oči mu metaly nazelenalé blesky a kopal do jeho těla tak silně, že by to stačilo promáčknout plech na okolních autech.

A pak nejhorší vzpomínka ze všech. Spade, celý od krve, ji táhne pryč od toho, co zbylo z Randyho. „Je mrtvý, Denise. Je mi to tak líto…“

Pohlédla stranou. Bude přece jenom lepší, když se bude dívat na okolní scenérii, i když jí z toho je na zvracení, než na něj. Svištění aut kolem nich aspoň nevyvolává takové vzpomínky jako pohled na něho. Pokud se pohybovala mimo upírskou společnost, dokázala předstírat, že Randy skutečně zemřel při automobilové nehodě, jak řekla jeho rodině. Jenže kdykoliv se k upírům jen přiblížila, všechny vzpomínky na krev a smrt, jež se tak usilovně snažila potlačit, dříve či později opět vypluly na povrch.

A teď neměla na vybranou než se znovu dostat na místo, kde chtěla být ze všeho nejméně – přímo do světa upírů.

„Potřebuju sehnat někoho, kdo by mě dostal tam, kde se pohybují – no, však víš, tvorové tvého druhu,“ pronesla a v duchu přitom uvažovala, kolik peněz si může dovolit vydat za takové služby. „Byla bych ráda, kdybys mi pomohl sehnat nějakého upírského soukromého detektiva nebo jak se to u vás jmenuje.“

Spade na ni vrhl pohled, jehož už začínala mít plné zuby – jako by chtěl říct, že zase blázní.

„Upírského soukromého detektiva?“ opakoval po ní. „Ty mě chceš naštvat, co?“

„Vím, že máte mezi upíry pistolníky, tak proč byste nemohli mít taky upírské soukromé detektivy?“ opáčila naštvaně. „Přece nemůžu jít a podat si do novin inzerát s Nathanialovým popisem a s textem ‚Neviděli jste tohoto zpronevěřitele duše‘?“

Spade sevřel volant pevněji. „Ne, to tedy vážně nemůžeš,“ pronesl klidně. „Jenže upíři nemají upírské soukromé detektivy. Pokud chceme někoho najít, zeptáme se svého mistra a ten se poptá ostatních mistrů, zda ho někdo neviděl a ke komu patří. Tak se vždycky všechny problémy vyřeší mezi dvěma mistry. Ano, máme taky nemrtvé pistolníky pro případ, že se některý upír nechce zdržovat formalitami – a pokud mu nezáleží na důsledcích. Ještě jsem neslyšel, že by nějaká lidská bytost vešla do styku s upírskými mistry a hledala někoho mezi jejich majetkem, a ten tvůj Nathanial prostě musí být něčí majetek. A žádný upírský mistr, který si váží sám sebe, se svého majetku nevzdá, abys ho mohla obětovat.“

Denise rozčilovalo, s jakou samozřejmostí Spade mluví o lidech jako o majetku. Nejspíš si vlastně ani neuvědomoval, jak urážlivě to zní.

„Tak si najmu pistolníka, aby ho našel, ale řeknu mu, aby Nathaniala nezabíjel. Může mu přece být jedno, jestli mi ho dodá živého či mrtvého, hlavně, když dostane zaplaceno, ne?“

Spade si něco zamumlal pro sebe tak rychle, že mu nerozuměla.

„Copak?“ zeptala se ostře.

Zíral na ni tak dlouho, že měla chuť zařvat, ať se radši dívá na silnici.

„Žádný upír neukradne jinému upírovi jeho majetek, a už vůbec ne kvůli lidskému tvorovi. A je úplně jedno, kolik prachů mu za to nabídneš. To by totiž znamenalo válku, zatímco zabít nějakého chlápka bez důkazů, kdo to vlastně provedl, je mnohem jednodušší. Můžeš sehnat upíra, který Nathaniala připraví o krk, ale takového, který by ho unesl, toho nenajdeš.“

Denise měla chuť začít mlátit vzteky do palubní desky. Přece musí existovat někdo, kdo jí pomůže. Koho dalšího ještě zná, kdo by patřil do světa nemrtvých?

„Zeptám se Rodneyho,“ vyhrkla v návalu inspirace. „Není to upír, je ghúl. Rodney mě zná, třeba mi pomůže Nathaniala najít, aniž by se prozradilo, kdo to udělal, nebo aby se zapletl do upírských záležitostí.“

Na Spadeově skráni se napjal sval. „Rodney je mrtvý.“

Denise dlouhou dobu mlčela. Její mozek stále odmítal přijmout myšlenku, že ten milý, zábavný ghúl, kterého znala, je po smrti. Srazit hlavu je jediným způsobem, jak zabít ghúla, vyštěkla před nedávnem na Rauma. Teď se jí z té věty dělalo zle. Proč, proč, proč jen někdo mohl chtít zabít Rodneyho?

„Byl to správnej kluk. To se nemělo stát,“ vypravila nakonec ze sebe, když už se ticho táhlo příliš dlouho.

„To teda jo,“ přitakal Spade.

Denise si nic nepřála víc než moci zavřít oči a nemuset aspoň týden myslet na smrt. Nebo na den, nebo třeba jen na pouhou hodinu. Jenže dokud nenajde Nathaniala, hrozba smrti bude neustále viset nad ní i nad celou její rodinou.

Bude muset požádat o pomoc Cat. Bones je upírský mistr a bývalý pistolník, takže má jednak zkušenosti, jak někoho najít, a jednak má vliv v upírské společnosti. Je to jediná logická možnost – až na to, že Bones bude považovat za otázku cti ji chránit, kdyby se situace vymkla z rukou a začala být příliš nebezpečná. Už jsem nechala zabít svého manžela, pomyslela si Denise sklesle. Jak bych mohla dál žít s myšlenkou, že jsem připravila o život i manžela své nejlepší kamarádky?

„Za pár hodin budeme ve Springfieldu,“ ozval se Spade. „Jak tam dorazíme, půjdeme do hotelu a…“

Denise se posadila zpříma: „Ty!“

Překvapeně povytáhl obočí: „Prosím?“

„Ty,“ zopakovala mu ještě jednou. „Ty jsi upírský mistr. Už jsi v minulosti dokázal najít spoustu lidí, Cat mi to řekla, a taky ti na mně nezáleží, takže kdyby situace začala být příliš nebezpečná, klidně vycouváš a nenecháš se kvůli mně zabít. Ty jsi ta správná osoba, co mi pomůže najít Nathaniala.“

Spade se tentokrát ani neobtěžoval, aby na ni vrhl další ze svých pohledů, značících „ty jsi blázen“. Místo toho zabočil ke kraji silnice a zastavil dřív, než se vůbec dokázala polekat okolního hustého provozu.

„Nemůžu přece nechat ležet všechny svoje povinnosti a začít se honit za nějakým člověkem, co po něm jde ďábel a co se v první řadě vůbec neměl zaplést s temnými silami,“ procedil pak skrz zuby. „Bohužel, Denise.“

Zoufalství jí dodalo sílu. „Tak ty říkáš bohužel? To se teda divím. Jo, já vím, že od tebe žádám velkou laskavost, ale koneckonců, nežádám ji pro sebe. Jenom jsem doufala, že to budeš chtít udělat pro své přátele, protože jak dobře víš, mám jen jediné místo, kam se obrátit, když mi nepomůžeš ty. Tak jo, třeba budeš chtít Cat říct ‚promiň‘, jestli Bones přijde o život při tom, co ty jsi neměl čas vykonat. No jasně, ono je vždycky mnohem jednodušší vykládat, jak ti na někom záleží, než to pak doopravdy dokázat.“

V příštím okamžiku byl těsně u ní, s tváří tak blízko, že nemohla ani zaostřit na její jednotlivé rysy. Vlastně ani jeho výraz vidět nepotřebovala. Tón jeho hlasu podobající se temnému vrčení až příliš dobře prozrazoval, jak je rozzuřený.

„Nikdo neví, žes mi volala. Nikdo neví, kde jsi. Klidně bych tě mohl pohřbít dřív, než slunce zapadne, a pak bych si nemusel dělat starosti, že by Crispin kvůli tobě riskoval svůj život. Takže se mě už radši příště neopovažuj zkoušet, jak moc mi záleží na mém příteli.“

Spadeovy oči neměly svou obvyklou koňakovou barvu. Zeleně zářily a divoce žhnuly, takže Denise ani nemusela patřit do světa nemrtvých, a přesto cítila, jak z něj vyzařuje síla. Podvědomě však byla přesvědčená, že Spade by jí neublížil, ať už je na ni rozzuřený jakkoliv. Kdyby byl Raum vyhrožoval jen jí osobně, byla by se postavila sama, ale životy jejích rodičů teď závisely na tom, zda jí Spade slíbí svou pomoc.

„Takže až mě někde zahrabeš, můžeš už pak klidně najít i moji rodinu a zabít je jednoho po druhém taky,“ odpověděla. „Protože přesně tohle chce udělat Raum, pokud mu nepřivedu Nathaniala. Kolik dalších vražd ho ještě necháš provést, místo abys mi pomohl?“

Opřel se dozadu a na tváři se mu rozhostil nevěřícný výraz. „Takže ty mě chceš vydírat?“

Denise se hořce zasmála. „Vydírání? To by přece znamenalo, že mám něco, co ty chceš. Jenže já nemám nic… kromě naděje, že kvůli mně nezabijou nikoho, koho mám ráda. Dal jsi sice jasně najevo, že lidské bytosti pro tebe nic neznamenají, ale dokážeš pochopit aspoň tohle?“

Spade odvrátil pohled. Zadíval se na auta, svištící kolem nich. Pak sáhl na řadicí páku a konečně se zase rozjel.

„Dokážu. Naštěstí pro tebe.“

Jakmile dorazili do hotelu, Denise zamířila rovnou na záchod, což Spadeovi připomnělo, že jí odmítl zastavovat, takže si celou cestu nemohla dojít. Neřekla na to ani slovo, chudák holka. Taky má už určitě hlad. Uslyšel spláchnutí a rozhodl se, že jí rovnou objedná jídlo, místo aby čekal, až si vybere sama. Po tom všem, co dnes prožila, by se divil, kdyby vůbec ještě byla vzhůru, až jídlo přinesou.

Spade nejel rovnou k sobě domů, protože si nejdříve chtěl ujasnit pár věcí, než kolem nich budou posluchači. Objednal jen jeden pokoj, aby byl na blízku pro případ, že by je ďábel pronásledoval, jakkoliv to bylo nepravděpodobné. To ovšem neznamenalo, že by mohl polevit ve své ostražitosti. Pokud jde o ďábly, jeden nemůže být nikdy dost opatrný. Raum by se ho mohl pokusit vlákat do pasti a pak ho držet jako rukojmí, aby tak získal výhody při jednání se světem nemrtvých. Spade neznal nic horšího než ďábly. Bylo jedině dobře, že jich není tolik, jinak by lidstvo mělo mnohem víc důvodů k obavám, než kolik jim poskytovaly občasné útoky upírů nebo ghúlů.

Zul si boty a pohodlně se natáhl do čalouněného křesla. To se tedy dostal do parádního průšvihu. Jak má najít Nathaniala, aniž by si někdo mohl všimnout, že po něm pátrá? Kdyby se netajil tím, že ho hledá, pak by se stal prvním podezřelým, až by Nathanial zmizel – a Spade nebyl vůbec nadšený vyhlídkou na další válku ve světě nemrtvých. Navíc si musel dát pozor, aby nevyšla najevo skutečnost, že Denise je s ním. Kdyby se to dostalo až ke Crispinovi, okamžitě by začal tušit potíže.

Nikdo další však Denise nezná. Jen pár dalších vědělo, jak vlastně vypadá, a hodně z nich je už po smrti. Kdo by mohl říct, že Denise není jen jednou z dalších chutných svačinek, s nimiž se obvykle potlouká po světě? Dokud se mu podaří vyhnout se setkání s Crispinem, Cat a jejich dalšími přáteli. Existuje šance, že se mu povede najít Nathaniala a nikdo ani nezjistí, že je v tom Denise nějak namočená.

Spade radši nechtěl odhadovat, jaké má vyhlídky. I když mu rozum říkal, že by se měl Denise vyhýbat nejméně z jednoho dobrého důvodu, stejně neměl jinou možnost než jí pomoci.

Dveře se konečně otevřely a Denise vyšla z koupelny v županu s vyšitým názvem hotelu. Spade ukázal ke skříni, kam uložil její batoh. Vyndala si z něj pár věcí a pak se postavila před něj. Kousala se do rtů, jako by se rozhodovala, zda má něco říct.

Spade povytáhl obočí. „Na rozdíl od jiných upírů já tedy číst myšlenky nedokážu. Takže ať už se jedná o cokoliv, budeš to muset vyslovit nahlas.“

„Jenom jsem ti chtěla říct, že ti hodlám zaplatit za ten čas, co mi věnuješ,“ vyhrkla konečně. „A taky ti chci vyrovnat všechny výdaje, jako třeba za tenhle hotelový pokoj.“

Tak nejdřív s ním manipulovala, a teď ho zase chce urazit.

„Ne.“

„Ne?“ zamrkala překvapeně.

„Chápu, jak tě to zmátlo,“ pravil Spade sladce, „protože tohle slovo jistě neslýcháš často. Ale dovol mi, abych ti to vysvětlil. To znamená, že nejsem tvůj zaměstnanec. Takže musíš udělat, co ti řeknu, abych mohl najít toho tvého nenasytného příbuzného, a taky to znamená, že tvoje osobní názory v téhle věci mě nezajímají. Definoval jsem ti to teď naprosto přesně?“

Vrhla na něj pohled, který by dokázal krájet ocel. S mírným pobavením si uvědomil, že její oříškové oči ve vzteku metají zelené blesky skoro stejně jako upírům, než se jim barva očí změní úplně.

„V tom případě už jen doufám, že tenhle hotel má taky pokojovou službu, protože umírám hlady a chci dostat pořádný steak,“ odvětila s hranou odměřeností.

Spade se rozesmál. „Však už jsem ti něco objednal.“

Jako na zavolanou se ozvalo zaklepání na dveře. Spade vstal a chvíli počkal, než se ujistil, že na opačné straně cítí pouze člověka, a pak otevřel dveře. Mladík v hotelové uniformě jim věnoval mechanický úsměv a vestrkal do pokoje vozík s jídlem.

„Kam si to budete přát naservírovat, pane?“

„Dejte to tamhle dámě,“ odpověděl Spade a zavřel dveře.

Nechal mládence, aby odklopil pokličky ze servírovaných pokrmů a nandal je Denise, která jen s překvapením sledovala tu spoustu jídla před sebou. Když se pak se zdvořile vyčkávavým výrazem obrátil zpět, Spade se do něj zabořil pohledem.

„Co to děláš?“ zalapala Denise po dechu.

Ani si jí nevšiml, jen se soustředil na vyzývavě pulzující tepnu na mládencově hrdle. Rychlý pohyb, a jeho špičáky se zabořily do mladíkova krku a už se z něj řinul bohatý proud výživné krve. Spade ji hned nepolkl. Počkal, až mu tepající proud sám naplnil ústa. Nesál, jen tiskl rty ke krku, aby neunikla ani jedna rudá krůpěj.

Denise na něj jen zírala a ve tváři se jí jasně zračila nerozhodnost. Spade na ni pohlédl, doufaje, že neprovede nic nepředvídaného, třeba že by začala křičet. Neudělala to, jen si přitiskla ruku na ústa, jako by se snažila výkřik potlačit.

Svíravý hlad ve Spadeových útrobách povolil po čtvrtém polknutí. Odtáhl se, jazykem ještě zachytil pár posledních kapek a pak mladíkovi zatáhl rány. Špičákem se kousl do vlastního prstu a přitiskl ho na ně. Jeho krev pak v několika vteřinách zacelila vpichy, takže nebyly vůbec vidět.

„Přinesl jste jídlo a zase odešel. Nic jiného se tu nepřihodilo,“ oznámil Spade mladíkovi a vsunul mu do dlaně dvacetidolarovku.

Mládenec přikývl a na obličeji se mu opět usadil umělý úsměv, zatímco mu pod vlivem Spadeova upřeného pohledu z mysli vymizely všechny vzpomínky na to, co se právě událo. „Přeji pěkný večer, pane,“ řekl.

„Děkuji vám. Zazvoním, až dáma dojí.“

Spade za ním zavřel dveře a obrátil se do místnosti. Denise jen seděla a zírala na něj. „Tys ho kousl. Vždyť jsi ani… tys ho prostě jenom kousl.“

Pokrčil rameny. „Nejsi jediná, kdo má hlad.“

„Ale…“ Denise pořád nemohla najít slova.

„Přece jsi žila s Cat a Crispinem víc než měsíc, copak jsi je nikdy neviděla, jak se krmí?“

„Nikdy to nedělal přede mnou!“ zvolala Denise, jako kdyby mluvil o něčem absurdním.

Spade protočil panenky. „Budeš si na to muset zvyknout, protože kvůli tobě nehodlám hladovět!“

Denise sklopila oči na chladnoucí jídlo na podnosu před sebou. „Myslím, že mě přešla chuť,“ zamumlala.

Spade raději spolkl odpověď, která by pro ni byla nepříjemná. Nemá smysl ji dráždit, den, co měla za sebou, byl vážně naprosto příšerný.

„Udělej si v posteli pohodlí. Já budu spát v křesle,“ řekl a začal se přitom svlékat. Nejdřív košili a byl zrovna u kalhot, když ho zarazil Denisin výraz na tváři. No jo, lidské bytosti a ta jejich hloupá stydlivost. Už to bylo dlouho, co byl v přítomnosti průměrného smrtelníka. Ti, s nimiž se stýkal obvykle, byli zvyklí na upírský životní styl a jeho pravidla. Měl si uvědomit, co je považováno za vhodné a co už ne.

„Já jsem tě do toho zatáhla,“ pronesla vzdorně, „a tak v křesle budu spát taky já.“

Málem zase protočil panenky vzhůru. Jako by zrovna on dovolil, aby se žena krčila v křesle, zatímco on by si hověl pohodlně natažený v posteli. „Ne.“

„Cítila bych se líp, kdyby…“

„Jenže já ne,“ odbyl ji. „A znovu tě upozorňuju, že jestli ti mám pomoci, tak to nejmenší, co od tebe žádám, je, aby ses se mnou nedohadovala kvůli každé pitomosti.“

Na její tváři spolu zápasily výrazy znechucení a vzdoru, ale pusu nechala zavřenou. Hodná holka. Třeba to nakonec všechno ani nebude tak hrozné.

„Dobře se vyspi, Denise.“

Kapitola 4

Probudil ji nějaký hlas, hovořící s britským přízvukem. Na okamžik byla celá zmatená. Nechala snad puštěnou televizi? Pak si náhle vzpomněla na všechny noční můry, jež přinesl včerejší den. Zavražděný Paul. Ona sama, poznamenaná ďáblem. Ten, kdo mluví s britským přízvukem, upír, který s ní nechce mít nic do činění, ale který je jedinou nadějí pro její rodinu.

„Aha, tak už jsi vzhůru,“ pravil Spade a s klapnutím zavřel svůj mobilní telefon. „Objednal jsem ti snídani – už vzhledem k tomu, že ses včera večer jídla ani nedotkla.“ Rty se mu zvlnily v úsměvu. „Určitě tě potěší, že jsi zaspala moji snídani, takže si snad uchováš chuť k jídlu.“

„Ty pokaždé kousneš pokojovou službu?“ zeptala se Denise šokovaně.

„Samozřejmě. Ale nedělej si kvůli nim vrásky, pokaždé ode mě dostanou štědré spropitné.“

Ostrá bolest v žaludku přitáhla Denisinu pozornost k vozíku s přikrytým jídlem a k vůni, jež z něj vycházela, až se jí sbíhaly sliny. Zmocnil se jí vlčí hlad, a tak odhodila přikrývku a rozběhla se k vozíku. Odklopila nejbližší mísu. Lívance. Popadla jeden, vecpala si jej do pusy a blahem zavřela oči. Páni, to je ale dobrota.

Jenže tak rychle pominula! Sáhla po dalším, příliš hladová, než aby se zdržovala příborem nebo si jej polila javorovým sirupem, a strčila jej do úst. Mmmmm. Lahoda. Ještě.

Právě spolykala třetí lívanec, když si uvědomila, že se Spade na ni dívá. Očima těkal mezi mísou, teď už prázdnou, nedotčenými příbory a její tváří.

Denise cítila, jak rudne ve tváři. Co to s ní jenom je? Přece to není zase až tak dlouho, co jedla naposledy.

„Já, no, hmm, byla jsem pořádně vyhládlá,“ zahučela omluvně.

„Vypadá to tak,“ odvětil a v koutcích úst mu zacukalo.

Jakoby na potvrzení jeho slov jí žaludkem projela další křeč, tentokrát následovaná zřetelně slyšitelným kručením a bubláním. Denise se donutila rozložit si způsobně na klín ubrousek, vzít do ruky příbor a rozkrájet si obsah další připravené mísy – farmářský steak s vejci – na malé kousky, než se do něj pustila. Kručivé zvuky v jejím břiše teď zesílily do pravého burácení. Spade ji dál pozoroval a přitom se napůl usmíval jedním koutkem úst.

„Vždycky se rád podívám na ženu se zdravou chutí k jídlu,“ poznamenal pobaveným tónem.

Denise odhodila zábrany, nabodla dva kousky steaku najednou a začala je žvýkat. Přitom na Spadea vrhla pohled, jímž ho varovala před jakýmkoliv komentářem. No, tak je teď trochu moc vyhládlá na to, aby uzobávala jako ptáček, tak komu to může vadit? Možná je to prostě jen déle, než si myslela, co měla naposledy něco k jídlu.

„Máš nějakou představu, kde bychom mohli začít s hledáním Nathaniala?“ otázala se, jakmile dojedla poslední sousto steaku s vejci. Vypadalo by to moc rozežraně, kdyby se podívala na tu další nablýskanou mísu? Ale, doprčic. Kdo se dozví, kolik toho snědla?

„Mám,“ odpověděl Spade. „Začneme po mojí lince, i když nemám žádné poddané, kteří by se jmenovali Nathanial. Jenže jak můžeme vědět, že si ten tvůj předek mezitím nezměnil jméno? Pamatuješ si, jak vypadal, podle toho výjevu, který ti Raum ukázal?“

Denise pokrčila rameny. „Jo.“ Jako kdyby někdy mohla zapomenout ty příšerné obrazy, které jí Raum vtiskl do mysli.

„Fajn. Svolám shromáždění a ty si moje poddané pořádně prohlédneš. Uvidíme, jestli někoho z nich nepoznáš.“

„Víš, je to vážně dost urážlivé, když o lidských bytostech mluvíš jako o svém majetku. Já jsem taky člověk, chápeš?“

V očích se mu zablýsklo. „Chápu to velice dobře. A právě proto tě představím jako svůj nejnovější kus majetku.“

Poklesla jí čelist. „To teda ne, to neuděláš!“

Elegantním gestem mávl rukou. „Pokud nechceš, aby se Cat s Crispinem dozvěděli, co se kolem tebe děje, tak jde o nejlepší způsob, jak to zamaskovat. Já nechodím s lidskými ženami, to o mně všichni vědí. Ale mám pro ně jiné využití a upíra, který se pohybuje se svým majetkem, se nikdo nebude na nic vyptávat. Po pravdě řečeno, málokdy někam chodíme, aniž bychom měli jeden nebo dva kusy s sebou.“

Svým výrazem ji prakticky vyzýval, aby se s ním pustila do dalšího sporu. Denise však mlčela. Co když je to jen způsob, jímž se Spade snaží vyvléct se z pomoci, kterou jí přislíbil? Pokud odmítne zapojit se do jeho plánu, mohl by ji klidně opustit a nedělat si vůbec žádné výčitky. Třeba mu zdaleka tolik nezáleží na tom, aby se do věci nemusel vložit Bones, na což spoléhala.

„Tak dobře,“ přiměla se nakonec říct, protože si vzpomněla na své rodiče. Trochu ponížení může klidně snést, pokud to znamená, že je tím zachrání.

Zdálo se, že Spade pořád čeká, že řekne ještě něco. Jenže Denise vzala do ruky vidličku a začala pojídat ovocný salát, který se skrýval pod pokličkou další mísy.

„Fajn,“ řekl nakonec. „Dneska večer dorazíme do St. Louis.“

Spade sklapl svůj mobilní telefon. Tohle byl poslední hovor, který potřeboval vyřídit. Nebylo sice obvyklé, aby svolával své poddané, aby jim ukázal lidskou bytost jako svůj nový majetek, ale v poslední době hodně cestoval, takže se mezitím nasbíralo dost věcí, jež vyžadovaly jeho pozornost.

Poslední tři dny byla Denise tichá. Domníval se, že je to důsledkem rozhovoru, který měla se svými rodiči a v němž jim sdělila, že si bere pár dní volna, aby mohla v soukromí truchlit za svým bratrancem. Podle toho, co se Spadeovi povedlo zaslechnout, rozhovor neprobíhal zrovna nejlépe, protože jim nemohla vysvětlit, že odjíždí v době, kdy ji potřebují, jen proto, aby jim pomohla.

Ale stejně, ta její podezřelá zamlklost musí skončit. Pokud by Denise při předstírání, že je jeho nejnovějším kusem majetku, učinila nějaký chybný krok, Spade by se mohl dostat do problémů. A před jiným upírským mistrem, který by nebyl jeho spojencem? Tam by to mohlo být dokonce smrtelně nebezpečné!

Musíš se vzmužit, Denise, pomyslel si. A já vím, jak ti k tomu pomůžu.

Spade sešel dolů do přízemí. Byl si jistý, že Denise najde v kuchyni. Bez ohledu na své rozpoložení prokazovala neustále obrovskou chuť k jídlu. Spade měl ve všech svých sídlech kuchaře, aby si byl jistý, že lidští členové jeho smečky dostanou dobře najíst. Od doby, co sem Spade Denise přivezl, měl Henry, šéfkuchař v jeho saintlouiském domě, hodně napilno.

„Sire,“ uklonil se Henry Spadeovi.

Denisina reakce Spadea pobavila. Stála zády k němu, ale ani tak se nedalo přehlédnout, jak jí ztuhla ramena. Tak uctivé oslovení před ostatními ji vyvedlo z míry. Spade se však nedal vůbec znervóznit. Koneckonců, když byl ještě člověkem, byl zvyklý na mnohem formálnější titulování.

„Henry,“ pokynul mladému muži a pak se posadil vedle Denise ke kuchyňskému stolu. Pohledem na její talíř zjistil, že si právě pochutnává na lasagních, pořádně ochucených česnekem.

Musel potlačit úsměv. Cat toho sice Denise o upírech vyprávěla hodně, ale určitě jí neřekla všechno. Sebral jí z talíře opečený česnekový stroužek a snědl ho, přičemž si nechal záležet, aby dal najevo, jak si pochutnává.

„No, Henry, to je opravdová lahůdka. Sám si dám také porci.“

„Copak ti z toho není špatně?“ otázala se Denise s překvapením.

Spade se tvářil jakoby nic. „Můžu jíst normální jídlo. Jen mu obvykle nedávám přednost.“

„Ale tak to nemyslím,“ mávla Denise netrpělivě rukou. „Ten česnek. Copak nedělá upírům zle?“

„Očividně nikoliv. To je taky jeden z důvodů, proč tak rád jezdím do Itálie. Tam můžeš ťafnout i kočku a hned narazíš na žílu, parádně okořeněnou touhle skvělou chutí.“

Spade si olízl rty. Když to Denise viděla, zbledla a odstrčila od sebe talíř. Měl co dělat, aby zadržel smích.

„Mám pro tebe dárek,“ pravil, jako by si nevšiml její reakce.

V očích se jí objevilo podezření. „Proč?“

Vážně bude muset zapracovat na svém hereckém umění, pomyslel si Spade. Žádný nový lidský člen jeho smečky si nesmí dovolit používat vůči němu takového tónu, zvlášť když jsou u toho ostatní.

Vstal. „Pojď.“

„Sire, budete si tedy přát jíst,“ otázal se Henry.

Spade natáhl ruku k Denise. Zaváhala. „Schovejte mi to na potom,“ pravil Henrymu a zavrtal se přitom pohledem do Denise. Vezmi mě za tu ruku, sděloval jí tím neslyšně.

Váhavě se ho chytila. Cítil, jak je horká, jako by měla horečku, i když pohled jejích očí nijak nenaznačoval, že by byla nemocná. Pohled měla naopak jasný a blýskalo se v něm vzteky nad jeho malou přesilovkou. Spade to ignoroval, sevřel její dlaň a zvedl ji ze židle. Teď, když už stála na nohou, ji nehodlal pustit, bez ohledu na její vzdor.

„Pojďme ke mně do pokoje, drahoušku,“ pronesl záměrně nahlas a zřetelně.

Denise vykulila oči. Od příjezdu spala v pokoji sama. Ďáblové totiž nemohou vstoupit do Spadeovy soukromé rezidence, takže i kdyby je Raum dokázal pronásledovat takovou dálku, až k ní by se nedostal. Spade to však nyní nedělal kvůli tomu, aby zabránil pochybnostem mezi vlastním klanem, ale kvůli jejímu vztahu k němu.

Denise sloužilo ke cti, že se na něj neosopila s jednoznačným odmítnutím. Místo toho jen pevně stiskla rty a nechala se vést nahoru po schodech. Kdyby nevěděl své, byl by si myslel, že jenom za tu chvíli, než došli do jeho pokoje, jí teplota poskočila o celý stupeň nahoru.

Jakmile byli uvnitř, Denise za nimi práskla dveřmi a okamžitě pustila jeho ruku. „Tahle hra má určité meze, za které už nehodlám jít.“

Spade nedal najevo své podráždění nad tím, jak naznačila, že využil okolností k tomu, aby ji dostal do postele. „Tak mi je jmenuj.“

Podle toho, jak otevřela a hned pak zase zavřela pusu, poznal, že takovou odpověď od něho neočekávala. Konečně pronesla: „Bylo by kratší, kdybych ti vyjmenovala to, co jsem ochotná dělat.“

„Tak prosím, dej mi seznam, a já ti pak povím, jestli k němu je potřeba něco přidat.“

V očích se jí znovu objevila kuráž. Spade se v duchu usmál. Vztek jí evidentně prospěl a dodal jí odvahu. Pokud ho však nedokáže vyvážit zdravým selským rozumem, může tak uškodit jeho plánu. Jen čas ukáže, zda je Denise stejně chytrá jako krásná.

„No dobře,“ řekla. Napřímila se v ramenou, až se jí tmavé vlasy rozlétly. „Jak vidět, když to vyžadují okolnosti, jsem nakonec ochotná jít s tebou do pokoje. Pokud to bude nutné, taky se můžu chovat poníženě, ale nic takového neočekávej, když spolu budeme sami. Můžu se tvářit přítulně a dokonce tě třeba i políbit, aby všechno vypadalo jako doopravdy. Ale tím to taky končí a rozhodně ti nedovolím, aby ses ze mě napil.“

Spade si nedokázal pomoci: „Ani se vším tím lahodným česnekem, co máš v krvi? To asi uroním slzu!“

Přivřela oči: „Ty si ze mě děláš legraci.“

Spade si dovolil drobný úsměv. „Tak trochu.“

„Tak jsi spokojenej?“ vystrčila bradu a narovnala ramena. Spadeův úsměv se rozšířil. Kdyby si uvědomovala, jak jí ten bojovný postoj ještě víc zvýraznil svůdná prsa, asi by toho hned nechala.

A on byl příliš gentleman, než aby o takové věci promluvil nahlas.

Spade raději odsunul tyhle myšlenky stranou, protože by nutně vedly dál k věcem, jež nebylo radno otevírat. „Ohledně těch tvých mezí: bude úplně stačit, když nebudeš dávat najevo averzi k mojí blízkosti. Upíři se často na veřejnosti chovají ke svému majetku dost vášnivě. Když se k tobě přitisknu nebo tě vezmu kolem ramenou, vypadalo by dost divně, kdybys uskočila, jako by tě bodnul sršeň.“

Denise se zatvářila zahanbeně. „Omlouvám se. Budu se snažit.“

„Pochopitelně,“ pravil Spade suše. „Přiznávám, že jsem se velice pobavil, když jsem sledoval, jak se těch pár dní láduješ česnekem. Vzhledem k tomu tě mohu ujistit, že se rozhodně nemusíš bát, že bych tě chtěl kousnout.“

Ve tváři se jí rozhostil výraz tak velké úlevy, že Spade nevěděl, zda se tím má bavit nebo se urazit. Bude si snad Denise chtít kvůli němu pořídit stříbrný obojek?

„A co se týče těch záležitostí, které by zašly dál než jen k pouhému líbání, tak toho se také nemusíš bát,“ pokračoval a zavrtával se přitom do ní pohledem. „Já rozhodně nemám nouzi o společnice do postele, takže nemusím loudit o nějaké výškrabky.“

Vtáhla dech a její oříškové oči opět zezelenaly hněvem. Musela to být hra světel, ale jemu to znovu připomnělo upíry. Znovu se na ni upřeně zadíval a dlouze si ji prohlížel. Škoda, že není také upírka. Kdyby jí byla, mohl by zapomenout na to, že je pod Crispinovou ochranou. Mohl by zapomenout na svou zásadu nemíchat dohromady povinnosti a zábavu a mohl by se pokusit zjistit, zda už přestala truchlit po tom chudáku chlapíkovi, který skončil roztrhaný na kusy.

Spade přistoupil o krok blíž. Něco v něm se rozjasnilo, když si všiml, jak se změnil její dech. Zrychlil se, stejně jako tep srdce. Udělal ještě další krok blíž a vtom se proměnila i její vůně. Nádech medu a jasmínu byl teď ještě zřetelnější. S dalším krokem se ocitl už jen na půl metru od ní. Cítil, jak teplo jejího těla vyzařuje do okolního prostoru. Oči se jí rozšířily a byly teď znovu víc hnědé než zelené. Její rty – plné a smyslné – se mírně pootevřely. Chutnala by také po medu a jasmínu, kdyby ji teď políbil? Nebo by se setkal s bohatší, temnější chutí, stejnou jako hloubky její duše, jejichž odlesky zachytil v jejích očích?

Náhle se zastavil. Denise není upírka, takže nemá smysl uvažovat nad podobnými záležitostmi. Společně najdou Nathaniala a Denise ho předá Raumovi. Pak, až z ní ďáblovo znamení zmizí, odejde od něj pryč a zemře, tak jako všechny ostatní lidské bytosti.

A to by Spade už znovu nesnesl.

„Šaty na dnešní večer máš připravené v šatníku,“ pravil a zprudka za sebou zavřel dveře.

Kapitola 5

Denise se zhluboka nadechla a snažila se chovat nonšalantně. Bylo jedině dobře, že v hotelu bylo dost teplo, protože v tom, co měla na sobě, by jinak určitě zmrzla.

Majordomus jí odebral plášť hned, jak se Spadem vešli do Khorassanského plesového sálu. Byla to obrovská místnost dobře pro dva tisíce lidí, a teď už byla téměř plná. Velikost Spadeovy smečky byla ohromující. I když stála mezi tak obrovským množstvím lidí, jakmile si sundala plášť, všechny oči se otočily k ní.

Denise se nedala vyvést z míry a zvedla hlavu. Ale jdi, prosím tě. Na pláži se toho dá vidět ještě víc a nikoho to nešokuje.

Až na to, že tady nebyla pláž. Přesto byl oděv, který měla na sobě, očividně inspirován bikinami. Vrchní část tvořilo jen průsvitné bolerko a stejně průhledné široké kalhoty vypadaly, jako by přicházely rovnou z Pohádek tisíce a jedné noci.

Upíři jsou zvrhlíci, jeden jako druhý, tvrdila jí Cat mnohokrát. Pokud to, co teď měla Denise na sobě, byl vhodný úbor pro společenskou událost nemrtvých, pak mělo Catino tvrzení nesmrtelnou pravdu.

Denise očekávala od Spadea nějakou velevtipnou poznámku, už když ve svém směšném vystrojení sešla ze svého pokoje po schodech dolů. Proč by neměl být pobavený? To on jí dal tuhle harémovou výstroj, aby si ji oblékla. Namísto toho na ní spočinul jen zběžným pohledem a pak jí podal plášť s poznámkou, že venku je zima.

Pochopitelně, že je zima. V únoru se v St. Louis nic jiného ani nedalo čekat. Kdyby měl Spade alespoň trochu srdce, zůstala by ve svetru a v kalhotách. On sám samozřejmě tak skromně oblečený jako ona nebyl. Na sobě měl dlouhý černý kabát a pod ním bílou košili a černé kalhoty, jež mu seděly tak skvěle, že určitě musely být ušité na míru. Ke Spadeově dojmu přispívaly temné pronikavé pohledy, které kolem sebe vrhal, takže doslova překypoval dekadentní elegancí, zatímco ona se vedle něj skvěla jen jako nějaká nepodařená napodobenina Šeherezády.

Přinejmenším mohl alespoň ocenit, jak na ní vypadá oděv, který jí připravil. Nebo se aspoň zmínit, že jí ohromně sluší účes a make-up, jak si sama říkala. Když už má být představena jako majetek, tak ať je aspoň vidět, že je to pořádně drahý majetek, zatraceně!

Ale Spade se na ni skoro nepodíval ani během dvacetiminutové jízdy do hotelu Chase Park Plaza. Také vůbec nepromluvil, až na pár slov, která sdělil řidiči. Kdyby jí při nastupování a vystupování z vozu neotevřel dvířka, mohla by si klidně myslet, že začala být neviditelná. A aby tomu nasadil korunu, opustil ji hned, jak vešli do ohromného sálu. Denise si hned od kolemjdoucího číšníka vzala sklenku šampaňského, aby působila zaměstnaně a nestála tam jako socha.

Proč ti vadí, že se k tobě Spade chová chladně? Popíchl ji tenký hlásek kdesi uvnitř.

Vůbec mi to nevadí, odbyla jej Denise. Kdyby bylo možné ten hlásek doopravdy slyšet, zaslechla by teď ironické uchechtnutí. Rozhodla se jej ignorovat a místo na svého vnitřního posměváčka se soustředila na lidi kolem sebe. Jenže okamžitě zjistila, jakou tím udělala chybu.

Tolik popelavých tváří. Ty rychlé, kradmé pohyby. Samá krásná, ale studená těla. Všude ostré špičáky. Všechny ty planoucí oči…

Uvnitř se v ní začínal vzmáhat známý strach. Denise se ho snažila potlačit, ale strach nemilosrdně rostl, až se začala dusit hrůznými vzpomínkami.

„Musím se odtud dostat,“ zamumlala si.

Spade otočil hlavu. Stál na opačném konci sálu a s kýmsi se tam bavil a nechal ji tu obklopenou ze všech stran tvory, kteří jí naháněli hrůzu. Všude samý upír. Brzy dojde na krev. A za ní přijde smrt. Tak, jako vždycky.

Vzpomínky byly stále naléhavější, až ji zcela pohltily. To odporné vytí, jež se stále blíží. A všechny ty další výkřiky. Jsme v pasti, a oni jsou už blízko. Cosi ji popadlo za paži. Denise v hrůze ucukla, ale ledový stisk nepovoloval.

„Okamžitě mě pusťte!“ vyjekla.

„Co to s ní je?“ zahučel někdo v davu. Denise nemohla pochopit, proč ten člověk promluvil tak hloupě. Proč nikdo neutíká? Copak nechápou, že ty tvory, kteří je ohrožují, prostě nejde zabít?

Sevření na její paži ještě zesílilo a ústa jí zakryla něčí ruka. Začala sebou zmítat, ale nedokázala se vymanit. To je konec všech nadějí. Jsme uvěznění ve sklepě, a oni se blíží. Každou chvilku se otevřou dveře a skočí na mě ten podivný tvor. Ne. Ne. NE!

Do tváře jí cákla studená voda. Zamrkala, rozkašlala se a stačila právě jen zvednout ruku, aby se chránila před další ledovou sprchou.

„Nech toho.“

Skláněl se nad ní Spade, jednu ruku pod puštěným vodovodním kohoutkem. Znovu zamžikala. Vpředu byla celá zmáčená, třásla se zimou a ležela stočená do klubíčka na podlaze. A neměla ponětí, jak se tam vlastně ocitla.

„Už ne,“ zasténala znovu.

Spade zastavil vodu a klekl si na zem vedle ní. „Víš, kde jsi,“ řekl, ale nebyla to otázka, spíš rozkaz.

Denise si položila hlavu na skříňku, která stála kousek od ní, a dala tak aspoň trochu průchod svému bezmeznému zoufalství.

„Asi tak tři kilometry od Blbákova a s nohou na plynu, řekla bych,“ hlesla unaveně.

Spade vydal zvuk, který se asi tak nejvíc blížil povzdechu. „Už se ti to někdy dřív stalo?“

„Pár měsíců už ne. Ne od té doby, co…“

Na tváři mu bylo vidět, že přesně ví, co měla na mysli. „Od té doby, cos mě viděla, jak jsem oddělal toho chlápka,“ dokončil větu za ni. „Proč jsi mi neřekla, že trpíš posttraumatickou stresovou poruchou?“

Teď, když už situace pominula, se cítila trapně. „Jednak se mi to už nějakou dobu nestalo, a pak, copak tohle nebylo to poslední, co mi dělalo starosti, když jsme se zase setkali?“ na potvrzení svých slov Denise natáhla obě paže kupředu. Ďáblova znamení zakrývaly silné zlaté a stříbrné náramky, ale oba až příliš dobře věděli, co se pod nimi skrývá.

„Zkazila jsem celý plán na dnešní večer,“ zasténala. „Nemůžu uvěřit, že jsem byla tak hloupá a dopustila jsem, aby se to stalo.“

Spade jí otřel obličej papírovým ručníkem. „Měl jsem být pozornější, nakonec jsem to mohl očekávat. Teď radši půjdeme. Pak se domluvíme, jak se příště setkáme s ostatními.“

„Ne.“ Denise si od něj vzala papírový ručník a otřela se kolem očí. Řasenku měla nejspíš rozmazanou po celém obličeji. „Když už jsme jednou tady, tak tu zůstaneme. Jdeme na to. Budu v pořádku – zní to hrozně pateticky – ale já fakt budu v pořádku, pokud mě zase nenecháš samotnou. Když stojím sama mezi tolika upíry, prostě mi to hrozně připomíná – připomíná mi to tu noc. Nevím, jestli je to možné, za těchto okolností…“

V obličeji se mu na okamžik objevil nový výraz, příliš krátký, aby dokázala rozluštit jeho význam. „Už tě samotnou nenechám.“ Natáhl k ní ruku. „Prosím.“

Vložila svou dlaň do jeho. Vtom zahlédla svůj obraz v zrcadle.

„Mám úplně zničený make-up.“

„Nesmysl, vypadáš nádherně. Po pravdě řečeno, dostal jsem už ohledně tebe dvě nabídky.“

V hlase mu zazněl jakýsi podtón, ale Denise nedokázala poznat, zda to bylo pobavení nebo rozmrzelost. Rozhodla se, že se ptát nebude.

„Po téhle mojí psychoepizodě už to určitě bude úplně jinak. Taková věc vždycky udělá blbý dojem. Což mě mimochodem přivádí k další myšlence. Nemáš strach, že někdo z tvých lidí takhle náhodou potká Bonese nebo Cat a poví jim, hele, poznal jsem tam tu brunetku, co je teďka nový objev mezi Spadeovým majetkem, a pak celý ten plán může jít do kytek?“

Spade na ni upřel pohled a jeho oči barvy sežehnuté mědi byly chladné a neproniknutelné. „Ne. Protože oba dobře víme, že dokud tohle celé nebude za námi, s nikým dalším ze světa upírů se už nesetkáš.“

Denise odvrátila pohled. Záchvaty úzkosti se zmírnily, když přerušila styky s Cat a všemi dalšími, kdo nepatřili do lidského světa. V žádném případě se už nechtěla vydat na pospas svým vzpomínkám, kdy si nemohla být nikdy jistá, zda ji znovu neuvrhnou do stavu, jako by se opět ocitla v té odporné silvestrovské pasti.

„Tak vidíš, co to se mnou udělalo, když jsem se zapletla s tvory, jako jsi ty. Já už tak žít nechci a vím taky, jak tomu zabránit.“

Jeho ruka ji stále objímala kolem ramen, jeho stisk byl chladný a bezpečný a prozrazoval skrytou sílu, jež nemohla patřit lidské bytosti.

„Tak dobře,“ pravil konečně. „Uvidíme, jestli ten den nedokážeme víc přiblížit.“

Denise seděla po jeho pravici u bohatě prostřeného stolu a vůbec netušila, že právě tohle je tím skutečným důvodem, proč se všechny oči zaplněného plesového sálu otáčejí jen po ní. Byla si jistá, že je to kvůli tomu, jak předtím v šoku kvílela a vyváděla. Neuvědomovala si, že takový výjev by mezi protřelými členy jeho smečky vzbudil jen slabou pozornost. Hysterická ženská? Kdo z nich už něco takového neviděl?

Ale Spadeovi lidé zato dosud neviděli, aby žena s bijícím srdcem při oficiální společenské události seděla po jeho pravici. Tato pozice jasně dávala najevo, že jí přísluší vyšší postavení než zbytku jeho poddaných. Místo po Spadeově levici však bylo vyhrazeno pro Altena, nejstaršího upíra Spadeova rodu. Spade ji původně zamýšlel usadit až za něho, jak se slušelo na jeho majetek – dokonce i na oblíbený majetek. Jenže i když by to bylo rozumné a možná dokonce vhodné, Spade neměl chuť pustit ji z ruky.

Mohlo by to přinést potíže ve všech ohledech, které si Spade jen dokázal představit.

Kdyby existoval Bůh, Nathanial by seděl mezi přítomnými a Spade by ho mohl předat ďáblovi rovnou dnes večer. Naservíroval by mu ho na stříbrném podnosu a ještě by mohl Raumovi popřát dobrou chuť, i kdyby to mělo znamenat, že se Denise okamžitě vytratí z jeho života. Nemohl si dovolit citově se angažovat k lidskému tvorovi. Nikdy víc.

Cynická část jeho já však přitom neprojevila vůbec žádné překvapení, když po bolestně dlouhém představování stovkám lidí z jeho linie, ať už živým nebo nemrtvým, Denise jen zklamaně zavrtěla hlavou.

„Není tady,“ zašeptala mu.

Spade v duchu zaklel. No jasně. To by bylo moc jednoduché, kdyby tady opravdu byl.

Alten se k němu naklonil a podal mu cédéčko. „Finance,“ vysvětlil suše. „Prošel jsem si čísla. Všechno vypadá tip ťop, až na Turnera. Nezaplatil už druhou čtvrtletní daň po sobě.“

Spade nepřítomně probíral Denisiny prsty. Kůži měla pořád teplejší, než by správně měla. Není snad nějak nemocná? Nejspíš neměl očekávat, že by jí to směšně nedostatečné oblečení, jež měla na sobě, mohlo vytrhnout z jejích chmur. „Hmmm,“ zabručel.

Alten se na něj udiveně zadíval. „Druhou čtvrtletní daň po sobě,“ zopakoval důrazně.

Spade se přiměl obrátit pozornost ke staršímu upírovi. Ano, jistě. Turnerova neochota zaplatit deset procent ze svého platu byla určitě důležité téma. Každý upír je povinen odvádět svému mistrovi tuto částku.

„Turnere!“ zavolal. „Máš nějaký důvod, proč jsi nezaplatil desátek?“

Světlovlasý upír vstal, prošel mezi ostatními a postavil se před stůl. Příkladně se uklonil, ale Spade zachytil jeho pach a zároveň zahlédl jeho vzpurný výraz. V duchu si povzdechl. Bylo mu jasné, že se ho Turner chystá nadzvednout nějakou drzostí.

„Nezaplatil jsem svůj desátek, protože chci opustit vaši linii, Sire, a být svobodný,“ pravil Turner a odhodlaně se napřímil v ramenou.

Spade na něj zíral a cítil, jak v něm každou vteřinu ubývá trpělivosti. „Jsi nemrtvý teprve čtyřiačtyřicet let, a už si myslíš, že by ses mohl stát mistrem vlastní linie?“

„Ano,“ přikývl Turner a pak se stále rostoucí arogancí dodal: „Propusťte mě, abych mohl být vlastním pánem a mistrem. Nechci se stavět proti vám, ale pokud moji žádost odmítnete, budu s vámi bojovat.“

Hlupák. Hazardér. Blázen.

„Přehnaná sebedůvěra, jakou jsi právě zde předvedl, je přesně tím důvodem, proč nejsi zatím připraven vést vlastní linii. Tvoje zbrklost by tě mohla zabít a pak by všichni ti, které jsi stvořil, zůstali bez ochrany. Je to také důvodem, proč musím odmítnout tvou žádost o svobodu, Turnere, a jestli hodláš pokračovat ve své snaze stavět se proti mně, tak ti garantuju, že toho budeš litovat.“

Spade koutkem oka zahlédl, jak Denise přeskakuje zrakem z jednoho na druhého. Podíval se na ni pořádně a shledal, že je ve tváři úplně bílá. Možná, že toho zatím o společnosti upírů nevěděla příliš mnoho. Bylo však jasné, že i ona teď chápe, že pokud se v Turnerovi neprobudí aspoň jiskřička inteligence, začnou se dít krvavé věci. To by v ní mohlo definitivně zničit klid, který si ve společnosti, kde bylo víc nemrtvých než živých, musela během posledních pár hodin těžce vybojovat sama na sobě. Spade se pohledem vrátil k Turnerovi. Ten se rozhlédl kolem sebe a pak rukou sklouzl k opasku, kde měl zastrčený stříbrný nůž.

„Vyzývám vás na souboj!“

Spade naprosto pomalu pustil Denisinu ruku. Pak se naklonil, až se jeho rty téměř dotýkaly jejího ucha.

„Podle našich zákonů na to musím odpovědět. Pošlu Altena, aby s tebou počkal v autě. Tohle nebude trvat dlouho.“

„Já tu zůstanu…!“

Odtáhl se, aby se jí podíval do obličeje. Byla pořád strašlivě bledá a nehty, které si zarývala do stehen, po sobě zanechávaly hluboké rýhy. Její hlas ale zněl odhodlaně.

„Nemyslím, že by to bylo moudré…“

„Pokud ucítím, že na mě jde zase nějaký rapl, tak odejdu, ale jinak zůstanu.“

Paličatá ženská. Copak dneska večer nemá vůbec nikdo špetku rozumu?

Spade vstal a vrhl ostrý pohled na Altena. „Když bude chtít odejít, odveď ji do auta a tam na mě počkejte.“

Alten spěšně zakryl své překvapení energickým přikývnutím. Lidi se přece nemohou jen tak rozmyslet a odejít uprostřed souboje. Zvlášť pokud jsou majetkem. „Jak si přejete.“

Kdyby se měl zachovat logicky, pak by poslal Altena s Denise do auta už teď. Místo toho jen zavdal další příčiny ke spekulacím ohledně Denisina postavení – už tím, že seděla vpravo od něj, a teď ještě tím, že jí dovolil, aby se s ním na veřejnosti dohadovala. Dneska večer nemá nikdo ani za mák zdravého rozumu, pomyslel si Spade unaveně. Dokonce ani já ne.

Odsunul tu myšlenku stranou a upřel svou pozornost zpět k Turnerovi. Musí z něj udělat exemplární příklad, jinak ho zavalí výzvy dalších mladých upírů, kteří si o sobě myslí, že jsou připraveni na situaci, kterou by ovšem nedokázali zvládnout.

Spade si svlékl košili a odhodil ji na židli. Nespouštěl přitom zrak z Turnera. „Odvolej svou výzvu, nebo budeš moci mluvit o štěstí, jestli zůstaneš naživu.“

Turner zavrtěl hlavou. „Ne.“

Ať se stane, co se stát musí.

Kapitola 6

Denise nemohla spustit oči z obou upírů, kroužících jeden kolem druhého, i když jí zdravý rozum nařizoval, aby se radši nedívala. Spolu s Altenem stále seděli za stolem, ale všichni ostatní se stáhli ke zdem, aby ponechali Spadeovi s Turnerem k nastávajícímu souboji co nejvíc prostoru. U dveří do plesového sálu stála stráž a obsluhující personál začal okamžitě předstírat, že si nevšiml změněné atmosféry probíhající slavnosti. Nadcházejícímu souboji nemohl zabránit ani fakt, že se nacházejí ve veřejně přístupném hotelu. A aby bylo všechno ještě horší, Spade byl neozbrojený, zatímco Turner u sebe měl velký stříbrný nůž.

Přes prázdnou židli se naklonila k Altenovi. „Proč nemůže mít Spade také nějakou zbraň?“ otázala se šeptem.

Starý upír na ni udiveně pohlédl, překvapený, že ho sama oslovila. Přesto jí potichu odpověděl: „Může mít zbraň. Prostě se jen rozhodl, že ji nepoužije.“

„Proč?“ vyhrkla Denise.

Desítky hlav se okamžitě otočily jejím směrem. Dokonce i Spade přerušil svou predátorskou přehlídku, aby jí věnoval jediný pohled, který ovšem mluvil za všechno.

Fajn. Nejspíš to od ní jako od „majetku“ nebylo správné chování, ptát se, proč má Spade bojovat beze zbraně proti upírovi s tak zatraceně velkým nožem!

Nastal nějaký pohyb a na Spadeových prsou se objevil rudý šrám. Oba upíři se teď kdovíjak ocitli několik metrů od místa, kde byli ještě před okamžikem, a Turnerův nůž teď na sobě měl červenou skvrnu. Denise se zajíkla. Turner Spadea bodl příliš rychle – na to, že tomu musela přihlížet.

„Odvolej souboj a daruj mi svobodu,“ pravil Turner. Znovu začal kroužit okolo a ohánět se nožem.

Spade se zasmál a jeho smích naháněl strach. „Tohle byla tvoje jediná šance, jak mě zabít, ale tys ji promarnil. Co myslíš, jak dlouho ještě udržíš ten svůj nůž, než ti ho vezmu?“

Rána na Spadeových prsou se zacelila dřív, než to dořekl. Rudá skvrna však zůstala, tak živá na svalnaté hladkosti jeho kůže. Jako krev na sněhu. Spadeovy oči žhnoucí zeleným ohněm se setkaly s Turnerovýma, v nichž plálo stejné světlo.

Denise se neubránila proudu vzpomínek. Planoucí zelené oči, pronikající slábnoucím světlem. Všude kolem upíři, pokrytí krví a blátem. Uklouzla a dopadla do něčeho tmavého a lepkavého. Skvrna pokrývala podlahu a táhla se až do kuchyně…

„Ne,“ zašeptala, aby přehlušila vzpomínky. Ne teď. Ne tady.

Alten na ni ostře pohlédl, ale Spade tentokrát svou pozornost od Turnera neodvrátil. Další nepřehledná změť pohybů končetin skončila tak, že Turner zůstal ležet na zádech a Spade stál nad ním se stříbrným nožem v ruce.

„Neztratil jsi něco?“ otázal se Spade a několikrát s ním zatočil.

Turner už byl nyní také od krve. Velký kříž na jeho prsou zůstal rudý, i když se rána zatáhla. Kříž se táhl přes místo, kde měl srdce. Denise se otřásla. Varování už nemohlo být jasnější.

Proud vzpomínek dál zaplavoval její mysl. Ve tmě krev vypadá jinak. Skoro jako černá. Zelené světlo slídivých očí upírů, v němž se přímo před ní rýsuje velká, znetvořená hrouda. Co to jen může být?

Zvedla ruce ke tváři a přitiskla si dlaně na spánky, jako by tím mohla potlačit vzpomínky. Ne. Ne teď.

Turner se pokusil zaútočit, ale Denise hned viděla, že jeho pohyb je jen chabým pokusem o výpad. Spade máchl rukou a jakoby kouzlem se na Turnerově těle objevilo další červené znamení. Nový pohyb, Turner se zapotácel a držel se za břicho. Na podlaze se objevilo cosi hustého a lepkavého.

Denise popadla Spadeovu odhozenou košili a začala ji mačkat a kroutit, aby se nedala do křiku nebo aby nevyskočila ze židle. Spade měl ruku až po zápěstí od krve, stejně jako celý nůž, ale nevzrušeně stál a pozoroval Turnera, jak v předklonu sténá bolestí.

„Trochu to bolí, co?“ popíchl ho Spade. „Pár šrámů při rvačce je přece jen něco jiného než vidět, jak z tebe padají vlastní střeva? Na to musíš být dost silný, abys zvládl takovou bolest. Ty ale takhle silný nejsi, a přesto by ses chtěl stát mistrem své vlastní smečky?“

„Nikdo… není tak silný,“ vypravil ze sebe Turner a s námahou se napřímil. Rána na břiše se mu už zacelila, ale tentokrát to chvíli trvalo. Dost dlouho na to, aby ho Spade mohl usmrtit, kolikrát by chtěl – kdyby chtěl.

Spade povytáhl obočí. „Vážně?“ pravil a hodil nůž Turnerovi k nohám. „Zkus to taky, a jestli mi dokážeš probodnout srdce dřív, než i tu ránu zahojím, pak sis vybojoval svou svobodu.“

Denise vyděšeně zatajila dech. Copak se snad Spade zbláznil? Proč se nikdo nezvedne a nepromluví proti nápadu, který je tak šílený!

V dalším divokém zmatku pohybů se zdálo, že Turnerova plavá hlava na chvíli splynula se Spadeovou temnou. Během několika horečných okamžiků se jejich těla proměnila v červenobílý vír a pak Turner upadl na záda s nožem pohrouženým hluboko do prsou právě v místě, které označoval rudý kříž. Spade stál nad ním s rukou přiloženou k břichu a u jeho nohou ležela jakási červená nezřetelná masa.

„Vzdej se, nebo tím nožem otočím,“ pronesl Spade temně.

Turner pohlédl na ostří trčící mu z prsou a hlava mu hluše zaduněla o podlahu. „Odvolávám svou výzvu,“ vypravil ze sebe přerývaně.

Denise okamžitě pocítila nesmírnou úlevu. A hned nato se pozvracela do Spadeovy značkové košile.

Spade vklouzl do auta. Na sobě měl jen kalhoty a plášť. Denise už seděla uvnitř a tvářila se, jako by se nejraději zahrabala pod zem.

„Je mi to strašně líto. Dám tu košili vyčistit,“ začala hned, jak za sebou Spade zavřel dvířka.

Krátce se zasmál. „To je dobrý. Už jsem ji vyhodil.“

„Myslím, že na popis průběhu dnešního večera se nejvíc hodí fráze ‚posraným nahoru‘, ne?“ poznamenala suše.

Milá Denise, ty ani nevíš, jakou máš pravdu. „Všechno se změnilo,“ pravil po chvíli. „Po dnešku už mi nikdo nebude věřit, že jsi jenom můj majetek.“ Její výraz váhal mezi odporem a souhlasem. Pak se přinutila k úsměvu. „Chápu. Díky za všechno, co jsi udělal. Teď aspoň vím, kde Nathaniala nemám hledat, a tak mám aspoň něco. Jo a nemusíš si dělat starosti, pořád ještě do toho nechci zaplést Bonese. Přijdu na nějaký jiný způsob.“

Spade na ni dál hleděl bez jediného mrknutí oka. Tohle je přece nejlepší příležitost, jak se jí zbavit. Musí tu šanci využít. Je to jedině pro dobro věci.

Jenže místo toho slyšel sám sebe, jak říká: „Nenechám tě bez pomoci.“

Tvář jí zalil výraz vděčnosti. „Já se polepším! Budu hodná, ať mě budeš představovat jako cokoliv. Budu se chovat poslušně. Nebudu blinkat na ničí šaty a…“

Spade si odfrkl: „To rád slyším, protože budu vedle tebe.“

„Ale říkal jsi, že teď už nikdo neuvěří, že jsem tvůj majetek.“

To sice ne, ale její chyba to není. Je to jeho chyba. Neměl ji odvést pryč, když zpanikařila. Každý správný mistr, který si sám sebe váží, by někoho poslal, aby ji uklidnil. Pak ji vodil za ruku, posadil si ji po své pravici, uposlechl její přání, aby mohla zůstat během souboje, a málem se dal zabít, když se kvůli ní přestal soustředit, a nakonec ještě spěchal za ní ve chvíli, kdy začala zvracet do jeho košile.

Není divu, že teď samozřejmě jeho lidé nemohou věřit, že by byla jen jeho majetkem.

„Budeme muset předstírat, že jsme zavedený pár, a ne upír a jeho vlastnictví. Oba dva se budeme muset snažit, ale samozřejmě nepůjdeme za hranice, co jsi stanovila.“

Zatvářila se zmateně. „Myslela jsem, že by to vypadalo podezřele, když je o tobě známé, že nerandíš s lidskými bytostmi.“

„Komplikuje to sice situaci, ale pokud se nám povede Nathaniala brzy nalézt, prostě to pak označíme za přechodnou záležitost.“ Nebo přechodnou debilitu, kdyby se měl vyjádřit přesněji, pomyslel si v duchu.

Dotkla se jeho ruky. Její prsty byly proti jeho chladné kůži tak teplé. Jen další připomínka jejího lidského původu.

„Díky.“

„Není zač,“ pravil upjatě.

Blázne, nadával si v duchu. Nedělal to ze soucitu, z povinnosti ani kvůli cti, jak možná Denise mohla věřit. Ne, Spade jí právě znovu přislíbil svou pomoc z tak nesmyslného důvodu, že nechtěl, aby ho opustila.

I teď její vůně a blízkost jitřily jeho smysly. Bylo jen důkazem jeho naprosté stupidity, že ho přitahovala žena, kterou nemohl ani kousnout, ani ošukat. Možná, že příště dostane další podobně báječný nápad – třeba oholit se motorovou pilou.

Odsunul myšlenku stranou. Ano, cítil se k té ženě neobyčejně přitahován už od začátku, ale byla to jen shoda okolností, že mu připadala tak svůdná. Denise byla nedostupná, takže ji samozřejmě chtěl. Když se k tomu přidá nebezpečí, nejistota a blízkost, žádný div, že po ní touží.

Jenže z toho nic nebude. Denise je prostě lidská bytost a od hrobu ji dělí jen pár tepů srdce. Je tak křehká, pomyslel si, když na ni pohlédl. Tak snadno může zemřít…

Spade odvrátil pohled. Potřebuje teď odstup. Odstup a toho pitomce, skrývajícího se před ďáblem, který se jmenuje Nathanial.

„Zítra odjedeme do New Yorku. Znám tam mistra jedné rozsáhlé linie, kde bychom se měli porozhlédnout.“

Vyprostila prsty z jeho dlaně. „Takže teď budeme jezdit od jednoho upírského mistra ke druhému a budeme si prohlížet jejich lidi?“ Denisin tón naznačoval, že tenhle plán považuje za stejně nadějný, jako by bylo hledání jehly v kupce sena.

„Nějak začít musíme. Až prověříme linie mých přátel, vymyslím nějaký jiný postup.“

Takový, který bude nebezpečnější než jen prohlížet smečky jeho spojenců. Ale to teď Denise nechtěl vyprávět. Pokud tomu může zabránit, nebude jí připomínat temnější stránky světa upírů.

Když dorazili zpátky domů, Spade už se opět plně ovládal. Během cesty se Denise pokusila na něj jednou či dvakrát promluvit, ale odpovídal jí jen kuse. A tak se ve voze brzy rozhostilo ticho. Když vešli dovnitř, odvedl ji k sobě do ložnice – na jediné místo, kde mohla spát, jak po dnešní přehlídce všichni nutně očekávali. Sám pak beze slova odešel do sprchy. Když odtamtud vyšel, už spala, schoulená na jedné straně postele.

Vrhl na ni ještě jeden pochmurný pohled, pak se usadil do křesla a zavřel oči. Potřeboval se vyspat. Zítra ráno mu bude lépe.

Když konečně usnul, samozřejmě se mu zdálo zase o Denise… až na to, že ve snu měla světlé vlasy, hnědé oči a krk podříznutý od ucha k uchu…

Kapitola 7

Denise jen zalapala po dechu, když uviděla rudovlasého muže, který na ně čekal v přijímacím pokoji. „To jsi ty!“

Jenže to bohužel nebyl její příbuzný Nathanial. Ian jen zamrkal, očividně stejně překvapený jako ona, že se zase vidí. Jeho světlemodré oči pak sklouzly ke Spadeovi a muž se rozesmál.

„Když jsi mi říkal, že mě přijdeš navštívit, čekal jsem jen další nudnou společenskou návštěvu, ale to jsem se tedy pořádně spletl, co? Podívejme se! Crispinovi za zády chodíš s nejlepší přítelkyní jeho ženy! Máš můj obdiv!“

Spade zkřížil ruce na prsou. „Moc se nesměj, Iane. Jsme tady kvůli důležitým věcem, ale jinak máš pravdu, nechci, aby se o tom Crispin dozvěděl.“

Na Ianových rtech přetrvával úlisný úsměv. „Moje mlčení tě bude stát pěknej balík, kámo.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ odvětil Spade ironickým tónem.

Denise vůbec nemohla uvěřit, že se Spade rozhodl Iana zahrnout do jejich plánu. Bonesův pán nebyl nijak přívětivý ani ve svých nejlepších dnech, a v těch horších dokonce málem došlo k tomu, že zabil několik mužů, kteří patřili Cat.

„Nevěř mu, ten s tím hned poletí za Bonesem a Cat,“ zamumlala polohlasně.

Ian na ní spočinul pohledem, očividně zcela nedotčený jejím obviněním. „Ne, pokud ovšem Charles dokáže ocenit moji snahu, panenko.“

„Kdo je Charles?“ otázala se Denise a nechápavě se podívala kolem sebe. Pak si vzpomněla. Jasně, takhle přece Spadea oslovoval i Bones.

„To je moje jméno, když jsem býval člověkem,“ vysvětlil Spade, třebaže na to Denise už sama přišla.

„Stejně pořád nechápu, proč trváš na tom, abychom ti říkali tím druhým jménem,“ řekl Ian a zavrtěl hlavou. „Já už jsem zapomněl dávno, že jsme kdysi byli vězni, ale ty si to zřejmě chceš připomínat každý den znovu.“

„Pomáhá mi to zůstat ve formě,“ prohodil Spade zlehka.

„Vězni?“ pohlédla Denise tázavě na Spadea. Opravdu býval dřív trestancem? Jak by vůbec někdo mohl držet upíra ve vězení?

„Copak jsi to nevěděla, panenko?“ zašvitořil Ian. „Tak jsme se přece seznámili! Bylo to cestou do trestanecké kolonie v Novém Jižním Walesu. Baronu Charlesovi de Mortimer tehdy připadalo nesmírně ponižující, že byl spoután okovy s obyčejnými kriminálníky, jako jsem byl já, Crispin nebo třeba Timothy. Umíš si představit jeho zděšení, když jsme tam přijeli a dozorce mu jenom podal lopatu, s níž měl pracovat, místo aby ho oslovil všemi jeho plnými tituly? Vůbec nechápu, proč na tom oslovení trvá i teď, kdy se stal upírem.“

Sevřený sval na Spadeově čelisti naznačoval, že mu tohle téma hovoru vůbec není po chuti, ale Denise to zaujalo. Neměla tušení ani o jednom – že Spade byl trestancem a že byl šlechtic. Vlastně to ale vysvětlovalo spoustu věcí. Bylo na něm jasně znát, že umí být nebezpečný, ale zároveň jí nikdy nezapomněl otevřít dveře, dát jí přednost nebo podržet dvířka od auta. Taky tu byla skutečnost, že přespával v křesle, ačkoliv to byla jeho vlastní postel, kterou jí přepustil. Také ho ještě nikdy neslyšela ani zvýšit hlas. Navíc kolem sebe šířil vznešenou atmosféru, takže vlastně mohla sama uhodnout, že pochází z úplně jiného prostředí než Bones.

„Nejsi zvědavý, co ti nabízím výměnou za tvoji diskrétnost, Iane?“ otázal se Spade a elegantně tak změnil téma.

Ian se ušklíbl. „Ale samozřejmě!“

„Můj majetek v Keys, které jsi vždycky tak obdivoval. Propůjčím ti ho na celých dalších deset let. To by mohlo být víc než dost za to, že budeš mlčet.“

Denise vydala překvapený zvuk, ale oba muži jej naprosto ignorovali. „To není dost,“ odpověděl Ian. „Crispin se na mě bude strašlivě zlobit, až se dozví, že jsem se nějak podílel na tom, co vy dva spolu máte – ať už je to cokoliv. Takže bys mi ten dům měl darovat, aby se mi to vyplatilo.“

„Ty nenažraný hajzle!“ vybuchla Denise.

Ian vrhl jejím směrem pobavený pohled. „A teď jsem uražen ve svých citech. To tě bude stát ještě taky tu jachtu.“

Spade se na Denise podíval tak, aby ji přiměl zavřít pusu. Nenažraný HAJZLE! stačila však ještě neslyšně vyslovit na Ianovu adresu.

„Jen pokud za to od tebe získám mlčení a k tomu ještě spolupráci. Potřebuji, abys nechal Denise prohlédnout celou tvou smečku. Když najde toho chlápka, kterého hledá, tak si ho odvedu a ty se na nic nebudeš ptát.“

Ian zvedl obočí: „Můžu vědět, co ten chlap provedl?“

Spadeův úsměv znamenal jen tolik, že obnažil zuby. „Ne. To nemůžeš.“

Na tohle přece nikdy nemůže přistoupit, napadlo okamžitě Denise, když uviděla, jak se v rysech Ianovy tváře rozhostila prohnanost. Pak se ale přívětivě usmál.

„Ten dům se mi líbí. Takže domluveno.“

Denise vydechla úlevou, ale zároveň se jí zmocnil provinilý pocit. K tomu, co Spadea stojí, že jí pomáhá, teď mohla přičíst ještě dům a jachtu. A jen proto, že s ním manipuluje. Musí přijít na to, jak se mu odvděčit, i kdyby to mělo znamenat, že se kvůli tomu zadluží na příštích třicet let.

Ian se zvedl. „Takže teď můžete začít s prohlídkou těch, které mám u sebe v domě, a pak pokračovat i jinde. Určitě vám ani nemusím říkat, jak až daleko odtud někteří z mých lidí jsou, ale dám jim vědět, že s vámi mají plně spolupracovat.“

„A nebudeš se nikde zmiňovat o tom, žes poznal tu ženu, kterou mám s sebou,“ dodal Spade ocelovým hlasem.

Ian přejel po Denise takovým pohledem, že se okamžitě začala cítit, jako by nějakým záhadným způsobem náhle přišla o všechno oblečení a stála tu úplně nahá. „Ne, ale stejně jsem zvědavý, jak dlouho se vám to podaří udržet v tajnosti. Nepotřebujete se někde ubytovat, když jste přijeli sem do města?“

„Děkuji, už jsem si to zařídil jinak,“ odmítl Spade k Denisině úlevě. Čím dřív budou od Iana pryč, tím lépe. Byl sice hezký na pohled, ale vyzařovalo z něj cosi naprosto chladného a krutého. Aniž si to předem uvědomila, najednou zjistila, že se podvědomě přisunula blíž ke Spadeovi. Prostě si jen prohlídneme jeho lidi a co nejdřív odtud vypadneme.

Spade jako by slyšel její vnitřní hlas a vzal ji za ruku. „Iane, mohl bys nás doprovodit?“

O patnáct minut později už Denise klela zoufalstvím. Mezi tuctem osob, lidí i dalších tvorů, kteří bydleli v Ianově domě, Nathanial nebyl. Jak dlouho ještě může trvat, než Raum ztratí trpělivost a začne znovu ohrožovat její rodinu? A za jak dlouho se na ní začne projevovat ďáblovo znamení dramatičtěji než dosud? Jediné změny, jichž si prozatím všimla, byla netrpělivost a vzteklost a neustálý hlad, ale přitom dobře věděla, že tohle je pouhý začátek. Jak dlouho může trvat, než ji poznamenání přemění ve stejnou stvůru, jako je sám Raum?

„Pověz všem, kdo patří do tvého okruhu, aby dnes večer přišli k Purpurové fontáně,“ řekl Spade Ianovi, když odcházeli. „Rád bych využil příležitosti a prohlédl si další z nich, aniž bych vzbudil podezření.“

Ian vrhl po Denise další podezíravý pohled, než odpověděl: „Měl jsem sice na dnešní večer jiné plány, ale tahle situace mě doopravdy zaujala. Uvidíme se tam, kámo.“

Denise si počkala, dokud nebyli pořádně daleko od Ianova domu. Pak se teprve ozvala: „S tím tvým domem je mi to hrozně líto. Prosím, dovol mi, abych ti tu ztrátu nahradila. Platím si důchodové připojištění, a tak bych mohla…“

„Ne,“ Spadeovo jediné slovo zaznělo jako prásknutí bičem. Dokonce přitom ani neodvrátil pohled ze silnice, aby se na ni podíval.

„Jenže tohle jsem přece vůbec nechtěla!“ vykřikla a do tónu jejího hlasu se promítlo veškeré napětí posledních dní.

Spade se na ni podíval, krátce, ale přitom pozorně. „Tys prostě vůbec neměla představu, co všechno to může přinést, když mě do té záležitosti přibereš. Ale já ano, a přesto jsem souhlasil!“

Další důvod k tomu, aby si připadala provinile. Věci nabraly špatný směr. Úplně špatný. „Co když to bude trvat ještě několik měsíců, než ho najdeme?“

Na to vlastně nechtěla vůbec myslet. Přesto se její původní naivní představa, že Nathaniala brzy objeví, pokud se jí podaří vniknout do světa upírů, ocitla náhle v troskách. Spade měl ve své linii tisíce lidí. Kolik dalších upírských mistrů má tisícovky vlastních lidí všude možně po celém světě?

„Tak to prostě bude trvat několik měsíců, než ho najdeme,“ odpověděl Spade nevzrušeně. „Dotáhnu to s tebou až do konce, přesně tak, jak jsem ti slíbil,“ dodal.

Jenže ona nemá tolik času – za několik měsíců už se může proměnit v nestvůru. Původní pocit bezmoci se v ní rychle měnil ve vztek. Až Nathaniala doopravdy najde, přinutí ho, aby zaplatil za vše, čím vším ona sama, její rodina, a dokonce i Spade kvůli němu musí projít.

Když v ní vztek poněkud opadl, nastoupila místo něj prázdnota. A takhle už to teď bude napořád. Každý den se malý kousek ve mně promění v něco jiného. To vědomí ji naplnilo hrůzou.

„Třeba budeme mít dneska večer štěstí,“ prohodila a přitom se snažila vložit do svého hlasu optimismus, který však ve skutečnosti vůbec nepociťovala.

„Možná,“ souhlasil Spade.

Ani jeho hlas však nezněl, jako by tomu věřil.

Denise zbělely klouby na rukou, jak silně zatínala pěsti. Vnitřek taxíku zaplnil pach jejího strachu a smísil se s pachem potu, parfému a přetrvávajícím zápachem zvratků ze zadního sedadla. Taxík se znovu trhavě zařadil do proudu dalších vozidel a málem se přitom střetl s jiným autem, které se rozhodlo využít stejného jízdního pruhu. Denise zbledla, až její pleť nabyla takřka stejného odstínu, jako měla Spadeova kůže.

„Nemohl byste šlapat na plyn poněkud méně zprudka?“ oslovil Spade řidiče. Chudák holka, tohle je její první zkušenost s newyorskými taxíky. Soudě podle jejího výrazu by byla zřejmě nejraději, kdyby také zůstala poslední.

„Cože ste to řikaáál?“ dotázal se řidič s těžkým cizím přízvukem. Už to byl sám o sobě malý zázrak, že ho vůbec slyšel – vzhledem k tomu, jak hlasitě vyhrávalo jeho rádio.

Spade okamžitě rozpoznal řidičův akcent. „Possa-o ir devagar guiar, por favor?“ otázal se hlasitěji.

Řidič mu věnoval široký úsměv, který odhalil katastrofální nedostatek stomatologické péče. „Oh, fala portuguesa? Nenhum problema,“ vykřikl nadšeně a poněkud odlehčil plynovému pedálu.

„Co je to za jazyk?“ chtěla vědět Denise, kterou to malé extempore rozptýlilo aspoň natolik, že uvolnila zaťaté pěsti.

„Portugalština.“

Na Denise to očividně udělalo dojem. „Pořád si říkám, že bych se taky měla naučit nějaké cizí jazyky, ale jediné, co umím, je pár slov španělsky, co jsem si zapamatovala ještě ze střední školy. Kdy ses naučil portugalsky?“

„Když jsem byl v Portugalsku,“ odvětil a s pobavením sledoval údiv v jejím obličeji.

„Ach,“ pronesla po chvíli tiše. „Nikdy jsem ještě nebyla za oceánem. Dokonce jsem nikdy nebyla mimo Ameriku, kromě…“

Hlas se jí vytratil a tvář se jí ponořila do chmur. Kromě Kanady, dokončil Spade v duchu za ni. Kde ti zabili manžela.

„Mysli na to, co máš dnes večer dělat,“ připomněl jí Spade, spíš aby ji odvrátil od bolestných vzpomínek, než že by jevil skutečnou starost o to, jestli zapomněla. „Možná tě budu muset na chvíli opustit, ale pokud ano, drž se Iana.“

„Já mu nevěřím,“ vyhrkla prudce.

Spade si odfrkl. „To bys ani neměla, i když se určitě nepokusí tě ani zhypnotizovat, ani se z tebe krmit. Vzhledem k tomu, že míříme na místo, kde se můžeš potkat se všelijakými druhy upírů, bude Ian pro tebe bezpečnějším společníkem než kdokoliv jiný – samozřejmě kromě mě.“

Neměl obavy, že by Denise hrozilo skutečně nějaké reálné nebezpečí, ale přesto si přál, aby ji Ian ohlídal. Jenže ani jeden z nich by nedokázal překonat možnost, že by se Denise za daných podmínek mohl zmocnit další záchvat paniky. Jejich hlavní nadějí pro nalezení Nathaniala bylo předvést Denise najednou co největší počet nemrtvých i s jejich majetky. I když tento plán mohl fungovat, představoval zároveň velký hazard pro její duševní stav.

Byla tady však ještě jedna další možnost. Spade volil slova s největší opatrností: „Vím, že to je pro tebe hodně těžké, Denise, ale vím, jak bych ti mohl pomoci. Ani bych tě kvůli tomu nemusel kousnout. Jednoduchá pomoc, jak bys zůstala klidná i za situace, že je kolem tebe plno upírů a ghúlů, by spočívala v tom, že bych…“

„V žádném případě,“ odvrátila zrak od projíždějících aut a podívala se na něj. „Neopovažuj se ovlivňovat mou mysl. A to myslím naprosto vážně, Spade.“

Paličatá ženská. Pokrčil rameny. „Pokud je to tvé rozhodnutí…“

„To je,“ potvrdila a stále se na něj upřeně dívala. „Slib mi, že to neuděláš.“

Vznášel se teď kolem ní těžký pach strachu, hněvu a nedůvěry. Spade velice pomalu vyndal z kapsy svého pláště jeden ze stříbrných nožů. Když to spatřila, zbledla ještě víc. Spade si toho nevšímal a nožem provedl lehký řez na své dlani.

„Ty dobře víš, co pro náš druh znamená krevní přísaha, že?“ otázal se a díval se jí přitom přímo do očí. „Přísahám na svou krev, Denise, že nikdy nebudu ovlivňovat tvou mysl.“

I když se rána hned zacelila, na ostří nože stále tkvěla nachově zbarvená kapka. Spade držel ruku pod okénkem, které oddělovalo řidiče od prostoru pro cestující, takže nemohl vidět, co se na zadním sedadle děje. Jen Denise viděla, co právě učinil, a její pach se změnil, stejně jako se jí vrátila barva do tváří.

„Věřím ti.“

Spade schoval nůž a malou kapku krve z něj si otřel o kalhoty. Byly dost tmavé na to, aby si toho nikdo ani nepovšiml. No, lidé si toho jistě nevšimnou, ale upíři nebo ghúlové krev vycítí, ale bude jim to jedno.

Taxík s trhnutím zastavil. Spade podal řidiči dvacetidolarovku, pak vyskočil a otevřel Denise dvířka vozu dřív, než vůbec stačila položit ruku na kličku.

„Nemusíš tohle dělat pokaždé, zvládla bych to docela dobře sama,“ zamumlala a tvářila se rozpačitě. Upravila si uvolněný pramen vlasů a do tváří se jí vlilo trochu červeně.

Byla to roztomile ženská reakce, bez obvyklé opatrnosti, již vůči němu obvykle projevovala. Spade by se však choval úplně stejně ke každé ženě – ani celé věky v něm nedokázaly vymazat přísnou etiketu, k níž byl kdysi vychován. Přesto zjistil, jak ho její chování potěšilo.

„Že dáma něco zvládne ještě neznamená, že to taky musí dělat!“ pravil škádlivě. Potěšeně pozoroval, jak se jí tváře zbarvily ještě o stupeň víc do červena a jak odvrátila pohled. Páni, jak je hezká!

Nemohl si pomoci a důkladně po ní přejel pohledem. Pod pláštěm měla pulovr s rolákem a dlouhou černou sukni, z pod níž jí vykukovaly jen špičky kozaček. Na ruce si navlékla rukavičky, takže jí byla vidět pouze kůže na obličeji a na hrdle. Spade zjistil, že zírá na pulzující tepnu na jejím krku s hladem, jenž neměl nic společného s krví. Jakpak by asi chutnala, kdyby na to místo přiložil rty?

A jak by asi chutnala jinde, kam by přiložil své rty?

Denise se otřásla a obrátila tak jeho pozornost zpět ke skutečnosti, že stojí venku na chodníku, zatímco by už dávno měli být uvnitř a pátrat tam po Nathanialovi.

„Tudy, prosím,“ pravil a natáhl k ní ruku.

Když mu do ní vkládala svou dlaň, ucítil, jak se znovu zachvěla. Také odvrátila pohled, což bylo jedině dobře, protože mu teď oči docela určitě zezelenaly chtíčem.

„Jaké to je tam, co teď jdeme?“ zeptala se s pohledem stále odvráceným.

Spade se opět donutil k sebekontrole. „Je to tam přesně takové, jak by sis představovala, že to vypadá v upírském baru, pokud nevěříš na upíry.“

Teď se na něj konečně podívala: „Cože?“

„Však uvidíš,“ zavrčel.

Kapitola 8

Jsem moc nastrojená, pomyslela si Denise, když se porozhlédla kolem po návštěvnících Purpurové fontány. Majitelé měli očividně sklony ke gotice a černé oblečení bylo v tomhle podniku zřejmě naprostou povinností. I když na sobě měla aspoň černou sukni a kozačky, ve svém modrém svetru si tu připadala naprosto mimo. Kolem ní byly všude kůže a vinyl, stejně jako nejrůznější gotické náhrdelníky, náušnice, piercingy a tetování.

Spade ji vedl mezi hustými davy tančících hostů. Denise si dávala záležet, aby si všechny důkladně prohlédla. Doufala, že by mezi nimi mohl být Nathanial. Určitě ale nečekala, že když zavadí o jednoho z tanečníků, jehož kůže byla stejně teplá jako ta její, chlapík k ní vyšle široký úsměv, ozdobený dvěma protáhlými špičáky. Denise se překvapeně znovu dotkla jeho ruky. V pořádku, teplé, živé maso. Muž se usmíval čím dál víc a odhaloval přitom upíří zuby.

„Nechtěla by sis zatancovat s nemrtvým, krasavice?“ zeptal se svůdně a přitom se vyzývavě zahoupal v bocích.

„Ale ty přece nejsi upír.“

Jeho úsměv okamžitě zvadl. „Ale jo, jsem.“

Denise se znovu podívala na chlapíka, na jeho falešné zuby a na davy lidí okolo něj. Přesně takové, jak by sis představovala, že to vypadá v upírském baru, pokud nevěříš na upíry. Spade měl naprostou pravdu. Tohle místo působilo, jako kdyby ožily všechny špatné stereotypy, jak si lidé přestavují svět nemrtvých. Na pódiu, kde hrála kapela, byly dokonce vystavené i nějaké rakve.

„Promiňte,“ omluvila se a protáhla se kolem muže, aby pokračovala v chůzi.

Spade na ni čekal o pár metrů dál. V obličeji mu seděl pobavený úsměv. „Tak co tomu říkáš?“

„Že máš dost pochybný smysl pro humor, když jsi Ianovi řekl, aby svolal své lidi právě sem,“ odpověděla. „A že jsi taky zbytečně dobře oblečený.“

Spade stejně jako ona na sobě neměl ani kousek koženého nebo vinylového oblečení. Vzal si krémově zbarvenou hedvábnou košili s dlouhými rukávy a jeho kalhoty byly ušité ze silné, draze vyhlížející látky. Plášť, dlouhý až k zemi, jen dokresloval jeho elegantní vzhled. Denise si s úžasem uvědomila, že celý ten v kůži obalený dav rádobyupírů nemá nejmenší ponětí, že ten vybraně oblečený muž je přesně tím stvořením, které se oni snaží napodobit.

Naklonil se k ní, až se rty téměř dotkl jejího ucha. „Tohle je právě perfektní místo pro setkání. Kdo by si pomyslel, že sem přijdou skuteční upíři?“

Když domluvil, už se zpátky neodtáhl. Denise nevěděla, zda od ní očekává nějakou odpověď, ale v mozku se jí náhle rozhostila naprostá prázdnota. Vlasy se dotýkal jejích tváří a jeho rty se ocitly tak blízko jejího ucha, jako by se ho v příštím okamžiku měly dotknout. Byl tak vysoký, že mu dosahovala sotva k ramenům, a jak kolem něj poletovaly cípy jeho dlouhého a širokého pláště, připadala si, že by stačil jediný krok a úplně by se v něm ztratila.

Ta představa jí kupodivu připadala docela přitažlivá.

Denise zmateně ustoupila dozadu. Mísil se v ní strach a provinilost. Je snad tahle změť myšlenek výsledkem ďáblova vlivu, který v ní zvolna narůstá? Že ji už nelidská část osobnosti táhne k jeho nelidské podstatě? Musí to tak být, protože Spade je přece upír, stejná bytost, jaké v ní vzbuzují záchvaty paniky. A kromě toho, Randy je po smrti teprve rok…

Spade ji pozoroval tak upřeně, až Denise musela odvrátit zrak. Jeho pohled byl příliš pronikavý, příliš vědoucí. Podívala se na něj znovu koutkem oka a tentokrát se jí zdálo, jako by se zhluboka nadechl, ale to byl samozřejmě nesmysl. Upíři přece dýchat nepotřebují.

„Ian bude tamhle,“ prohodil a obrátil se. Jeho hlas zněl drsněji, jako by vycházel z hloubi hrdla.

Následovala ho a přitom nespouštěla oči z jeho ramen, jimiž si klestil cestu skrze bavící se dav.

Ian seděl v otevřeném boxu, po obou stranách měl usazenou ženu.

Denise cítila, jak se její předchozí hněv rozpouští a místo něj se v ní rozhostila nedůvěřivost. Dokonce i tady, v místnosti plné lidí předstírajících, že jsou upíři, Ian povstal.

Na nohou měl černé boty ozdobené zkříženými řetězy a stejnou barvu měly i kožené kalhoty, spočívající mu nízko na bocích. Kromě hustě ocvočkovaného obojku, který měl na krku, a kromě cvočků, jimiž měl probodnuté bradavky, to také bylo všechno, co měl na sobě.

Ian se na ně usmál a zlehka si bledou rukou přejel po hrudi. „To jsem ale sexy, co, panenko? Klidně na mě zírej, mně to nevadí!“

Denise odvrátila pohled stranou, ovšem nikoli proto, že by byla unesena obdivem. Jistě, Ianův hrudník a břicho byly ploché a vypracované, že by mohly sloužit jako žehlicí prkno. Také jeho tvář v sobě nesla děsivou krásu, ale přesto jako by měl na čele napsáno netvor. Copak ty dvě ženy po jeho boku necítí hrozbu, jež z něj vyzařuje? Kdyby Iana potkala někde v temné uličce, utíkala by pryč, jako by jí za patami hořelo celé peklo, ať už ukazuje ze své krásně hladké kůže, kolik chce.

„Vypadáš jako zmetek z nějakého pornofilmu s Drákulou,“ vypravila ze sebe.

Spade se zasmál, ale Ian poplašeně zamrkal. „Radši ho ani nejmenuj. Když se o něm mluví, Vlad se může objevit – stejně jako ďábel.“

Slovo ďábel způsobilo, že rázem vystřízlivěla. Přesně tak, není tady přece ani kvůli Spadeovi, ani kvůli Ianovi, ani kvůli ničemu jinému, pouze kvůli tomu, aby našla Nathaniala. Závisí na tom životy jejích rodičů, a dokonce i to, zda zůstane člověkem.

Jako připomínka jí právě v tom okamžiku příšerně zakručelo v žaludku, ačkoliv to byly teprve necelé tři hodiny, co jedla naposledy. Ian, který ten zvuk zaslechl i přes dunivý zvuk kapely, jen pozvedl v údivu obočí. Spade, který si právě prohlížel Ianovy boty, to uslyšel také. Zvedl hlavu a řekl: „Počkej tady, půjdu se podívat, jestli tady pro tebe mají něco k jídlu.“

Po Ianově tváři se pomalu rozlil úsměv. Denise se nechtělo zůstat s ním, ale nemohla trvat na tom, že půjde se Spadem, protože by jinak působila jako stíhačka. Brunetka vlevo od Iana se rychle posunula, aby jí udělala místo. Denise se usadila a okamžitě znovu soustředila svou pozornost na tváře mužů v klubu, aniž by se podívala na upíra, který seděl vpravo vedle ní. Natož na toho, který si klestil cestu k baru.

„Velmi zábavné,“ poznamenal Ian sarkasticky.

„Co?“ otázala se, aniž by spustila oči z parketu a obtěžovala se pohledem na něj.

„Charles, jak ti běží pro jídlo, jako by byl nějaký sluha,“ vysvětlil Ian. „Upírský mistr nikdy nic takového nedělá, panenko. O to víc mě zajímá, jak to s vámi dvěma teda vlastně je.“

Denise se podívala jinam. Přesto si stihla všimnout, že ani jedna z přítomných dvou žen nijak nezareagovala na slovo upír, které Ian před nimi použil. Možná byly lidskými bytostmi, ale patřily k nim. Anebo je možná zhypnotizoval, aby jim to nevadilo.

„No, my… my jsme… do toho ti prostě nic není,“ pronesla nakonec.

Co mu vlastně měla říct? Že Spade s ní je jenom proto, že ho k tomu úskokem donutila? Nebo že v ní ďáblovo znamení probudilo nutkavou žravost? To určitě musel být ten důvod! Za obvyklých okolností jedla ve stresu mnohem méně, a nikoliv víc jako nyní. A kromě toho, kdyby v tom nebylo něco nadpřirozeného, za uplynulý týden by musela přibrat nejméně pět kilo!

„Je prostě jenom zdvořilý. A ty bys také měl víc dávat pozor na to, co říkáš,“ prohlásila tedy.

Ian se jen uchechtl. „Hele, já si můžu dělat, co chci. Když prdnu, jako kdyby mi ze zadku vylítli andělé, víš? A všechny ty jeho urozené způsoby? No, takhle pozorně se chovat k lidské bytosti jsem Charlese neviděl dobře sto padesát let.“

Denise ještě stále vrtěla hlavou nad Ianovým hrubiánským přirovnáním, když jí konečně došla pravá podstata jeho vyjádření.

„K jaké lidské bytosti se choval tak pozorně před sto padesáti lety?“

Hned jak to vyslovila, přála si, aby se radši vůbec nezeptala. Za prvé do toho nebylo nic zase jí, a za druhé začínala už sama mluvit jako upír, když používala obrat „lidské bytosti“. Měla by ten jejich svět rychle opustit. Měla by se vrátit do svého světa, který je obydlený pouze lidmi, a proto není potřeba to nějak zvlášť zdůrazňovat.

Ianovi zasvítily oči. „Tak on ti o ní ještě Charles nevyprávěl?“

Denise si nemohla pomoci a vyhrkla: „Kdo to byl?“

„Ach jé, ach jé,“ zamlaskal Ian s hranou lítostí. „To ale není můj příběh, abych ti ho mohl vyprávět.“

„Tak jsi s tím neměl vůbec začínat,“ vyjela na něj, jak v ní okamžitě zase vzplál vztek.

Ian zvedl obě obočí v nelíčeném údivu. Denise se ze všech sil snažila uklidnit. Jako by to ani nebyla ona. To všechno je jenom kvůli tomu zatracenému ďáblovu znamení. Měla by se raději soustředit na důležité věci. To, co se odehrálo mezi Spadem a nějakou ženou už před více než sto lety, přece nebylo nijak podstatné.

Aby odvrátila svou pozornost od nevysvětlitelné zuřivosti, která v ní stále ještě bublala, obrátila se k tmavovlasé ženě po své pravici.

„Omlouvám se, Ian nás ani nepředstavil. Já jsem Denise, těší mě.“

Dveřmi do Purpurové fontány už prošla ne méně než osmdesátka Ianových lidí. Obdivuhodný počet, zvlášť pokud uvážíme, že Ian je dal svolat teprve ten den odpoledne. Spade kromě nich rozpoznal několik dalších upírů, kteří nepatřili k Ianovu klanu, k tomu ještě pár ghúlů, a navíc desítky lidských bytostí, o nichž jejich typický pach nemrtvých prozrazoval, že jsou něčím majetkem.

Jenže ani jeden z nich nebyl Denisiným příbuzným, po němž pátrala. Kolem třetí ráno už z ní vyzařoval takřka hmatatelný odér zklamání, únavy a sklíčenosti.

„Za chvíli bychom mohli jít,“ oznámil jí Spade.

Denise, ramena svěšená a hlavu podepřenou o ruku, jen přikývla.

„Dneska sis vedla dobře,“ dodal na povzbuzenou, aby trochu odlehčil situaci. Zároveň hned v duchu zaklel. Není tady přece jako nějaká zatracená roztleskávačka. Odhodlání, které Denise prokázala, ačkoliv se o ni nejednou pokoušely projevy posttraumatické stresové poruchy, na něj udělaly dojem.

Denise byla mnohem odolnější, než si o sobě myslela. Postupem času se určitě naučí zvládat své návaly úzkosti z upírů a ghúlů úplně.

Jenže ona sama to vlastně nechce, připomněl si hned. Jakmile se jí podaří zbavit se oněch ďábelských znamení, už ani nebude muset. Pak už totiž nikdy nepřijde s upíry a s vlkodlaky dobrovolně do styku.

To pomyšlení ho rozladilo. Vstal. „Musím se nakrmit, než odtud odejdeme. Zůstaň tady s Ianem.“

Nečekal na její odpověď a s pochmurným výrazem zamířil do středu tanečního parketu. Nehledě na to, jak pokročilá hodina už byla, se na něm tlačilo dost lidí na to, aby si mohl vybrat, od koho se nakrmí. V Purpurové fontáně se nezavíralo před rozbřeskem a do toho stále ještě scházelo několik hodin.

Spade odvrátil své myšlenky od Denise a upřel pozornost na vlnící se dav před ním. Jedna z tanečnic, mladá žena, nečekala, až se Spade sám rozhodne. Přitočila se blíž k němu, usmívala se a přitom se před ním v rytmu hudby vlnila v bocích jako had.

„Nazdárek, fešáku,“ zapředla.

Spade po ní přejel pohledem. Lidská bytost, zdravá, ta se bude hodit. V tuhle chvíli neměl důvod být nějak vybíravý.

Nechal se od ní vést hlouběji mezi davy tančících.

Vrátil jí úsměv, přitáhl si ji blíž a přitiskl se na ni celou délkou těla. Začal se pohybovat v rytmu pulzující hudby, otáčel s ní a ohýbal ji, až úžasem otevřela ústa. Začala mu zvolna rozepínat košili, a jak se na něj vyzývavě dívala, chtíč z ní jen vyzařoval. Když ji rozepnula, přejela mu dlaněmi po nahých prsou.

Spade ji chvíli nechal a pak ji otočil, takže k němu zůstala obrácená zády. Opřela se mu o hruď a tepna na jejím horkém hrdle – tak blízko jeho úst – pulzovala vzrušením. Prohnula se jako kočka a přitiskla se k jeho tělu. Spade jí odhodil vlasy stranou a přejel jí rty po krku. Z úst se jí vydralo zasténání. Spade ji svíral a nepřestával tančit. Vůbec si přitom nevšímal okolí, ani když vycenil špičáky a přiložil ústa k jejímu hrdlu. Pokud by se na ně někdo díval, stejně by si myslel, že jde jen o hru, o stejnou pantomimu, která se zde během večera odehrála bezpočtukrát. A ona se nikdy nedozví, že to bylo doopravdy, protože ji předem zhypnotizoval.

Těsně předtím, než jí zabořil zuby do krku, se mu však do mozku zaryl ostrý hvizd. Ian stál u zábradlí, ohraničujícího taneční parket, a rukou lenivě ukazoval k východu.

„Myslel jsem, že bys to měl vědět. Denise právě utekla!“

Kapitola 9

Srdce jí zběsile tlouklo a uvnitř se v ní začala zvedat panika. Denise zrychlila krok, jako by tak mohla utéct svým pocitům. Nejhorší na tom ale bylo, že tohle nemělo nic společného s její posttraumatickou stresovou poruchou.

Nemohla nic dělat, pouze přihlížet, když se Spade vydal na parket a prohlížel si tancující návštěvníky se stejným pohledem, s jakým si šelmy měří pasoucí se stádo. Pak se k němu přitočila černovlasá dívka a přímo před ním začala provádět pohyby, jako by se s ním milovala. A on se k ní přidal. Začal se hýbat způsobem, pro nějž se slovo tanec rozhodně nehodilo. Denise vyschlo v ústech a dlaně se jí začaly potit. Jak mu dívka rozepjala košili a ve fluoreskujícím světle se objevila Spadeova bledá, tuhá hruď, Denisin pulz se rozběhl jako splašený. Jak mu pletence svalů v tanci hrály při každém pohybu, auru nebezpečnosti vytěsnila syrová, sžírající smyslnost.

Když pak dívku otočil a její tmavé vlasy zavlály, až mu skryly tvář, naklánějící se k jejímu hrdlu, Denise zaplavil čirý, nefalšovaný žár. Bylo to tak silné, tak nečekané a tak ohromující, že se na židli úplně roztřásla. Z nečekaného transu ji však nevybíravě probralo Ianovo tlumené zachichotání.

„Jsi plná překvapení, viď, poupátko?“ Podle výrazu na jeho tváři pochopila, že Ian přesně ví, co se v ní odehrává – i co ji k tomu přivedlo.

A tak se rozběhla pryč jako o život. Bude lepší, když si Spade bude myslet, že se zbláznila, než kdyby poznal pravdu, tak jako ji pochopil Ian.

Okolí vnímala jen zčásti, takže jí připadalo, že všechno kolem ní splývá do rozmazaných obrysů. Vůbec neměla ponětí, kam jde. V danou chvíli jí úplně stačilo, že bude pryč. V tuto hodinu byl provoz tak řídký, že se ani nemusela zastavovat, než přešla ulici – anebo jí jen bylo úplně jedno, zda řidiči v autech musí kvůli ní zběsile šlapat na brzdy. Tolik vysokých budov, úzkých ulic a všude jen nekonečný beton. Připadala si jako v bludišti, jež se kolem ní neúprosně svírá. Dokonce i noční obloha byla vidět jen jako úzký pruh mezi vypínajícími se budovami kdesi nahoře.

Náhle na lokti pocítila něčí železný stisk. Denise ucukla, ale sevření nepovolovalo. Místo toho s ní něco silně smýklo, až jí tou rychlostí nohy zavířily ve vzduchu a ocitla se přitisknutá k pevnému, vysokému tělu.

„Nech mě!“ zalapala po dechu.

Spadeova tvář byla těsně u ní. Svůj plášť očividně nechal v baru, a dokonce si zapomněl i zapnout košili, protože se k jejímu svetříku tiskla jeho svalnatá nahá hruď.

„Už je to v pořádku, Denise,“ pravil pevně. „Nikdo tě nepronásleduje. Jsi v bezpečí.“

No samozřejmě. Spade si prostě myslel, že ji znovu popadl další z jejích záchvatů paniky. Zčásti to byla dokonce pravda, jen důvody byly tentokrát jiné.

„Už je to dobrý. Jenom jsem… jen jsem potřebovala odtamtud vypadnout,“ vypravila ze sebe s přerývaným dechem.

Spade přimhouřil oči a poněkud uvolnil svůj stisk, ale stále ji úplně nepouštěl. Denise se snažila zklidnit svůj dech. A v duchu se modlila, aby se v ní znovu nevzedmul stejný nával žádostivosti jako před chvílí.

„Jasně.“

Stále ji nepouštěl. Denise se zkusmo zavrtěla a Spade ještě víc uvolnil sevření, ale ruce pořád nechával na jejím těle.

Denise se snažila přijít na něco, cokoliv, co by odvedlo její pozornost od pocitů, které v ní Spadeovo objetí vyvolávalo. „Tohle město je příšerné. Jen samý baráky, víc baráků a ještě víc baráků. Copak tady kolem nikde není ani kousíček něčeho živého?“

Spadeovy rty se zvlnily úsměvem, když sama zasténala nad výběrem vlastních slov. „Myslela jsem živého, jako jsou třeba stromy, tráva…“

„Já vím, jak jsi to myslela,“ přerušil ji, stále napůl s úsměvem. „Vlastně ses rozběhla tím správným směrem, jestli tedy hledáš to, co si myslím. Tak pojď.“ Konečně z ní spustil paže, jimiž ji objímal, ale zato jí zlehka položil ruku na záda. Denise se držela těsně vedle něj a zmítala se přitom mezi chutí připomenout mu, aby si zapnul košili, a potěšením, jež jí poskytoval pohled na jeho holou hruď.

„Není ti zima?“ zeptala se konečně. Jí zima bylo. Taky zapomněla kabát v Purpurové fontáně, ale naštěstí měla dost silný svetr a nechala si na rukou dlouhé rukavice. Když nic jiného, nechtěla riskovat, že by si někdo mohl všimnout ďábelských znamení, která na nich měla.

„Ani ne,“ odpověděl Spade. „Upíři nevnímají zimu tak jako lidské bytosti. Já samozřejmě také cítím chlad, ale nevzbuzuje to ve mně stejné reakce. Myslím, že bychom se měli vrátit pro tvůj kabát, ale už jsme v půlce cesty do hotelu.“

Denise se podívala na ceduli s názvem ulice a jenom polkla. Po zádech jí přeběhl mráz, tentokrát ale z jiných příčin.

„Jak daleko jsem doběhla?“

Spade se na ni zadíval a s výrazem napůl mrzutým a napůl lítostivým odpověděl: „Asi dvanáct bloků.“

Za těch pár minut, co uplynuly, přece nemohla dokázat uběhnout takovou vzdálenost. Dokonce i olympijský vítěz by měl potíže to zvládnout, a ona přece není žádný olympijský běžec. Raumova znamení se začínala projevovat víc, než si dosud uvědomovala.

„Doprčic,“ zašeptala Denise.

Spade neodpověděl. Neřekl žádnou z těch bezvýznamných, útěšlivých frází, jak by mohl, a ona mu za to byla vděčná. Když Randy zemřel, takových dobře míněných řečí se naposlouchala až dost. Proč lidi někdy nenapadne, že by ji to mohlo otravovat? Copak si neuvědomují, že ticho má občas větší léčivou moc než sebeupřímnější vyjádření soucitu a hluboká snaha o pochopení?

Nekonečný sled budov před nimi se náhle zlomil do široce otevřeného prostoru a před Denisiným pohledem se objevily stromy.

„To je Central Park,“ vysvětlil Spade a postrčil ji kupředu. Denise si ani neuvědomovala, že zůstala stát. „Náš hotel je hned za rohem vpravo, takže to nebudeme mít zas tak daleko, kdyby ti začala být opravdu velká zima. Kvůli té spoustě sněhu sice neuvidíš všechno, co je v parku živého, ale něco tam přece jenom je.“

Denise se usmála a cítila, jak z ní zčásti opadává její úzkost. Usmála se. „Je to nádhera.“

Nechala Spadea, aby ji zavedl dál do parku, a sama se přitom podivovala, že vůbec nepociťuje strach. Za normálních okolností by považovala za vrchol stupidity procházet se tady za tmy, v nejtemnějších hodinách nad ránem. Jenže – mít po boku upíra a na kůži ďábelská znamení, na tom nic normálního nebylo. Pozor na možné lupiče, pomyslela si v duchu. Spade se ještě dnes nestihl navečeřet. Prvního člověka, který by se k nim přiblížil s hrozivými úmysly, by nejspíš sežral.

„Kolik ti bylo let, když jsi umřel?“ zeptala se ho a sešla z cestičky, aby si vychutnala chůzi ve sněhu.

Spade šel za ní a jeho kroky ve tmě zněly mnohem jistěji než její.

„Třicet.“

Denise si vzdechla. „Mně už bude o příštích narozeninách osmadvacet.“

„Mně bude o příštích narozeninách dvě stě padesát sedm,“ odpověděl Spade a v jeho hlasu zazněl tón, jemuž nerozuměla.

Znovu na něj rychle pohlédla. Nemohla si pomoci a rozesmála se.

„To teda vypadáš dost dobře na takového starce.“

Usmál se a do tmy bíle zasvítily jeho zuby jako zlověstný záblesk. „S takovým lichocením se dostaneš daleko, drahoušku,“ podotkl ironicky.

Radši se rychle obrátila, protože jinak by její pohled až příliš dlouho prodléval nad všemi důkazy, které ji vedly k jejímu prohlášení. Spade opravdu vypadal dobře. Až příliš dobře, zvlášť teď, když mu rozhalená košile vlála kolem těla a odhalovala tak hruď, jež vypadala jako vyřezaná z měsíčního světla. Dlouhé černé vlasy mu poletovaly ve větru a střídavě zahalovaly tvář. Přesto mu viděla dobře do očí, kde v hloubkách zářily zelenkavé skvrnky a přitahovaly její pohled, ačkoliv dobře věděla, jak nebezpečné pro ni může být, pokud se do nich nepřestane dívat.

Denise se posadila na zem, jako by si chtěla něco namalovat do sněhu. Snažila se nevnímat zimu, ledově jí vanoucí pod sukni. Měla sice na sobě punčocháče a vysoké kozačky, ale ani ty ji nedokázaly ochránit před chladem zmrzlé země. Jenže pořád bylo lepší třást se zimou ve sněhu, než dát najevo, jak ji celou rozechvěl pohled na Spadea. To přece nejsi vůbec ty, připomínala si. To jsou jenom ta ďáblova znamení.

Chrupání sněhu prozradilo, že Spade míří za ní. Denise ani nevzhlédla. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce, a v duchu se za to proklínala.

„Denise.“

Spadeův hlas teď zněl tišeji a pronesl její jméno takovým způsobem, že se jí srdce rozlétlo ještě rychleji. Stále ale klopila oči k nepravidelnému obrazci, který namalovala, dokonce i když ucítila, jak si kleká vedle ní.

Jen ďáblova znamení, jsou to jenom ta ďáblova znamení…

Položil jí ruku na záda a Denisiným tělem projelo chvění, které nemělo vůbec nic společného s chladem. Pak se jí dotklo nejdřív Spadeovo rameno, a když se přiblížil ještě víc, po něm i jeho noha, naléhající na její stehno.

Všude, kde se jí dotkl, jako by celé její tělo vibrovalo. Denise nechala hlavu skloněnou, spuštěné vlasy jí zakrývaly obličej a ruka, jíž se poslepu probírala sněhem, se chvěla.

Jen ďáblova znamení, jsou to jenom ta ďáblova znamení…

Spade jí lehkým, něžným pohybem uhladil vlasy dozadu. Myslela si, že jeho prsty budou mrtvě chladné, ale nebylo to tak. Byly silné, pružné a zkušené. Jako kdyby přesně věděl, jak reaguje na jeho dotek.

„Denise.“

Jeho hlas zněl hluboce a vzduch, který rozčeřil, když vyslovil její jméno, se dotkl jejích tváří jako pohlazení. Denise zavřela oči. Celou svou bytostí toužila obrátit se ke Spadeovi a přervat poslední chatrnou zábranu, kterou v sobě měla. Žádostivost, rozpalující ji zevnitř, musela přece vycházet z ďáblových znamení. Ještě nikdy nezažila k někomu tak silnou přitažlivost, dokonce ani k Randymu ne…

Randy. Přišel o život, protože si myslela, jak ohromná zábava bude strávit Silvestra s upíry. A teď, pouhých čtrnáct měsíců poté, je tady a má nepřekonatelnou chuť vrhnout se do upírovy náruče.

Ne. Tohle nesmí připustit.

„Musíš už mít hrozný hlad,“ pocit provinění a lítosti zafungoval na její pocity jako tolik potřebný kyblík s ledovou vodou. „Zkazila jsem ti večeři, když jsem utekla, tak mi dovol to napravit.“

Denise odhodila vlasy z tváře a chystala se pohlédnout do Spadeových očí bez chvění a touhy, které jí zmítaly před chvílí. Musí se naučit přestat na něj myslet jako na něco jiného než jen na upíra – a taky se nesmí nechat ukolébat falešným pocitem bezpečí, vždyť přece ví, jak to ve světě upíru chodí. Když Spadeovi dovolí, aby ji kousl, bude to jen nejjistější cesta, jak si uvědomit, kým ve skutečnosti je. Upírem, který žije ve světě plném krve, násilí a smrti.

Spadeovy oči teď byly úplně zelené a jejich svit propůjčoval jeho obličeji matnou smaragdovou záři. Denise raději nechtěla vědět, zda mu je tak změnila až její nabídka. Dobře totiž věděla, co jiného mohlo způsobit takovou reakci.

„Tak ty chceš, abych tě kousl?“ otázal se tiše a drsně. „Je to jenom pár dní, co jsi se cpala česnekem, jen abys tomuhle zabránila.“

„Řekl jsi, že mi nedovolíš, abych ti nahradila peníze, o které jsi přišel tím, že mi pomáháš. Takže dát ti svou krev je zřejmě to nejmenší, co pro tebe teď můžu udělat. Chápeš?“

Dívala se mu vyzývavě přímo do očí a přitom natáhla krk dopředu. Upíří kousnutí bolí. Už si to vyzkoušela. Právě při něm se totiž seznámila s Cat, která ji zachránila, když se na ni vrhl jeden upír a pokoušel se jí vysát krev, až z toho málem zemřela. Trocha bolesti jí teď pomůže připomenout všechny dobré důvody, proč by se měla od Spadea – a od všech nemrtvých – raději držet co nejdál. Hned potom, co najde Nathaniala.

Spadeův hlas zazněl velice jemně: „Vstaň a uteč ode mě co nejdál, Denise. Jinak přijmu tvou nabídku…“

Zabodával se do ní pohledem a oči mu zářily pronikavou zelení. Věděla, že se ji nepokouší ovlivnit silou, protože měla stále jasnou mysl, ale přesto jí přitahoval.

Musí okamžitě skoncovat s tou nepochopitelnou přitažlivostí, která ji k němu žene. Teď hned, nebo to bude ještě horší. Jestli má štěstí, tak ji na fleku popadne další záchvat posttraumatické stresové poruchy.

„Pojď na to, upíre,“ prohlásila stejně tiše. Spadeova ústa ucítila na krku ještě dřív, než to dořekla.

Její kůže byla horká dokonce i v ledovém vzduchu. Chtěl ji kousnout jen rychle, aby jí dal to, co chtěla – vzbudit odpor. Věděl, že právě to bylo jejím cílem. Poznal to, když vztek a zoufalství nahradily opojnou vůni touhy, jež z ní vycházela.

Právě její touha Spadea málem oddělala. Poprvé ji vycítil v baru, když jí šeptal do ucha, ale tehdy vymizela tak rychle, že si nemohl být jistý. Jistotu získal až o pár minut později. Prozradila mu to Denisina vůně a způsob, jímž reagovala na jeho doteky. Nahlodala sílu jeho vůle a přitahovala ho k ní ještě silněji, ačkoliv mu zdravý rozum neustále připomínal, aby odolal.

A pak mu ve vzteku nabídla, aby se z ní nakrmil, očividně jen proto, že si přála vidět v něm pouhou bestii. Chtěl jí to vmést zpátky do tváře, ale hned si uvědomil, že má vlastně úplnou pravdu. Bylo to dokonalé řešení situace. Přestane ji přitahovat a bude pro ni odpudivý. Oběma jim to prospěje.

Jenže teď, když cítil její pulz, tepající přímo pod svými ústy, k ní už nedokázal být drsný. Nedokázal udělat nic jiného než zlehka přejet rty po její kůži, až ztuhlost jejích končetin vystřídal jiný druh napětí. Nemohl přestat vdechovat její vůni medu a jasmínu, teď mírně okořeněnou zbytky vzteku, ale stále intenzivnější, jak se jí rukou zabořil do vlasů. Přitiskl ji k sobě a otevřel ústa, aby jí jazykem prozkoumal hrdlo.

Ach, miláčku, chutnáš přesně tak, jak jsem si myslel. Temně, smyslně a sladce.

Přejížděl rty po jejím krku a hledal místečko na kůži, kde je nejcitlivější. Tady ne, i když jeho dotek vyvolal jemné chvění, které jí projelo tělem. Tady také ne, ale aspoň uvolnila ruce ze zaťatých pěstí, svěšených podle těla. Hledal dál, znovu přejel jazykem po horké kůži – a Denise zalapala po dechu, prohnula se a přitiskla se blíž. Ano. Tady.

Spade zavřel oči a vnímal její vůni v dalším dlouhém vdechu. Pak jí zabořil špičáky do krku. Vychutnával, jak se zachvěla slastí, když jed, který obsahovaly, pronikl do jejího těla, oslabil bolest z jejich bodnutí do kůže a vyvolal klamný pocit příjemného tepla.

Hned jak spolkl první doušek její krve, pochopil, že je něco špatně. Jenže už bylo pozdě. Jako by znovu poprvé vstal jako upír z mrtvých. Spade nedokázal odolat a polkl znovu. A znovu a znovu.

Kapitola 10

Denise Spadea ovinula pažemi. Pocity, které vůbec neočekávala, ji úplně přemohly. Každé jeho nové, hluboké přisátí jí do těla vyslalo bodavou slast, po níž následovaly přívaly horka. Nedávný chlad se stal pouhou vzpomínkou. Teď ji spaloval žár zevně i uvnitř. Spálil i předchozí výhrady ke Spadeovi a proměnil je ve směsici touhy a slasti.

Přitáhl si ji k sobě, ale ani taková blízkost mu zřejmě nestačila, a tak se pomalu položil na ni. Jak ji s nádherně naléhavou žádostivostí zvolna tlačil k zemi, Denisin úlek se proměnil v zasténání. S dalším přisátím jeho boky nalehly k jejím. Třel se o ni a tvrdá boule v jeho kalhotách se smyslně tlačila k jejím stehnům.

Oheň, který se jí tím vznítil ve slabinách, se tepnami šířil dál. Zaťala mu nehty do zad, aby si ho mohla při příštím nalehnutí přitáhnout ještě blíž k sobě a pocítit víc z toho neuvěřitelně příjemného tření. Přisál se k jejímu hrdlu ještě silněji a Denise se zmocnila sladká malátnost. Svíral ji tak pevně, že ho nemohla odstrčit – a ani nechtěla.

„Spade,“ zašeptala s mžikajícími víčky, před nimiž se jí míhaly sem a tam vrcholky stromů a hvězdy na obloze.

Odtrhl ústa od jejího krku a v příštím okamžiku se ocitl několik metrů od ní. Náhlá nepřítomnost jeho tíhy a smyslného tlaku jeho těla ji zmátla. Vztáhla k němu paže, ale okamžitě ji zarazil temným zavrčením:

„Zůstaň tam.“

Oči mu zeleně plály a z úst mu odkapávala krev. Denise si sáhla na krk. Její prsty nahmataly pomalu kanoucí stružku, pulzující stejně naléhavou bolestí, jako cítila mezi nohama.

„Co se děje?“

Vykročil k ní, ale hned uhnul z dráhy takovou silou, že narazil do stromu, až se jeho kmen ohnul s ohlušujícím vrzáním.

„Uteč,“ vyrazil ze sebe Spade tvrdě. „Uteč ode mě, uteč hned teď, nebo tě vysaju až k smrti.“

Živočišný hlad v jeho očích konečně pronikl závojem její omámenosti a chtíče. S obtížemi se postavila na nohy. Stále se držela za krk, odkud jí mezi prsty stékalo cosi vlhkého. Spade ji probodával pohledem. Rty měl stažené dozadu v hrozivém vrčení, až mu byly vidět dlouhé a ostré špičáky. Jeho tvář teď vypadala víc jako zvířecí než lidská.

„Běž.“

Otočila se a klopýtavě utíkala pryč. Za okamžik se ocitla na cestičce, která, jak doufala, vedla na stejné místo, odkud prve přišli. Hotel byl hned za rohem, říkal přece Spade.

Praskavý zvuk ji přiměl zvednout hlavu. Byla sice ještě pořád tma, ale i tak spatřila, že ve výšce skáče něco velkého ze stromu na strom. Je to snad Spade, který ji pronásleduje: podivný strach jí sevřel žaludek a vyhnal smyslné teplo, jež ji vyplňovalo ještě před chvílí. Copak ji teď loví?

„Rychleji,“ zavelel jeho nezaměnitelný hlas.

Denise v sobě potlačila závrať, jež se jí zmocňovala, a rozeběhla se ze všech sil. Poznala, že běží přes stejnou část parku, přes jakou přišli. Divoce se rozhlížela kolem sebe a naslouchala zlověstnému praštění větví ve výšce nad sebou. Konečně doběhla k ulici, kterou jí Spade předtím ukázal – aspoň doufala.

Přeletěla silnici k budově s nápisem, který hledala. Hotel Plaza. Denise zalovila v kapse od sukně pro klíč od pokoje a v duchu si blahořečila, že si ho hned na začátku večera uložila právě sem, a nikoli třeba do kapsy kabátu. Prolétla zdobeným vchodem a vešla dovnitř s hlavou sklopenou a s vlasy spuštěnými přes zakrvácené místo na krku. Podařilo se jí tak dostat se k výtahům, aniž by vzbudila takovou pozornost některého ze zaměstnanců, že by zavolal policii. Pomohla jí nejspíš i časná ranní hodina – těch pár lidí, které Denise potkala, vypadalo ospale a ani se na ni nepodívalo.

Než ji výtah dopravil do správného poschodí, předchozí žhavá touha z ní vyprchala a Denise se teď cítila znechucená sama sebou. Prakticky na Spadeovi žadonila, aby se jí zmocnil rovnou ve sněhu. Nebyl snad právě to onen důvod, který ho uvrhl do hladového třeštění? Překonala snad její žádostivá reakce sebekontrolu, kterou upíři normálně mají? A co se to děje s ní, že reagovala na upíří kousnutí jako nějaká potrhlá nymfomanka. Ano, jistě, už to bylo déle než rok, co měla naposledy sex, ale to ještě nevysvětlovalo intenzitu její reakce.

Denise spílala sama sobě, ještě když za sebou zavřela dveře hotelového pokoje. S úlevou se o ně vysíleně opřela – a hned nakrčila nos. Co to tady smrdí?

Zpoza rohu ložnice vyšel Raum. „Nazdárek.“

Než stačila uskočit a znovu otevřít dveře na chodbu, už byl u nich. Pach síry, který z něj vycházel, ji málem zadusil.

Raum se usmál. „Konečně sami.“

Spade spotřeboval veškerou svou vůli, aby dokázal sledovat, zda se Denise skutečně dostala do hotelu. Když však viděl, jak vklopýtala prosklenými dveřmi dovnitř, nemohl už dál zadržovat účinky, jež na něj měla její krev. Temné kouzlo, vyvolávající okamžitou závislost, mu zahalilo realitu halucinacemi a smísilo minulost s přítomností.

Seskočil ze stromu, aniž by si pořádně uvědomil, kdy dopadl na zem. Holé větve se míhaly, jak s Crispinem po boku uháněli kolem nich a sledovali stopy, které za sebou zanechal kočár ve špinavém sněhu. Nejspíš tudy projel brzy ráno. Spade se nahnul dopředu a pobídl koně, aby cválal ještě rychleji.

Schoulil se na zemi a slyšel své vlastní přerývané sténání, jak se snažil potlačit vzpomínky. Ne. Nechci to vidět znovu. Už ne.

Postavil se na nohy a dal se do běhu. Stromy jako by ožily, až se zdálo, že se po něm natahují. Jejich větve se proměnily v holé kostry, které se ohýbaly a chňapaly po něm, jak se řítil kupředu. Pak porost kolem něj konečně zřídl a proměnil se v argonneský les před půldruhým stoletím.

„Ne,“ zopakoval Spade znovu skrze zaťaté zuby. Běžel ještě rychleji, zakopával o velké kameny, které neviděl, ačkoliv vystupovaly zřetelně ze země. To není možné. To nebylo možné.

Nebo snad ano? Co když je opravdu zase tam? Co když nepřijde pozdě, aby ji zachránil?

„Giseldo!“ vykřikl. „Už jdu!“

Crispin si první všiml upadlého kočárového kola, jež se zakutálelo k bližšímu okraji cesty. Spadeovi se na okamžik ulevilo. Její kočár měl nehodu, proto se Giselda opozdila. Ale pak to ucítil. Pach krve a smrti.

Spade seskočil z koně a rozběhl se ke kočáru tak rychle, že se snad ani nohama nedotýkal země. Ani si neuvědomoval, že poprvé létá.

Crispin ho předběhl. Popadl ho zezadu a přitlačil ho k zemi. „Nechoď tam, kamaráde. Já tam půjdu první.“

Spade ho odstrčil stranou, a když viděl, že Crispin k němu míří znovu, ruka mu sjela k noži u opasku.

„Ještě se mě dotkni a zabiju tě,“ zavrčel temně a znovu se zběsile rozběhl kupředu k místu, odkud byla její vůně cítit nejsilněji – a kde se zároveň mísila s dalšími pronikavými, odpornými pachy.

Nezastavil se, ani aby prohlédl lokajovo tělo, zhroucené na hromadě na okraji lesa. Kousek od něj visel na trnitém keři útržek látky. Spade vrazil lesa, kam ho vedl táhnoucí se pach. Když spatřil množství stop ve sněhu a blátě, obešel ho děs. Utekla, ale pronásledovali ji.

Když došel o kus dál, uklouzl na rozšlapaném kusu půdy. Musel se zastavit. Páchlo to zde potem, krví, strachem a chtíčem. Zalila ho zuřivost, když spatřil kusy roztrhaných dámských kalhotek a kolem stopy těžkých bot. Pak se jeho pohled zastavil na obrysu lidského těla, otisknutého do rozměklé půdy a pokrytého krvavými skvrnami.

Spade se prudce otočil, aby sledoval zápach krve. Nahoře nad hřebenem kopce zahlédl další krvavou kaluž. Všechno se v něm sevřelo a pak pohlédl dolů za prudký sráz.

Dole pod ním ležela zhroucená rudovlasá žena. Šaty měla napůl strhané a její tělo, plné modřin a podlitin, bylo celé zkroucené a bez života. Spade na zlomek vteřiny pocítil obrovskou úlevu. To nemohla být ona, Giselda má přece světlé vlasy. Tahle ubohá dívka nejspíš cestovala s ní a…

Vtom jím jako blesk projelo poznání. Vrhl se kupředu do strže, a když ženské tělo otočil k sobě, vydral se mu z hrdla bezmocný řev. Dívala se na něj Giseldina ztuhlá, bolestí poznamenaná tvář. Světlé vlasy jí zrudly nasáklou krví a hrdlo mělo proříznuté od ucha k uchu až na kost.

„Tys mi lhala,“ pronesl Raum a nesouhlasně přitom špulil ústa, jako to dělávají děti. „Řekla jsi mi, že Spade je člověk, ale je to upír, a ty jsi se s ním válela ve sněhu a volala jsi přitom jeho jméno.“

Denise vrhla pohled ke dveřím, jako by doufala, že se v nich nějakým zázrakem Spade objeví. Ale pořád před ní stál jen ďábel, narudle hnědé vlasy stažené dozadu do ohonu a na sobě měl tričko s Ozzym Osbournem, volně plandající přes džínsy.

„Jak jsi mě našel?“ Copak ji Raum po celou dobu pronásledoval? Rozhodně je přinejmenším sledoval před chvílí v parku.

Raum jen zvedl obočí. „Přece sis nemohla vážně myslet, že tě pustím z vodítka? Tohle,“ ukázal na její ruce a znamení pod rukavicemi, „má několik účelů. Byl bych tě navštívil už dřív, ale ten upír byl pořád u tebe. Jsem rád, že je konečně pryč. Nějak se nám trochu moc rozjel, když se napil tvojí krve, co?“

Denise byla příliš vyděšená, než aby ji ďáblova slova přivedla do rozpaků. „Neudělal jsi nic mé rodině, že ne?“ Prosím, ne!

„Však na to dojde,“ odvětil Raum stroze. „Už je to týden. Jak jsi pokročila se svou zprávou pro mě?“

„No, ono to není zas tak snadné, jak jsem si představovala,“ začala Denise.

Raum se otočil k odchodu. „Jdu zabít tvého otce,“ oznámil zvesela a už sahal na kliku.

„Počkej!“ vykřikla Denise a se vzrůstající panikou po něm natáhla ruku. „Už brzy Nathaniala najdu, slibuju! Prosím, nedělej to!“

Ďábel se zastavil a chvíli uvažoval. Na rtech se mu objevil náznak úsměvu. „Hrozně se mi líbí, když někdo takhle žadoní. Ale ještě zábavnější by to bylo, kdybys prosila a byla přitom celá od krve… ale, tady přece nějaká je, že?“

Raum jí popadl vlasy do hrsti a zatahal, až naklonila hlavu ke straně. Důkladně jí začenichal u krku.

„Smrdíš jako upír. Tak takhle ses mi odvděčila za mou velkorysost? Nabídl jsem tobě i tvé rodině odklad, a ty si zatím klidně marníš čas! Krmíš upíra, místo abys hledala Nathaniala. Začínám si říkat, jestli mi jsi vůbec k něčemu užitečná.“

Denise zamrkala, aby zahnala slzy, deroucí se jí do očí, jak silně ji Raum tahal. Až ji pustí, nejspíš přijde o celý chumáč vlasů.

Rychle přemýšlela. „Co jiného by taky upír mohl chtít výměnou za svou pomoc?“ zalhala. „Už jsme blízko, brzy ho dopadneme. Máme dobrou stopu a víme, kde se Nathanial skrývá. Jenom potřebujeme trochu víc času.“

Konečně ji Raum pustil. Přesně, jak předpokládala: z prstů mu viselo pár pramenů jejích vlasů.

„Odklad,“ zapřemítal. „A předpokládám, že asi chceš, abych během toho prodlouženého termínu nezabil nikoho z tvojí rodiny?“

„Přesně tak. Prosím,“ dodala a uvnitř vzplála hněvem nad tím, jak se ďábel těší z jejího trýznění.

„Ale stejně tě musím potrestat za zpoždění,“ řekl Raum, jako by se jednalo o jediný logický závěr. „Naštěstí jsem ale v dobrém rozpoložení, a tak ti dám na výběr. Zvol si, koho z rodiny chceš, aby umřel. Může to být kdokoliv, třeba i bratranec či sestřenice ze druhého nebo třetího kolene. Nebo zvýším účinek těch znamení.“

Denise sklopila oči k zápěstím. Nebyly teď vidět, ale připadalo jí, že v Raumově přítomnosti jí v nich bolestivě tepe. Nic na světě si nepřála víc, než se těch odporných značek zbavit, a nikoliv je ještě zhoršit, ale při tom, co jí nabízel, stejně neměla na výběr.

Sundala si rukavice a natáhla ruce směrem k Raumovi. „Tak do toho.“

Ušklíbl se. „Jseš si jistá? Protože to bude bolet!“

Napřímila se a pohlédla mu do očí: „Nic jiného jsem ani neočekávala.“

Raumovy ruce se sevřely kolem jejích zápěstí. Denise si umínila, že nebude křičet, ale jakmile začal, okamžitě na svůj slib zapomněla.

Spade slyšel hlasy jakoby z velké dálky.

„… tělo bílého muže, ve věku kolem dvaceti až třiceti let, původ neznámý,“ odříkávala nějaká žena. „Předběžně bylo jako příčina smrti označeno bodné zranění. Nůž stále vězí v hrdle oběti…“

Kecy, pomyslel si Spade a zaposlouchal se. Z okolí k němu doléhal tlukot několika srdcí a tlumené šoupání nohou. Musel zřejmě ztratit vědomí, takže ho považovali za mrtvolu. Podle zvuků, které slyšel, bylo kolem něj příliš mnoho lidí, než aby mohl vstát, poděkovat za jejich přítomnost poslat rovnou k čertu.

Teď, když byl zase při vědomí, cítil, jak ho v krku pálí stříbro a v hlavě se mu ozývalo příšerné bušení. Bolest, způsobenou stříbrem, očekával, ale bolest hlavy zůstávala záhadou. To je přece kocovina, uvědomil si s úžasem a až teď teprve pocítil, jak líný a rozbolavělý se cítí po celém těle. Tohle jsem přece zažil naposledy, když jsem byl ještě lidská bytost.

Ale aspoň měl jasnou mysl, i když ho hlava příšerně bolela. Denisina krev mu přivodila halucinace na kdovíjakou dobu. Pak ho napadlo, že by se měl pokusit očistit od jedu, který měl v sobě. Pozvedl nůž k hrdlu, zabořil ho do něj a nechal krev volně vytékat z rány. Teprve když mohutný proud vyschl v úzkou stružku, pocítil, že halucinace zvolna slábnou a opouštějí ho. Jenže to byla zřejmě také chvíle, kdy ztratil vědomí.

A teď ho fotografovali, prohlíželi a zkoumali jako oběť vraždy. Proč se jen ctihodní občané města New Yorku prostě neotočí a neodejdou pryč, když někde zakopnou o mrtvolu? Dneska si zřejmě kdekdo hraje na milosrdného Samaritána.

Ležel tam ještě celou další hodinu, než se dočkal, že s ním policajti konečně skončili. Pak Spadea strčili do pytle na mrtvoly, zapnuli za ním zip a odvezli ho do čekající sanitky. Počkal si, dokud vůz nedojel dost daleko od parku, kde ho našli. Pak roztrhl špičákem silný plastový vak a otevřel ho.

„Ježíši!“

Záchranář na něj hleděl s vytřeštěnýma očima a tváří bílou jako stěna a v jeho obličeji se mísil výraz šoku s děsem. Spade si vytrhl nůž z krku, zastrčil ho do kapsy od kalhot a vrhl na něj chladný úsměv.

„Kdepak, ani zdaleka, chlape.“

Když se řidič, rovněž v naprostém šoku, podíval do zpětného zrcátka, sanitka sebou trhla a začala se motat po silnici. Spade jen pozvedl oči. Ten chlap se vybourá, jestli si nedá pozor.

„Koukejte na cestu,“ doporučil mu a upřel na něj sílu, vyzařující z jeho pohledu. „Neviděli jste, že vstávám. Nevíte, co se stalo.“

„Nevíme, co se stalo,“ zamumlali oba záchranáři jednohlasně.

Spade přelezl dopředu a vystoupil předními dvířky. Ani se neobtěžoval je požádat, aby mu napřed zastavili. Rychle skočil mezi projíždějící auta a v příštím okamžiku už byl na chodníku a mířil k hotelu Plaza. Z návratu k Denise měl strach. Omamné účinky její krve, podobné droze, ho přiměly vysát z ní poměrně velké množství krve. Když ji pozoroval, jak vchází do hotelu, vypadala, že je v pořádku, ale co když pak upadla do šoku?

Podivné pohledy, které na něj vrhali lidé, jež míjel, mu připomněly, že je zamazaný od krve a nemá na sobě košili. Jistě, něco takového přitahuje zbytečnou pozornost. Spade se vtiskl do nejbližšího výklenku a odtud hmátl po první osobě, která kolem procházela.

„Tiše,“ řekl a upřel svůj mocný pohled do očí mladé ženy. „Dejte mi svůj kabát.“

Podala mu ho bez jediného slova a Spade se do něj oblékl. Byl mu o několik čísel menší, ale přesto zakryl to, co měl. Ostatně ho nemínil nosit nijak dlouho.

„Teď můžete jít,“ poslal ji pryč.

Do Plazy dorazil tak rychle, jak jen to šlo, aniž by musel použít svých nadpřirozených schopností. Ale když už byl uvnitř, minul výtahy a místo toho se vydal ke schodišti. Odrazil se a jediným mohutným skokem vyletěl nahoru, až se kolem něj jednotlivá patra jen míhala, a rázem byl v devatenáctém poschodí.

Jak otevřel schodišťové dveře, okamžitě ho do nosu uhodil silný zápach síry. Byl tady ďábel.

Spade přeletěl zbývající vzdálenost k hotelovému pokoji, nedbaje, jestli ho teď někdo uvidí nebo ne. Vrazil dovnitř a po dopadu se překulil po koberci. Stříbrný nůž, který mu ještě před chvílí vězel v hrdle, teď třímal v ruce.

„Denise?“ zavolal. „Denise!“

Objevila se ve dveřích od ložnice. Po krku jí stále ještě stékala krev a ve tváři byla mnohem bledší než normálně.

„Tak jsi se vrátil,“ zašeptala a zapotácela se.

Spade ji stačil chytit, než dopadla na zem.

Kapitola 11

Denise zamrkala a otevřela oči. Spade se nad ní skláněl s hluboce zamračenou tváří. Vepředu byl celý od krve, jež mu smáčela dokonce i vlasy. Když si uvědomila, jak to dopadlo předtím, když k němu byla tak blízko, měla by si dát pořádný pozor, aby se příliš nepřibližoval k jejímu krku. Jenže teď byla tak slabá, že neměla ani dost síly k tomu, aby si dělala starosti, že ji zase kousne.

„Vypadáš příšerně,“ zamumlala.

Spade se neusmál. „Co ti udělal?“

Nechtěla mu o tom vyprávět. Když do ní poprvé vnikla Raumova esence, připadala jí bolest nesnesitelná. Ale až teď, při této příležitosti, se poučila, co slovo bolest doopravdy znamená. Vedení hotelu k ní do pokoje dokonce poslalo muže z ostrahy. Musela jim zalhat a říct, že si vyvrtla kotník – jako kdyby něco takového mohlo vysvětlit, proč se z jejího pokoje ozýval křik po několik dlouhých minut. Samozřejmě, že ho museli slyšet, ačkoliv jí Raum zakrýval ústa, protože už ho nebavilo ho poslouchat.

„Co ti udělal?“ zopakoval Spade otázku a tentokrát se v jeho hlase ozývalo mnohem více citu.

Denise zavřela oči. „Zvýšil mi dávku a zvětšil své značky,“ odpověděla a snažila se, aby jí při té vzpomínce v hlase nezněla hrůza. „Nebyl spokojený s tím, jak jsem pokročila.“

Spade tiše zamumlal cosi ostrého, příliš rychle na to, aby porozuměla jeho slovům. „Neměli jsme se ubytovat v hotelu,“ řekl nakonec. „Měli jsme si radši vybrat soukromý dům, kam ďáblové nesmějí vstupovat. Netušil jsem, že by nás mohl pronásledovat až sem, ale jak se zdá, je mnohem chytřejší, než jsem si myslel. Musíme pryč, Denise, hned jak se umyjeme a očistíme.“

„To je úplně jedno, kam půjdeme,“ mluvit bylo příliš vysilující. Dokázala zůstat při smyslech jedině proto, že se strachovala o Spadea. Když se nevrátil ani do rozednění, dělala si starosti, že se mu něco stalo. Teď, když byl zas zpátky, z ní totálně vyprchala veškerá energie. To, co jí Raum provedl, ji málem zabilo.

„Jak to myslíš?“ lehké zatřesení ji přimělo zase otevřít oči. „No tak, neblázni, teď přece nemůžeš spát.“

Stálo ji všechen zbytek sil, aby zvedla zápěstí a ukázala je Spadeovi. „Přes ty značky mě může vystopovat všude, kam se hnu. Takže je úplně jedno, kam půjdeme. On si mě stejně najde.“

Spade neříkal nic. Denise opět zavřela oči. Připadalo jí, že je měla zavřené jen pár vteřin, a pak ji sprška teplé vody přiměla je znovu otevřít.

Stála ve sprše, opřená o zeď, a jak se zdálo, zezadu ji podpíraly Spadeovy paže. Sundal jí boty a teď z ní právě stahoval sukni.

„Co to děláš?“ vypravila ze sebe.

„Musím z nás obou dostat pryč tu tvou krev,“ pravil pochmurně. „Mohlo by to být nebezpečné.“

Kdyby si nepřipadala, jako by ji přejel náklaďák, byla by protestovala. Teď jí však bylo naprosto jedno, co Spade dělá, hlavně když se přitom nemusela hýbat.

Rukama ji drhl na čele a pak jí po krku stekla další dávka vody. Denise zavřela oči.

„Omlouvám se,“ promluvila sotva slyšitelným šepotem. Spade je mezitím oba otočil, takže proud vody jí teď stékal až na břicho. Podle toho, co cítila, jí musel nejspíš svléknout i pulovr. Má na sobě aspoň podprsenku? Vyčerpaně obrátila pohled dolů a zjistila, že má. A kalhotky taky.

„Za co se omlouváš?“

Spadeův obličej se ocitl u ohbí jejího krku, takže jeho hlas jí pronikal až do hloubi těla. Možná to bylo tím, že byla stále při vědomí jen napůl, a tak mu odpověděla podle pravdy.

„Za to, jak jsem se chovala, když jsi mě kousl. To jsem nechtěla. Netušila jsem, že pro tebe bude tak těžké přestat…“

„Prokrista. Tak ty si myslíš, že to bylo takhle?“ Denise cítila, jak jí jeho dlaně drhnou obličej. „Ty za to nemůžeš – to byl vliv tvojí krve. Vypadá to, že esence z Raumových znamení je pro upíry něco jako droga. Pocítil jsem to, hned jak jsem poprvé polkl, ale právě proto, že je teď tvá krev tak silná, tak jsem nemohl přestat. Už jsem párkrát slyšel, že se na černém trhu prodává pozměněná krev a mladí, pitomí upíři ji kupují, protože vyhledávají vzrušení a nebezpečí, ale neuvědomil jsem si, že…“

Spadeův hlas se vytratil. Pak s ní zatřásl, až otevřela oči dokořán. Výraz v jeho tváři stačil, aby se úplně probrala.

„Co se děje?“

„Mám to, Denise. Tvoje krev se změnila, když tě Raum poznamenal. Takhle najdeme Nathaniala. Podle jeho krve.“

Spade vkráčel do Ianova salonu, aniž by čekal, až ho komorník pánovi ohlásí.

„Na koho bych se měl obrátit, pokud bych chtěl sehnat Rudého draka?“

Ian vypnul televizi a pobaveně se uchechtl. „To ti povím, Charlesi, že jsi ale opravdu pořádně obrátil list od té doby, co šukáš tuhletu holku, viď?“

„Nemluv o ní tímhle způsobem,“ zavrčel na něj Spade okamžitě.

Denise se zatvářila potěšeně, že si Spade nedal líbit takovou obhroublost, ale pobavený úsměv na Ianově tváři dával jasně znát, že moc dobře ví, co Spadea ve skutečnosti přimělo k tak ostré poznámce. Hned se v duchu pokáral za svou majetnickou reakci. Jedna věc byla na veřejnosti předstírat, jako by k němu Denise patřila. Jenže cítit to takhle bylo něco úplně jiného. Spade dobře věděl, že ohledně svých citů k Denise se ocitl na tenkém ledě. Čím víc se jim bránil, tím hlouběji se propadal.

„Ohromně mě to zajímá,“ šklebil se Ian.

Spade na něj pouze vrhl ostrý pohled.

„Tak říkáš, že bys chtěl sehnat Rudého draka?“ zopakoval Ian a jeho zamyšleně svraštělé obočí mělo naznačit, že už na předchozí téma nechce mluvit… alespoň ne teď.

„Nepamatuju se, že bychom se bavili taky o dracích,“ hlesla Denise.

Spade se k ní otočil. „Chytat draky je slangový výraz pro hledání drogového opojení. Upíři nazývají svou drogu Rudý drak, protože jedině znečištěná krev nám umožňuje nechat se ovlivnit nějakou chemickou látkou.“

Jenže teď už věděl, že droga v Rudém drakovi vůbec není chemikálie. Upíři, kteří se domnívali, že je, buď nedbali o to, jaká ingredience je přivede do rauše, anebo to dobře věděli, a právě proto s tím nechtěli vyjít na veřejnost. Konzumovat nebo prodávat Rudého draka bylo proti upírským zákonům. Když nic jiného, tak halucinující upíři, kteří se vymkli po této látce kontrole, mohli ohrožovat celou jejich rasu. A pro svět nemrtvých nebylo nic důležitějšího než udržet jejich existenci v tajnosti.

Denise neměla tušení, jak nebezpečná teď její krev je. Kdyby Strážci zákona zjistili, že je vlastně pochodujícím zdrojem drogy, určitě by jí nedali žádnou šanci, aby nalezla Nathaniala a smyla ze sebe ďábelská znamení. Bez nejmenšího zaváhání by ji prostě okamžitě zabili. A kdyby se dealeři Rudého draka dozvěděli, že Denise je zdrojem jejich zakázané a přitom tak vysoce ceněné látky, proměnili by její existenci v naprosté peklo.

Na Spadeově čelisti naskočil zaťatý sval. Ať je zatracený, pokud by něco takového dopustil.

„Nemůžu říct, že bych něco měl,“ pokračoval Ian se zavrtěním hlavy. „Je samozřejmě hodně těžké k něčemu takovému přijít. Jednou jsem to zkoušel. Asi tak hodinu to bylo docela zábavné, ale pak jsem z toho měl ty nejodpornější představy a celý další den mě bolela hlava – a že to teda byla zatracená bolest. Proč si vlastně chceš zahrávat s tímhle jedem, Charlesi?“

„Mám k tomu své důvody,“ odvětil Spade.

Denise se podívala na špičky nohou a nervózně přešlápla, ale neřekla ani slovo. Chytrá holka. Spade Ianovi věřil v mnoha věcech, ale zrovna v téhle ne.

Ian ho dlouze odhadoval pohledem svých zelenomodrých očí. Spade se tvářil lhostejně. Jestli ho Ian nezavede ke zdroji, tak si najde někoho jiného, kdo to dokáže. Rudý drak sice může být vzácný a nezákonný, ale určitě existují cesty, jak se k němu dostat. Existují způsoby, jak se dostat k čemukoliv, pokud jste připravení hledat dost dlouho a důkladně.

„Mohl bych ti ale říct, od koho jsem ho dostal já,“ pravil Ian konečně. „Nemůžu slíbit, jestli s ním ten chlápek ještě pořád obchoduje, už je to přece jenom pár let. No, rozhodně to zkus. Jmenuje se Black Jack, a pokud vím, zabývá se teď vysokými sázkami v Belaggiu.“

„V Belaggiu ve Vegas?“ ujistil se Spade.

Ian na to jenom pokrčil rameny. „Je to přece město hříchu, ne?“

Sval na Spadeově čelisti sebou opět zacukal. „Tak dobře. Ta nabídka na ubytování ještě pořád platí, kamaráde?“

„Proč?“ vyhrkla Denise.

Spade ji vzal za ruku a jemně jí ji stiskl. Ian se jen zachechtal.

„Ty mě asi moc nemusíš, viď, poupátko? To je určitě kvůli všem těm hnusným historkám, co ti o mně Cat napovídala. Ženské mají sklony strašně přehánět.“

„Chceš snad říct, že jsi nevydíral Cat, aby se s tebou vyspala, nebo jinak zabiješ někoho z jejích lidí?“ rozohnila se Denise a ignorovala přitom, jak jí Spade mačká ruku stále silněji.

Ianův úsměv působil naprosto nestydatě. „Jo, ty myslíš tohle? Tak to jsem fakt udělal.“

Denisina ruka teď připadala Spadeovi teplejší a hněv přidal do její vůně ostrý tón. „To je víc než dobrý důvod k tomu, abych tě neměla ráda.“

„Denise,“ obrátil se k ní Spade. „V tomhle mi musíš věřit.“

Hodila po Ianovi ještě jeden vzpurný pohled, ale pak přikývla.

Spade byl rád, že se s ním už nechce dál dohadovat, přestože ji Ian zjevně záměrně popichoval. Naklonil se a vtiskl jí polibek na čelo. Když se Spadeovy rty dotkly její kůže, Denise okamžitě ztuhla. A Spade také.

Políbit ji mu připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě, takže nad tím předem vůbec neuvažoval. Jenže pak mu v hlavě vyvstala živá připomínka, jak to dopadlo posledně, když se rty dotkl jejího těla.

Spade nemohl zarazit vlnu horka, jež jím projela. Část Denisiny reakce se dala snadno vysvětlit jako běžná opatrnost, s níž by každá lidská bytost odpověděla na možnost upířího kousnutí. Ale ne celá, dokonce ani z poloviny ne. Denise sice pociťovala averzi ke světu upírů, trpěla posttraumatickou stresovou poruchou a stále ještě truchlila nad zabitým manželem, ale nehledě na to všechno, Denise ho prostě chtěla.

A nehledě na to, že byla lidskou bytostí, že se kolem ní stahovalo stále větší nebezpečí, a nehledě dokonce na jeho vlastní zdravý rozum, Spade ji také chtěl. Chtěl ji tak strašně, až to bolelo.

Jeho rty se pomalu odlepily od Denisiny kůže, ale ještě mu na nich ulpíval její žár. Když ucítil, jak z ní vyzařuje stále silnější vůně, měl co dělat, aby se opanoval a nepřitiskl je k jejím ústům.

„Budete ten pokoj potřebovat teď hned?“ otázal se Ian s hlubokou ironií.

Denise jeho poznámka nijak nepobavila. Otočila se a odkráčela pryč.

„Druhé patro, třetí dveře vlevo. Matrace jsou pěkně pružné!“ volal Ian za ní.

Spade v okamžiku skočil k němu, a ačkoliv už měl dlaně sevřené v pěst, stačil se zarazit právě včas.

„Ty bys mě vážně chtěl uhodit, Charlesi?“ otázal se Ian nevěřícně a z jeho tváře okamžitě zmizel pobavený výraz.

Spade uvolnil pěsti. Za celá ta staletí, co Iana znal, se k němu nikdy nechoval tímto způsobem – a rozhodně ne kvůli lidské bytosti. Po pravdě řečeno, nikdy se ještě takhle nechoval k nikomu, ať už to byl upír nebo člověk. Pokud jde o Denise, musí se začít kontrolovat. Situace, v níž se nacházeli, nebyla vhodná pro tak nesmyslně majetnické projevy, jaké právě předvedl. S takovou by Nathaniala nikdy nenašli.

„Vím, že máš takovéhle chování v povaze, Iane, ale když jde o Denise, snaž se je omezit, ano?“ pravil Spade velmi tiše.

Ian vstal a pomalým a uvolněným pohybem položil Spadeovi ruce na ramena.

„Nevím, o co mezi vámi dvěma jde, ale začíná mě to doopravdy zajímat. Provádíš něco za zády svého nejlepšího přítele. Snažíš se získat Rudého draka. Každou chvíli vybuchneš vzteky a přitom k ní jsi jako med. Dej si pauzu, kámo. Tohle se ti vůbec nepodobá.“

Ne, nepodobá, pomyslel si v duchu i Spade. Jenže si nemohl dát pauzu. Čas běží a věci se daly do pohybu.

„Nedělej si o mě starosti,“ odpověděl Ianovi a letmo se dotkl jeho rukou, než od něj odstoupil. „Vím, co dělám.“

Vydal se směrem, jímž před chvílí odešla Denise, tedy ven ze dveří, nahoru po schodech a pak k pokoji s pružnou matrací v posteli. Tam ho dostihl Ianův hlas:

„Právě o tom začínám pohybovat, Charlesi.“

Spade už neodpověděl. Začínal o tom pochybovat zrovna tak.

Denise si třela ďáblova znamení, skrytá pod dlouhými rukávy. Kromě zmatku, zklamání a zahanbení ji také sužoval hlad. Umírala hlady. Zatracený Raum i s Nathanialem. Kdyby nebylo jeho, bratranec a sestřenice by byli ještě naživu. A ona by byla doma a snažila by se dát si zase dohromady co možná nejnormálnější život. Rozhodně by nebyla tady, v nestvůrném domě, který patří tomu nemrtvému hajzlovi. Dávala si přece takový pozor, aby se nedostala do kontaktu s tím druhým, temným světem, a přece se zdálo, že její opatrnost byla naprosto k ničemu. Právě tam totiž teď byla, a zatímco z hloubi duše jednoho upíra proklínala, ke druhému ji to neodolatelně táhlo.

Spade už určitě musel poznat, že ji přitahuje. Cat jí vysvětlila, že upíři u lidí rozeznávají jednotlivé emoce pomocí čichu – ať už je to vztek, klam, strach – nebo touha. A tam v parku Spade své zvláštní smysly přece ani nepotřeboval. Mohla jen doufat, že byl natolik ovlivněný drogou z její krve, že si ani pořádně neuvědomoval, o co jde. Jenže teď úplně zničila možnost, že by na to Spade pozapomněl, nebo si toho dokonce nevšiml. Co se to s ní jenom děje? Byli domluvení, že součástí jejich plánu je na veřejnosti hrát vzájemnou náklonnost. Za to, jak zareagovala na jeho polibek na čelo, by si nejspíš jako herečka zasloužila Oscara – mohla tedy jen doufat, že právě tohle si Spade myslí.

Denise si znovu přejela rukama po znameních na svých pažích. Přála si, aby je ze sebe mohla seškrábat a mít od nich pokoj. Ne že by jí to k něčemu bylo. Raumova esence jí stále kolovala v žilách s každým novým úderem srdce. Značky byly vodítkem, na němž ji ďábel držel, nebo jakási ďábelská forma zabezpečovacího systému. Pokud by měl Nathanial na sobě stejné znamení – a podle toho, co jí Raum ukázal, tomu tak skutečně bylo – proč ji vlastně vůbec na něco potřeboval? Proč prostě Nathaniala nevystopoval sám právě tak, jako vystopoval ji?

Vstala, že se projde po domě a přitom zkusí přijít na odpověď – a narazila přímo na Spadea. Přišel sem, aniž ho stačila zaslechnout, a ve svém rozrušení vrazila rovnou do něj.

Spade ji zachytil oběma rukama za ramena. Oči, zbarvené tak, jako mívají tygři, měl přivřené. Otevřel ústa, ale nepromluvil, jako by jí chtěl říct něco nepříjemného a pak si to rozmyslel.

Denise byla tak rozčilená, aby nedošlo na ponižující rozhovor o její předchozí reakci na Spadea, že ze sebe vykoktala první věc, co ji napadla.

„Co když Nathanial dokázal Rauma nějak zablokovat? Nathanial má přece také tohle,“ chytila se za poznamenaná zápěstí, „ale Raum říká, že mě potřebuje, abych mu ho našla. To přece vůbec nedává smysl! Jedině že by Nathanial objevil způsob, jak vymazat ta znamení – aspoň do té míry, že by se mu povedlo Rauma setřást.“

Ať už jí chtěl Spade říct cokoliv, tohle ho spolehlivě zarazilo. Zamračil se a pohledem sjel na její zakrytá zápěstí.

„Nejspíš máš pravdu. Ledaže by Raum lhal o tom, že je schopný tě přes ně vysledovat, a prostě nás jen pronásledoval. Tahle možnost by mohla změnit můj plán, ale bylo by užitečné to prověřit.“

Denise si v duchu říkala, co asi Spadeův dosavadní plán obsahoval. Co když jí chtěl říct, že už jí dál nebude moci pomáhat? Že to znemožňuje její zjevná náruživost, a proto ji teď musí odmítnout?

Spade si o ní musí myslet, že je naprosto pitomá, když po něm tak šla, ačkoliv jí dal jasně najevo, že je to pro něj pouze práce. Ano, tam v parku ji chtěl také, jenže to všechno způsobila výhradně jen její pozměněná krev. Když se k tomu přidá mimořádná smyslnost, což je o upírech známo, je jasné, že Spade by se tam choval stejně, i kdyby vedle sebe měl tučňáka.

Měla by ho nechat jít. Beztak ho vmanévrovala do něčeho, co už ho stálo hodně – jak času, tak peněz. Jak by ho mohla dál využívat, třebaže je to pro dobrou věc? Nebyla by pak o nic lepší než Raum, nebo ten její příbuzný, co prodal duši.

Denise se narovnala: „Tohle zašlo mnohem dál, než jsi mohl předpokládat, a to není fér. Ono nebylo fér s tím ani začínat, jenže tehdy jsem byla tak vyděšená, že jsem… nedokázala jsem jasně myslet. Teď už to dokážu, a tak od tebe nemůžu dál žádat, abys mi ještě dál pomáhal.“

Díval se na ni, jako by se právě úplně zbláznila. „Takže ty si myslíš, že si prostě půjdeš a vyřešíš to všechno sama?“

„Teď toho vím mnohem víc, než jsem věděla na začátku, a možná… možná bych si mohla najmout Iana, aby mi pomohl,“ dodala. Ta představa jí sice byla naprosto odporná, ale chtěla použít jakýkoliv nápad, jen aby Spadea odradila. „Je na něm vidět, že by pro peníze udělal kde co, jak se ukázalo, když za své mlčení požadoval tvůj majetek, a tak…“

„Ty si Ianovy služby nemůžeš koupit,“ přerušil ji zprudka Spade. „A kdybych nebyl jeho blízkým přítelem už po celá staletí, tak bych to po něm také nemohl žádat. Myslím, že už jsme to měli vyřešené, Denise. Nejde o to, že bych byl pro tebe nejlepším řešením. Já jsem tvoje jediné řešení.“

Vzedmula se v ní frustrace. „Už jsem ti slíbila, že nepůjdu za Bonesem. Na začátku jsi mi nechtěl pomáhat, takže teď pro tebe mám jednu dobrou zprávu: přišla jsem k rozumu a ty jsi odteď volný.“

Spade k ní přikročil blíž, až se tyčil přímo nad ní a oči mu metaly zelené blesky:

„Ty jsi vůbec nepřišla k rozumu, ty jsi ho naopak úplně ztratila! Takže mám důvod, proč budu naprosto ignorovat všechno, co říkáš!“

„Moc mě nešéfuj,“ vyjela na něj.

Spade zvedl obočí. „Snažím se jenom o praktický přístup. Nejdřív jsi ztratila spoustu krve a pak na tebe zase nastoupil Raum. Je přece zjevné, že takové dva zážitky na tebe musely zapůsobit tak, že tvůj rozum není… v optimální kondici.“

Denisin vztek náhle překypěl v zuřivost, kterou ještě dál přiživovaly všechny ostatní emoce, jež však nemohla dát najevo.

„Jdi do prdele,“ vyštěkla. „Já se tě na nic neptám, já ti to prostě oznamuju! Jdu pryč, a ty už za mnou nechoď! Konec!“

Spadeovy oči se nebezpečně zablýskly. „Jen to zkus. A uvidíš, jak daleko se dostaneš.“

Denise sevřela pěsti – a okamžitě se jí do dlaní zabodla řezavá bolest. Udiveně shlédla na své ruce. A začala ječet.

Z neuvěřitelně dlouhých prstů jí vyrůstaly nažloutlé, spárovité nehty a jejich ostré, ohyzdné špičky jí zanechaly v dlaních krvavé půlměsíce. Tohle nebyly její ruce. Byly to ruce příšery.

Kapitola 12

Spade několik vteřin jen zíral na Denisiny ruce. Nic takového ještě neviděl, ani jednou za všechna ta staletí. Zděšený, vylekaný výraz její tváře ho však okamžitě přiměl k činu.

Strhl ze sebe plášť a zabalil jí do něj ruce. Pečlivě do něj také zachytil těch pár kapek krve, které jí unikly, když jí ty děsivé spáry probodly kůži. Nemohl si dovolit riskovat, že by někdo, kdo jde po její krvi, zjistil, že se proměnila v drogu. Popadl Denise do náruče. Stále zírala na své ruce, i když je teď měla zabalené do jeho pláště. Třásla se po celém těle a vycházely z ní přerývané steny. Spadeovi bylo jasné, že je v šoku. A nebylo se co divit, pohled na její ruce šokoval dokonce i jeho a přitom to ani nebyly jeho vlastní ruce.

Spade ji nesl v náruči a šeptal jí do ucha útěšná slůvka. Ne že by si myslel, že by jí něco z toho, co říkal, mohlo potěšit, ale spíš proto, aby odvrátil její pozornost. Druhé patro, třetí dveře vlevo, říkal Ian. Spade bral schody po třech najednou, proletěl chodbou, a když se ocitl před třetími dveřmi, rozrazil je jediným kopnutím. Posadil se na postel s Denise stále v náruči a přitom jí pořád pro útěchu šeptal sliby, o kterých vůbec nevěděl, zda je bude moci dodržet.

Byl rád, když se konečně rozplakala, protože to aspoň znamenalo, že šok už pominul. Měl strach, že tahle poslední událost už Denise naprosto položí. Na jednu osobu toho bylo prostě příliš mnoho. Už minulý týden si říkal, že by se mohla složit ze stresu, a to ještě ani nevěděl, že má na sobě ďáblovo znamení a že nad její rodinou visí temná hrozba. Prokrista, kdyby byl Denise, tak by taky plakal, a jak. A nejspíš by se probodl.

Spade ji pevně přidržel a opatrně ji položil na postel. Pořád se třásla, a tak přes ně oba přetáhl přikrývku. Pohnul se a přitiskl se pevně k jejímu tělu. Opřela si o něj hlavu a tvář si ukryla na jeho prsou. Ramena se jí otřásala vzlyky, které se marně snažila potlačit.

Přál si, aby pro ni mohl udělat něco víc než jen projevit soucit a útěchu. Pomohl jí vůbec něčím za celou tu dobu od chvíle, kdy se na něj obrátila? Připadalo mu, že ne, a její ruce se teď staly zatraceně výmluvným důkazem jeho neúspěchu. Jakou částí svého těla zaplatí Denise za jeho neschopnost příště, když je tím, jak v ní neustále sílí vliv ďáblovy esence, očividně odsouzená stát se postupně netvorem?

Nic takového nedovolím, slíbil Spade v duchu sám sobě a objal ji ještě pevněji. Ten její zatracený příbuzný Nathanial našel způsob, jak Rauma přelstít, a vydrželo mu to už několik generací. Spade je upírským mistrem už víc než sto let, tak ať je zatracený, jestli se mu nepodaří uspět tam, kde uspěla lidská bytost.

„To bude dobrý,“ řekl Denise a tentokrát to myslel doopravdy.

Ozvala se zvukem, který byl něčím mezi vzlykem a posměšným zafrknutím. „Ty máš dost zvrácený smysl pro humor, víš to?“

Odvážná, krásná a paličatá Denise, která dokáže vtipkovat i za situace, kdy by mohla omdlévat hrůzou. Spade se zasmál, v jeho srdci se něco pohnulo a on věděl, že je to už napořád. To, co cítil, nebyl jen chtíč. Bylo to něco mnohem hlubšího.

„To je moje strašlivé tajemství,“ odpověděl a zvolna přejížděl rty po jejích vlasech. Bylo mu úplně jedno, že jeho vtip nevyzněl tak, jak měl.

Denise si drsně, přerývaně povzdechla. Třes celého těla už teď přešel jen do drobného chvění a místo srdceryvných vzlyků se ozývalo škytání. Spade si s obdivem uvědomil, že to ještě není ani celých deset minut, co spatřila své nestvůrně ruce. Zatraceně silná ženská.

„Tak to máme jeden kabát, dvě košile, dům a loď, co jsem tě už doteď stála,“ zamumlala. „Panebože, Spade, zachraň se a uteč!“

Opřel se o mohutné čelo postele a přitom ji nepouštěl z objetí. „Ne.“

„To ale přece vůbec není tvoje…“

„Nemohla by ses se mnou hádat až později, miláčku? Jsem už docela utahaný.“

Jak to dořekl, zavřel oči a jen tiše doufal, že se s ním přestane hádat – a taky ho nebude budit. Přál si, aby ji mohl držet takhle v objetí už napořád. Bylo to pro něj zdrojem uspokojení, jaké už nepocítil víc než celé století – ale pravdou také bylo, že už byl pořádně unavený. Slunce už stálo vysoko na obloze a on nespal kromě několika málo hodin, kdy byl vlastně v bezvědomí po droze a po velké ztrátě krve. Denise také musí být vyčerpaná, nespala přece vůbec, a to jí ještě předtím málem vysál všechnu krev a pak se do ní pustil zase Raum.

Denise neřekla nic. Spade chvíli čekal, stále vnitřně podivně napjatý, třebaže tělo se mu už uvolnilo. Denise měla stále hlavu opřenou o jeho prsa, mahagonově zbarvené vlasy rozhozené kolem a ruce si nechala zabalené v jeho plášti. Minuty zvolna uplývaly, ale Denise dál tiše ležela a nejevila snahu se od něj odtáhnout. Také její dech se postupně zklidňoval od přerývaných, krátkých vzdechů, pozůstatků předchozího pláče, k pomalému, vyrovnanému dechu značícímu spánek.

Spade se nedokázal úplně uvolnit, dokud se neujistil, že Denise doopravdy spí. Pak teprve si dovolil úplně vypnout, ale i tak ji jednou rukou objímal kolem ramen a druhou jí tiskl hlavu ke své hrudi.

Denise se protáhla a zívla, i když oči měla ještě stále zavřené. To velké, tuhé a těžké tělo těsně vedle ní se mírně zavrtělo a přitáhlo si ji blíž. Ozvalo se také jakési nezřetelné zamumlání. Denise se k němu přitiskla a až potom ji zvolna se vracející vědomí přimělo pochopit situaci.

Jsi v posteli se Spadem.

Denise okamžitě otevřela oči dokořán. Spadeova tvář byla od její vzdálená jen pár centimetrů, jeho paže ji objímaly a nohy se proplétaly s jejíma. To byla ta lepší zpráva. Ta horší byla, že se svými ňadry tiskla k jeho hrudi, zatímco Spade měl stehno zasunuté mezi jejíma nohama tak, že se dotýkalo přesně jejího rozkroku. Nemohli si být blíž, leda by je někdo spojil dohromady lepidlem. Změť zmuchlaných přikrývek kolem nich napovídala, že už takhle leží hezky dlouho.

Spade ještě spal. I když jí srdce poplašeně tlouklo nad jejich nečekanou blízkostí, nemohla si pomoci a dlouze se na něj zadívala. Jeho tmavé vlasy se proti bledé pokožce zdály ještě temnější a několik rozcuchaných pramenů mu splývalo přes obličej. Obočí, stejně tmavé a husté, se klenulo dvěma velkými oblouky nad zavřenýma očima, obkrouženýma jako uhel černými dlouhými řasami. Nos vypadal jako rovný most mezi lícními kostmi a ústa byla dost plná na to, aby vypadala sexy, ale zároveň dost pevná, aby působila mužně.

Denise si připomněla pocit, jaký v ní tyto pevné, plné rty vyvolaly, když jí je přitiskl na čelo. Vzpomínala i na pocit, když jí jeho ústa důkladně a smyslně přejížděla po krku dřív, než se do něj zahryzl, a jak jí tělem projela dlouho odpíraná slast. Popadla ji neodolatelná chuť ho políbit a dozvědět se, jaké by to bylo, kdyby na svých ústech ucítila jeho rty.

Spade znenadání otevřel oči a hrozně ji tak vylekal, protože ji předem nevarovalo ani sebemenší hnutí jeho svalu. S pocitem provinění se chtěla odtáhnout, protože měla strach, že Spade okamžitě pozná, na co myslela – jednak podle pachu a samozřejmě také podle jejího výrazu. Spadeovy paže však ztěžkly a nedovolily jí uniknout. Uvězněná v jeho objetí mu zírala zblízka do tváře a zmítala se mezi touhou, aby ji pustil, a stejně silnou touhou, aby to nedělal. V jeho očích se objevilo zelené světlo. Otevřel ústa, až se objevily špičky zubů… ale způsobily jenom to, že pulzující žár uvnitř Denisina těla zesílil.

Že by ji snad také chtěl? Nebo jsou to jen známky chuti jiného druhu? Jak by vlastně mohl toužit po ženě, jejíž tělo se ďábelsky zdeformovalo?

Denise jen polkla, když pohledem ulpěla na svých rukou, které se během spánku uvolnily ze Spadeova pláště. Ohyzdné dlouhé prsty byly pryč, stejně jako nehty podobné drápům. Zase to byly její ruce, úplně normální.

„Spade, koukni!“ vykřikla a mávala mu rukama před obličejem.

Barva očí se mu vrátila k obvyklému tygřímu odstínu a paže mu klesly. Spade se posadil, aby mohl prozkoumat její ruce.

„Vypadají, jako by se s nimi vůbec nic nestalo,“ řekl a zatímco je držel, zamyšleně jimi otáčel ze strany na stranu a prohlížel si je.

Denise zaplavil pocit úlevy tak silný, až se jí z něj zatočila hlava. Po tváři se jí rozlil široký úsměv. Není nestvůra! Aspoň ještě ne. Ještě má čas, aby zachránila svou rodinu a také sebe.

V ten samý okamžik se však její žaludek připomněl tak silným kručením, že jeho zvuk přehlušil všechny ostatní zvuky. Spade pobaveně povytáhl obočí a jeho rty se mírně pohnuly.

„Nejspíš je nejvyšší čas, abys dostala něco k snědku.“

O hodinu později už Denise vyjídala třetí talíř a ignorovala přitom Ianův fascinovaný a nevěřícný pohled.

„Kam to všechno proboha dáváš?“ otázal se nakonec a tyrkysově zbarvenýma očima přejížděl po její postavě. „Nebo patříš k těm holkám, co se nacpou a pak to jdou všechno vyzvracet?“

Střelila po něm pohledem, ale neodpověděla. Jednoho dne se musí Spadea zeptat, jak se jenom mohl spřátelit s někým, jako je Ian. Pokud má Ian také jinou stránku, než že je hrubý zmrd, tak ji Denise rozhodně ještě neviděla.

Ale dokonce ani on jí teď nedokázal pokazit náladu. Když si napichovala na vidličku další sousto, znovu se zadívala na svoje ruce. Nikdy by nevěřila, jak jí pouhý pohled na vlastní ruce s jedním prstem mírně zkřiveným od doby, co si ho jako malá zlomila, a s permanentně okousanými nehty může způsobit tolik štěstí.

Do kuchyně teď přišel i Spade, který se zdržel telefonováním. Zamluvil jim letenky a půjčení auta, ale dnes ještě měli zůstat v Ianově domě. V náladě, jakou teď měla, jí to vlastně vůbec nevadilo.

„Á, tak tu zase máme pana barona de Mortimer,“ poznamenal Ian a zakýval svou skleničkou, v níž bylo cosi rudého a hustého. Denise si raději řekla, že je to určitě víno.

Spadeovy při zmínce o jeho někdejším šlechtickém titulu ztuhly rysy. „Odjedeme už ráno,“ obrátil se k Denise.

Podívala se z okna. Ian neměl nikde žádné hodiny, ale podle toho, jak bylo venku tma, už muselo být dost pozdě. Ráno přijde už za několik málo hodin.

Ian na něj mrkl. „Ty chceš cestovat po rozbřesku? Tak to musíš na tu svoji zakázanou drogu pořádně spěchat!“ V hlase mu přitom zazněl vyzývavý tón. Denise si ho nevšímala. Ian se prostě jen pídil po informacích, ale od ní se mu jich rozhodně nedostane.

Spade ho ignoroval také. Přišel k židli vedle Denise a posadil se s tak nenucenou elegancí, jako by se jeho tělo ocitlo na židli samo od sebe. Prsty nepřítomně poklepával na okraj kuchyňské linky a přitom ji pozoroval temným pohledem.

„Dojedla jsi?“

Denise se podívala před sebe na stůl. Ach, tak její talíř byl už zase prázdný! A dát si ještě čtvrtý, to už by bylo vážně trochu moc.

„Ano.“

Vzala talíř, opláchla ho a vložila do myčky a přitom skřípala zuby nad další Ianovou poznámkou, že na tyhle práce tu má jiné lidské bytosti. Podařilo se jí však spolknout sžíravou odpověď, protože si připomenula, že už odtud brzy odjedou a že Ian by měl navíc jedině radost, kdyby mu ukázala, jak ji zlobí.

Pak odešli nahoru, a když za nimi Spade zavřel dveře od ložnice, Denise začala uvažovat, co může přinést těch několik dalších hodin. Budou teď spolu v jedné místnosti a přitom je zřejmé, že její náklonnost ke Spadeovi roste s každou minutou.

Randy. Vzpomínky na manžela ji naplňovaly melancholií a zároveň pocitem provinění. Pořad Randyho milovala, pořád jí chyběl, ale Spade se jí dostal nějak hluboko pod kůži. A vypadalo to, že už to nemůže dál skrývat. Ano, už to bylo hezky dlouho, co měla naposledy sex, ale Spade přece nebyl jediný atraktivní muž, se kterým se za tu dobu setkala. Proč je zrovna z něho celá pryč? Proč ji zrovna on tak silně přitahuje – a to jak fyzicky, tak i psychicky?

Denisino srdce se rozběhlo jako o závod. Co se stane, jestli ji Spade bude chtít také? Když na ni předtím při různých příležitostech hleděl nažhaveným pohledem, byla to jen touha po krvi? Spade sice pohrdal pěstováním vztahů s lidskými ženami, ale zároveň přiznával, že s nimi mívá sex. Dokážu to, ptala se Denise sama sebe. Dokážu se vyspat s upírem, kterému její lidská podstata nepřipadá dost dobrá na nic víc než jen na náhodný sex? To pomyšlení ji doslova uráželo.

Ale stejně, dokáže říct ne, jestli se jí Spade začne dotýkat tak jako tehdy v parku? Co když ji jeho zkušené rty slibující vášeň začnou líbat i jinam než jen na krk. Je to chvíle, co vůbec nedokázala ovládnout své choutky, a to šlo jenom o jídlo. Nemohou tyhle choutky být silnější než její hrdost, než to, jak moc jí stále chybí Randy, i než její odhodlání, že jakmile se jí podaří zbavit se ďáblových znamení, nechce už o žádných nadpřirozených silách ani slyšet?

Nad tím Denise nechtěla ani uvažovat. „Mám dojem, že jsem si tím jídlem nějak podráždila žaludek,“ vymluvila se a uprchla do bezpečí koupelny.

Spade mlčel, dokud nebyli na letišti, a teprve tam jí řekl, že se rozhodl změnit plán. Denise už byla beztak dost nervózní, když viděla, že nepoletí běžnou linkou, ale dvoumotorovým letadlem s vrtulí, takže ji rozhodně nechtěl ještě víc rozčilovat dalšími změnami, dokud to nebylo nutné.

„Nepojedeme do Las Vegas. Místo toho poletíme k tvým rodičům do Virginie,“ prohlásil.

Denise vypadala zaraženě. „Proč?“

„Protože jsou to tví nejbližší příbuzní a já nemám nijak zvlášť chuť věřit Raumovu slovu, že nikoho z nich nezabije. Mohl by tě chtít tímhle způsobem přimět, aby sis víc pospíšila. Ďáblové nejsou nijak zvlášť pravdomluvní, abych neřekl ještě něco horšího.“

„Jenže rodičům nemůžeme nic říct. Naši nejsou úplně zdraví, a navíc nevědí nic ani o upírech, ani o ďáblech, ani o ničem paranormálním.“

Spade jen mávl rukou. „To ani nemusí. Prostě mě jim představíš jako svého nového fešáka a pak jim oznámíme tu skvělou novinu, žes jim koupila poukaz na okružní plavbu.“

Denise na něj chvíli prostě zírala. „Moji rodiče jsou židé, a moje teta a bratranec se sestřenicí zemřeli jeden po druhém jen před pár dny. Takže naši rozhodně na žádnou plavbu nevyrazí, vždyť jen taktak dokončili šiva, prvních sedm dní smutku!“

„Však oni pojedou. Prostě jim trochu ovládnu mysl – a než začneš protestovat, zamysli se, co je nakonec důležitější? Jejich životy, nebo to, že budou mít pozměněné vědomí?“

Denise jen otevřela pusu, ale hned ji zase zavřela, jak ji napadlo několik důvodů proti tomu, ale jeden po druhém je odmítla. I když šlo o tak vážnou věc, Spade se při tom pohledu neubránil pobavení. Navíc jí to v tu chvíli docela slušelo.

„Tak dobře,“ souhlasila konečně. „Moc se mi to sice nelíbí, ale máš vlastně pravdu. Nejdůležitější určitě je, aby byli v bezpečí.“

Jeden důležitý argument tak byl vyřešen, a tak Spade okamžitě přikročil k tomu, který by jí měl dělat starosti nejvíc.

„Pokud je tomu skutečně tak, že Raum tě nesleduje pomocí těch svých značek, bude nejdůležitější, abychom mu zabránili sledovat tě také normálním způsobem,“ pravil Spade a odepnul si bezpečností pás. „No, a proto v tomhle letadle nebudeme, až přistane.“

„Cože,“ vyjekla Denise a rozrušeně se začala rozhlížet kolem sebe. „V žádném případě. Nikdy. Strašně se bojím výšek. Jestli si fakt myslíš, že mě donutíš, abych si vzala padák a skočila s ním dolů, tak ses úplně zbláznil. Poblinkám se a omdlím dřív, než bych zatáhla za šňůru.“

Spade neřekl ani slovo. Denise však stačilo, když se mu podívala do obličeje a pak kolem sebe, kde neležel ani jeden balík s padákem – a bylo jí všechno jasné.

„Ne, do prdele, tohle ne,“ vyhrkla a zbledla jako stěna.

„Tohle je ten nejjistější způsob, jak se dozvědět, jestli Raum o těch tvých znameních lže nebo ne,“ vysvětlil jí Spade a rozepnul jí pás, i když se mu snažila odstrčit ruce. „Už jsem piloty zhypnotizoval, aby si mysleli, že jsme celou dobu na palubě a že s námi normálně přistáli v Las Vegas. A se mnou se aspoň nebudeš muset bát zatáhnout za šňůru!“

Denise nevypadala, že by ji to nějak uklidnilo. „Ty ses naprosto zbláznil! Dopad na zem tebe možná nezabije, ale ze mě pak nezůstane nic než mastný flek!“

„Však já tě nenechám spadnout až na zem,“ ujistil ji Spade a vytáhl ji na nohy, přestože se držela zuby nehty svého sedadla. „Musíme skočit teď, dokud přelétáme nad tím správným územím.“

„Ne, to je na mě moc, tohle prostě nezvládnu,“ naříkala Denise, když ji táhl ke dveřím. Otevřel je a oba společně stanuli tváří v tvář náhle se rozevírající prázdnotě a větru. „Nedělej to, Spade, nedělej to…“

„Drž se mě a zavři oči,“ poradil jí a sevřel ji pažemi v objetí.

Denise ho v duchu proklínala, ale popadla ho ze všech sil. Druhý pilot vstal, došel ke dveřím, aby je za nimi zavřel a okamžitě zapomněl, že vyskočili – přesně tak, jak mu Spade předtím vsugeroval.

Spade sledoval zemi pod nimi, zatím se ztrácející v mlžném oparu. Pátral po nějakém přírodním vodítku, které by ho navedlo na přistání. Denisino srdce mu bušilo do hrudi jako údery kladivem, rychle dýchala a jeho obklopil silný pach jejího strachu. Teď litoval své přísahy, že ji nezhypnotizuje.

Když konečně spatřil, co hledal, Spade si přitiskl Denise k sobě a vyskočil z letadla.

Kapitola 13

Řítili se vzduchem takovou rychlostí, že se Denise ani nemohla dost nadechnout, aby mohla vřískat. Připadalo jí, jako by se v ní její vnitřní orgány zvětšovaly a rostly. Její předchozí varování, že bude blinkat, se stávalo stále pravděpodobnějším. Šílená rychlost a nekonečná prázdnota kolem nich byla děsivá. Kdyby si mohla vlézt Spadeovi pod kůži, aby mu byla blíž, byla by to s radostí udělala. V omdlení jí bránilo jen to, že cítila, jak ji svírají Spadeovy paže, silné a pevné.

Pak se pocit na zvracení v jejích útrobách konečně trošku zmírnil a také hukot vzduchu přestal být tak ohlušující. Teď už mohla nabrat tolik vzduchu do plic, aby mohla ječet, a tak ječela a ječela.

Do toho však zaslechla Spadeův hlas, jak říká: „Všechno je v pohodě, není proč křičet. Klidně můžeš i otevřít oči, jestli chceš.“

Denise poslechla, ale hned zase pevně přitiskla víčka k sobě a začala znovu ječet. Spade s ní letěl vzduchem souběžně se zemským povrchem, ale stále ještě tak vysoko, že se auta dole pod nimi zdála být malá jako krabičky od sirek. Copak se snad zbláznil, když jí řekl, aby otevřela oči a dívala se na to?

„Jak dlouho to potrvá?“ vypravila ze sebe.

„Už jenom pár vteřin.“

I když byla tak vystrašená, Denise nemohlo uniknout, že Spade se tváří pobaveně. No jistě, pan upírský mistr, vysmívá se těm hloupým lidem, kteří neumějí létat. Jen počkej, až budeme zase na zemi!

Po chvíli, která jí však připadala dlouhá jako celé hodiny, Denise pocítila slabé trhnutí a pak Spadeův hlas: „Vidíš? Jsme tady, a vůbec nic se ti nestalo!“

Naklonila hlavu a pootevřela jedno oko. Viděla svoje boty, obklopené trávou. Nádherný pohled! Báječná, pevná, úžasně rovná zem. Spade ji pustil z náruče, ale ještě hezkých pár dalších minut trvalo, než se jí nohy přestaly třást natolik, aby na nich dokázala sama stát.

Jakmile se jí to povedlo, odstrčila ho takovou silou, že až zavrávoral. „Jak ses mi opovažoval smát, když jsme letěli dolů?“

Spade k ní natáhl smířlivě ruku, ale pobavený výraz stále neopouštěl jeho tvář.

„Tak, Denise…“

„Žádné ‚tak Denise‘,“ vyjela na něj. „Je mi naprosto fuk, jak jsi starý, mocný a silný! Jestli ještě jednou provedeš něco takového, tak ti rovnou probodnu srdce! Ty zatracenej všiváku, nemůžu uvěřit, že jsi mě fakt vyhodil z letadla!“

Spade pořád vypadal, že ze všech sil přemáhá smích, který se mu nutil do tváře. „Já jsem tě přece nevyhodil. Vyskočil jsem s tebou! To je pořádný rozdíl.“

Měla obrovskou chuť mu jednu vrazit, ale i když ještě pořád nedokázala strávit hrůzu z volného pádu, přece jenom už začínala chápat logiku, kterou jeho počínání mělo. Teď, když je Spade přenesl několik kilometrů od místa, kde vyskočili z letadla, Raum už neměl žádnou šanci, že by je mohl sledovat normálním způsobem. Denise věděla, že upíři umějí létat, ale neuměla si představit, jak obrovský rozsah jejich schopnosti mají. Představovala si, že se dokážou jen odrazit od země a rychle vznést. Určitě si nepředstavovala, že jsou něco jako helikoptéra, opatřená upírskými špičáky.

„No, a kam dál?“ otázala se a snažila se zklidnit svůj stále rozbouřený pulz.

„Domů za tvými rodiči, samozřejmě. Kousek od Washingtonova památníku na nás čeká auto. A potom vyrazíme ke mně domů.“

„Do tvého domu v St. Louis?“

Spade se usmál. „Ne, Denise. Do mého domu v Anglii.“

O nějakých čtyřiadvacet hodin později už Spade zase viděl známé živé ploty, které obklopovaly celou plochu jeho panství v Durhamu. Šťouchl do Denise, která se krčila vedle něho. Vydržela sice vzhůru během celého dlouhého letu z Virginie do Anglie – letěli běžnou leteckou linkou, což jí bylo mnohem víc po chuti – ale nakonec přece jenom usnula, rovnou když pak po přistání přesedli do auta. Alten řídil, a tak si ji Spade mohl usadit pohodlně na klíně. Denise sice pořád namítala, že vlastně vůbec není unavená, ale pak najednou doslova odpadla.

„Tak jsme tady,“ zkusil ji probudit.

Ospale zamrkala… a najednou vytřeštila oči, aby se pořádně podívala. Vůz právě zahýbal na příjezdovou cestu.

„Tak tohle je tvůj dům?“ vydechla otázku.

Spade vycítil její úžas a musel potlačit úsměv. Jeho panství kdysi bývalo ještě mnohem větší, ale vzhledem k tomu, jak často cestoval a byl pryč, raději už v minulém století prodal okolní půdu a ze sentimentálních důvodů si ponechal jen dům s pozemkem. Hlavní budova bývala za jeho mládí považována za běžně velkou, ale podle současných měřítek byla prostě obrovská. Její první část byla postavena už počátkem šestnáctého století a během dalších více než dvou stovek let k ní další různé generace DeMortimerů přistavovaly další křídla. Začátkem devatenáctého století, když byl Spade jako čerstvý upír v Austrálii, dům nakrátko změnil majitele. Pak se ale v padesátých letech téhož století znovu vrátil, aby se přihlásil o svůj majetek a přistavěl k domu další dvě nová křídla. Od té doby dům po několika desítkách let znovu dával zrenovovat. Výsledkem byla úchvatná směsice gotické architektury a moderních vymožeností.

Denise po něm hodila nevěřícným pohledem. „Ty teda ale musíš být nechutně bohatý!“

Spade pokrčil rameny. „Nezapomeň, že jsem ten dům zdědil. Když mě poslali do Nového Jižního Walesu, přišel jsem sice o všechno, ale později se mi ho podařilo získat zase zpět.“

Denise si však pořád ještě nedokázala srovnat v hlavě, že je Spade skutečně majitelem toho obrovského domu, do kterého právě vstoupili.

„Vždycky jsem si myslela, že baron byl jen příslušníkem nižší třídy aristokracie. Koukám, že to jsem se tedy pořádně spletla.“

„Máš pravdu, baronský titul býval za mých časů skutečně nejnižším v pořadí šlechtických titulů. Ale baron byl zároveň také titulem, který se dával nejstaršímu synovi. Mým otcem byl Earl z Ashcroftu a já jsem zdědil tento titul po jeho smrti. Jenže to už jsem se stal upírem, a tak mi nikdy nepřipadalo vhodné, abych se nechával titulovat jako Earl. Tato výsada byla určena pro žijícího syna a tím jsem už nebyl.“

Spadeovi se při vzpomínkách vytratil hlas. Když otce viděl naposledy, byl zavřený ve vězeňské cele a čekal na svou deportaci do zámořské kolonie. Otec na něj nepromluvil. Jen tam stál, dříve hrdě vztyčená postava byla sehnutá, a plakal. Ne studem, že jeho jediný syn bude deportován kvůli dluhům, které nelze splatit, ale vinou.

Denise na okamžik ztichla. Pak pravila: „Nechci radši ani vědět, jak vypadá ten dům, co jsi kvůli mně musel dát Ianovi. Už se ani nedivím, žes mi řekl, že ode mě za to nic nechceš. Nejspíš bych ti ho nemohla nahradit, ani kdybych ti dala všechno, co mám, až do posledního centu.“

Spade se přiměl opustit vzpomínky na minulost.

„Přestaneš se už konečně kvůli tomu vzrušovat? Ian mi ten dům nejspíš za pár let nabídne jako sázku, a já ho pak získám zase zpět. Nebo ode mě bude žádat nějakou laskavost a já ho budu požadovat výměnou za svou pomoc. Ta ztráta není natrvalo.“

Vrhla na něj chabý úsměv. „Takže mi tím chceš říct, že to nebylo vlastně doopravdy, jo?“

Bylo, ale to jí teď rozhodně nechtěl přiznat. „Nesmysl. Takoví my upíři prostě jsme. Když něco chceš, musíš za to zaplatit, ale nakonec se ti to zase nějak vrátí.“

Alten zastavil vůz těsně před domem a vyskočil, aby vyndal zavazadla z kufru. Denise se zadívala stranou.

„Ale ode mě jsi nikdy nežádal, abych ti za něco zaplatila,“ ozvala se sotva slyšitelným šepotem.

Spade hleděl na její odvrácený profil a cítil, jak se mu uvnitř něco sevřelo. Ach, já bych toho od tebe chtěl, Denise. Tolik, že ti to teď tady ani nemohu říct.

„Jenže ty nejsi upír,“ vyrazil ze sebe nakonec.

Alten mu otevřel dvířka. „Račte!“

Spade vystoupil z auta a natáhl ruku. Denise se jí chytla, ale jakmile byla také z vozu venku, hned ji zase bezmyšlenkovitě pustila.

Doprovodil ji až ke dveřím, které jim už s přívětivým úsměvem otevírala hospodyně Emma. Pak Spade Denise konečně svěřil poslední část svého plánu.

„Já teď zase odjedu. Zůstane tady s tebou Alten.“

Denise spadla čelist. „Ty chceš odjet?“ opakovala nechápavě. „Kam? A proč?“

Spade se naklonil blíž a ztlumil hlas. „Za žádných okolností nesmíš vyjít ven z domu a také nesmíš nikoho pustit dovnitř, ať se děje co se děje.“

Na Denisině tváři stále tkvěl výraz překvapení, ale zpod něj se na povrch dralo ještě něco jiného. Ublíženost.

„Vrátíš se?“

Ve Spadeovi se svářila frustrace s jiným, hlubším citem. Copak si Denise vážně může myslet, že s ní podstoupil celou tu cestu až sem jen proto, aby ji nakonec opustil? Copak ho nezná už dost dobře na to, aby si uvědomila, že by nikdy nic takového neudělal?

„Ano, vrátím se,“ pravil zdrsnělým hlasem.

A pak udělal něco, co chtěl udělat už dlouho, déle, než si sám přiznával. Přitáhl si ji blíž, zvrátil jí hlavu dozadu a přitiskl rty na její ústa. Denise se s překvapením nadechla, a jak se přitom její rty oddělily, Spade vnikl jazykem hluboko mezi ně. Chutnaly ještě mnohem lépe než její kůže. A když pronikl ještě dál, dotkl se jejího jazyka a začal prozkoumávat hloubky jejích úst, chutnala jako rudé víno – temné a sladké, až se z něj točila hlava. Nebyly tu sice omamné následky, jaké měla její krev, ale působilo to na něj stejně silně.

Pak ji náhle pustil a obrátil se k odchodu. Kdyby hned nepřestal, určitě by ji popadl a odnesl rovnou do postele, a to by zničilo všechny jeho další plány.

Nastoupil do auta a odjel a nechal tam Denise stát a vytřeštěně zírat.

Denise se na Altena významně podívala a pak za sebou zavřela dveře od záchodu. Kdyby netrvala na tom, že přece jenom existují určitá místa, kam za ní upíři nesmějí, určitě by se usadil nahoře na zdi a hřadoval by tam, zatímco by čurala.

Podle Altena Spade vydal přísné instrukce, aby nezůstala ani na okamžik sama, zatímco on bude pryč. Nikdy. Takže ať se hnula kamkoliv, pokaždé ji následoval jeden ze dvou jejích neustálých stínů – buď Alten, nebo Emma. Kromě záchodu a koupelny, a tak Denise začala každou chvíli předstírat, že potřebuje na záchod, aby si pro sebe urvala aspoň pár minut soukromí.

Její pocity poletovaly z jedné strany na druhou jako kyvadlo. Z jedné strany ji podráždilo, že Spade jí zařídil čtyřiadvacetihodinovou ochranu. Pokud si dělal opravdu takové starosti, aby se jí nic nestalo, tak kde zůstal on? Na druhou stranu ji skoro dojalo, jak vážně bral její bezpečnost, i když to bylo nejspíš jen kvůli přátelství s Bonesem a Cat, nebo snad ještě i z jiných důvodů?

Úvahy nad jeho motivací ji vyslaly na divokou jízdu po emoční horské dráze, a to už byla beztak v dost rozrušené náladě, protože před dvěma dny dostala menstruaci. Proč ji vlastně Spade políbil, než odjel? Jen proto, aby před Altenem a Emmou udržel zdání, že je jeho přítelkyní? Lidé, kteří k sobě patří, se spolu obvykle tímto způsobem loučí, a oni nakonec přece předstírají, že jsou pár. Na tom polibku by jí vlastně nemělo připadat nic neobvyklého, ale stejně na něj nedokázala přestat myslet.

Měl Spade v úmyslu jen vzbuzovat falešný dojem? Na tom polibku však nebylo nic falešného. Byl zkušený, naléhavý, intenzivní… a plný příslibů. Jako by jí tak Spade naznačoval, jaké by to s ním mohlo být v posteli. Ale možná, že se jednalo jen o nacvičený polibek od někoho, kdo má s líbáním staleté zkušenosti, a že neznamenal nic víc než to, co Spade obvykle dělával před svými lidmi.

A nakonec přišla ta nejhorší otázka: kterou z uvedených možností si vůbec vlastně přála?

Denise spláchla. Nechtěla, aby si Alten mohl myslet, že tam jen tak seděla a schovávala se před ním. Úvahy nad tím, zda se Spade jen předváděl nebo ne a co z toho vlastně chce, ji emočně úplně rozhodily. Už několik posledních dnů se usilovně snažila na Spadea myslet bez citového zaujetí, ale prostě to nešlo.

Kdyby měla být k sobě upřímná, musela by si přiznat, že ji to k němu přitahovalo od první chvíle, co ho spatřila na večírku u Cat. Zrovna si spolu povídaly, když náhle pocítila nutkání zvednout zrak. Spatřila cizího muže, stojícího ve dveřích. Na černých vlasech mu tály sněhové vločky a zaujatě si ji prohlížel. Podívala se na něj také, a rázem jí tělem projelo podivné mrazení, jako by se mělo něco důležitého stát. Vtom na ni ale zavolal Randy. Denise se okamžitě vrátila do reality a setřásla ze sebe znepokojující dojem, který na ni ten temný cizinec udělal.

Teď, po více než roce, však podivné puzení stále nepominulo. A pokud se v tomto ohledu vůbec něco změnilo, tak jedině to, že přitažlivost ještě zesílila. I když opravdu nechtěla mít nic společného se světem upírů, s tímto konkrétním upírem by něco společného měla docela ráda.

Jakmile se dopracovala k téhle myšlence, se stejnou rychlostí ji následoval i nevyhnutelný pocit viny. Už jenom to, že Randy nebyl poslední, s kým se líbala. Ano, Denise věděla, že Randy nakonec jistě ani nezůstane tím posledním, s kým by se pomilovala. Jenže pořád ještě jí připadalo, že je příliš brzy na to, aby myslela na někoho dalšího, zvlášť když to ještě ke všemu byl upír. Randy přece zemřel kvůli válce mezi upíry, a tak by se teď vlastně dalo říct, že hodlá přejít k nepříteli…

Jenže ve skutečnosti jsi to ty sama, kdo nese vinu za jeho smrt, ozval se v ní hlas, stále znovu jí připomínající její provinění. To ty jsi ho přitáhla do domu plného upírů a ty jsi ho taky nechala odejít ze sklepa, zatímco kolem zuřila bitva, ale sama jsi zůstala hezky v bezpečí dole.

Denise hodila mýdlem přes celou místnost a byla ráda, že jím nakonec nezasáhla nic jiného než jenom vanu. Pokud nalezne Nathaniala a podaří se jí zbavit ďáblových znamení, bude si muset dávat větší pozor, aby lidé, které má ráda, už kvůli ní neumírali. Může se navždy odříct světa upírů i všech citů, které v ní Spade vzbudil, ale jedné věci se zříct nemůže: své vlastní viny na Randyho smrti.

V příští vteřině se rozlétly dveře a dovnitř vtrhl Alten, špičáky vyceněné, oči zelené jako dopravní světla a v ruce s obrovským nožem.

„Co se děje?“ zavrčel výhružně a rozhlížel se po koupelně. „Slyšel jsem nějaký hluk.“

Srdce, které se v tu chvíli Denise splašeně rozlétlo, se okamžitě zase zklidnilo. „Nic se nestalo. Jenom mi zkrátka upadlo mýdlo, to je všechno. Podívejte se, co jste to provedl s dveřmi.“

Podlahu u dveří pokrývaly dřevěné třísky, protože Alten prostě vyrazil zámek. Jeho pohled teď dopadl na potlučené mýdlo, klidně odpočívající vedle obrovské vířivky.

„Ach,“ pravil omluvně. „To je mi líto. Znělo to ale, jako byste byla v nebezpečí.“

Denise zrudla. Aspoň že byla úplně oblečená, taky ji mohl nachytat, jak sedí na míse s kalhotami spuštěnými.

„Mohl byste, no, hm, prosím, mohl byste teď odejít?“

Alten beze slova vsadil dveře zpátky do rámu a sám zůstal za nimi.

„Opravím to pořádně, až budete hotová,“ pravil tak klidně, jako by se nebylo přihodilo vůbec nic mimořádného.

Denise neříkala nic. Zírala na svá zápěstí, jako vždy skrytá pod dlouhými rukávy. Nemůže si přece dovolit jen tak čekat, až se Spade vrátí, a její rodina už vůbec ne. Okružní plavba, na kterou se vydali, měla trvat tři týdny, a teď už z nich uběhlo celých pět dní, během nichž nedělala prostě vůbec nic.

Jestli se Spade nevrátí do zítřka, nebo prostě co nejdřív, bude se muset pustit do hledání Nathaniala sama. Denise se teprve pustila do svého příliš pozdního oběda a moc časné večeře. Najednou Alten naklonil hlavu ke straně a zaposlouchal se.

„Někdo tady je,“ řekl. „Slyšel jsem auto.“

Denisina vidlička zarachotila o talíř, jak vyskočila. Nedbala, že Alten pokynul Emmě, aby se šla nejdřív podívat, kdo to je, a už se hnala ke vchodovým dveřím. Zabralo jí to dobrou minutu, protože dům byl opravdu rozlehlý a kuchyň, kde předtím seděli, byla v prvním poschodí až vzadu. Denise totiž neviděla důvod, proč by Emma měla prostírat stůl v jídelně, když byla ona jediná, kdo z nich jedl pevnou stravu.

Emma ji dohnala až u dveří. Upírka s černými vlasy prokvetlými stříbrem se usmála na Denise a ještě jednou se zadívala na dlouhou příjezdovou cestu.

„To je Spade,“ řekla.

Denise si zaclonila oči proti posledním paprskům zapadajícího slunce, jež jí svítilo přímo do očí a bránilo ve výhledu na přijíždějící vůz, který se vynořil za poslední zatáčkou. Přes snášející se soumrak a tónovaná skla v oknech a dveřích si nemohla být jistá, kdo v něm sedí, ale věřila Emmě.

Denise by nejraději vyběhla ven, místo aby čekala u dveří, ale připadalo jí, že by to vypadalo příliš dychtivě. Jenže – zatraceně, už to bylo celých pět dní! Pět dní, co nezavolal a ani se neozval. Pět dní, co tady seděla zavřená jako v pozlacené kleci a nemohla dál pátrat po Nathanialovi. Rozhodně měla v úmyslu za to Spadeovi pořádně vynadat.

Auto konečně zastavilo a Spade vystoupil, hezký a přitažlivý jako vždycky, až se srdce zastavovalo. Usmál se na ni, ale když přišel blíž, nakrčil temné obočí.

„Tak co, Denise, nepřijdeš mě přivítat v mém vlastním domě?“

Otevřela pusu k odpovědi – ale náhle odletěla stranou, jak do ní Emma vrazila. Denise jen seděla na podlaze a nevěřícně zírala.

„Utečte odsud,“ zasyčela Emma, ta drobná, jemná a tichá Emma. Teď tu stála s vyceněnými špičáky a divoce hleděla na příchozího.

Vtom si Denise uvědomila povědomý štiplavý zápach, který doléhal až ke dveřím. Spade také obnažil zuby, ale zároveň se jeho tvář začala jakoby bortit, až se znovu poskládala do Raumových rysů.

„Pusť mě dovnitř,“ štěkl Raum.

Emma zabouchla dveře a přetrhla tak Denisin pohled na Raumův obličej, překypující zuřivostí. Hned přiskočil také Alten a pomohl jí na nohy. Přitom však nespouštěl oči z Emmy.

„Běž vyslat střely,“ nařídil jí a Emma hned odběhla směrem k hlavní hale. Denise se zmateně rozhlížela kolem sebe a čekala, že se Raum může každou vteřinu objevit přímo vedle ní. Kupodivu se tak nestalo. Zato zvenčí k nim doléhalo nelidské vytí, jehož silou se až otřásala skla v oknech. Denise to stačilo, aby jí srdce přeřadilo na nejvyšší rychlost. Znamení na jejích rukou zároveň začala pálit, jako by se chtěla vznítit.

Alten ji vzal za ruku. Jeho kůže byla jako u každého upíra studená, a tak přes rukávy blůzy příjemně chladila. Jeho stisk byl lehký, ale rozhodný.

„Nebojte se. Tohle je jenom obyčejný ďábel, takže se dovnitř nedostane. Leda by jej někdo pozval.“

„Myslela jsem si, že je to jen taková upírská báje,“ pravila Denise roztřeseně. Teprve teď jí díky Altenovu vysvětlení došlo, proč se jí Raum poprvé zjevil v podobě malé holčičky, když za ní přišel domů, a ona ho pak sama pozvala dovnitř. A dokonce ho utěšovala! „Co teď budeme dělat? Přece tady nemůžeme jen tak čekat a doufat, že odejde?“

Alten neměl příležitost odpovědět, protože se jako na zavolanou ozvalo několik silných ran. Zdálo se, že vycházejí z vnitřku domu. Zvenčí pak zaječel Raum tak silně a hlasitě, až si Denise musela zakrýt uši.

„Solné střely,“ prohlásil Alten s uspokojením v hlase. „Často jsem slyšel, že sůl ďábly pálí. Koukám, že je to pravda.“

„Vím, že mě slyšíš, Denise,“ zařval po chvíli Raum zvenčí. „Okamžitě, ale okamžitě mě pusť dovnitř, nebo zabiju úplně každého, kdo je s tebou nějak spřízněný! Vím, kde jsou tvoji rodiče. Přede mnou je neschováš!“ Denise se rozběhla ke dveřím, ale stisk Altenovy ruky se proměnil v pravou ocel. „Lže,“ pravil klidně. „Ďáblové vždycky lžou!“

Denise si rozčileně hryzala ret. Co když ale Raum nelže? Co když je to stejné jako tehdy s Randym? To, jak tam tehdy jen tak zbaběle stála, mělo smrtící následky. Co když se tu zase opakuje stejná situace? A co si asi bude myslet Spade, když ďábla, obléhajícího jeho sídlo, bombardují podomácku vyrobenými solnými střelami? Evidentně se jim Rauma zabít nepodařilo, jen ho ještě víc rozzuřily. Nakonec by to mohlo vést jedině k tomu, že zabije její rodiče.

Raum zatím venku dál křičel své hrozby. Denise byla stále zoufalejší. Dosud se mohla spolehnout na to, že se s ďáblem na něčem dohodli. Ale teď to vypadalo, že všechny sliby jsou zapomenuty.

„Musím jít za ním,“ vyhrkla Denise a pokusila se vyprostit ruku z Altenova sevření. „Musím mu říct, že mu dám, co chce, že dohoda platí!“

Alten se ani nepohnul. „Nepůjdete nikam.“

„Vy ale nevíte, jak jsme byli domluvení!“ vykřikla Denise a snažila se mu vytrhnout. „Nedovolím, aby kvůli vám zabil moje rodiče!“

Alten se s ní nedohadoval. Prostě jí jen jednou rukou zakryl ústa a druhou ji popadl, a přestože křičela a kopala, ji nesl nahoru po schodech. K Denisiným uším však stále doléhaly Raumovy výhrůžky, jak strašlivými a bolestivými způsoby sprovodí její rodiče ze světa, pokud ho okamžitě nepustí do domu. Nemohla však vůbec nic říct. Nemohla dokonce ani myslet.

„Omlouvám se, ale nemůžeme riskovat, že byste provedla něco nepředloženého,“ pravil Alten a ignoroval zuřivé dušené výkřiky, které se linuly zpod jeho ruky.

O nějakých třicet minut později Raumův křik venku náhle ustal. Denise zaslechla skřípění brzd a pak se rozlétly hlavní dveře.

Za pár okamžiků se Spade už objevil ve dveřích. Černé vlasy měl rozcuchané, jako by běžel, a oči mu svítily jasnou zelení. Kývl na Altena a ten konečně sundal ruku z Denisiných úst.

Jakmile ji pustil ze svého sevření, odstrčila ho stranou a přiběhla ke Spadeovi. Vší silou ho udeřila do tváře:

„Co jsi to jenom udělal?“

Kapitola 14

Spadea nerozzlobil úder do tváře. Když viděl, jak Alten Denise drží a nehodlá pustit, bylo mu jasné, že k něčemu takovému může dojít. Nevadilo mu dokonce ani to, že ho uhodila před Altenem. Alten se domníval, že Denise je jeho přítelkyně, a pokud se milenci spolu nějak poškorpí, není to ještě důvod k tomu, aby někdo zpochybňoval jeho svrchované postavení v rámci klanu. To, co však Spadea doopravdy rozzuřilo, byla síla, s níž byl úder veden – síla, která nemohla patřit lidské bytosti. A pálení šrámu přes jeho tvář doplňoval pach jeho vlastní krve.

Spadeovi stačil pohled, aby se potvrdilo jeho podezření: Denisiny ruce se opět proměnily. Nehty nahradily zahnuté drápy a prsty samotné se změnily v cosi jako pařáty.

Ten zatracený ďábel tvrdě zaplatí za všechno, co jí udělal.

Rychle, než si Alten rovněž povšimne té proměny, hodil Denise na postel. Sevřel jí ruce nad hlavou, kde je ukryl mezi polštáři, a položil se na ni.

„Můžeš jít,“ otočil se po Altenovi. „Jdi dohlédnout na naše hosty.“

Alten se ztratil a opatrně za sebou zavřel dveře.

Když ji Spade povalil na postel, Denise jen zalapala po dechu. Pokojem se okamžitě začal linout pach jejího vzteku a její tělo pálilo, jako by ho chtěla sežehnout. Spade si pochmurně uvědomil, že ničeho takového si předtím u ní nevšiml. Faktem ovšem bylo, že její tělesná teplota se zvýšila vždy, když byla rozzlobená, a právě teď přímo zuřila.

„Okamžitě mě pusť, Spade! Slez, a myslím to naprosto vážně!“

Pustil její ruce a skutálel se vedle ní. Přitom přiložil prst na rty v typickém gestu naznačujícím ticho. Ukázal na její ruce.

Když se na ně podívala, zbělela v obličeji jako křída.

„Nemohl jsem dovolit, aby něco takového Alten viděl,“ vysvětlil jí Spade tak tiše, že ho bylo sotva slyšet. Denise však přesto zřejmě pochopila, protože jen vyděšeně přikývla. V očích se jí blýsklo a pak odvrátila pohled od svých rukou, jako by nemohla snést ani pouhý pohled na ně.

„Denise,“ pronesl Spade a něžně vzal její zdeformované ruce do svých dlaní, nedbaje na její snahu vyprostit je z jeho stisku. „Neboj se. To není napořád. Nebude to trvat dlouho.“

Rychle zamrkala, ale pak její obličej ztvrdl. „To je jedno. Jenže vůbec není jedno, co jsi provedl Raumovi. Teď už moji rodinu nenechá nikdy na pokoji. Strašně jsi ho naštval, prostě jsi to přehnal.“

Spade vstal, došel na druhou stranu pokoje k televizi, zapnul ji a zesílil zvuk na doraz. Ďábel se ztratil, jak ho jen zahlédl, což bylo samo o sobě pozoruhodné. Solné střely musely Rauma poranit natolik, že se rozhodl před soubojem s upírským mistrem utéct. Spade toho litoval, byl by si zápas vychutnal. Teď však nechtěl riskovat, že by Raum mohl vyslechnout jeho rozhovor s Denise, kdyby se náhodou stále ještě potloukal a slídil kolem domu.

Posadil se opět na postel a naklonil se k Denise, aby ho dobře slyšela i přes vyřvávající televizi. Přitom se snažil nevšímat si těžkého pachu, který mu prozradil, že má právě měsíčky. „Teď už aspoň víme, že nám Raum nelhal, když tvrdil, že tě dokáže sledovat pomocí svých znamení,“ pravil Spade. „To dokazuje, že tě našel. I když jsi se mnou odjela pryč. Nevěděli jsme to však jistě, a proto jsem tě tady nechal. Jednak proto, abychom zjistili, zda tě ďábel skutečně najde, a jednak proto, aby Raum nemohl zjistit, co zatím dělám.“

„Doufám, že máš opravdu nějaký úžasný plán, protože po těch solných střelách budou moji rodiče určitě po smrti, pokud se Raumovi povede je vystopovat,“ odpověděla Denise tónem, v němž stále ostře zněl vztek i strach zároveň.

Spade se jí zadíval do očí a doufal, že Denise z jeho pohledu vyrozumí jeho záměry. „Víme teď, že Raum je skutečný ďábel, a nejen pouhý posedlý člověk. Skutečný ďábel nesmí vstoupit do soukromého domu, pokud není pozván, nemůže se pohybovat během dne, a solné střely mu mohou uškodit. Posedlý člověk, ovládaný ďáblem, může vstoupit všude, kam se mu zachce a kdy se mu zachce, a sůl mu neublíží.“

„A to je dobře nebo špatně?“ chtěla vědět Denise.

Ve skutečnosti to nebyly příliš dobré zprávy, protože s posedlým člověkem bývá snazší pořízení, ale Spadeovi se nechtělo jí o tom říkat.

„Než svého nepřítele zabiješ, musíš ho nejdříve poznat,“ odvětil tedy neurčitě Spade a pečlivě volil slova. „Když teď víme, kdo Raum je, dostali jsme se o krůček blíž k tomu, abychom ho mohli zlikvidovat. A co se týká tvých rodičů, tak nezapomínej, že jsou právě někde uprostřed oceánu. A Raum si určitě nepřeje ocitnout se tam, kde je tolik slané vody. Takže si nemusíš dělat starosti, i kdyby věděl, kde jsou, což neví, nebo kdyby z tebe chtěl dostat přesné místo jejich pobytu.“

Denise si zamyšleně hryzala spodní ret. Chtěla si prohrábnout vlasy, ale hned přestala, když jí pohled padl na znetvořené ruce. Beze slova si je zabalila do pokrývky. Když k němu zase zvedla oči, už v nich nebyla jiskra jako předtím.

„Nemůžou se přece plavit po oceánech donekonečna, Spade. A Raum mě pořád může všude vystopovat, kdykoli se mu zachce. Chápu sice, proč jsi potřeboval zjistit, o jaký druh ďábla se jedná. Jenže já už teď nesmím své rodiče nikdy vidět, protože kdykoliv bych se k nim přiblížila, vystavila bych je strašlivému nebezpečí. Měl ses se mnou o tom nejdřív poradit, a ne se rozhodnout sám, že přestaneme pátrat po Nathanialovi a místo toho se pokusíme dostat Rauma.“

Spade jen zvedl obočí. „Ale my přece hledáme Nathaniala pořád dál! A až se nám to podaří, budeme moci jednat s Raumem z pozice síly. Nebudeme závislí na jeho dobré vůli a slovu, že tě nezabije, i kdybys splnila svůj slib.“

Tohle prostě nehodlal riskovat. Čas, kdy byl pryč, chtěl využít k několika účelům: odhalit pravdu o jejích znameních, dozvědět se, jaký druh ďábla Raum vlastně je, a navíc si ujasnit, jaké k Denise chová city, aniž by přitom její přítomnost ovlivňovala jeho úsudek. A všechny tyto tři otázky teď byly nesporně zodpovězeny. Denise pro něj není jen momentální poblouznění. Je něčím víc. Kdykoliv je s ní, probudí se v něm pocity, jaké nezakusil už celé století a půl. Začalo to hned v prvním okamžiku, kdy na ní spočinul očima. A že je Denise lidským tvorem? No, však to tak nemusí zůstat, pokud by k tomu on měl co říct…

Takže – jakmile z ní Raum sejme svá znamení, Spade byl rozhodnut ho zabít.

Skutečnost, že nikdo, koho znal, nemá vůbec ponětí, jak zabít skutečného ďábla, nebylo ničím, o čem by hodlal Denise informovat. Pokud se mu nepodaří objevit nějaký konkrétní postup, jak ho zničit, začne prostě tím, že mu srazí hlavu, a pak bude zkrátka nějak pokračovat dál.

„Až Nathaniala najdeme, chci, abys odjel,“ ozvala se Denise tiše. „Raum ví, že jsi to byl ty, kdo na něj připravil ty solné střely. Bude se ti chtít pomstít, a jestliže mě může všude vysledovat, bude okamžitě vědět, když Nathaniala objevíme. Pak tě bude určitě chtít zabít. Už tě nebude potřebovat.“

Raum pak už ale nebude potřebovat ani ji, a Denise to věděla stejně dobře jako on. I kdyby k ní ďábel nechoval žádnou zášť – a o tom tedy Spade zvlášť po dnešku pochyboval – Raum ji bude chtít sprovodit ze světa už jen pro vlastní pobavení.

„Na to mám taky svůj plán,“ odvětil.

Přimhouřila oříškové oči: „Jaký?“

Pokud Altenovi nebo Emmě připadalo podivné, že přišla dolů s oběma rukama zabalenýma do ručníků, nedal to ani jeden z nich na sobě znát. Denise doufala, že stejně jako posledně se jí i teď ruce opět změní do normálního tvaru samy od sebe. Zatím však připadla na jediné praktické řešení – zavinout si je do Spadeových ručníků s vyšívanými monogramy.

V duchu se modlila, aby jí ruce nezůstaly takové natrvalo. A důvod, že se bála, aby nikdo nespatřil její znetvoření, nebyl jediný. Pokud by jí zůstaly napořád, přišla by o naději, že se jednoho dne stane matkou, i kdyby se jí podařilo zvítězit nad Raumem. Jak by mohla chovat v náručí dítě a nebát se přitom, že mu těmi příšernými drápy poraní kůži? A jak by se vlastně vůbec mohla odvážit riskovat a otěhotnět, když má stále v sobě ďábelskou esenci?

Pohled na dva cizí lidi, stojící v hale, ji však vytrhl z pochmurných myšlenek. Jedna z nich, plavovlasá žena, postávala u krbu, jako by obdivovala jeho velikost. I když byla sama dost vysoká, klidně by se do něj vešla. Druhým byl mladý muž s pečlivě oholenou hlavou a s tetováním, které pokrývalo jeho paže jako rukávy.

Spade k nim pokynul rukou: „Denise, tohle je Francine a Chad.“

„Těší mě,“ odvětila Denise a přišla k nim, aby jim podala ruku, jak byla zvyklá. Okamžitě zrudla a stáhla ruku zase zpět.

Oba se podívali na její ručníky, ale neřekli nic. Denise znovu v duchu proklínala Rauma, svá znamení na zápěstích i dlouho ztraceného příbuzného, kvůli kterému celý ten chaos vlastně začal.

„Také nás velice těší,“ promluvila první Francine. Chad zopakoval její slova a přitom se na Denise podíval tak, že se zase aspoň na chvíli cítila jako žena, a nikoliv jako příšerné monstrum. Když se ale Chad podíval na Spadea a uviděl, jak se na to tváří, zbledl a rozpačitě si odkašlal.

„Chcete ještě čekat, nebo se do toho pustíme hned?“

„Radši začneme,“ odpověděl Spade. „Emmo, prosím, jděte zatáhnout všechny závěsy. Altene, vy přineste kufřík pana Higginse a pak pusťte nahlas všechny televize a rádia, co jich jenom v domě je. A naplno!“ Hospodyně nepřistoupila k oknům, ale uchopila ovladač a stiskla na něm knoflík. Závěsy se začaly zatahovat. Mechanické ovládání, pomyslela si Denise a zavrtěla hlavou. Její matce by se něco takového určitě líbilo, stejně jako mnohé další nákladné vymoženosti, kterými se mohl Spade ve svém domě pochlubit.

Alten přinesl do místnosti kufřík a postavil jej Chadovi k nohám. Pak Spade Altenovi s Emmou pokynul rukou, což oba vzali jako pokyn k odchodu.

Ze všech místností se teď ozýval řev televizí a rádií. Chad zvolna odklopil víko pevného kufříku a začal z něj vyndávat různé předměty. Denise se neovládla a zvědavě mu nakukovala přes rameno. Vnitřek kufříku byl vycpaný a každý předmět v něm měl své pevné, přesně vytvarované vyhloubené místo. Chad začal pokládat předměty na lesknoucí se kovový tác. Jedna z těch věcí vypadala jako podivně tvarovaná vrtačka, další byl balíček s několika dlouhými kovovými tyčkami, pak malé tmavé lahvičky, provázek, pak jakási podnožka, břitva, stříkací láhev, chirurgické rukavice, cosi, co připomínalo hranatou elektrickou pojistku, a konečně – nejsou to snad vodovky?

„Řekla bych, že je nejvyšší čas, abys mě obeznámil s těmi tvými plány,“ otočila se Denise ke Spadeovi.

Spade se posadil na pohovku a ukázal vedle sebe. Posadila se tedy k němu, ale upjatě, a ruce zabalené do ručníků si položila do klína.

„Chad a Francine jsou démonologové,“ začal Spade tichým hlasem. Denise připadalo, že vzhledem ke všemu tomu hluku Raum nemůže nic zaslechnout, i kdyby skutečně ještě byl blízko. „Jsou to také upíři, takže zkoumají ďábly a lidi, které poznamenali, už nějakou tu chvíli. Vlastně docela dlouhou chvíli, takže jednou dokonce pomáhali jistému chlápkovi, který měl ďábelská znamení na předloktích…“

Denise se zatajil dech. Nathanial.

„… a to je taky ten důvod, proč jsem odjel a nechal tě tady. Pokud tě ďábel může vysledovat přes ty své značky, pak někde musí někdo vědět, jak je zase vyrušit. Proto jsem potřeboval nějaký čas, abych mohl najít ty nejlepší odborníky na démonologii, a potřeboval jsem je najít, aniž by mě tvůj ďábel mohl sledovat,“ pokračoval Spade s pohledem upřeným do její tváře.

Takže měla pravdu! Nathanial skutečně dokázal vyrušit svá znamení – přinejmenším natolik, že přes ně nemohl být sledován, a dokonce tak, že se ubránil a nezměnil se v děsivou příšeru. Takhle to dávalo smysl. Kdyby se byl Nathanial úplně proměnil v nějakého netvora, znamenalo by to, že by byl snáze k objevení. Lidé si obvykle všimnou, když se mezi nimi prochází netvor, a to dokonce i tak otrlí lidé, jako jsou upíři nebo ghúlové.

Denise se tak rozveselila, že rozpřáhla náruč a vrhla se Spadeovi kolem krku – i s těma svýma šílenýma rukama, zabalenýma v ručnících. Myslela si, že ji opustil jen tak, bez důvodu. Ve skutečnosti však celou tu dobu hledal lidi, kteří Nathanialovi pomohli najít správný postup proti Raumovi. Snad tedy přece existuje pro její rodiče i pro ni nějaká naděje!

„Spade,“ vydechla, neschopná trefit na správná slova, jimiž by mu vyjádřila svoji vděčnost.

Rukama jí lehce sjel po zádech, ale pak ji od sebe jemně odstrčil.

„Nic mi nedlužíš,“ pravil a přes tvář mu něco přelétlo. „Až s tím vším skoncujeme, nepotřebuji od tebe ani žádnou náhradu, ani projevy vděčnosti. Dal jsem ti slib. Za to, že ho dodržím, od tebe nic nepožaduji.“

Denise se dotčeně odtáhla a posadila se zpříma. Chtěl jí snad Spade tímto způsobem naznačit, že se mezi nimi jedná čistě jen o obchodní dohodu, takže si klidně může nechat své významné pohledy a žhavé návaly?

„Dobře,“ odpověděla a schválně si odsedla na druhý konec pohovky co nejdále od něj. Pocit ublíženosti však okamžitě překryla křehká vyrovnanost, která jí přispěchala na pomoc tak jako vždycky, důvěrně známá po celou tu dobu od Randyho pohřbu a dlouhých měsíců, kdy se potýkala s posttraumatickou stresovou poruchou. Spade se zachoval k ní i k celé její rodině neuvěřitelně laskavě, a ona se teď nemůže oddávat kdovíjak dlouhému smutnění nad tím, že ji odmítá. Možná si Spade její vděk nepřeje, ale dostane se mu ho a s ním i ochoty ke spolupráci.

„Tak co teď musím udělat?“ zeptala se a byla na sebe pyšná, že se jí podařilo udržet hlas tichý a vyrovnaný.

Spade na ni vrhl pohled, jemuž nerozuměla. „Chad ti teď udělá tetování.“

Ze všech možných odpovědí právě tuhle rozhodně neočekávala. „Můžeš mi to zopakovat?“

„Abych ti to řekla jednoduše, tak znamení jsou především trvalé symboly, které představují ďáblovu moc a sílu,“ promluvila Francine a přešla k pohovce, kde se usadila vedle Denise. „A my teď uděláme to, že je překryjeme jinými symboly moci, našimi vlastními. Ty dokážou přerušit vazbu, kterou na tebe ďábel má, nebo ji alespoň zeslabit tak, aby už nemohl zvyšovat nad tebou svou moc. Ovšem pokud s ním nepřijdeš opět do styku a on tě znovu neoznačkuje! Tak to rozhodně nedělej.“

Denise si nemohla pomoct a nahlas se rozesmála. „Určitě to nemám v úmyslu.“

Chad si stále připravoval své věci, a tak ani nevzhlédl, když promluvil. „Můžu ti také udělat něco, co tě bude chránit. To, co mám na pažích já, jsou ochranné kouzelné symboly. Udělal jsem si je, když jsem byl ještě člověk. Dokážou zabránit tomu, aby do mě mohl vstoupit nějaký obyčejný ďábel, co se jen tak potuluje kolem. Chtěla bys, abych ti je udělal taky?“

Denise z toho byla celá zmatená: „Copak je také potřebuji?“

„Řekla bych, že ne,“ vmísila se do rozhovoru Francine. „Posedlost ďáblem nebývá tak častá a většinou ji způsobí nižší ďáblové, kteří se chtějí vyšvihnout výš. Většina lidí však s ďábly do styku nikdy nepřijde. Když jsme ještě byli lidmi, tak jsme tu ochranu potřebovali. Když bojuješ proti ďáblům, tak se ti chtějí pomstít.“

Denise jen polkla. Když si vzpomněla, jak Rauma nedávno rozzuřila, nebyla to nijak uklidňující myšlenka.

„Ještě chvilku,“ připomněl se opět Chad. „Pár minutek, a pak tě hned potetujeme.“

Začal mísit prášky z jednotlivých sáčků dohromady s obsahem malých lahviček a zamyšleně se mračil nad tmavou, hustou pastou, která se objevila v nádobce.

„Ale než se do toho pustíme,“ řekl, „musíme tě otestovat. Tak si sundej ty ručníky a dej mi ruku.“

„Ne.“

Spade promluvil dřív, než se Denise vůbec zmohla na jakýkoliv projev odporu. Jeho temný pohled byl naprosto nečitelný.

„Ty ručníky si nechá. Musíš ji potetovat jenom okolo,“ pokračoval.

Chad se zatvářil, jako by se chtěl začít dohadovat, ale Francine jen pokrčila rameny. „Jestli jí ta znamení nezasahují až k dlaním, tak je to fuk,“ prohodila.

„Jenže to takhle není správný postup,“ bručel nespokojeně Chad.

Francine se usmála na Denise. „Umělci často bývají přecitlivělí a Chad byl umělec, než se stal démonologem a upírem.“

Denise jí vrátila úsměv, i když trochu váhavě. Francine kolem sebe šířila přívětivost a příjemnou atmosféru. V porovnání s tím se její zaměstnání – a fakt, že byla upírka – jevily v ještě podivnějším světle.

Nebo snad ne? Francine byla první démonoložkou, s níž se zatím Denise setkala, a po pravdě řečeno, neznala ani příliš mnoho upírů. Prvním z nich byl ten, který se ji snažil vysát, když se seznámila s Cat, a samozřejmě Cat, která byla sama napůl také upírka. Dál to byli Bones, Spade, Ian, Ianův velmistr Mencheres, Tate a pak ještě pár strážců, s nimiž se nikdy vlastně ani pořádně nepozdravila.

… a teď Emma, Alten, Francine a Chad.

Dohromady méně než tucet, uvědomila si. To není dost, aby si mohla vytvořit nějaký názor na celý jejich druh, pokud by chtěla být spravedlivá. Jenže tehdy na Silvestra viděla, jak odporný může být svět nemrtvých.

„Denise.“

Spade vyslovil její jméno tak, jako by ji oslovoval už po několikáté. „Promiň,“ rychle zareagovala, a aby se vzpamatovala, zatřásla hlavou. „Řekni mi to ještě jednou. Co chceš, abych udělala?“

„Sedni si na podlahu a dej paže na stůl. A předtím si vyhrň rukávy,“ ozval se Chad.

Denise poslechla, usedla na zem a snažila se vykasat rukávy tak, aby jí přitom z dlaní nespadly ručníky. Uchopit něco drápovitými pařáty, pevně zabalenými, bylo docela těžké, pokud nechtěla říct ještě něco horšího. Když už to chvíli trvalo, Spade přikročil a prostě jí rukávy vyhrnul sám. Chad si s Francine vyměnili pohledy, ale nahlas neřekli nic.

Když si Chad konečně prohlédl odhalená znamení, dlouze nad nimi hvízdl. „No, jdou teda pořádně do hloubky,“ pronesl konečně a prstem opatrně sjel po hvězdných tvarech, vypálených do její kůže. „Teď ti musíme oholit kůži a celou oblast sterilizovat,“ pokračoval Chad. Namydlil jí předloktí a pak jí je několika rychlými, pečlivými tahy celá oholil. Pak jí na ně stříkl něco z připravené lahvičky a už sahal po jedné z kovových tyčinek s ostrým hrotem. Jednu si vybral a namočil ji špičkou do krabičky, která připomínala dětskou sadu s vodovými barvami. Jak se ukázalo, ve skutečnosti se však jednalo o barevné pigmenty pro tetování. Pak ji Chad bodl do středu jejího poznamenaného zápěstí tak silně, aby pronikl kůží.

Trochu to štíplo, ale nic hrozného to nebylo. Vlastně to bylo skoro stejné, jako když jde na odběr krve do laboratoře. Francine a Chad se na ni upřeně dívali. Sledovali, jak se kapka její krve mísí s tmavou tuší… a pak její černá barva zesvětlala a proměnila se v nach.

„A máme problém,“ prohlásil Chad.

Kapitola 15

„Jaký problém?“ promluvili Denise se Spadem takřka najednou.

Chad si nabral kapku její krve a nesl si ji k ústům. Vtom mu Spade sevřel paži železným stiskem své ruky.

„Jestli ochutnáš její krev,“ pravil nebezpečně tichým hlasem, „tak tě zabiju.“

Na to Francine vstala a přišla blíž. „Vím, že máš dobrou pověst, ale tyhle výhrůžky nebudu tolerovat –“

„Žádné výhrůžky nebudou, pokud se už nebude nikdy pokoušet ochutnat její krev,“ přerušil ji Spade tónem, který zněl přívětivě a přitom ledově jako smrt.

„Stejně jako ten druhý upír,“ poznamenal Chad, potřásaje hlavou.

„Co jako ten druhý upír?“ chtěla vědět Denise a naklonila se kupředu.

Spade osušil její krev z Chadova prstu, pak se zamračil, postříkal mu ho tekutinou z lahvičky a teprve pak jej znovu důkladně osušil.

„Ten, co přivedl toho člověka, co měl taky taková znamení jako ty,“ odpověděl Chad poněkud rozmrzele. „Taky byl celý rozčilený, abychom neochutnali jeho lidskou krev. Úplně jsem to pustil z hlavy, vzpomněl jsem si na to až teď.“

Spade se na ni významně zadíval, ale Denise už sama věděla, že nesmí nic prozradit. Uvnitř však překypovala nadšením. Potvrdilo se tak totiž, že upír, který kdysi před lety přivedl Nathaniala k Francine s Chadem, dobře věděl, že Nathanialova krev se účinkem ďáblových znamení proměnila v drogu. Stejně jako ta její. Teď se jim určitě podaří najít Nathaniala přes ty, kdo obchodují s Rudým drakem. Zkrátka se to musí povést!

„Nepamatujete si náhodou jméno toho chlápka?“ zjišťoval Spade.

Chad i Francine však svorně zavrtěli hlavami. „Vím, že to byl tehdy takový mladý upír. Na víc si už ale nevzpomenu,“ řekl Chad.

„Určitě to byl jeho majetek,“ prohodil Spade nedbale, jako by se o nic nejednalo. „A není slušné snažit se vysát něčí majetek, dokonce ani kapku!“

Bylo vidět, že nechce, aby se dozvěděli pravdu, protože jim nevěří. Denise projel záchvěv strachu. Byla tak soustředěná na svá znamení, která ji hrozila proměnit v nestvůru, že si ani neuvědomila, jak nebezpečné mohou být jejich vedlejší účinky. Spade sice nechce mít nic společného s omamnými vlastnostmi, kterých teď nabyla její krev, ale ostatní by to mohlo zatraceně zajímat. Rudý drak je látka, kterou upíři používají jako drogu, a proto ji prodávají a kupují. A Denise tato droga koluje v žilách.

„No, jak říkám, máme tu problém,“ připomněl Chad. „Její krev je mocnější než barva tatérské tuše. A to znamená, že všechno, co jsme si tu připravili, je k ničemu. Budeme muset zvýšit podíl barvy v tuši. A hodně.“

„Dobře, tak to udělejte,“ řekla trochu netrpělivě Denise. „Udělejte prostě, co je třeba, aby moje… abyste překryli moje znamení jako u toho člověka, který je měl také.“

„Bude to ale bolet,“ promluvila Francine účastným tónem.

Pokud to dokáže Raumovi zabránit v tom, aby ji pronásledoval, a ji samotnou to zachrání před proměnou v nestvůru, může to klidně pekelně bolet. Denise do toho prostě půjde.

„To nevadí. Tak začněme, ať to už máme za sebou,“ odpověděla odhodlaně.

Francine jí přátelsky poklepala na rameno. „Chade, dej jí jeruzalémskou sůl,“ řekla svému společníkovi rázným, obchodnickým tónem.

Chad vzal do ruky jednu z malých lahviček z kufříku a podíval se významně na Spadea. „To ovšem změní cenu.“

Denise se provinile otočila po Spadeovi, ale ten se už na Chada obořil: „Přeju si, aby tohle bylo naposled, co jste se před ní zmínili o ceně.“

„Chade,“ napomenula ho Francine a pak se obrátila ke Spadeovi. „Omlouvám se. Dohodneme se pak, až to bude všechno hotové. Teď je nejdůležitější, abychom téhle hezké holčičce co nejvíc pomohli.“

„Přesně tak,“ dodal Spade, ale stále poněkud ostřejším tónem.

Denise měla chuť se na místě propadnout do země. Nechtěla však dát své rozpaky najevo. Je mi jedno, co Spade říkal, ale já už si najdu nějaký způsob, jak se mu odvděčit, slíbila si v duchu.

„Co to je, ta jeruzalémská sůl?“ otázala se, aby odvedla pozornost.

„Sůl je známý přírodní prostředek proti ďáblům a démonům. A ta jeruzalémská je ještě mnohem účinnější, protože pochází z místa, kde se zrodila všechna tři nejvýznamnější náboženství světa. V Jeruzalémě se také zvláštním způsobem nechává semlít a pak se míchá, no, míchá se s látkami, o kterých vám nemůžu říct,“ dokončila Francine s úsměvem. „Ale funguje tak, že dokáže přemoci sílu, kterou v sobě skrývají vaše znamení.“

„Tak, můžeme začít,“ připomněl se Chad o minutu později. Namočil další kovovou tyčinku do nově namíchané barevné tuše a potom ponořil hrot do Denisina zápěstí.

Celou paží jí projela palčivá bolest tak nečekaná a intenzivní, že se neovládla a začala křičet. Přitom se jim snažila ruku vytrhnout. Řekli jí sice předem, že to bude bolet, ale Denise stejně nebyla připravená na taková muka. Bolelo to stejně příšerně, jako když jí Raum vtiskl svá znamení.

„Jo, zůstává to černý,“ poznamenal spokojeně Chad, když se zadíval na kapku krve, která se perlila na Denisině předloktí. Pak přejel pohledem ke Spadeovi. „Budete ji muset přidržet, jinak bychom ji nemohli potetovat.“

Denise se snažila nevnímat kruté pálení, které jí ochromovalo ruku. Zdálo se nemožné, že tak strašlivá bolest vychází z tak malé ranky – nebyla o nic větší než bodnutí jehlou.

„Jak moc mě musíte potetovat? Bude stačit jen pár čar?“ otázala se nervózně.

Chadova odpověď však zmařila její naděje. „Musím vytvořit ornamenty na obou pažích. Pár hodin to trvat bude.“

Zachvěla se, protože Chad právě bral do ruky přístroj, který připomínal starodávnou vrtačku. Teď už věděla, že je to tetovací pistole. Čekaly ji celé hodiny, kdy ji bude svírat bolest stejně děsivá, jakou zakusila, když ji poznamenal Raum. Jenže tehdy to trvalo jen pár minut, a stejně málem přišla o rozum. Udělalo se jí na zvracení, ale přitom dobře věděla, že jiná možnost neexistuje.

Zhluboka se nadechla. „Musím si dát nejdřív panáka,“ oznámila. Nebo možná radši celou láhev. Nebo rovnou ránu do hlavy. Cokoliv, co otupí tu děsivou bolest.

„Denise,“ Spade poklekl vedle ní a naléhavě se jí zadíval do očí. „Vím, že jsem ti přísahal na svou krev, ale teď mě můžeš té přísahy zbavit. Dovol, abych ti to ulehčil. Nemusíš cítit vůbec nic.“

Na chvíli byla zmatená, ale hned se jí rozsvítilo. „Ne. Nechci, abys mi ovládal mysl.“

„A já zase nechci, abych tě tady musel celé hodiny držet, zatímco budeš trpět v bolestech,“ odvětil Spade prostě. „Kdybych ti nepřísahal, že tě nikdy nezhypnotizuji, ani bych se teď neptal a rovnou bych to udělal.“

Denise se obrátila na Francine. „Ten chlápek, co byl stejně poznamenaný jako já. Zvládl to sám? Nebo mu ten upír, co byl s ním, taky ovládl mozek?“

Francine se zatvářila opatrně. „Nešlo ho zhypnotizovat. Ten upír to zkoušel, ale nepodařilo se mu to.“

Další důsledek ďáblových znamení, uvědomila si Denise a začala ji opouštět veškerá odvaha. Netvor v Nathanialovi nabyl takové síly, že ji nedokázala zlomit ani moc upíra.

„Ten upír, co s ním přišel, byl ještě mladý, jak říkáte, ale já jsem mistr,“ vložil se do hovoru Spade. „Já to dokážu.“

V hlase mu zněla naprostá sebedůvěra. Denise zaváhala. Nebála se pouze bolesti, ačkoliv palčivé bodání v její paži bylo stále dost silné, aby její strach byl oprávněný. I když si rozumově uvědomovala, že jde o holou nutnost, přesto měla obavy, že když ji budou takhle držet a v podstatě celé hodiny mučit, popadne ji v přítomnosti upírů další záchvat posttraumatické stresové poruchy stejně jistě, jako že dýchá. Dokonce už teď cítila, jak se v ní pomalu vzmáhá starý známý pocit paniky. Vypadalo to, že nad sebou ztratí vládu buď jedním, nebo druhým způsobem – buď při vzpomínkách na tu děsivou noc, nebo silou Spadeova pohledu.

„Věř mi, Denise,“ promluvil k ní tiše.

Zhluboka se nadechla. Z hloubi duše se jí hnusila představa, že se dobrovolně vzdá kontroly nad vlastní myslí. Už jen posttraumatická stresová porucha ji stála příliš mnoho nervů. Ale… vlastně mu věřila. Ať se to zdálo sebepodivnější, věřila Spadeovi víc než komukoliv jinému, kdo v současné době patřil do jejího života. Navíc mu chtěla ukázat, jak mu je vděčná. A tak připustit, aby ji na pár hodin ovládl, místo aby se potácela mezi panickými záchvaty, bylo vlastně tím nejmenším, co v danou chvíli mohla udělat.

„Tak teda dobře.“

Spade se usmál a pohled na něj ji alespoň na chvíli odvedl od všech ostatních myšlenek. Líbil se jí, i když se tvářil jako obvykle rezervovaně, ale když se usmíval, podlamovala se jí kolena. Škoda, že se neusmívá častěji.

Oči se mu změnily a v příštím okamžiku zářily jasnou zelení. Denise v prvním popudu chtěla odvrátit pohled, protože tušila, že tentokrát to bude úplně jiné než kdykoli jindy, když se na ni takhle zadíval. Nakonec to ale neudělala. Zpříma mu hleděla do očí a sledovala, jak se jejich barva stává stále jasnější.

„Cítím, že kladeš odpor, že se mi bráníš,“ Spadeův hlas byl hluboký a tichý, až ji celou rozechvíval. „Dovol mi to, Denise. Pusť mě dál. Všechno je v pořádku. Jsi v bezpečí…“

Náhle ucítila, jak jí těžknou víčka. Spade mluvil pořád dál, ale slova jí připadala nezřetelná, jako by splývala dohromady. Denisin pohled se zúžil, až jí připadalo, že vidí jen jeho nádherné smaragdově zelené oči. Jejich mocná zář ji už ale neděsila. Byly tak krásné…

Zamrkala. Spadeův obličej byl stále blízko, stále s tím naléhavým výrazem. Zachvátila ji rezignace.

„Nefunguje to,“ vydechla nešťastně a snažila se připravit na to, co teď nutně muselo přijít.

Přes Spadeovu tvář přeběhl letmý úsměv. „Už to máš za sebou.“

Denise se s překvapením zadívala na své ruce. Složitý vzorec překryl ďáblova znamení od zápěstí až po lokty jako černá krajka vetkaná do její kůže. Necítila žádnou bolest, dokonce ani pálení. Francine a Chad už byli pryč. Seděla na zemi před krbem, ruce položené na stole a na nich měla natřeného něco jako vazelínu.

„Páni, ty jsi ale dobrej,“ vydechla Denise.

Ve Spadeově smíchu se ozval potměšilý tón. „Ani nevíš jak!“

Vtom si všimla, že ručníky zmizely a její ruce byly opět normální. Do očí jí vhrkly slzy. Je konečně vyléčená?

„Myslíš, že je to pryč? Všechno?“ Z celého srdce chtěla věřit, že ďáblova esence už opustila její tělo.

Spade si povzdechl. „Než jsem tě probral z hypnózy, ochutnal jsem kapku tvojí krve. Pořád je toxická.“

Projel jí záchvěv zklamání, ale hned ho zase potlačila. „No, snad se to tedy teď aspoň nebude dál zhoršovat. A až najdu Nathaniala, zmizí to úplně.“

A ty zmizíš taky, dodala v duchu ke Spadeovi. Pak, až bude celá ta hrůza za nimi, budou se oba moci vrátit k životům, jaké vedli předtím. Z nějakého neznámého důvodu jí ale ta představa už nepřipadala tak lákavá jako dřív.

Kapitola 16

Spade otevřel dveře apartmánu Cherry a těšil se na Denisinu reakci. Když vešla dovnitř, oči se jí rozšířily při pohledu na okna od podlahy až po strop, obývací pokoj s kruhovými pohovkami z červeného plyše, jídelnu s extravagantním oranžovým barem a dvě velké ložnice. Celé apartmá se i přes svou rozlehlost dalo přehlédnout jediným pohledem. Všechny čtyři místnosti, z nichž se skládalo, od sebe totiž neoddělovaly dveře, ale závěsy, které teď byly všude roztažené.

Sluha jim přinesl zavazadla a odešel, teprve když ho Spade ujistil, že jim je nemusí vybalit.

„To je prostě nádhera,“ řekla Denise nadšeně po pár minutách, když si celé apartmá prohlédla. Pak se jí znovu objevil v očích známý provinilý výraz. „Muselo to stát strašnou spoustu peněz.“

„Kdyby to neznamenalo, že bych zradil tvoji důvěru, měl jsem využít situace, že tě mám v moci svého pohledu, a měl jsem tě zhypnotizovat, aby ses už nikdy nevzrušovala ohledně mých financí,“ odvětil Spade pobaveně. „Musím se tvářit, že jsem tady kvůli tomu, abych si užil nedovolených neřestí za každou cenu, pamatuješ? Takže se ode mne nedá čekat, že bych skrblil na svém ubytování.“

„Když tě někdo tady uvidí, rozhodně tě nebude moci nařknout ze skrblení,“ zamumlala Denise. Vešla do pokoje pro hosty s obrovskou vířivkou a stejně rozlehlou kruhovou postelí s nebesy.

Po pravdě řečeno Spade neměl vůbec v úmyslu zvát do jejich apartmá nikoho dalšího, ale to teď nechtěl Denise povídat. Byla by celá pryč, kdyby věděla, že vybral tohle apartmá proto, aby jí při její první návštěvě Las Vegas dopřál veškerý možný přepych. I když to bylo ze zištných důvodů.

A Denise by určitě vyšilovala, kdyby se dozvěděla o té jediné věci, kterou byl v pokušení vpravit jí při hypnóze do hlavy. Přál si, aby už netoužila vrátit se ke svému lidskému životu, až naleznou Nathaniala. Nakonec to ovšem neudělal. To, co od ní chtěl, se nedalo dosáhnout podvodem. Jinak by nikdy nemohl vědět, že je to doopravdy.

„Co ti mám objednat od pokojové služby?“ zeptal se a ani se přitom nemusel tázat, zda má hlad. Samozřejmě, že měla.

„Hamburger, hranolky navíc, kuřecí polévku s krekry a čokoládový dort,“ zavolala Denise okamžitě, zatímco nakukovala do hlavní ložnice.

A já si zase dám pěkný dlouhý doušek od toho, kdo nám to sem všechno přinese, plánoval si v duchu Spade. Už to byly dva dny, co odjeli z jeho anglického domu. Měli za sebou let přes oceán a pak spoustu dalších krátkých přeletů sem a tam přes celou Ameriku, aby setřásli každého ďábla, který by se je pokusil pronásledovat. Celou tu dobu tak byli pořád buď v letadle, v taxíku nebo na letišti, a tak se celou dobu pořádně nenakrmil. Nechtěl Denise opustit nadlouho, aby si nějaké jídlo opatřil – letiště jsou dnes obzvlášť sledovaná.

Denise vykoukla z ložnice a zatvářila se stydlivě.

„Víš, já bych si teď dala ráda sprchu, ale… hmmm, no, ona tady totiž není zvláštní koupelna. Sprchový kout je otevřený a navíc je celý ze skla… tak tam prosím nechoď, dokud nebudu hotová, jo?“

Spade skryl úsměv. Když objednával ubytování, dobře věděl o otevřeném sprchovém koutě z čirého skla postaveném uprostřed ložnice. A po pravdě řečeno, vybral si je právě kvůli tomu. V některých záležitostech mu trocha podvádění zas tak moc nevadila…

„Ale jistě! Možná až se pak najíš, budeš si chtít taky na chvilku hodit šlofíka. Času je dost, do Belaggia nevyrazíme dřív než tak kolem půlnoci.“

Denise si povzdychla, ale souhlasně kývla. Pak vzala za závěsy od ložnice a úplně je zatáhla. Spade se sám cítil unavený a vyčerpaný z časového posunu, což znamenalo, že Denise, která neměla výhody upírského mistra, musela být naprosto vyčerpaná.

Denise však nicméně už nebyla čistě lidskou bytostí. Spade netušil, kolik z toho si sama uvědomovala, ale zároveň o tom nechtěla mluvit, a čeho si vědoma nebyla. Spade si uvědomoval, že Denisinu nezměrnou chuť k jídlu, k níž se přidávala také neschopnost přibrat na váze, způsobují její znamení. Také teplotu měla stále o pár stupňů vyšší, než je obvyklé u lidských bytostí, a když se rozzlobila, stoupla jí ještě výš. A pak tu byla ta rychlost, s níž tehdy prchala z klubu do noci. Stopy po kousnutí na krku se jí úplně zahojily už do druhého dne. A tetování? Za normálních okolností by po tak intenzivním působení musela mít kůži několik dní jako v ohni. Jenže lehké zarudnutí, které se projevilo, zmizelo už za hodinku nebo za dvě a její kůže byla zase hebká jako hedvábí a zahojila se ještě dřív než ranky na krku.

Spade si také všiml, že změny na jejích rukou se projeví pokaždé, když se hodně rozzlobí. A když se pak zase uklidní, ruce se jí opět vrátí do normálu. Od doby, co opustili Anglii, se jí však už nic takového nepřihodilo. Mohlo to být samozřejmě díky tetování, které překrylo Raumovy značky a nedovolilo jeho esenci, aby v ní dál rostla… ale také to mohlo být tím, že se od té doby vlastně pořádně nerozzlobila.

Spade doufal, že se nerozzlobí ani v nejbližší době. Chtěl jí předvést, že život s upíry může vypadat naprosto jinak, než jak zakusila tehdy během oné příšerné silvestrovské noci. Doufal, že Denise pak přemůže svůj strach ze světa nemrtvých – a sama do něj vstoupí.

Spade ztratil ženu, kterou miloval, ale Denise už ztratit nechtěl. Jakmile se mu povede najít toho jejího zatraceného příbuzného a přiměje Rauma, aby z Denisiny kůže odstranil své značky, učiní z ní upírku. Pak mu ji smrt nebude moci vzít, tak jako mu kdysi sebrala Giseldu.

A jedinou cestou, jak zlomit Denisin odpor vůči světu nemrtvých, bylo ukázat jí jeho slasti. Denise ho přece už chtěla, jen se stále zmítala v pochybnostech. Spade měl v plánu jí dokázat, že už svou vzájemnou přitažlivost nemohou dále přehlížet. Bylo by sice od něho gentlemanské, kdyby jí dal víc času, aby si mohla ujasnit své pocity vůči němu, ale Spade tolik času neměl. Už jsou blízko k tomu, aby dopadli Nathaniala, a jakmile ho budou mít, Spadeův čas vyprší.

Pokud je tedy nejrychlejší cestou, jak přemoci její odpor vůči světu nemrtvých, využít toho, jak ji to k němu přitahuje, pak si Spade tuto její slabost s rozkoší vychutná. Už brzy jí skončí měsíčky – za normálních okolností by mu vůbec nevadily, ale teď je její krev příliš nebezpečná – a on ji pak bude moci konečně svést.

Už brzy, miláčku, slíbil jí v duchu a při šumění sprchy, které k němu doléhalo, si představil, jak jí voda stéká po nahé kůži. Velmi brzy.

Denise cítila, že toho na ni začíná být trochu moc. Nejprve ji omámilo to neuvěřitelné hotelové apartmá. A pak jízda po Stripu, pohled na to, jak se jeho zářivá světla zvětšují a blíží, až se jí zdálo, že vjíždějí do tlamy blyštícího se netvora. Spade řekl řidiči limuzíny, kterou najal, aby je vysadil několik bloků před Bellagiem, a zbytek cesty došli pěšky. Denise nevěděla, zda to měl být jakýsi druh bezpečnostního opatření, aby řidič nevěděl, kam míří, anebo zda si jen přál, aby se mohli pokochat výhledem.

Byla to neskutečná nádhera. Všechny ty blikající a svítící neony, všude plno lidí, hluk a nehmotné vibrace, které návštěvníkům vysílaly signál, že na Stripu neplatí žádné zákazy a omezení. Místo, kde si dospělí mohou hrát, tak se občas mluví o Las Vegas a třpytivá lákadla všech možných zábav a potěšení se zdála tomuto tvrzení dávat naprosto za pravdu.

„Tak co tomu říkáš?“ otázal se Spade, když vstoupili do Belaggia.

Denise jen zavrtěla hlavou. „Radši se mě zeptej až později, až z toho všeho nebudu tak rozrušená.“

Vrhl na ni jeden ze svých tajnůstkářských úsměvů, které se jí začínaly líbit víc, než by bylo záhodno. Kdyby nešlo o tak vážnou věc, kterou měli dnes večer před sebou, připadala by si, jako by byla na schůzce. Na velmi, velmi extravagantní schůzce. Kromě toho, jak úchvatné ubytování pro ni vybral, Spade také trval na tom, aby si koupila nové oblečení, střevíčky, kabelku i šperky – a ani u jednoho nákupu jí nedovolil, aby se aspoň podívala, kolik co stálo. Je to přece jenom kostým pro dnešní večer, podotkl s dalším z těch svých úsměvů. Takový, který zaručuje, že její nový vzhled půjde lépe dohromady se Spadeovou košilí od Armaniho a na zakázku šitými kalhotami. K čertu, vždyť jenom jeho hodinky určitě přišly na víc než všechno, co měla na sobě.

Spade však nosil své oblečení i doplňky s nedbalou elegancí a nevšímavostí, jakou se obvykle vyznačují ti, kdo mají podobně tučná bankovní konta. Denise před Randym chodila s několika bohatými muži, ale připadali jí většinou tak zaujatí a okouzlení sami sebou, že je na ní nezajímalo nic víc než jen sex nebo to, co měla na sobě. Spade však byl i za tak neobvyklých okolností stále pozorný a okouzlující. Když k tomu Denise připočetla ještě nezvyklou kombinaci jeho galantnosti, povznesenosti a oddanosti, její city se strmě rozběhly daleko za projevy pouhé fyzické přitažlivosti.

Kdyby tak jenom nebyl upír, pomyslela si. Hned se však v duchu za ten nápad plácla přes pusu. Kdyby Spade nebyl upír, pak by tu s ním nemohla být, protože potřebovala najít Nathaniala a s tím jí nikdo jiný než upír pomoci nemůže. Měla by se přestat oddávat iluzím a raději se soustředit na skutečnost.

Spade ji vedl přes vstupní halu kasina, zaplněnou výherními automaty, stolky pro hru v kostky a na blackjack, až dozadu ke dveřím, opatřeným nápisem Club Privé. Denise překvapilo, jak byla atmosféra v soukromém klubu rozdílná. Stačilo pár metrů, a veselá rozhazovačnost se proměnila ve stylovou rozmařilost.

Zdvořile se pozdravili s hosteskou a pak už vstoupili dovnitř. Místnost v barvě moruší zdobená zlatem obsahovala několik samostatných boxů, kolem nichž se pohyboval personál, připravený kdykoliv posloužit hostům. U hracích stolů už probíhaly nejméně dvě hry.

Spade nedbale pokynul směrem k barmanovi. „Dejte mi skotskou. A ať to netrvá dlouho!“

Denise se podívala na okénko, diskrétně ukryté v rohu místnosti. „Ty prostě nechceš, abych se dozvěděla, za kolik peněz jsi koupil žetony, aby mě netrefil šlak, že jo?“

Zasmál se. „Chytrá holka. Ale všechny nejsou jenom pro tebe. Cítím v kostech, že bych mohl mít dneska štěstí!“

Denise z jeho poslední věty cítila ještě další význam, který dál podtrhl slibným povytažením koutku úst, ale nedovolila svým myšlenkám vydat se cestou, z níž není návratu.

„Přinesu ti to pití,“ nabídla se Denise. A jeden drink pro sebe. A pořádný!

Když se Spade za pár minut vrátil s podnosem plným různobarevných žetonů, Denise už měla svou skotskou skoro v sobě. Rozhodla se, že další si už nedá. Bylo zvykem, že partnerky hráčů stály za nimi, a tak by se měla udržet na nohou celý večer, co bude hrát. Nebylo by vhodné, kdyby za ním kvůli alkoholu nějak povlávala.

Spade ji vzal pod paží a svou skleničku přitom podal servírce, která se jakoby kouzlem okamžitě vynořila vedle něj.

„Mohla byste mi to odnést ke stolu? A hned přineste další!“

Spade předstíral, že si bedlivě prohlíží karty, které měl před sebou. Přitom si je zapamatoval na první pohled. Ve skutečnosti se plně soustředil na Madoxe, ropného magnáta, který seděl naproti němu. Jako hráč uměl skvěle skrývat své pocity, ale byl to jenom člověk. Třebaže měl obdivuhodně klidný pulz a zatím se ani nepotil, prozradil ho jeho pach. Když vyložil karty z ruky, Spade ucítil směsici pižma a nahnilého pomeranče. Jako vždycky, když Madox blufoval.

Spustil líně víčka dolů, jako by se nudil, až z toho usínal. Mezitím čekal, zda Spade také vyloží nebo ne.

Spade si přehnaně povzdychl, jako by se nedokázal rozhodnout. „Co teď, co teď?“ zamumlal si dokonce tak, aby ho bylo slyšet.

Cítil přitom, jak v Denise, stojící za jeho zády, roste napětí, až jí rozčilením z aury málem sršely jiskry. Vůně jasmínu a medu opět zhořkla, tak jako už několikrát za posledních pár hodin, když přihlížela, jak Spade prohrává jednu hru za druhou. Netušila, že Spade prohrává záměrně, aby navnadil ostatní hráče. Schválně jí nic předem neřekl. Potřeboval totiž, aby její reakce působily opravdově a nevzbudily tak podezření u přihlížejících hráčů.

Sloužilo jí však ke cti, že se uměla ovládnout a zůstala zticha, i když se jí určitě chtělo vykřiknout pokaždé, když zase prohrál. Chudák holka. S těmi jejími starostmi o každý dolar, který utratí, musí být už celá nemocná z toho, kolik peněz dosud odevzdal svým protihráčům.

Madoxův pach, připomínající přezrálé citrusy, ještě zesílil, ale přesto ani nemrkl okem. Čekal, zda Spade vyloží nebo bude hrát dál.

„Do prdele, ať aspoň odejdu s fanfárami,“ oznámil Spade a hodil své zbývající žetony doprostřed stolu. „Hraju dál.“

Denise se hlasitě nadechla. Madox se usmál a vyložil karty na stůl.

„Dva páry, srdce. A co vy, pane Mortimere?“

Spade s ďábelským úsměvem položil své karty na stůl. „Čistá postupka. Špády.“

Z Madoxe zavanul ostrý pach zklamání. Spade si k sobě přisunul vysoký štos žetonů a ostatní přihlížející kolem stolu začali tleskat. Koutkem oka přitom zahlédl, že se Denise konečně trošku uvolnila. Přestala také tak silně svírat opěradlo jeho židle.

Spade se otočil, vzal Denise za ruku a políbil ji. „Tak vidíš, miláčku. Říkal jsem přece, že dnes budu mít štěstí.“

Lehce si odfrkla a rychle mu stiskla ruku. Vtom Spade vycítil, že se energie v místnosti proměnila, a prostor se naplnil nezaměnitelnými vibracemi, jež kolem sebe šíří nemrtví. Spade okamžitě pustil Denisinu ruku a s hranou nedbalostí se otočil po jejich zdroji.

Jeho pohled se setkal s upírem, který buď stejně jako on tajil svou sílu, nebo patřil mezi níže postavené mistry. Soudě podle vzhledu, mohlo mu být asi tak kolem třicítky, když prošel změnou. Měl temně hnědé vlasy, uhlazené dozadu v účesu, který patřil do sedmdesátých let a tam také měl zůstat, a jeho oblečení se dalo označit jako nákladný omyl.

Podle toho, jak srdečně ho servírka pozdravila, bylo zřejmé, že je tu stálým hostem. Spade pokynul hlavou na pozdrav a pak znovu obrátil svou pozornost k žetonům, spočívajícím v zásobníku na stole před ním. Však on přijde. Ten upír bude určitě zvědavý na návštěvníka, kterému se právě podařilo oškubat jednoho z pravidelných hostů.

„… brej večír,“ řekl upír a usadil se na židli, kterou právě uprázdnil Madox. „Koukám, že vám tu teďka chybí jeden hráč, co?“

Spade si v duchu dával dohromady, co si o něm má myslet. Mírný jižanský přízvuk. Nejspíš o něco mladší než já, počítáno v letech od smrti, ale ne o moc. „To ano. Doufám, že se k nám přidáte. Je už sice docela pozdě, ale mám takový pocit, že jsem zrovna chytil druhý dech.“

Pach Denise, stojící za jeho zády, se rovněž změnil. Musela také poznat, že příchozí není lidskou bytostí. Spade nespouštěl pohled z mužových ledově modrých očí. Čekal. Pokud si druhý upír nepřál, aby se mu vmísil do jeho teritoria, teď byl ten správný čas, kdy by to měl dát najevo.

Upír se však jen usmál. „Podle toho, jak se cejtim, tak bych přísahal, že večer teprve začíná! Rozdej mi, Jackie, a Same, ty mi přines žetony. Za tolik jako dycky.“

Dealer okamžitě začal míchat karty a krupiér odběhl pro zásobník s žetony. Dvě stě tisíc, spočítal Spade jediným mrknutím oka. Docela úctyhodná částka na to, že ji sází „dycky“.

„Já jsem Henry,“ představil se Spade jménem, pod nímž se zapsal v hotelu.

„BJ,“ odvětil upír a sáhl po kartách, které mu dealer zkušeně hodil přes stůl.

Spade si také vzal svůj balíček. Nedal nijak najevo, čeho si všiml, když BJovy bledé prsty uchopily list. Na levé ruce mu chyběl malíček a na pravé měl tlustý zlatý prsten s diamanty, sesazenými do tvaru čísla 21.

To musí být Black Jack.

Iane, kamaráde, máš to u mě.

Spade se zaklonil a vzal Denise kolem pasu. „Nebude ti vadit, když se ještě trochu zdržím, že ne, miláčku?“

Cítil, jak má tělo napjatější než jindy, a po dvou hodinách stání na vysokých podpatcích ji musely už pořádně bolet nohy, ale Denise přesto se svou odpovědí nijak nezaváhala.

„Ale vůbec ne! Ráda se dívám, když hraješ.“

Spade se málem rozesmál nahlas. Vzhledem k jejím sklonům ke skrblictví Denise nic nemohlo otravovat víc, ale přesto její slova zazněla pevně a přesvědčivě. Dokonce se k němu naklonila a přejela mu rty po krku.

„Třeba ještě něco vymyslíme, co bychom mohli dělat, až půjdeme odsud. Taky nejsem vůbec unavená!“

Její hlas zněl chraptivě a přitom nesmírně svůdně, jako hebké předení, které mu pronikalo až do morku kostí. Slyšel je od ní pouze jedenkrát. Tehdy, když v Central Parku sténala jeho jméno a on se napil její krve. V kombinaci s dotekem jejích hedvábných, žhavých rtů na jeho kůži to úplně stačilo, aby měl chuť okamžitě položit karty. A to přesně ve chvíli, kdy se od něj čekalo, že dá pokyn k další hře. Spade zatoužil znovu slyšet tuto podobu jejího hlasu. Až spolu budou v posteli.

Pohled Black Jacka zabloudil k Denise a zablýsklo se mu v něm zájmem. Když to Spade zpozoroval, v poslední chvíli se ovládl, aby na něj v podvědomé majetnické reakci nevycenil své špičáky. Místo toho hodil do středu stolu pár žetonů. Znovu Denise objal paží kolem pasu a vyzývavě se přitom zadíval upírovi do očí. Ta je moje.

Black Jackovy rty se zvlnily chápavým úsměvem a mírně přikývl na znamení souhlasu. Jedním z nejsilnějších upířích pudů je teritoriální instinkt. Žádný z upírů by nesnesl, aby někdo jiný házel očima po jeho majetku – jedině, pokud by svůj majetek sám nabídl. Což, jak Spade právě jasně naznačil, nebyl Denisin případ.

„Rozdáváme, první sází BJ,“ pronesl dealer.

Spade se přiměl uvolnit. Musel myslet na to, že jeho cílem je, aby Black Jack byl v pohodě, a ne mu vyhrožovat jen kvůli pouhému pohledu. Už skoro zapomněl, jak to na něj působí, když se do někoho zamiluje – že nad sebou ztrácí kontrolu a zmítá se v protichůdných pocitech. Tentokrát to však bylo ještě mnohem silnější, nejspíš kvůli vysoké dávce Rudého draka, jak usoudil.

„Tak jedeme, a ať mi štěstí přeje,“ řekl Spade dealerovi, který zrovna začal rozdávat.

Stejnou výzvu mohl vyslat k osudu ohledně Denise.

Kapitola 17

Když se Spade konečně zvedl na znamení, že pro dnešek končí, Denise se tak ulevilo, že se celá rozzářila. Kdyby ho měla sledovat ještě chvíli, jak prohrává další obrovské sumy peněz, určitě by začala zvracet. BJ, upír, o němž zoufale doufala, že je Black Jack, Spadea obehrál třikrát za sebou a při poslední hře ho dokonce připravil o všechny zbývající žetony. I když chápala, že se Spade musí předvést jako frajer s bezednými bankovními konty, měla zároveň chuť s ním pořádně zatřást. Copak si při sázkách nemůže dávat trochu lepší pozor? Koho by napadlo vyložit karty, když má v ruce jenom full hand, sestávající z pouhých trojek a dvojek?

„A kampa máte namíříno teďkonc?“ otázal se BJ, zatímco líně shraboval svoji výhru.

Spade se obrátil k ní a rukama jí přejel po zádech. „Tak co? Ještě pořád nejsi unavená?“

Byly čtyři ráno a Denise připadalo, že každou chvíli únavou upadne, ale zavrtěla hlavou. „Noc nekončí, dokud nevyjde slunce!“

„Sám bych to neřekl lépe,“ přikývl spokojeně Spade. Přitáhl si ji blíž a lehce ji hryzl do ucha, až se jí na pažích udělala husí kůže. „Až na to, že bych těch pár dalších hodin strávil s tebou v posteli.“

Jak mluvil, jeho rty se něžně dotýkaly jejího ucha. Stále jí přitom rukama přejížděl po zádech a jejich těla byla u sebe tak blízko, jako by tančili. Denise si říkala, že erotické napětí mezi nimi je nepřehlédnutelné. Alespoň na BJ její reakce působila naprosto věrohodně, to bylo zřejmé.

„A nechtěli byste, hmmm, nechtěli byste se nejdřív kapánek povyrazit?“ prohodil upír. Nebylo by dobré dostat z BJ nějaké informace, pokud by to skutečně byl Black Jack, pomyslela si Denise.

Spadeův smích zazněl jako svůdné pohlazení: „No jistě! Říká se tomu předehra…“

Spade si musel myslet, že je Denise ta nejlepší herečka na světě. Jinak by musel poznat, že její zrychlený tep a horké sevření dole v podbřišku nemá nic společného s tím, že je BJ pozoruje.

„Rád jsem tě poznal, BJ,“ obrátil se k němu Spade a přitáhl si Denise blíž k sobě. „Doufám, že se tady zase zítra sejdeme. Přijdu a zkusím vyhrát to, o co jsem přišel.“

„Jasně, zejtra se tu uvidíme,“ rozloučil se BJ.

Denise k němu stála zády, takže nemohl vidět, jak se tváří, ale právě se hrozivě mračila na Spadea. Proč vlastně odcházejí? Copak to není on?

„Tak pojď, drahoušku,“ řekl Spade a zlehka ji políbil na rty. Pak ji vedl přes klub k východu. I v tuto hodinu bylo v kasinu stále pěkně rušno.

Denise počkala, až je limuzína vyloží před jejich hotelem Red Rock a nastoupili do soukromého výtahu, mířícího nahoru k jejich apartmá. Pak mu teprve položila otázku, která ji zaměstnávala už skoro celou půlhodinu.

„To nebyl ten správný člověk?“

Spade na ni vrhl vědoucí pohled, ale mlčel, dokud výtah nezastavil v jejich patře. „Ale jistě, byl to on, bezpochyby.“

„Ano?“ protáhla. „Tak proč jsme odešli?“

Otevřel dveře, vešli dovnitř a pak rychlým pohledem prohlédl celé apartmá. Pak teprve odpověděl:

„Protože náš přítel je teď hodně zvědavý. Cítí se v klidu a těší se na vyhlídku, že mě zase připraví o další peníze, až se zase příště potkáme.“

„Neměl jsi dát všechny karty z ruky při tom posledním kole,“ zamumlala Denise.

Spade se vesele rozesmál. „Můj ubohý drahoušku! Ty z toho budeš mít noční můry ještě kolik dní, viď?“

Denise se na něj unaveně podívala. Místo odpovědi jen pečlivě poskládala svůj nový šál a položila jej na rudou pohovku. Spade klidně přecházel po místnosti a do jeho chování se nepromítla žádná z obav, které tak trápily Denise.

„Kasina mají ráda bohaté lidi, co hodně prohrávají. Nemohl jsem přece odejít po prvním kole, kdy mi přálo štěstí víc, než se dalo čekat. Takhle Black Jack uvěřil, že jsem opravdu špatný hráč – a to je přesně to, co jsem chtěl, aby si myslel.“

Denise musela obdivovat chladnou logiku jeho strategie, ačkoliv ji stále znepokojovala cena, kterou za to zaplatil. Mohla jen doufat, že se Spadeovi druhý den povede dostat zpátky aspoň něco z toho, o co dnes přišel. Jinak mu bude muset dát celé své důchodové připojištění.

„Jenom si umyju obličej a pak padnu do postele,“ oznámila vyčerpaně. „Kterou postel si chceš vzít?“

„Půjdu spát do pokoje pro hosty. Musím si nejdřív ještě projít nějaké věci v mobilu, takže kdybys pak slyšela sprchu, tak jsem to jenom já.“

Denise si myslela, že až padne do postele, nemůže ji probudit nic jiného než řinčící činely, jenže asi po půldruhé hodině ji vytrhl ze spánku pocit, že v ložnici není sama.

Zůstala naprosto zticha a naslouchala nehlučnému zvuku, jak Spade pomalu stahoval zip na svých kalhotách. Nato zaslechla měkké zašustění látky, otírající se o kůži, jak si svlékal košili. Pak ho bylo slyšet přecházet po pokoji sem a tam a sbírat přitom svoje poházené oblečení. Předchozí nezměrná únava byla pryč a Denise se náhle cítila naprosto probuzená. Představa Spadea, tak blízko ní a úplně nahého, ji doslova pálila pod víčky, jak moc se jí chtělo je otevřít.

Ozvalo se šumění sprchy a padající voda přehlušila tiché zvuky, jak se Spade pohyboval. Kde teď asi je? Choval se tak tiše, že by býval mohl stát přímo před ní, aniž by o tom věděla. Co když teď otevře oči a Spade bude stát hned u ní, tak blízko, že by se ho mohla dotknout?

Denise si nemohla pomoci a pomalu rozevřela víčka. Nikdo před ní nestál. Tiché klapnutí, které se ozvalo z opačné strany místnosti, byly, jak usoudila, dveře od sprchy, které právě otevřel. Její dojem podpořil tentýž zvuk, když za sebou zase zavřel. Pleskání dopadající vody se pak změnilo, jak Spade vstoupil pod sprchu.

Pára z vody určitě zamlží matné sklo, přemýšlela Denise. Neuvidíš vůbec nic. Určitě je už teď úplně zamlžené…

Co nejtišeji se překulila, ale hlavu měla stále zabořenou v polštářích.

Záře ze sprchy osvětlovala Spadeovo nahé, nádherné tělo. Sklo se nezamlžilo, naopak to dokonce vypadalo, jako by tam vůbec nebylo, takže jejímu výhledu na něj pod kaskádami dopadající vody nebránilo zhola nic. Než se stačila ovládnout, přistihla se, jak si při tom pohledu nevědomky olizuje rty.

Denise honem zavřela oči. Můžeš si pogratulovat, tak odteď jsi normální šmírák! Měla by se stydět, že Spadea takhle sleduje. A kdyby v sobě měla aspoň trochu sebeúcty, tak se prostě otočí a bude radši koukat do zdi. A to hned!

Jenže místo toho znovu otevřela oči. Spade k ní stál zády a mýdlové bubliny mu stékaly po širokých ramenou jako mořská pěna. Tmavé vlasy se proti bledosti jeho pokožky zdály být ještě temnější. Splývaly mu dolů v dlouhých pramenech, uhlazovaných proudy vody. Mýdlová pěna tekla po zádech, zastavila se u pasu a pak pokračovala stále níž až k pevným polokoulím jeho zadku.

Denise rychle zavřela oči. Zhluboka se nadechla a slíbila si, že už je znovu rozhodně neotevře. Tohle přece není správné. Znamená to nakukovat do Spadeova soukromí, porušení jeho důvěry a…

Opět oči otevřela a jenom ztěžka polkla. Spade si právě rukama přejížděl přes hruď, aby se pořádně namydlil i tam. Hlavu měl zvrácenou dozadu, oči zavřené, voda mu splývala po tváři a brala s sebou pěnu, ačkoliv se znovu důkladně namydlil.

V životě už viděla pár přitažlivých mužů úplně nahých, ale žádný z nich se nemohl vyrovnat Spadeovi. Každý kousek jeho těla se skládal z dokonale utvářených svalů, jako kdyby ho vytesal mimořádně nadaný sochař a pak jej nějakým kouzlem přivedl k životu. Jeho výška pouze dál zdůrazňovala úžasnou postavu s dlouhýma, silnýma nohama, vlnícími se pletenci svalů a šlach na zádech a na prsou a s napjatými pevnými pažemi, jak si právě šamponoval vlasy.

Přestaň se dívat. Okamžitě. Teď.

Denise však dál zírala, jak si Spade myje vlasy. Když se pak otočil, aby z nich spláchl pěnu, poskytl jí nový pohled na svůj nádherný zadek, z něhož se jí až zastavoval dech. Srdce se jí zprudka rozbušilo, a jakoby v ozvěně jí začalo ve stejném rytmu horce tepat o kus níže. Věděla, že by měla zavřít oči, ale prostě to nedokázala. Spade se znovu otočil. Teď stál obličejem otočený přímo k ní. Denise provinile zamrkala, ale Spade ji stejně neviděl, protože měl zavřené oči, jak mu dál po tváři stékala pěna. Dovolila svému pohledu klouzat dolů přes hrudník a břicho až dolů, kde se mu ve slabinách rýsovala linka temného porostu…

V ústech jí vyschlo, zatímco jiná část jejího těla se rozhořela smyslným žárem. Matně si uvědomovala, jak prudce jí buší srdce, ale stejně nedokázala odvrátit pohled. Spade sjel rukama plnýma mýdlové pěny dolů pod břicho až k místu, obklopenému tmavým houštím.

Přestaň se dívat, přestaň se dívat!

Spade si ho pomalu a pečlivě namydlil po celé délce a mužství se pod dotekem jeho rukou začalo zvětšovat a prodlužovat. Denisin pohled byl jako přikovaný k jedinému bodu, třebaže jí zdravý rozum velel, aby se raději dívala jinam. Polkla a horké pulzování v jejím klíně nabylo intenzity. Žár se jí rozléval do celého těla. Ztvrdl mu jen jako přirozená reakce na vlastní doteky při mytí? Nebo přitom na někoho myslel? Třeba snad dokonce… na ni?

Co by dělala, kdyby ji Spade přistihl, jak se právě teď na něj dívá, ale místo toho, aby se rozzlobil nad takovým špehováním, ji vyzval, aby se přidala k němu?

Pocit zmaru nakonec přiměl Denise přece jenom zavřít oči. Měsíčky jí už sice právě skončily, ale i kdyby se její fantazie naplnily a Spade ji skutečně přizval, ať se k němu přidá, stejně by nemohla. A i kdyby nakonec mohla, pak by určitě neměla.

Tohle přece není fér. První muž, který ji po Randym zaujal jak citově, tak i po fyzické stránce, byl upír, který byl přesvědčený, že lidské bytosti jsou dobré jen jako zdroj jídla anebo na šukání, pravděpodobně přesně v tomto pořadí. Už musela obětovat svou hrdost a připustit si, že pro Spadea není ničím víc než jen nákladným zdrojem neustálých potíží – aspoň do té doby, než najdou Nathaniala. To nejmenší, co teď mohla udělat, bylo snažit se vyhnout naprostému ponížení, kdyby ji znovu odmítl – anebo co by bylo ještě horší, kdyby se s ní vyspal jen ze soucitu a lítosti.

Denise se otočila ke zdi, objala polštář a zabořila si do něj tvář. Musí to překonat a pak už to bude dobrý.

Pojede domů, stráví nějaký čas u rodičů a ta její posedlost Spadem prostě časem zmizí. Všechno časem odezní. Jak je vidět, i její hluboké zoufalství a bolest nad Randyho smrtí a snad i záchvaty posttraumatické stresové poruchy, které ji zachvacovaly pokaždé, když se dostala do blízkosti nějakého upíra.

Trvalo ještě několik dalších minut, než sprcha ztichla. Denisino srdce se už také zklidnilo ke svému obvyklému rytmu a hlodavá touha uvnitř jejího těla se zmírnila do tupé bolesti.

Vidíš? připomněla si pochmurně. Časem všechno odezní.

Když dalšího večera Spade s Denise po boku vešli opět do Club Privé, Black Jack už byl na místě. Bylo teprve něco po jedenácté. Spade se pro sebe spokojeně usmál. Přece bys neprošvihl šanci mě tady potkat, viď že ne, kámo?

„Nazdárek všichni,“ řekl Spade bodře, když dostal svůj zásobník s žetony. „Tak jsem tady a chci vyhrát všechno, o co jsem tu včera přišel!“

Všichni se vesele rozesmáli, až na Madoxe, ropného magnáta, kterého se Spadeovi den předtím podařilo pěkně oškubat. Ten na něj pouze vrhl zlověstný pohled a založil si ruce.

„Dneska jsem už skončil,“ oznámil nakvašeně.

„Copak? Jsi na něj furt naštvanej, že ti zkazil blufování, Madoxi?“ rýpnul si do něj Black Jack. „Měl by ses naučit vyhrávat i prohrávat jako chlap, čověče!“

„Zatracenej venkovskej buran,“ zabručel si Madox pod vousy.

Black Jack se však jen zachechtal a nohou přistrčil Madoxovu židli ke Spadeovi. „Jen se u nás poď posadit, Henry. S tebou je stejně větší sranda než s tím starým ropným slizounem!“

Spade se usadil a Denise zůstala stát za ním. Tohle místní pravidlo, že se nesmí posadit vedle něj, bylo podle ní pěkně nepříjemné, ale pokud jim bude přát štěstí, nebudou tu snad muset zůstat dlouho.

BJ se po ní podíval, kývl na pozdrav a pak už obrátil pozornost ke hře. Další dva hráči, kteří právě zavřeli, byli podle jeho i Spadeova názoru méně důležití. Ale jestli ten šedovlasý chlap bude ještě chvíli takhle civět Denise do výstřihu, Spade byl rozhodnut najít cestu, jak ho vysát ještě dřív, než odbije půlnoc.

Denise to dnes večer mimořádně slušelo. V rudých šatech bez ramínek a s dlouhými bílými rukavicemi vypadala nesmírně půvabně. Mahagonově hnědé vlasy měla vyčesané nahoru, takže odhalovaly svůdně nahý krk a podtrhávaly lesk diamantovo-rubínových náušnic, o nichž jí Spade tvrdil, že prostě patří „ke kostýmu“.

Kdyby si Spade mohl vybrat, šel by s Denise někam jinam na skutečné rande. Rozhodně by ji ale nenutil stát tu celé hodiny a přihlížet, jak hraje karty s partou debilů. Ale jestli všechno dobře dopadne, tak by se právě dnes večer mohli dostat o krok blíž ke svému cíli.

První hru vyhrál Black Jack a Spade musel platit. Pak nechal i ostatní hráče, aby ho obehráli v každém kole, až se jeho zásoba žetonů zmenšila na poloviční množství, než s jakým vstupoval do hry. Pak Spade s přehnanou odevzdaností zavzdychal:

„Tak mám dojem, že bych si měl najít nějakou jinou zábavu. BJ, kamaráde, nemáš nějaký nápad, kde bych mohl najít nějaké doruda nažhavené potěšení?“

Pečlivým výběrem slov očividně udeřil na tu správnou strunu. Black Jack se sice dál tvářil povzneseně a nezúčastněně, ale přitom složil karty, ačkoliv měl podle Spadeových neomylných odhadů v ruce právě tři královny.

„Mě už ten poker taky ňák nebaví,“ řekl BJ. „Počkej chvilku, Henry. No, možná bych věděl vo něčem, co by se ti mohlo zamlouvat.“

Spade proměnil své zbývající žetony zase na peníze a počkal, až BJ udělá totéž.

„Tak ty deš po ňákým doruda nažhaveným potěšení, jo?“ zopakoval Black Jack, když vyšli ven z Belaggia.

„Přesně tak. Nejlépe něco, po čem by s ní byl zbytek dnešní noci ještě zábavnější,“ prohodil Spade. Políbil přitom Denise na holý krk a vychutnal si zachvění, které jí z toho prolétlo tělem. Už se nemohl dočkat, až ji bude moci skutečně políbit, a ona bude vědět, že nejde jen o hru před veřejností.

„Tak poďme zkusit Drai’s,“ navrhl Black Jack. „Poslední dobou tam chodím víc než do Belaggia. Nějak se mi tam víc zamlouvaj hosti,“ dodal a přitom se zkoumavě zadíval na Denise.

„Před ní nemusíš nic předstírat. Ona ví, kdo jsme,“ zavrčel na něj Spade.

„Ahááá,“ protáhl upír a usmál se na Denise tak, až mu špičáky nadzvedávaly horní ret. „A jakpak se menuješ, krasavice? Henry ti furt říká jenom drahoušku!“

Tak sis toho všiml, viď? usmál se Spade v duchu vítězně. Než ji stačil představit nějakým vymyšleným jménem, ozvala se sama Denise:

„Jmenuju se Cherry.“

Spade potlačil úsměv nad tím, že si vybrala jméno podle apartmá, kde se ubytovali. Black Jack si ji ještě jednou změřil pohledem, než se znovu obrátil zpět ke Spadeovi.

„No, a komu ty vlastně jako patříš?“

Spade se potěšeně usmál. „Sám sobě.“

BJ se zasmál. „Nekecej. Ty nevypadáš jako mistr, jestli ti teda nevadí, že to taklenc řikám.“

„Mistr mého klanu byl před několika lety zabit. Což mi nedalo jinou možnost než se postavit na vlastní nohy. A co ty?“

„Ten můj nemá moc rád, když prozrazuju, kdo to je,“ odpověděl Black Jack a jeho výraz varoval Spadea, aby se nepokoušel zjistit víc.

Vzhledem k Black Jackově zaměstnání to Spadea nijak nepřekvapilo. „To je v pořádku. Nemusím znát všechna tvoje tajemství… kromě jednoho.“

Upír tázavě pozvedl obočí. „A to jedno je?“

„Jestli BJ je zkratka pro Black Jack, tedy pro osobu, o níž mi vyprávěl můj přítel Ian,“ vysvětlil mu Spade.

Druhý upír se zarazil. Spade vyčkával, paži stále položenou kolem Denisina pasu, a nedbal přitom davů kolemjdoucích, kteří do nich tří naráželi.

„A copak ti ten Ian povídal?“ otázal se Black Jack ostrým tónem.

Spade pokrčil rameny. „Říkal mi, že pokud mám něco velice vzácného, co bych rád prodal, pak ty jsi ten pravý, na koho bych se s tím měl obrátit.“

Denise po něm střelila pohledem, ale Black Jack se rozesmál a opět pokračoval v chůzi. „Ty určitě nemáš na prodej nic, co bych už neměl taky, a lepší! Stoprocentně!“

„Chtěl by ses vsadit?“ optal se Spade přívětivě.

Z Black Jackova výrazu probleskl zájem, než ho zase rychle zamaskoval. „A vo copak by ses chtěl vsadit?“

„Všechny peníze sázím na to, že mám Rudého draka v lepší kvalitě, než můžeš nabídnout ty.“

Denise se teď na něj podívala tázavě, ale Spade ji jen stiskl v pase, aby jí tak nenápadně naznačil, ať zůstane zticha.

„Hele, vo tom si eště promluvíme, až budeme v Drai’s,“ odvětil Black Jack. „Tady je na takovýhle hovory trochu moc uší.“

Spade pokrčil rameny. „Tak nás tam tedy zaveď, kamaráde.“

Kapitola 18

Když scházeli dolů po schodech hotelu Bombay Coast, Denise sevřela rty. Drai’s se nacházelo v podzemí. Samozřejmě. Jaké lepší prostředí než rudočerně nalakovaný sklep, proměněný v noční klub, si mohli vybrat k debatě o prodávání její krve? Netušila, jaký má Spade plán, ale rozhodně se jí nelíbil.

A když se o chvilku později porozhlédla po návštěvnících Drai’s, tak ti se jí nelíbili už vůbec. Aspoň třetina z nich byli upíři. Dokonce i v tlumeném světle je jejich bledá kůže a příliš uhlazené pohyby jasně odlišovaly od ostatních hostů.

Denise se zachvěla. Podzemní místnost, zaplněná nemrtvými. Dokonce nejspíš drogově závislými nemrtvými, připomněla si. A teď je tu s nimi, zatímco jí v žilách koluje úplná fontána omamné látky. Jo, jo, další záchvat posttraumatické stresové poruchy určitě není daleko.

„Pojďme si dát nějaký drink,“ navrhl Black Jack.

Denise byla rozhodnutá nic nepít, protože se obávala, že pití tady bude plné nějakých dryáků. Když ale došli k baru, objednala si skotskou, aby neurazila. Doufala, že Black Jack si nevšimne, že hladina nápoje v její skleničce zůstane pořád stejná.

Spade do sebe hodil svůj drink a pak si aspoň deset minut s Black Jackem vyměňovali naprosto bezvýznamné zdvořilosti. Úplně to stačilo, aby Denise frustrovaně skřípala zuby, ale rozhodně jí to nepomohlo potlačit pocity paniky a klaustrofobie, jež se v ní pomalu začínaly vzmáhat. Tolik popelavých obličejů. Samá chladná těla kolem ní. Pak se objeví krev. A nakonec přijde smrt. Tak jako vždycky.

Black Jack na ni vrhl pochybovačný pohled. „Není vám nic, slečinko? Je z vás cítit děsná nervozita.“

Denise se úporně snažila potlačit dotírající vzpomínky, ale představy na ni útočily s větší intenzitou, než aby je její vůle dokázala překonat. Jsme tu v pasti. To příšerné vytí. Tolik děsivého křiku. Cosi mokrého a hustého na kuchyňské podlaze…

„Myslím, že to nezvládnu,“ zamumlala nezřetelně.

Spade ji vzal za ramena a začal jí je třít pevnými, uklidňujícími pohyby. „No tak, drahoušku, jen se pěkně uklidni. Brzo dostaneš svou dávku a všechno bude v pohodě.“

Denise se snažila soustředit na pocit z jeho rukou – silný, vyrovnaný a uklidňující. Působily na ni jako kotva, jež jí pomáhala odvést myšlenky od smrtelně nebezpečných pohyblivých písků vzpomínek. Všechno je v pořádku. Jsi odtud pryč. Nejsi v žádné pasti. Jsi tady a Spade nedovolí, aby se ti něco stalo.

„A na čempak vona ujíždí?“ zeptal se Black Jack.

„Bere OxyContin,“ vysvětlil mu Spade rychle. „Zapomněla si ho v hotelu. Ale nedělej si starosti, bude to v pořádku.“

„Možná bych nějakej měl,“ navrhl Black Jack a usmál se. Denise si uvědomila dokonce i ve svém stavu, kdy jí vzpomínky zastiňovaly skutečnost, že jeho úsměv je jako u žraloka – samé zuby, ale žádný vtip.

„Jasně. Tak že bychom se tedy podívali, co máš?“ protáhl Spade významným tónem.

„Pojďte se mnou do mýho kanclu.“

Následovali Black Jacka do dveří vzadu v místnosti. Vedly jen k dalšímu schodišti. Podle toho, jak vypadalo, se jednalo nejspíš o služební vchod nebo požární schodiště. Dole pod ním byl malý prostor, z něhož vedly troje další dveře. Black Jack zamířil k těm prvním vlevo. Otevřel je a přidržel, aby mohli vejít dovnitř, a přitom se stále usmíval jako nějaký predátor.

Denise si ze všeho nejméně přála, aby musela jít ještě hlouběji do podzemí do menšího prostoru, odkud by vedlo ještě méně východů, ale neměla na vybranou. Posadila se na pohovku s potiskem zvířecí kůže, těžce dýchala a srdce jí bušilo jako o závod. Spade si ji přitáhl na klín samozřejmým způsobem, jako by pro ně bylo běžné takhle sedávat, a svými silnými prsty jí stále hnětl krk a ramena.

Denise se odevzdala uklidňujícímu působení jeho rukou, jež jí pomáhalo bojovat proti návalům paniky. Všechno je v pořádku. Nic se ti nestane… a tohle je určitě ten nejhnusnější gauč, jaký kdy viděla.

„Tak ty řikáš, že bys měl na prodej ňákýho Rudýho draka, jo?“ začal Black Jack. „Tak to vyval.“

Spade se naklonil dopředu. „Jen ne tak zhurta. Říkal jsem, že to, co mám já, je určitě lepší než ten tvůj, ale tys mi ještě nedal žádný vzorek, abychom to posoudili, že ne?“

Black Jack zavrčel: „Kdybych tě už nepřipravil o pořádnou kupu prachů, tak bych si mohl myslet, že žádný nemáš a hledáš jenom někoho, kdo ti dá zadarmo. Máš toho svýho s sebou?“

Denise ztuhla, ale Spade nezaváhal. „Mám.“

„No tak jo,“ Black Jack otevřel spodní zásuvku u svého stolu, chvíli se v ní přehraboval a pak vytáhl malou tmavou ampulku. Podal ji Spadeovi. „Todlenc je špičkovej Drak, deset mililitrů. Že seš to ty, tak jenom za tisícovku. Jestli máš něco jenom z půlky tak dobrýho jako já, tak ti zaplatím všecko, co jsi se mnou včera a dneska prohrál. A jestli ne, tak zaplatíš ty mně dvojnásobek. Souhlas?“

„Souhlas.“

Spade uchopil ampulku, zatímco druhou rukou jí stále masíroval ramena. Denise zatajila dech, když viděla, jak ulomil špičku ampulky a pak ji naklonil k ústům. Co to dělá? Copak si myslí, že z toho pak nezačne šílet tak jako předtím?

Spade zavřel oči, polkl, položil lahvičku zpátky na stůl a konečně je zase otevřel. Denisino srdce začalo zprudka bušit. Spadeovy oči svítily jasnou zelení a… upíraly se hladově na její hrdlo.

Spade se však obrátil k Black Jackovi. „Tak tohle ty prodáváš za tisícovku? To je teda úplná krádež!“

Black Jackův pohled rovněž zezelenal. „Teď ses teda dotkl mýho podnikání, kamaráde, a to nemůžu jen tak přejít!“

„Ale klidně bys přešel, že si přijdeš na čtyřnásobný zisk, viď?“ odbyl ho Spade. Jeho ruka sjela s Denisiných ramenou k její paži. „Půjč mi nůž a já ti ukážu, jak jsem to myslel.“

Hrůzou se jí rozšířily oči. Přece mu vážně nemíní dát její krev, nebo ano?

Black Jack se zatvářil napůl uraženě a napůl zaujatě, ale vyndal z kapsy svého pláště stříbrný zavírací nůž. Spade jej jednou rukou otevřel a pak jím bodl Denise do paže. Snažila se ucuknout, ale sevřel ji ještě pevněji.

„Nech toho,“ okřikl ji tónem, jenž nepřipouštěl odpor.

Denise ztuhla, ale ne kvůli tomu, že by se snad obávala, že by Spade mohl udělat něco, s čím by nesouhlasila. Jestliže byl ve svém chování tak rozhodný, pak k tomu musel mít pádný důvod. Věřím ti, rozhodla se Denise, zadívala se mu do očí a uvolnila ruku.

Spade přidržel nakloněný nůž u ranky v kůži, kterou jí právě udělal. Na špičce ostří se zaperlila nachově zbarvená kapka. Spade nůž odtáhl a podal jej Black Jackovi.

„Ochutnej.“

Upír se rozesmál. „To má bejt jako ňákej vtip, jo?“

Spade ani nemrkl. „Vypadá to snad, že žertuji?“

Black Jack se ještě jednou pobaveně uchechtl a pak uchopil podávaný nůž. Olízl špičku, kde stála kapka její krve.

Jakmile polkl, oči se mu rozšířily a okamžitě vyskočil ze židle.

„No do prdele!“ vykřikl a už se hnal na opačnou stranu stolu. Spade však už také vstal, okamžitě se mu postavil do cesty a zamezil mu tak dostat se blíž k Denise.

„Víc už ne! Kdyby sis dal ještě trošku, ztratil bys nad sebou kontrolu, a já z pochopitelných důvodů nechci riskovat její bezpečnost.“

Denise stále ještě zápasila s přílivem vzpomínek na strašlivou silvestrovskou noc. Všechno jí říkalo, aby se obrátila a utíkala odtud, jako by jí za patami hořelo samo peklo. Přesto zůstala a vyčkávala. Věřila, že Spadeův plán neobsahuje úmysl skutečně prodat tomuhle zmrdovi její vlastní krev.

„Jo ták, tak to vona je ten zdroj,“ pravil Black Jack téměř uctivě, ale podíval se přitom na Denise takovým způsobem, že měla chuť se schovat. „A je to ženská! Moc pěkná ženská! Panebože, chlape, víš, kolik zkurvenejch prachů na ní můžeme vydělat?“

Spade se jen chladně usmál. „Ještě jsem se nerozhodl, jestli bych tě chtěl přibrat jako společníka. Zatím jsi mi nepředvedl nic víc, než že jsi jen pouhý překupník druhořadého zboží. Jak mohu vědět, že bys byl schopný poskytnout takový druh ochrany, který je zapotřebí k tomu, aby si na ni nemohli došlápnout Strážci zákona nebo nějací jiní upíři, kteří by nám chtěli zkazit obchody?“

Do Denise vjel vztek, smísil se se všemi ostatními pocity, a dokonce přehlušil její paniku. Věděla, že Spade blufuje, ale Black Jack to myslel naprosto vážně a mluvil o ní, jako by ani nebyla člověk.

Black Jack mávl rukou. „Víš vůbec, jak vzácný ty zdroje jsou? Já sám znám jenom jeden, takže musíme jeho krev dycky sedumkrát zředit, aby nám vůbec vydržel naživu. Proto ten Rudej drak, cos ode mne dostal, chutnal jako blitky v porovnání s tou její krví. Ale teď máme novej zdroj… a ženskou k tomu…“ upír se zachvěl jakoby v extázi.

„V čem je výhoda toho, že jsem žena?“ promluvila Denise, která se už nedokázala ovládnout. „Myslím, že krev je jako krev, ne?“

Black Jack otevřel ústa, že něco odpoví, ale pak je zase zavřel. Teprve po chvilce se ozval: „O detailech si můžem promluvit pozdějc, ale není to nic, čeho by ses měla bát.“

„Nebudeme spolu mluvit vůbec, pokud se mi nepochlubíš nějakými význačnými kontakty, co by na mě udělaly dojem,“ odvětil Spade neúprosně. „Zatím jsi mi neřekl vůbec nic. Možná bych se měl radši obrátit na toho druhého kšeftaře, co mi o něm řekl Ian.“

Teď Denise došlo, proč to Spade všechno dělá. Konečně viděla v jeho strategii nějakou logiku, i když měla chuť okamžitě utéct kvůli pohledům, které k ní Black Jack nepřestával vysílat.

„Možná, že jsou i jiný kšeftaři, ale žádnej není jako já,“ pochlubil se Black Jack. Naklonil se přes stůl a vychloubačně se usmál: „Mým mistrem je Web, jestli jsi o něm slyšel. On má přímý přístup k lidem, co rozjeli kšeft s Rudým drakem. Nikdo nemůže mít lepší konexe.“

Spade si odfrkl. „Pěkná povídačka, ale kde je nějaký důkaz? To by mohl říct každý, že patří k Webovým lidem. Budu si to muset pořádně ověřit u někoho, kdo do toho pořádně vidí.“

Black Jack se teď zatvářil zklamaně. „Jakej důkaz bys tak asi chtěl? Však se s ním jednou setkáš, až mu o tomdle povím. Věř mi, určitě ji bude chtít vodebrat vosobně.“

„Tak mu zavolej. Teď hned. Chci slyšet jeho hlas. Jinak odsud odejdu i s ní a najdu si někoho jiného, s kým bych to dal dohromady.“

Black Jack neměl rád, když mu někdo vyhrožoval. Bylo to jasně znát z výrazu, který mu krátce přelétl přes obličej. Ale stejně rychle se zase jeho tvář vyjasnila do dalšího příjemného úsměvu.

„Žádnej problém!“ Zvedl sluchátko telefonu ležícího na stole a zatímco vytáčel číslo, tiše si pohvizdoval. „Dejte mi Weba,“ pravil po chvilce, když to na druhém konci konečně někdo zvedl. Po pár minutách čekání se ve sluchátku konečně něco ozvalo a Black Jackův úsměv se ještě víc rozzářil.

„Mistře, zdravím! Mám pro vás fakt skvělý zprávy…“

Spadeova ruka se vymrštila a popadla telefon. Black Jack se mu jej pokusil zase sebrat, ale když si všiml Spadeova pohledu, stáhl ruku zase nazpátek.

„O co jde?“ zaslechla Denise z telefonu vyštěknout něčí mrzutý hlas. „Black Jacku? Slyšíš mě?“ následovalo potom.

„Jo, slyším vás moc dobře,“ odpověděl Black Jack téměř plačtivým tónem. „A zrovínka tak můj novej obchodní partner, Henry…“

Vtom už Spade zavěsil sluchátko a k Denisinu úžasu vyrval zbytek přístroje i se šňůrou ze zdi. Black Jackovo kňourání vystoupalo do výšky.

„Co to doprdele má znamenat?“

Spade podal Denise svůj mobil, který vyndal z kapsy. „Jdi nahoru k hlavnímu hotelovému vchodu a zavolej nám taxíka. Budu tam za chvilku.“

Denise byla šťastná, že se může dostat z podzemí plného drogově závislých upírů, a tak popadla mobil a běžela ke dveřím.

Black Jack se ji ihned pokusil zadržet, ale Spade byl rychlejší. Popadl ho za límec a řádně s ním zatřepal: „Kdepak, kamaráde. Ona půjde sehnat auto, ale my si tady zatím musíme probrat nějaké záležitosti.“

Upír se zklidnil a zachechtal se tak, že se Denise udělala husí kůže. „Jasně. Uvidíme se pak, zlatíčko!“

„Jo, jasně,“ zamumlala Denise a už byla ze dveří. Vydala se po kovových schodech, které vedly do hlavní místnosti Drai’s, a odtud se pustila už po lepším schodišti vzhůru do přízemí hotelu Bombay Coast. Tam se zastavila a zavolala pro vůz. Řidič hotelové limuzíny zvedl telefon na první zazvonění – další výhoda toho, že se ubytovali v apartmá Cherry, uvědomila si přitom. Dala mu pokyny, kde je má vyzvednout, sklapla telefon – a v tom jí po zádech přeběhla temná předtucha.

Spade přece ještě nikdy nechtěl, aby šla samotná napřed, aby sháněla odvoz. Na to byl příliš velký gentleman a rytíř, nemluvě o jeho majetnickém pudu. A teď ji z ničeho nic poslal bez doprovodu přes dvě patra plná upírů, a to s krvácejícím šrámem na paži. Tady něco nebylo v pořádku.

Denise se otočila a utíkala zpátky do hotelu. Prodrala se mezi davy lidí a seběhla po schodech. V Drai’s se po ní otočilo pár hlav, jak kolem nich spěchala s divokým výrazem ve tváři. Nevšímala si jich a dál letěla dolů po posledním schodišti za Spadem. Když doběhla do úzké chodby pod schody, dveře Black Jackovy kanceláře se rozlétly a objevil se v nich Spade. Plášť měl roztržený, na košili krev a v ruce držel stříbrný nůž, z něhož stékalo cosi červeného.

Denise ani nemusela nahlédnout do místnosti, aby si uměla představit, co se stalo. „Tys ho zabil,“ zašeptala.

Spade zastrčil nůž do kapsy a bezmocně se na ni zadíval.

„Tys tady už neměla být.“

Denise zírala na Spadea a vnímala auru smrti, jež ho obklopovala. Dovolila svým prohlubujícím se citům, aby ji zaslepily, ale vlastně to tak bylo od začátku. Spade je upír, a tak žije ve světě, kde vládne násilí. Pak se objeví krev. A nakonec přijde smrt. Tak jako vždycky.

Už otvírala pusu, že na něj vychrlí všechen svůj nesouhlas nad tím, co právě spáchal, ale vtom ji Spade popadl a unášel ji pryč tak rychle, že všechno kolem ní splývalo v jedinou barevnou šmouhu. Všude se ozývaly výkřiky, zmatené bouchání dveří a rostoucí hluk. Spade si přitiskl její hlavu na prsa, takže pak už neviděla nic. Až o pár strašlivých chvil později, kdy se jí zvedal žaludek a v uších jí šumělo, jí konečně řekl, kam poletí.

Kapitola 19

Spade se snesl k zemi v poušti, několik mil od třpytivých světel Stripu. Jak se nohama dotkla země, Denise ho od sebe odstrčila a utíkala pryč. Nechal ji jít, aniž by se jí v tom pokusil zabránit.

„Chápeš vůbec, že jsem neměl jinou možnost?“ ozval se po pár metrech, kdy šlapal pořád za ní.

Přes rameno na něj posměšně odfrkla. „No jistě. Protože v tom tvém světě je smrt vždycky jedinou možností! Žádná jiná volba neexistuje!“

Spade sevřel čelisti, když zakopla o prohlubeň v písku, které si nevšimla, ale ani se nepokusil ji zadržet. Určitě by ho stejně zase odstrčila.

„Black Jack vůbec neuvažoval o tom, že by mě nechal odejít z toho jeho kutlochu živého. Copak sis nevšimla toho pistolníka a pak těch dalších upírů, co se za námi hnali? On si je zavolal, a jistě ne proto, aby mě uvítali jako nového obchodního partnera.“

Denise na okamžik zaváhala, ale hned se zase dala do běhu. Spade jí nechtěl připomínat, že vůbec neví, kam jít. Předpokládal, že si to dříve či později uvědomí sama.

„Tys mě ale poslal pryč, abych nevěděla, že ho chceš zabít.“

„Ano.“

Konečně se zastavila. Spade zůstal stát pár metrů od ní, aby jí ponechal dostatek prostoru.

„Proč byl vlastně tak natěšený, aby s tebou mohl mluvit o samotě?“

Když si na to Spade vzpomněl, vjel do něj vztek, který se ještě i teď projevil na jeho hlasu. „Prostě se jen snažil zdržovat, než se tam objeví ti jeho chlapi se zbraněmi. Celou tu dobu ale mluvil jenom o tom, jak obrovské peníze si na tobě naděláme, když tě budeme prodávat v balíčcích.“

Ve tmě, jež je obklopovala, mu Denise neviděla do obličeje, jak se tváří. On zato na ni viděl a teď její výraz ztvrdl.

„V jakých balíčcích?“

„Sání tvé krve a šukání najednou,“ vysvětlil Spade hluchým hlasem. „Proto se tak zaradoval, že jsi žena, a hezká k tomu. Možnost poskytovat pravou chuť Rudého draka v kombinaci se sexem by vydělala strašnou spoustu peněz – a bylo by to taky nesmírně návykové, jak tvrdil.“

Jeho myslí probleskla vzpomínka na Giseldino zpustošené, bezkrevné tělo. Představa, že by Denise prožila něco podobného, co by u ní navíc trvalo celé desítky let, málem Spadea připravila o sebeovládání. I kdyby nemusel zabít Black Jacka v sebeobraně, byl by ho zavraždil už jen kvůli tomu, jaký osud chtěl Denise připravit.

Denise si třela paže a Spade si uvědomil, jaká je za časných ranních hodin v poušti zima. Svlékl si plášť a přehodil jí ho přes ramena, ale Denise ucukla.

„Je celý od krve.“

„Lepší jeho krev než tvoje,“ opáčil Spade, ale vzal si plášť zpět. Paličatá ženská. No nic. Stejně tady už dál nemohou zůstat. Jen tak dlouho, aby se ujistili, že je nikdo nesledoval. Žádný z upírů, které si na ně Black Jack zavolal, nebyl mistrem, takže neuměli létat, ale Spade stejně nechtěl nic riskovat.

„Teď už sice chápu, proč jsi musel Black Jacka zabít,“ ozvala se Denise po pár minutách ticha. „Ale nebudu ti lhát, že bych se vyrovnala s tím, jak je vražda tím nejobvyklejším řešením, kdykoliv se mezi upíry a ghúly objeví nějaký problém.“

„U lidí to není jiné,“ okamžitě odpověděl Spade. „Stačí se dívat na zprávy v televizi, a každý den se dozvíš o nějaké vraždě. Násilí není něčím, na co by měli nemrtví monopol. Můžeš se vyhýbat upírům a ghúlům až do konce svého života, a přesto stále budeš žít ve světě plném násilí.“

„Ale v mém světě toho násilí není tolik jako v tom tvém,“ trvala Denise na svém.

Spade si povzdechl. „Ne, drahoušku. Jen k tomu máme odlišné důvody.“

„Randy umřel právě proto, že jsem ho zatáhla do toho tvého světa. Byl by dneska naživu, kdybych ho nevystavila takové zkušenosti.“

V jejím pachu byla cítit bolest, hlas se jí zadrhával smutkem, vinou a vztekem. Všechny ty pocity Spade znal až příliš dobře.

„Jen bych ti chtěl připomenout, že Randy a Crispin byli přátelé už půl roku předtím, než jsi se s ním vůbec seznámila. Takže Randy už tenhle svět znal dřív než tebe.“

Denise se zprudka obrátila, ale Spade stejně stačil zahlédnout slzy, které se jí zatřpytily v očích.

„Stejně je to moje vina, že umřel. Nechala jsem ho jít nahoru samotného, víš? Nechala jsem ho jít, protože jsem byla zbabělá. Kdybych tam šla s ním, chránila bych ho zezadu. Mohla bych ho aspoň varovat, aspoň mu dát šanci, aby odtud utekl –“

Spade ji vzal kolem ramen a pevně ji sevřel v objetí. „Při tom útoku zemřelo sedmnáct upírů a ghúlů, mezi nimi i několik mistrů. Ty bestie byly moc silné, moc rychlé. I kdybys šla nahoru s Randym, stejně bys ho nemohla dokázat zachránit. Jenom bys tam zemřela spolu s ním.“

Denise se ho tentokrát nepokusila odstrčit. Jen tam stála se svěšenou hlavou. Dýchala krátce, přerývaně.

„Právě to se ale mělo taky stát. Randy umřel, protože se mě snažil zachránit, a já jsem měla udělat totéž pro něj.“

„Tys zůstala dole ve sklepě, protože jsi měla víc rozumu. A on zemřel, protože byl neopatrný,“ prohlásil Spade. Nevšímal si jejího zalapání po dechu nad jeho nemilosrdným rozborem situace a otočil ji k sobě, aby se mu musela dívat do obličeje. „Neměl od tebe odcházet a nechat tě tam. Měl být u tebe, tam bylo jeho místo, a ne kdesi uprostřed útočících zombie, odkud žádná lidská bytost nemohla vyváznout živá. Randy učinil špatné rozhodnutí a zaplatil za něj životem. Tak to prostě chodí. Není to možná fér, ale život v žádném světě přece není fér, že?“

„Jak bys tomu mohl rozumět? Tys přece nikdy neztratil někoho, koho jsi miloval, pouze proto, že jsi tam jen tak stál,“ odpověděla Denise zlomeným hlasem.

Spade se zasmál, dlouze a hořce. Ne, on totiž ztratil Giseldu pouze proto, že nedokázal být dost rychlý. Kdyby byl toho rána vyrazil o pár hodin dřív, mohl by ji ještě zachránit. A hlavně, kdyby ho tehdy poslechla, nikdy by se nevydala na tak nebezpečnou cestu sama. Kousek odtud proběhla velká bitva, a celý kraj byl plný dezertérů z armády Napoleona III. Poslal Giseldě vzkaz, aby počkala, až ji bude moci doprovodit na venkovské sídlo. Jenže ona ho chtěla překvapit. Zase jedno špatné rozhodnutí, podporované dobrými úmysly. A skončilo tím, že ji znásilnili a zavraždili.

Ne, život opravdu není fér v žádném ze světů, ať už v lidském, nebo v tom druhém.

„Nemáš ponětí, jak moc ti rozumím.“

Udiveně se na něj podívala, jako by čekala, že jí to nějak vysvětlí. Spade vyčkával. Ještě nikdy o Giseldě nemluvil, ale Denise by o ní řekl, kdyby se zeptala.

Jenže ona se už dál nevyptávala. Sklonila hlavu a tiše vzdorovala okolnímu chladu. Zabraná do své hanby, stejně jako v ní byl po všechna ta léta ponořený Spade sám, celého toho dlouhého, osamělého půldruhého století.

Soucit jí nemohl nijak pomoci. Nedokázala by to ani jeho lítost. Oprostit se od žalu a pocitu provinění mu pomohla jediná věc.

„Kdyby ses mohla vrátit a prožít znovu ten večer, zůstala bys zase v tom sklepě?“

Denise zvedla hlavu. „Ne. Nikdy v životě, ani za milion let.“

„Tak to už nejsi tou stejnou osobností, jako jsi byla tehdy,“ pravil Spade a v jeho hlase se neozývaly žádné emoce. „To jsi už koneckonců prokázala tím, když jsi přijala do svého těla další dávku ďáblovy esence, místo abys obětovala některého ze svých příbuzných. Žena, která teď tady stojí přede mnou, je někdo úplně jiný než tehdy na Silvestra. Tamta možná pochybila a zklamala, ale ty už chybu neuděláš, že ne?“

Denise na něj hleděla a v pohledu se jí objevila tvrdost a rozhodnost. „To se můžeš vsadit, že ne.“

Spadeův obdiv k ní ještě vzrostl. Jemu trvalo téměř deset let, než v sobě po ztrátě nalezl takovou sílu a vůli. Denise to zvládla už po roce a něco. Projelo jím nové odhodlání. Musí ji mít! Bitva, aby ji získal pro sebe, může být dlouhá, ale Denise je pro něj příliš důležitá, než aby ji vzdal jen proto, že to není snadné.

„Vrátíme se teď do hotelu?“ zeptala se Denise. Slzy z jejího hlasu už byly pryč.

„Ne, do hotelu teď nepojedeme. Vlastně brzy odjedeme z Nevady.“

Zamračila se. „Ale ten falešný průkaz, který jsi mi dal, a všechny ostatní věci máme přece v hotelu?“

„Zařídil jsem, aby nám všechno zabalili hned, jak jsme odtud odjeli. A naše doklady mám u sebe v kapse.“

Denise se na něj podívala s cynickým zábleskem v očích. „Ty jsi celou tu záležitost promyslel do posledního detailu, viď?“

Do posledního detailu ne, jinak bys mě nenachytala, jak jsem zabil Black Jacka. „Jen se snažím myslet dopředu,“ řekl Spade.

Zhluboka se nadechla a znovu si ho změřila pohledem: „Takže teď jdeme po Webovi?“

„Ano. Teď jdeme po Webovi.“

S tou svou novou identitou už budu za chvíli patřit do klubu často létajících lidí, pomyslela si Denise v duchu, když procházeli východem k dalšímu letadlu. Za těchto čtrnáct dní toho nalétala víc než za celých posledních pět let. Jak říkal Spade, o Webovi se proslýchalo, že žije v Monaku, takže opět museli přelétnout oceán. Denise neměla představu, co chce Spade podniknout, až Weba najde – zazvoní mu prostě u dveří a zeptá se, odkud pochází jeho zdroj krve s nadpřirozenými účinky? Nebo zkrátka zabije každého, kdo mu vstoupí do cesty, a ten poslední, kdo zbude, bude její neznámý příbuzný Nathanial?

Nechtěla se ptát, protože si po pravdě řečeno připadala jako pokrytec. Kritizovala Spadea za to, že zabil Black Jacka, ale on to přece udělal jen kvůli ní. A každý další, koho může při své honbě za Nathanialem zabít, půjde také na její účet. Až to všechno jednou skončí, bude mít ruce od krve stejně jako on. Bez ohledu na to, jak hlasitě dává najevo, že nenávidí násilí. Když si to Denise všechno uvědomila, začala se zmítat mezi pocity provinění, zmaru a strachu. Je stejný zabiják jako Spade, a jestli budou mít štěstí, tak to všechno bude ještě mnohem horší. Jenže co když Weba nenajdou?

A co kdyby se stalo, že až bude zase Spade s někým zápasit na život a na smrt, tak to nebude on, kdo z boje vyjde jako vítěz?

Tato představa Denise děsila po celé dva dny, které strávili na letištích, v letadlech a po hotelech. V plné šíři si teprve teď uvědomila, jak může být nebezpečná snaha najít Nathaniala, a to i kdyby ho objevili. A Black Jackova reakce na její krev toto vědomí ještě dál podtrhla. Spade se původně do pátrání nechtěl pustit, protože Nathanial mohl být majetkem některého jiného upíra. Teď jí však došlo, že situace je ještě mnohem vážnější. Nathanial není jen něčím majetkem, je také jedinečným zdrojem vysoce lukrativního obchodu s drogami. Ten, kdo ho vlastní, by tak jistě nezaváhal ani okamžik, aby zabil každého, kdo by ho o něj chtěl připravit. Jak by teď mohla po Spadeovi vůbec žádat, aby se dál pokoušel Nathaniala nalézt? A kdyby se mu to podařilo, jeho šance na přežití by byly asi stejně vysoké, jako když Randy toho silvestrovského večera vyšel nahoru po schodech.

Tenkrát v tom domě měla vlastně svým způsobem pravdu: nejlepší bylo zůstat dole, skrýt se před nebezpečím a nechat ostatní, ať se postaví tváří v tvář těm nestvůrám. Už se s tím vyrovnala. Spade měl pravdu, byla už někým úplně jiným než dřív. Kdyby byl teď v sázce pouze její život, přestala by s pátráním po Nathanialovi a jen by prchala před Raumem. Snažila by se přežít – nebo zemřít – i s ďáblovým znamením na rukou. Raum však Nathaniala hledat nepřestane a ve svém odhodlání by byl schopen zabít všechny členy její rodiny do posledního. Pokud by ho hledala ona, mohla by způsobit Spadeovu smrt. A pokud ho hledat nebude, odsoudí tak celou svou rodinu ke smrti. Všechno jen proto, že jakýsi její dávný předek zatoužil po nadpřirozené moci a získal ji od ďábla.

Ať jsi, kde jsi, Nathaniali, pomyslela si Denise už nejméně posté, nenávidím tě z hloubi duše.

Spade posbíral jejich zavazadla a pak zamířili k východu z letiště. Když byli venku, Denise s překvapením spatřila, že už je očekává Alten. Ještě s jednou další osobou, nejspíš také upírem, se opírali o zaparkované auto.

„Spade,“ pozdravil ho Alten a vyšel mu naproti.

Spade ho krátce objal a podal jejich zavazadla druhému muži. Takže je to zcela určitě také upír, řekla si Denise, když viděla, že je nese pouze jednou rukou, jako kdyby nebyla tak těžká, jak věděla, že jsou.

„Rád vás zase vidím, Denise,“ obrátil se k ní Alten.

„Já vás také,“ odpověděla upřímně. Už mu odpustila celou tu záležitost z minulého týdne, jak ji chytil, držel a nepustil, když je Raum poctil svou návštěvou.

Spade otevřel dvířka od vozu a Denise se vděčně uvelebila na zadním sedadle. Ať už teď pojedou kamkoliv, pokud tam bude postel – k čertu, vlastně by jí úplně stačila pevná zem – tak se tam bude cítit jako v nebi. V letadlech se totiž pořádně nevyspala a všechny ty krátké pobyty v hotelech mezi dalšími lety během posledních dvou dnů sloužily spíš jako možnost se vysprchovat a pro Spadea vyřídit si své telefonické hovory v soukromí než jako příležitost k odpočinku a vyspání. Cítila se tak unavená, že by byla vděčná, že může spát v kufru od auta a klidně by se stočila kolem jejich zavazadel.

Světlovlasého upíra jí Spade představil jako Pašeráka, což Denise přimělo zauvažovat, jestli prošel proměnou za časů prohibice. Připadalo jí, že upíři mají většinou ty nejpodivnější přezdívky. Přála si konečně potkat třeba Johna nebo Sue.

Když se vůz rozjel, Alten pravil: „Na večer je všechno připraveno.“

„Výtečně,“ spokojeně přikývl Spade. Zato Denise málem nahlas zařvala zklamáním, protože u toho pochopila, že její plány na to, aby si dopřála víc než jen pár hodin nerušeného spánku, byly právě zmařeny.

Skryla však své zklamání. Spadeovi nejspíš také chyběl spánek. Místo toho však obětuje svůj čas, peníze, a dokonce i bezpečnost – všechno jen kvůli ní.

„Co se bude dnes večer dít?“ otázala se a byla ráda, že se jí podařilo ovládnout hlas natolik, aby zněl vlídně a ne ukňouraně.

Buď nebyla dobrá herečka, nebo Spade vycítil, jak moc je vyčerpaná, protože se na ni soucitně podíval. „Omlouvám se, ale dnes je jediný den, kdy jsme si jistí, že by mohl přijít. Musíš si chvilku schrupnout předem.“

„Kdo? On?“ zeptala se významně. Nechtěla vyslovit Webovo jméno pro případ, že by Alten nebo Pašerák neměli vědět, koho hledají.

„Zajisté, Web přijde také,“ odpověděl Spade a stiskl jí ruku, aby to Alten s Pašerákem na předních sedadlech nemohli vidět. „Potřebujeme získat jeho oficiální souhlas, že se můžeme natrvalo usadit v Monaku, drahoušku. Je to takové malé místo, víš? Nechtěl bych se dostat do sporu s místními významnými osobami.“

Tak takhle tedy Spade zamýšlí rozehrát svoji hru? Jako zdvořilostní záležitost, kdy se chce setkat se svými budoucími sousedy? Jistě, ze začátku to budou samé zubaté úsměvy a ovocné dortíky na přivítanou, ale pak se Spade ocitne v nebezpečí, a nakonec dojde i na zabíjení, pokud má Web Nathaniala skutečně u sebe.

Tohle Denise nepřežije.

Ale teď nebyl vhodný čas na to, aby o tom diskutovali. Z předního sedadla je mohli zaslechnout další dva páry uší. Opřela se pohodlně v sedadle a zavřela oči, do nichž jí i přes stínovaná skla nepříjemně pražilo jasné sluneční světlo. Kvůli únavě se cítila, jako by byla sama upír – kdyby mohla, vypnula by teď slunce jako nepříjemnou lampu.

Spade se k ní obrátil a přitáhl si ji na klín. Denise na okamžik ztuhla, ale pak si připomněla, že se má na veřejnosti chovat tak, že k sobě patří, jak si myslí i Alten s Pašerákem. A tak se uvolnila a pohodlně se usadila s jednou rukou obtočenou kolem jeho štíhlého pasu a druhou mu položila na hruď. Spade ji objal, rukama ji jemně hladil po zádech a cítila, jak si opřel bradu o temeno její hlavy.

Proniklo jí hluboké uspokojení. Nebylo to jen tím, že byla unavená, a proto jí dělalo dobře, že se může pohodlně uvelebit. Naplnilo ji vědomí správnosti toho, že je ve Spadeově náruči, jako by právě tam patřila, do intimní blízkosti jediné osoby, s níž si přála být. Nepřipadalo jí vůbec možné, že to ještě není tak dlouho, co se Spadea bála.

A možná, že to tak ani vůbec nebylo. Záchvaty paniky z přítomnosti upírů možná byly jedinou překážkou, která jí bránila uvědomit si velice skutečné a velice silné pouto, které ke Spadeovi pociťovala. Byly chvíle, kdy ji chápal víc, než ona chápala sama sebe. Kdykoliv se na ni Spade podíval, cítila, že už není tou zlomenou, lítostivou a bezmocnou vdovou, jak ji vnímali ostatní. Spade v ní viděl ženu s temnou minulostí, která však našla sílu, aby i přes svou těžkou ztrátu dokázala jít dál. Denise se tak stále víc a víc dívala na Spadea ne jako na upíra, přicházejícího ze světa násilí, ale jako na muže, jenž má dostatek odvahy postavit se všemu, co život přinese, a vždycky nad tím zvítězit.

Viděla teď někoho, s kým by chtěla spojit svou budoucnost.

Hloubka vlastních citů ji zaskočila a šokovala, ale Denise teď byla příliš unavená, než aby se jí chtělo přemýšlet nad všemi překážkami, které by je mohly zpochybnit. Teď se jimi nechtěla trápit. Teď chtěla jen sedět na jeho klíně a vychutnávat si nádherný pocit sounáležitosti, souznění a správnosti. Po všech těch hrůzách, smutku a bolesti, jež jí přinesl uplynulý rok, to potřebovala.

Problémy bude řešit až později.

Kapitola 20

Spade se postavil nad Denise. Ve spánku byla její tvář plná klidu, bez starostí, napětí a viny, které ji obvykle zastiňovaly. Nebyl rád, že ji musí budit. Dobře věděl, že posledních několik dní fungovala jedině silou vůle. Neprobrala se, ani když ji vzal a v náruči odnesl z auta nahoru do pokoje a tam ji uložil do postele. Teď už ale nemohl čekat.

„Denise,“ neodolal a jemně se dotkl její tváře. Jeho ruka pak opatrně sklouzla dolů na krk. Kůži měla jako horký satén a dotknout se jí bylo úplně stejně návykové jako její krev.

„Denise, vstávej.“

Otevřela oči v úchvatné směsici hnědé a zelené barvy a upřela je na něj. Zamžikala a ospale se na něj usmála.

„Ahoj. Tak jsme tady?“

„Už čtyři hodiny,“ odpověděl a rty se mu zvlnily úsměvem, když sledoval, jak se rozhlíží kolem sebe. V obličeji se jí rozhostil údiv, když pochopila, že je v ložnici, a ne v autě, kde upadla do spánku.

„Páni. Tak to jsem teda musela úplně odpadnout,“ zavrtěla Denise nechápavě hlavou a prohrábla si rukou husté tmavé vlasy, aby je shodila z tváře. Soudě podle zvuku se jako první probudil její žaludek, z něhož se ozvalo takové kručení, až se nad tím začervenala.

Spade se kousek odsunul, takže jí uvolnil výhled na stůl s několika pokrmy pod poklopem.

„Hamburger se zeleným salátem, rajčata, nakládaná zeleninka a kečup, porce hranolek navíc a k tomu kuřecí polévka s krekry a čokoládový dort.“

Vykulila oči a pak se rozesmála. „Ty si vážně pamatuješ všechno, co mám ráda. Já tě asi miluju, Spade.“ Řekla to jenom žertem, ale napětí v hrudi, kterým na její slova zareagoval, ho zasáhlo jako blesk. Už nějakou dobu si uvědomoval, že o Denise stojí víc než o kohokoliv jiného za velmi dlouhou dobu, ale teprve v tomto okamžiku si uvědomil, jak vážné to je. Miluju tě. Vůbec jsem netušil, že by se mi to ještě někdy mohlo znovu stát – a už vůbec ne s lidskou bytostí.

Denise mu musí dovolit, aby ji proměnil v upíra. Nesnesl by, kdyby ji měl ztratit kvůli křehkosti lidské smrtelnosti, kdy smrt může udeřit i za těch nejpříznivějších okolností. Když zůstane lidským tvorem, může se klidně třeba udusit kouskem hamburgeru, který tu na ni čeká, a on by ji pak ztratil na věky věků. Ne, za žádných okolností už nedovolí, aby zůstala dál člověkem, a pokud jí na něm záleží, jak doufal, bude sama chtít se proměnit. A pak spolu budou moci zůstat ne jen pár let, ale celá staletí.

Denise si rozpačitě odkašlala a odvrátila pohled. Do vůně jasmínu a medu se přimísil ostřejší závan, jak se polekala svého předchozího vtípku. Víc, než by se dalo čekat, ledaže by už sama pochopila, že mezi nimi je něco víc než přechodné spojenectví, víc než jen přátelská náklonnost, víc než jen chtíč.

„Potřebovala bych si s tebou promluvit,“ vysoukala ze sebe a předstírala, že si prohlíží obraz visící na opačné stěně pokoje. „Je to důležité a já bych už nechtěla to dál přecházet.“

Spadea rozechvělo očekávání. Chce se mu snad přiznat, že k němu něco cítí? Uvědomila si už, že oba jejich světy si v nebezpečnosti nijak nezadají a že ani v jednom z nich není víc krutosti než v tom druhém?

Zatraceně, jestli ano, pak klidně zruší večírek a stráví zbytek večera s ní v posteli, ať se ti pitomci jako Web a ostatní nemrtví hosté klidně třeba urazí. Však by to s nimi urovnal později, ale ať se propadne, jestli by teď Denise zarazil, když se chystá mu vyjevit své city.

Přešel pokoj, zavřel dveře a pak pustil televizi tak nahlas, aby neměla obavy, že by ji mohl někdo cizí slyšet. Pak se posadil k ní na okraj postele tak opatrně, aby ji ničím nevyplašil. Například tím, že by z ní rovnou serval šaty, aby mohl cítit její hebkou kůži přímo na svém těle.

„Tak copak je?“ otázal se klidně, aniž by mu bylo na hlase znát, jaká vnitřní muka prožívá.

Denise se zhluboka nadechla. „Ruším to, ruším všechno. Všechno, cos naplánoval na dnešní večer s Webem, hledání Nathaniala, všechno.“

Touhu ve Spadeovi okamžitě vystřídal pocit zmaru. „Tak s tímhle už znova nezačínej. Už jsem ti řekl nejméně desetkrát, že tě nenechám pátrat po Nathanialovi samotnou.“

„Já ale po něm už vůbec nemíním pátrat,“ překvapila ho. V hlase se jí přitom mísila rezignace se vzdorem. „Máš pravdu. Nemůžu ho hledat bez pomoci nějakého upíra, a jediný upír, který by byl natolik blázen, aby do toho se mnou šel, je Bones – samozřejmě kromě tebe. Jenže Bonesovi o to říct nemůžu kvůli Cat. A když nechám tebe, abys ho dál hledal, tak přijdeš o život, a já… já bych to taky nepřežila.“

Užasle na ni zíral. „A co tvoje rodina?“

Kousla se do rtu. „Budeme se společně skrývat. Už nás stejně moc nezbylo, jen moji rodiče, sestřenice Felicity, její snoubenec a pár dalších vzdálených bratranců. Nechci je ohrozit, mám o ně strach. Bones však má svoje lidi všude po světě, a tak by vždycky mohl někoho poslat, aby tam s námi byl – jako normální člověk, až na tu krev. Bones by nás mohl dokonce třeba i zhypnotizovat, abychom nevěděli, že nám jde o život, a abychom se necítili tak zoufale, že jsme uvěznění kdesi na konci světa…“

Při posledních slovech se jí hlas zlomil, ale hned se zhluboka nadechla a znovu nabyla klidu.

„Nikdo by neměl zemřít tímhle způsobem. Nesmíš už dál riskovat svůj život. To je jediné logické řešení.“

Spade ji vzal za obě ruce, vždy navlečené do dlouhých rukavic, aby jimi skryla tetování i ďáblovo znamení ukryté pod ním.

„Toho se nikdy nezbavíš, nikdy neutečeš, Denise. Přestáváš být člověkem, a nemáš představu, jak dlouho budeš takhle žít. Ta znamení přece poskytla Nathanialovi abnormální délku života.“

Podívala se mu do očí. „Já to unesu. Ale už nesnesu, abys kvůli mně riskoval svůj krk. Pokud by tě kvůli mně zabili, připadala bych si mnohem víc jako nestvůra, než jakou ze mě dělají ta znamení.“

Spadem projel triumfální pocit. Jestliže je schopná obětovat svou lidskou podstatu jen proto, aby ho neuvedla do nebezpečí, pak to jistě znamená, že o něj stojí stejně opravdově jako on o ni. A v tom případě bude určitě chtít stát se upírem, až se jim konečně podaří odevzdat Nathaniala ďáblovi a ona se zbaví jeho značek. Ať se to vezme z jakékoliv strany, představovalo by to pro ni nekonečně lepší vyhlídky než zůstat ďáblem poznamenaným netvorem.

Spade se natáhl a pohladil ji po tváři. Přitom vychutnával, jak se její vůně změnila z úzkostné odevzdanosti k něčemu mnohem slibnějšímu. Pak jí pomalu a něžně ovinul ruce kolem hrdla. Naklonil se blíž a Denisino srdce se rozbušilo, jak se vzdálenost mezi nimi zmenšovala a jeho rty se pootevřely v očekávání sladké chuti jejích rtů.

Vtom se ozvalo zabouchání na dveře. Denise se odtáhla a Spade se s kletbou obrátil.

„Jdi pryč. Odejdi.“ Po tak výhružném zavrčení by se každý myslící tvor okamžitě ztratil.

„Sire, omlouvám se, ale máte tady naléhavý hovor,“ ozval se však přes dveře Alten.

„Tomu, kdo ruší, bych radil, aby to byla otázka života a smrti,“ zamručel Spade a hnal se otevřít dveře.

Alten mu beze slova podal mobilní telefon. Spade jej popadl a vyštěkl do něj: „Tak co je?“

„Proč mi neodpovídáš na moje hovory?“ otázal se Crispin chladně.

Denise se ještě pořád točila hlava z toho, jak se skoro políbili. Spade se k ní otočil a přitom přikryl telefon dlaní.

„Musím to vzít,“ vysvětlil krátce a zmizel.

Otupěle zírala do prázdných dveří. Copak si ten okamžik i s jeho naléhavostí celý vymyslela? Existovaly skutečně všechny ty emoce, jež se zračily ve Spadeově tváři, když se k ní skláněl, nebo si to jen představovala, protože je tam chtěla vidět? Ano, takhle to muselo být. Spadeův obličej vyjadřoval pouze chlad a odstup, když od ní odešel, jako by se mezi nimi vlastně – téměř – nic nestalo.

Denise znechuceně vstala, došla k tácu a pustila se do jídla. Jejímu žaludku bylo zřejmě úplně jedno, že právě dostala kopačky, a stále se usilovným kručením a bouřením dožadoval přísunu. Představila si, jak stráví zbytek života – a možná hodně dlouhý – skrýváním před Raumem, s tělem, jež se v mnoha směrech nepodobalo jejímu původnímu, vykázaná ze svého světa a nepřijatelná pro žádný jiný.

Cítila se takhle také Cat, která byla napůl upírka a nezapadala ani do lidského světa, ale ani do světa nemrtvých? Pokud ano, muselo to pro ni být strašlivé.

Ovšem Cat zároveň měla některé užitečné schopnosti. Denise však ze své nové podoby získala pouze nenasytnou chuť k jídlu a občasnou deformitu rukou. Všichni zloduši celého světa, mějte se na pozoru! Klidně bych vás mohla sežrat A K TOMU ještě rozsápat těmi svými příšernými spáry!

Snědla hranolky a čokoládový dort a odstrčila talíř. Nemá smysl se litovat. Musí se naučit žít svůj život, ať je, jaký je. A nejdřív by se mohla umýt. Sprcha by jí mohla aspoň zbavit starostí s hygienou. Pak poděkuje Spadeovi za všechno, co pro ni udělal, a nato zavolá Cat. Své přítelkyni vysvětlí, že potřebuje pro svou rodinu upírskou verzi programu pro ochranu svědků. I když se v poslední době o ni moc nezajímala, Cat jí teď přesto určitě pomůže. Ona a Bones jsou hodní.

A Spade se pak bude moci vrátit ke svému předchozímu životu, který mu málem dokázala celý převrátit vzhůru nohama. Takhle to všechno bude nejlepší.

Spade vyšel z Denisina pokoje, sešel po schodech a vyšel ven před dům, než konečně odpověděl.

„Haló, kamaráde! Promiň, že jsem se tak dlouho neozval. Obávám se, že jsem toho měl vážně moc, fakt.“

„Zajisté,“ odpověděl Crispin a to jediné slovo zaznělo úplně stejně, jako kdyby místo něj vyslovil pěkně kecáš.

Spade vyčkával. Nechtěl začít mluvit jako první, buď aby nevypadal, že se chce hájit, nebo aby naopak nevzbudil v Crispinovi nějaké podezření. Crispin buď něco tuší, nebo neví nic. A pokud ne, Spade mu nechtěl ulehčit jeho zvídavost. Zároveň však svému nejlepšímu příteli nechtěl lhát – pokud by se tedy tomu mohl vyhnout.

„Nechtěl bys mi náhodou něco říct?“ promluvil znovu Crispin, když se ticho v telefonu stále prodlužovalo.

Spade se napůl usmál. „Určitě ne,“ řekl, což byla vlastně holá pravda.

„Fajn,“ pokračoval Crispin. Spade si uměl představit, jak Crispinovi ztvrdla tvář. „Proč bych ti nemohl pomoci? A ty můžeš začít tím, že mi povíš, co máš s Denise MacGregorovou.“

Tak Ian mu musel něco prozradit. Ten nespolehlivý debil! Nikdo jiný kromě něj přece Denise neznal.

„Nejde o nic, kvůli čemu by sis měl dělat starosti,“ odvětil Spade stejně chladným tónem, jakým mluvil Crispin.

Ozvalo se posměšné odfrknutí. „Asi máme špatné spojení, protože ty jsi mi teď přece určitě neříkal, že se mě to netýká, i když jde o nejlepší přítelkyni mojí ženy, že ne?“

Spade nad Crispinovými slovy, v nichž už byla otevřená výzva, pouze zavřel oči. „Vím, že máš vůči Denise ochranitelské pudy kvůli jejich přátelství s Cat, ale koneckonců ona přece nepatří ke tvým lidem,“ odpověděl posléze opatrně a vážil přitom každé slovo. „To bys ji musel nejdřív kousnout nebo se s ní vyspat, a pokud vím, nic z toho jsi neudělal. Takže i přes všechnu náklonnost, kterou k tobě, Crispine, chovám, ti musím znovu říct, že se tě to netýká.“

Odfrknutí na druhém konci telefonu teď zaznělo přímo užasle: „Do prdele, Charlesi, co do tebe jenom vjelo? Nevěřil jsem Ianovi, když mi řekl, že se chováš jako blázen, ale teď jsi mi sám dokázal, že je to naprostá pravda.“

Jen ať si Crispin myslí, že přišel o rozum kvůli sexu. Bude to lepší, než kdyby pochopil, o co jde doopravdy. Spade cítil, že už je blízko tomu, aby Nathaniala našel. Už brzy.

Když opět neodpověděl, Crispinův hlas v telefonu nabyl ostřejší tón: „Tak ty se nemíníš začít chovat rozumně, co?“

„Jestli podle tebe znamená rozumné chování, že se tě budu ptát na dovolení, zda se mohu stýkat se ženou, která souhlasí, pak máš pravdu – opravdu se nemíním chovat rozumně,“ odpověděl Spade.

„Dej mi Denise k telefonu. Chci slyšet od ní osobně, že si vybrala být s tebou pouze z toho důvodu, že se jí líbí tvoje společnost,“ pravil zkrátka Crispin.

Když si Spade připomněl, jak proběhl jejich nedávný rozhovor, neměl vůbec chuť mu ji dát k telefonu. Aspoň ne do té doby, než si spolu trochu rozumně promluví.

„Teď je právě indisponována. Zavolá ti sama později.“

Crispinův tón se změnil od chladného k ledovému: „Jistě si uvědomuješ, že mi nedáváš jinou možnost než si myslet, že něco tajíš.“

„Je mi líto, že to cítíš takhle. Měli bychom si o tom ještě promluvit, ale bohužel teď už musím jít. A ještě jedna věc,“ pokračoval Spade a ani se nepokusil zastřít hněv v hlase: „Vyřiď Ianovi, že ten dům si nechám.“

S posledním slovem sklapl telefon a přerušil tak Crispinovu odpověď, ať už obsahovala cokoliv. Tak, tím je vyřízený i romantický večer s Denise, kvůli kterému chtěl zrušit dnešní party. Teď, když Crispin tuší, že je něco v nepořádku, má ještě méně času, aby našel Nathaniala. Ale stejně, i když je Crispin jeho nejlepší přítel, nedovolí mu, aby se z chybného smyslu pro odpovědnost vměšoval do jeho záležitostí.

Denise je jeho, a Crispin se to brzy dozví.

Kapitola 21

Denise si dopřála dlouhou příjemnou sprchu a pak sešla dolů. V přízemí se pohybovalo několik lidí, které dosud neviděla, a připravovali všechno pro party, již Spade na dnešní večer naplánoval. Nakonec to ale bude její večírek na rozloučenou, protože Denise byla rozhodnutá chytit ráno hned první letadlo a vydat se tam, kde najde Cat s Bonesem. Jediné, co k tomu ještě musela mít, bylo jejich telefonní číslo, aby věděla, kam vyrazit. A na to potřebovala Spadea, jenže tenhle jeho dům u Středozemního moře byl nejen krásný, ale také pořádně veliký.

„Neviděl jste Spadea?“ zeptala se jednoho z těch lidí, kteří pospíchali okolo.

„Koho?“ otázal se nechápavě mladý muž s plně naloženým tácem a obdařil Denise pohledem, který prozrazoval, jak je těžký.

„To nic,“ zamumlala. Jestli se Spadem opravdu chtěla mluvit, pak by vzhledem ke kvalitám jeho sluchu úplně stačilo, aby zavolala jeho jméno. Uslyšel by ji i mezi vším tím zmatkem a pobíhajícími a překřikujícími se lidmi. Připadalo jí to však nezdvořilé, a tak pokračovala v hledání sama. Procházela přízemím nádherného domu, kde byl všude samý mramor, klenuté stropy a obrovská okna, odkud byl v dálce vidět přístav. Křišťálové lustry se elegantně třpytily ve světle a rozlehlé chodby ji vedly do dalších překrásně vyzdobených místností.

Všude tolik krásy a pastelových, vkusných odstínů, ale Denise stále nikde neviděla vysokého, temného upíra, kterého hledala. Nechtěla už nikoho obtěžovat ptaním, a tak vyšla před dům. Jestli tam bude stát auto, kterým přijeli, tak bude vědět, že Spade je pořád někde tady.

Na dlouhé příjezdové cestě parkovalo několik vozů, většinou samé dodávky. Denise jen v duchu vrtěla hlavou nad tím, kolik jídla, pití a lihovin v nich sem asi navozili. Vždyť to má přece být večírek pro upíry a ti se živí krví z tepen, a ne z plných táců jednohubek.

Rychle se porozhlédla po zahradě plné různých exotických rostlin a květin, mezi nimiž objevila i pár opravdu rozkošných sošek, a pak se vrátila dovnitř. Zdálo se, že horečná aktivita v posledních dvaceti minutách dostoupila vrcholu, protože přízemím poletovalo ještě mnohem víc lidí.

„Denise!“

Zaslechla Spadeův hlas a s úlevou se otočila, ale když ho uviděla, radost ji okamžitě opustila. Rázoval si to k ní celý zamračený a v hezké tváři mu seděl hrozivý výraz.

„Proč jsi se potulovala venku a nic jsi mi neřekla?“ vyštěkl na ni.

Ihned se naježila: „Protože už nejsem dítě, a tak vyjít ven nepovažuji za žádné potulování. A kromě toho jsem tě právě hledala.“

Z jeho tváře zmizelo napětí. „Nechtěl jsem na tebe tak vyjet. Jen jsem si o tebe dělal starosti, protože nikdo nevěděl, kde jsi. Tak pojď, musíš se připravit. Máme málo času.“

Vzal ji za ruku a jemně ji vedl nahoru po schodech. Denise neodpověděla, dokud nebyli zase zpátky v jejím pokoji. Ve všem tom hluku v domě však pochybovala, že by ji mohl někdo kromě Spadea zaslechnout.

„Jak jsem už říkala, vůbec ten dnešní večírek nemusíš pořádat. Chápu, že už je možná pozdě, abys ho zrušil, ale já ani nemusím chodit dolů. Prostě si jen užívej, jez, pij a bav se beze mě. Už si nedělej starosti s tím, že bychom museli dál hledat Nathaniala.“

Spade jen obrátil oči vzhůru – doslova protočil panenky. „Jestli si myslíš, že tě nechám obětovat se kvůli mně, tak to mě vůbec neznáš. A teď už bys mě měla znát natolik, abys věděla aspoň tohle.“

„Jo, jenže copak jsem já takový člověk, co tě nechá zabít, nebo přinejlepším nechá tebe, abys zabil pár jiných, a to kvůli mně?“ odbyla ho. „Okolnosti se prostě změnily. Když jsme do toho šli, ani jeden z nás přece nevěděl, do čeho je Nathanial namočený. A když jsme to zjistili, neuvědomila jsem si v plné šíři, jaké důsledky by to mohlo mít. Jenže teď už to vím a říkám, že končíme.“

Zíral na ni, jako by zvažoval, jestli to vůbec může myslet vážně. Denise ani nemrkla. Nemínila svou nabídku jako prostředek, který by jí později mohl uklidnit výčitky svědomí. Prostě už nechtěla dovolit, aby kvůli ní zemřel další muž, na němž jí záleží.

„Máš pravdu, na zrušení večírku je teď už pozdě,“ prohlásil Spade konečně. „A uznej, že by to působilo podivně, kdybych nepozdravil hosty se svou milenkou po boku. Už proto, že jsem je sem všechny pozval, aby poznali nás oba. Ty možná neznáš upíří etiketu, ale tohle by bylo považováno za velkou nezdvořilost. Určitě by z toho byly později nějaké problémy.“

Kdesi vzadu v hlavě jí zablikalo varovné světýlko, že prostě kecá, ale Spade se tvářil nevinně jakoby nic. Je možné, že kdyby se jeho přítelkyně skutečně neobjevila, způsobilo by to mezi hosty pravé pozdvižení.

Představa, že po zítřku už Spadea nikdy neuvidí, na ni měla účinek jako kopanec do břicha. I přes své nejlepší úmysly do toho se Spadem spadla citově až po uši. Proč se jen proboha stal právě Spade tím jediným mužem, kdo v ní probudil všechny ty pocity, o nichž se domnívala, že zemřely společně s Randym?

„Tak dobře,“ rozhodla se Denise nakonec. „Ještě jednou to tedy sehraju, jestli si myslíš, že to bude k něčemu dobré.“

Usmál se a v očích se mu zablýsklo. „Ach, to jistě bude!“

Spade stál ukrytý ve stínu výklenku proti schodišti a sledoval, jak Denise přichází dolů. Úchvatná, pomyslel si okamžitě, když ji spatřil v temně fialové róbě s hlubokým výstřihem, která zároveň odhalovala nahá ramena. Od úzkého pasu se rozšiřovala do bohaté sukně, která se při každém kroku svůdně pohupovala. Byl to model z pravého italského hedvábí, kopírující konec osmnáctého století, ale modernizovaný zipem, který nahradil záplavu drobounkých knoflíčků. S náhrdelníkem z briliantů a ametystů, stejnými náušnicemi, ametysty zdobenými sponami ve vlasech a s dlouhými bílými rukavicemi, jež jí sahaly až k loktům, vypadala Denise jako skutečná královna.

Počkal, až sestoupí z posledního schodu, a pak vyšel ze stínu. Vzal ji za ruku v rukavičce, pozvedl ji k ústům a políbil. „Jsi neuvěřitelně krásná,“ vydechl okouzleně.

„Děkuji,“ zarděla se a hned se zasmála. „Připomíná mi to tu scénu z Titaniku s Leonardem DiCapriem a Kate Winsletovou na velkém schodišti. Ale když si vzpomenu na ten konec, nepřipadá mi to jako dobré znamení.“

Spade odtrhl rty, ale ruku jí nepustil. „Nedělej si starosti. Ledovce tady máme jen úplně malé a servírujeme na nich nápoje.“

Denise přeběhla pohledem po Spadeově oděvu, rovněž dobově stylizovaném jako v osmnáctém století, ale když se jí podíval do očí, zjevné potěšení z nich okamžitě zmizelo. Držel ji sice za ruku, ale kolem Denise jako by vyrostla neviditelná zeď.

„Tak co máme pro dnešek večer v plánu?“ otázala se věcně a napřímila se v ramenou.

Podat si Weba. Zjistit, s kým spolupracuje a s kým se stýká. Držet tě nahou v náručí dřív, než vyjde slunce. „Prostě se jen tvař, že jsi do mě šíleně zamilovaná, a to bude úplně stačit,“ řekl však Spade nahlas a vzal ji pod paží.

Denise se bezvýrazně usmála. „Jistě.“

Spade nemohl pochopit tak rychlou změnu její nálady. Že by se pořád ještě na něj zlobila za to, jak na ni vyštěkl, když ji před chvílí nemohl najít? Nebo propadla chmurám, že je kvůli ďáblovým znamením odsouzená žít navěky ve vyhnanství? Úkosem se na ni podíval a pak se rozhodl, že to musí být ono. Však už brzy zjistí, že on nemá ani nejmenší úmysl ponechat ji takovému osudu.

„Pozdravíme naše hosty při příchodu a pak už budeme jen popíjet, tančit a bavit se jako na každém jiném večírku. I když neočekávám žádné nepříjemnosti, stejně bude lepší, pokud se nebudeš vzdalovat ode mne nebo od Altena.“

Jako na zavolanou se Alten hned objevil. Na sobě měl moderní smoking a kolem očí bílou masku –

Denise se zasmála: „Co to má znamenat, ta maska?“

Spade vytáhl fialkově zbarvenou kreaci s křišťálem a hřebínky, s jejichž pomocí se upevňovala do vlasů, a podal jí ji. „Tohle je maškarní ples, copak jsem ti to neříkal?“

„Ne, to jsi tedy neříkal,“ odpověděla. Vzala si masku a obracela ji váhavě v rukou. „Celý ten můj úbor je tak nádherný! Koho ale vlastně mám představovat?“

„Marii Antoinettu. A já jsem král Ludvík XVI.“

Zamyšleně se na něj podívala. „Ale oba dva byli popraveni…“

Spade se k ní naklonil, až se ústy téměř dotýkal jejího ucha. „Nedovolím, aby se na nás historie opakovala, miláčku.“

O tom byl rozhodnut. Denise nesmí následovat stejný osud, jaký si se svou předčasnou smrtí vytrpěla Giselda. Zaručí jí bezpečí. Tentokrát už chybovat nebude.

Denise kousek ustoupila, aby u sebe nestáli tak blízko, a pak se poněkud nuceně usmála. Obrátila se k Altenovi.

„A koho máte představovat vy?“

Alten se uklonil a s úšklebkem pravil: „Casanovu, samozřejmě.“

Denise se snažila zapamatovat, které jméno patří ke které masce, ale brzy zjistila, že mezi tolika osobami to zřejmě nezvládne. I když byl ples vyhlášen tak náhle, Spadeovo pozvání přijalo tolik lidí, že zaplnili celý sál. Nebo spíše několik sálů, abychom byli přesnější.

Jedinou osobou kromě Spadea a Altena, o níž si Denise byla jistá, že si ji bude pamatovat, byl Web. Vysoký světlovlasý muž do domu doslova vplul. Obličej mu zpola zakrývala maska z jantaru a křišťálu, ale podle toho, co z něj bylo vidět, byl docela hezký. I on měl na sobě černý úbor, jehož okraje na rukávech, ramenou, plášti i na kalhotách delikátně zdobily křišťály. Když je Spade vzájemně představil a Denise přijala jeho komplimenty ohledně šatů, neodolala a zeptala se i jeho, co má představovat jeho kostým.

„Černou díru ve vesmíru,“ odvětil Web a rty se mu zvlnily v náznaku úsměvu, jenž byl zdvořilý i vyzývavý zároveň.

Tedy něco nebezpečného a neporazitelného – pochopitelně, že si k setkání s novým sousedem upírem Web zvolil takový úbor. Bylo zřejmé, že tím chce jasně naznačit, že hlavním kohoutem na tomhle dvorku je právě on.

„To je fascinující,“ odpověděla Denise, a dokonce se jí podařilo, aby to znělo upřímně.

Žena, která přišla s Webem, musela být podle Denisina odhadu také upírka, protože žádná smrtelnice by v šatech tak obtažených dýchat nedokázala. Nezdálo se, že by ji potěšilo Webovo prohlášení, že doufá, že mu Denise věnuje tanec. Spade se zasmál a pravil, že ji snad na tu dobu bude moci postrádat, ale pod uhlazeností jeho chování bylo znát, že ho to také nijak nenadchlo.

Jak večer pokračoval, Denise si musela připomínat, že se nemá zabývat Webem a jeho doprovodem, ani že se nemá snažit objevit Nathaniala pod každou mužskou maskou v celém sále. K čemu by to bylo? Jednou už se rozhodla, že Nathaniala dál hledat nebude. Zítra už bude na cestě odsud pryč a Spadea pak nikdy neuvidí, ledaže by navštívil Bonese s Cat náhodou ve stejnou dobu, kdy se u nich bude vyskytovat i ona. Ta představa ji tížila víc než fakt, že bude muset žít po zbytek života s ďáblovým znamením na rukou. Měla být rozumnější, ale už se stalo – zamilovala se do něho. Právě dnes, večer před odjezdem, si konečně plně uvědomila, jak moc pro ni Spade znamená. Jak teď měla předstírat, že jsou šťastný pár, když měla zlomené srdce?

Dnešek ještě hned tak neskončí.

Aspoň že tu měli dobré jídlo. Navíc ho bylo tolik, že se cítila přecpaná už po druhé porci, kterou si naložila. Večírek se rozléval po celém přízemí domu i do prvního patra, kde se nacházel plesový sál. Denise si všimla, že někteří upírští hosté se čas od času ztratí do některé ze soukromých místností, odkud se pak zase vracejí mezi ostatní s viditelně růžovějšími tvářemi. Uvědomila si, že Spade jim zjevně připravil jejich vlastní občerstvení. Přemítala, jestli tam nechal seřadit lidi, jako by to byly jednohubky, nebo zda se jedná o verzi fontány se šampaňským, jakou měli dole, ale se stékající plazmou. Rozhodla se však, že to radši nebude zjišťovat.

Vedle Denise seděl Alten, protože Spade už celé hodiny poletoval sem a tam po sále a vyměňoval si zdvořilosti s elitou monacké společnosti nemrtvých. Věděla, že si tak připravuje nesmyslná muka, ale nemohla si pomoci a neustále se na něj musela dívat. Byl vyšší než většina ostatních přítomných, takže jeho tmavou hlavu nešlo přehlédnout, a ve starodávném slavnostním oblečení vypadal úchvatně. Hedvábné vlasy měl spletené do složitého copu, jenž mu splýval na záda zdobeného temně modrého kabátce. K tomu měl stejné kalhoty, u pasu kord a boty vysoké až ke kolenům.

Když ho v tomto oblečení spatřila poprvé, na rty se jí téměř vedralo „páni“, ale hned nato přišlo napomenutí „jen se nezblázni“. Když se však na něj dívala, i teď se jí líbil tak, až si mimoděk olízla rty.

„Denise.“

Zamrkala a obrátila svou pozornost k Altenovi. „Promiňte, co jste to říkal?“

Když Alten viděl, kam směřoval její pohled, pobaveně zvedl koutek úst. „Jen jsem se ptal, jak vám chutnal filet mignon.“

„Ach tak. Delikátní,“ odpověděla mechanicky a nabrala si na vidličku další sousto.

„To je dobře. Tak si to užijte, dokud ještě můžete.“

To konečně skutečně přitáhlo Denisinu pozornost. Copak Alten může vědět, že zítra odjíždí?

„Proč jste to řekl?“

Alten pokrčil rameny. „Až se změníte v upíra, jídlo už nechutná stejně jako předtím.“

Denise se málem zadusila kouskem masa, co měla právě v ústech. Alten ji hned začal bouchat do zad, ale Denise jen mávla rukou, aby přestal. Spolkla sousto a zapila ho pořádným douškem šampaňského.

„Jak vás napadlo, že to udělám?“ zmohla se na dotaz hlasem poněkud ochraptělým z toho, jak jí maso stále vězelo kdesi v krku.

I když Altenovi jeho maska zakrývala polovinu obličeje, Denise viděla, jak se tváří zaraženě.

„Protože jste se Spadem,“ odpověděl a jeho tón naznačoval, že by jí to přece mělo být jasné.

„No a co?“ stále nechápala Denise. Hned si však uvědomila, že ne, že ve skutečnosti se Spadem není, takže celá ta debata postrádá smysl.

Než však Alten mohl něco odpovědět, Spade se přihnal k jejich stolu s ústy přísně sevřenými.

„Příště dávej lepší pozor,“ napomenul zostra Altena. Pak se sehnul a zezadu ji objal pažemi. „Jsi v pořádku, miláčku?“ otázal se tiše a políbil ji na šíji.

Je to jenom hra, připomněla si Denise. „Je mi dobře – a není to jeho chyba, že jsem spolkla špatně rozkousané jídlo,“ dodala.

Spade si s Altenem vyměnil pohled, jehož obsahu nerozuměla. Pak se narovnal a natáhl k ní ruce:

„Pojď, zatančíme si spolu.“

Denise se moc nechtělo, měla strach, jak tanec zamává s jejími už beztak rozjitřenými pocity ke Spadeovi. Jenže vzhledem k okolí by působilo hrubě, kdyby odmítla. A tak jen kývla hlavou a nechala se odvést na parket.

Kapitola 22

Vstoupili do tanečního sálu. Spade uchopil Denisinu ruku v rukavičce a objal ji kolem pasu.

„Umíš tančit?“ zeptal se a naklonil se k ní co nejúžeji, spíš aby si mohl vychutnat potěšení z blízkosti jejího těla, než aby je nikdo nemohl slyšet.

„Ano. Já – my – jsme chodili do tanečních, než jsme se vzali,“ odpověděla. Tváří jí na okamžik přelétl stín smutku, ale když si ji Spade přitáhl blíž, hned zase zmizel a vystřídal ho výraz očekávání, který neměl nic společného se vzpomínkami na zemřelého manžela.

„Mě to naučili, už když jsem byl chlapec. Tehdy se každý šlechtický synek musel naučit tančit, jezdit na koni, střílet a starat se o rodinný majetek,“ vysvětloval Spade a přitom ji vedl za zvuku poklidné hudby k tanci, dávaje jí přitom čas, aby se uvolnila a poddala se jejímu rytmu.

„Moc si tě neumím představit jako dítě,“ přiznala Denise. Maska přitom nedokázala skrýt zvídavý výraz jejího obličeje. „Jaké to tehdy bývalo?“

„Okolnosti byly samozřejmě odlišné.“ S unaveným úsměvem pak pokračoval: „Ale lidé se nezměnili, dokonce ani teď, po přelomu tisíciletí. Když jsem byl chlapec, všechno se točilo okolo šlechtických titulů, majetku a královské přízně. Dnes jde zase o jiné tituly, místa a cenné papíry. Lidské pohnutky zůstaly stejné, i v tom, že dbáš o své blízké. Že se je snažíš uchránit před nebezpečím. Že usiluješ o kousek toho štěstí. Tak tomu bývalo dřív a takové je to i dnes.“

Denise několik okamžiků mlčela. Spade na ni pozorně hleděl a ani se nesnažil zakrýt zaujatost svého pohledu. Denise měla vlasy vyčesané vzhůru, ale kadeře po stranách nechala spuštěné, a teď se jí při každém pohybu svůdně pohupovaly do rytmu hudby. Maska jí zakrývala oči a lemovala lícní kosti, ale ponechávala volnou celou spodní část tváře. Když si v zamyšlení olízla spodní ret, netušila, jak Spadea tento obyčejný pohyb rozpálí.

„S Bonesem jste se tedy poznali na lodi, směřující do trestanecké kolonie?“ otázala se a snížila hlas. „Můžu se zeptat, proč jsi se dostal do vězení, jestli to ovšem není příliš osobní otázka?“

Pochopitelně to byla osobní otázka. Dokonce natolik, že ani Crispin neznal celý Spadeův příběh.

„Můj otec byl ušlechtilý muž. Možná dost strohý, ale to bylo v těch časech běžné. Přesto i on měl svou slabost – nedokázal přestat s hazardem. Dnes by se o něm řeklo, že byl závislý, ale tehdy se na to nahlíželo jako na nedostatek správného úsudku. Když mi bylo pětadvacet, zabředl hluboko do dluhů. Byl jsem jeho jediným synem a dědicem, což znamenalo, že jsem nemohl vstoupit k vojsku ani k námořnictvu, abych se tak pokusil vydělat službou nějaké peníze, určené k pokrytí dluhů. Takže jsem udělal to jediné, co se udělat dalo – oženil jsem se s bohatou dědičkou.“

Denise se zastavila v tanci. „Tak ty jsi ženatý?“ vykoktala ze sebe zmateně.

Několik hlav se otočilo jejich směrem a Denise znachověla. Spade potlačil úsměv.

„Tehdy jsem byl lidská bytost, miláčku. Ona je teď už dvě staletí mrtvá.“

Upíři kolem nich se znovu pustili do tance. Ve světě nemrtvých bylo manželství mnohem vážnější institucí než u lidí. Kdyby byl Spade ženatý podle upírských zákonů, riskoval by teď Denisin život. Trestem pro každého, kdo by se dopustil cizoložství s manželem či manželkou upíra, byla smrt bez výjimky, pokud poškozený trval na splnění svých práv. Vzhledem k jejich dlouhému životu nebylo divu, že u upírů bylo zároveň manželství jen řídkým jevem. Lidé mají už tak dost potíží s manželstvím, i když trvá přinejlepším půl století.

Denisiny tváře byly stále červenější než její obvyklý make-up. Spadeovi však její výbuch nijak nevadil, naopak ho potěšil. Kdyby nežárlila při představě, že mohl být ženatý, pak by to znamenalo, že o něj nestojí tolik, jak si přál.

„Takže ses oženil pro peníze?“ zašeptala Denise a v tónu jí jasně zazníval nesouhlas.

Naklonil se k ní. „Ona si mě vzala kvůli titulu,“ odpověděl jí rovněž šeptem. „Ujišťuji tě, že zištné důvody panovaly na obou stranách.“

„A miloval jsi ji?“ jen to Denise dořekla, nespokojeně sykla a odvrátila pohled. Bylo zjevné, že svého dotazu lituje.

Spade však nelitoval, a to ze stejného důvodu, proč ho před okamžikem potěšila její žárlivost. „Ne a ona mě také ne,“ odvětil klidně. „Madeline si chtěla zvýšit společenské postavení u dvora a já jsem se zase nijak netajil tím, že potřebuji její peníze. Byl to oboustranný užitek.“

A také velice nešťastné, jak už mnohá podobně dohodnutá manželství té doby bývala. „Jenže i přes Madelininy bohatě naplněné truhly bylo jen otázkou času, než se můj otec dostane do dluhů znovu.“

Pouze desítky let, které od té doby uběhly, dovolily Spadeovi vyprávět zbytek příběhu bez toho, aby emoce poznamenaly jeho hlas.

„Nejdříve se to přede mnou snažil skrývat. Zamlouval dopisy, které mu chodily od známých, jimž dloužil, a později i od soudu. Jenže když se pak zadlužil u vévody z Warwicku kvůli partii whistu a nebyl schopen dlužnou částku vyrovnat, vévoda si na něj stěžoval u krále.“

A protože otec byl rovněž přistižen v posteli s mladou hezkou vévodkyní, Warwick rozhodně neměl žádné důvody ke slitování. Obešel všechny dvořany, kterým otec dlužil, a pořádně je popudil proti němu. A pak se obrátil na krále a jménem všech žádal spravedlnost.

„Pro mého otce si přišli v noci a odvedli ho do vězení Newgate, kde měl zůstat, dokud nesplatí své dluhy do posledního haléře,“ vyprávěl Spade dál. „Warwick věděl, že otec nebude žít tak dlouho, abych stačil nalézt způsob, jak všechno zaplatit. V Newgate běžně umírali i mladí a zdraví vězňové. Vévoda to totiž neudělal proto, aby otce uvěznili, ale proto, aby ho vlastně zabil.“

„Nemůžu uvěřit, že se dostal do vězení jen kvůli dluhům,“ vydechla užasle Denise.

Spade se jen hořce usmál a chvíli se zase věnoval pouze tanci. „Pochopitelně. Jednou z věcí, které tehdy byly úplně jiné, byla nemožnost vyhlásit bankrot a žít pak dál. Zvlášť pokud dlužník vzbudil královu nevoli. A tak naše rodinné sídlo propadlo ve prospěch koruny. Madeline mě opustila, protože jí můj titul nebyl už k ničemu, a otec ve vězení těžce onemocněl. Vypravil jsem se proto za vévodou, abych mu nabídl dohodu – ať převede otcovy dluhy na mne.“

Vzpomínky na ten den ho stále pálily jako oheň. Warwick se mu nejdřív vysmál, poškleboval se mu, že jeho otec už brzy stejně zemře, a pak ho nutil, aby pokorně prosil o převedení dluhů. Spade to splnil a ponížil se, aby zachránil otcův život. Neuvědomil si však, že Warwick nakonec souhlasil pouze proto, aby jeho otci ještě víc ublížil. A to se mu povedlo. Otec se upil k smrti dva roky po Spadeově deportaci.

„Ale přece jsi musel vědět, že pokud půjdeš do vězení…“

„Denise,“ zadíval se jí do očí. „Já jsem neměl co ztratit kromě své svobody, ale věděl jsem, že ji časem zase získám zpátky. A můj otec by byl ve věznici určitě zemřel. Tak jakou jinou volbu jsem měl?“

Spade věděl, že ze všech lidí kolem mu právě Denise v tomto porozumí. Vždyť se sama vydala do strašlivého nebezpečí, jen aby zachránila vlastní rodinu. Cítil, že je to další z věcí, v nichž si jsou tak podobní.

Denise si povzdechla. „Tak proto tě poslali do vězení.“

„Nečekal jsem, že výrok soudu bude jiný než u mého otce. Jenže Warwick si vymyslel lepší zábavu. Podařilo se mu přesvědčit krále, že pro korunu bude mnohem užitečnější, když mě pošle do kolonie v Novém Jižním Walesu, než abych jen tak seděl ve vězení. Právě na cestě tam jsem se poznal s Crispinem, Ianem a Timothym.“

„A tak jste se spřátelili,“ dodala jemně Denise.

„Nejdřív ne,“ vysvětlil Spade s povytaženým obočím. „Já, budoucí Earl z Ashcroftu, mezi obyčejnými ničemy, kteří si bezpochyby zasloužili každý den ze svého trestu? Neráčil jsem s nimi kolik dní ztratit ani slovo!“

Denise se musela zasmát nad jeho povýšeným, schválně přehnaným tónem. „A jak se prolomily ledy?“

„Po několika dnech mého vytrvalého mlčení mě Ian začal popichovat. Říkal mi, že jsem nejspíš synem nějakého prodavače ryb, bastard, co se narodil bez jazyka, a takové podobné věci. Nakonec jsem to nevydržel a sdělil jim, samozřejmě patřičně svrchu, že jsem baron Charles Thomas DeMortimer, urozený šlechtic, který se ocitl v těchto podmínkách jen nešťastnou shodou okolností. Myslel jsem si, že Crispin spí, ale nato otevřel jedno oko a prohlásil: ‚Tak DeMortimer, jo? Modrá ložnice, nachové draperie a bůhvíproč všude samá paví pera, co tím jako myslel?‘“

Denise chvilku trvalo, než jí to došlo, ale pak údivem vykulila oči. „Takže tvoje manželka patřila k těm ženám, co si najímaly Bonese, když ještě dělal gigola?“

Spade se zasmál. „Tehdy mě to příšerně urazilo, ale cesta byla tak strašlivá, že jsem se tím pak už moc dlouho nezabýval. Během plavby do kolonie jsme málem všichni zemřeli, a když jsme tam konečně dorazili, málem jsme zemřeli zase kvůli dozorcům. Přežili jsme jen díky tomu, že jsme se mohli spolehnout jeden na druhého, a tak jsem k nim postupně začal přistupovat, jako by to byli členové mojí rodiny.“

„A co se vlastně stalo s Timothym? Myslím, že jsem se s ním u Bonese s Cat nikdy nesetkala.“

„Před mnoha lety odjel, aby nalezl důkazy, že Kain, předchůdce všech upírů, je pořád ještě naživu. Po pravdě řečeno se domnívám, že Timothy někde během své cesty přišel o život. Nikdo z nás už o něm neslyšel dobrých osmdesát let.“

Denise se zatvářila vážně. „To je mi líto. Ale aspoň že jste zůstali po celou dobu přátelé s Ianem a Bonesem.“

„Někdy se přihodí, že všechno zlé je pro něco dobré.“

Denise pohlédla stranou, domnívala se, že mluví o Randym. Spade však byl ten poslední, kdo by plácal nesmysly o tom, že ze smrti milované bytosti může vzejít něco dobrého. Spade měl na mysli ďáblova znamení, která k němu Denise přivedla. Oba ztratili ty, které milovali jen proto, že se k nim život zachoval krutě, ale přesto by oba znovu mohli nalézt nové štěstí jeden v druhém.

Spade ztuhl. Vytušil blížící se stín ještě dřív, než pocítil lehké poklepání na rameno.

„Mohu vás vyrušit?“ zeptal se Web přívětivě.

Denise vykouzlila na tváři zdvořilý úsměv. Spade ji uvolnil ze svého držení a ona vklouzla do Webovy náruče. Nebyl tak vysoký jako Spade, takže nemusela tolik zaklánět hlavu, aby se střetla s pohledem jeho kobaltově modrých očí.

„Bavíte se dnes večer dobře?“ otázala se, aby dál hrála roli pozorné hostitelky.

„Je to tu velmi zajímavé,“ odpověděl Web. Přes rty mu přeběhl krátký úsměv. „Nestává se tak často, aby se uznávaný upírský mistr rozhodl z ničeho nic usídlit v našem sousedství… i se svou lidskou přítelkyní.“

I když už Denise neměla v úmyslu dál pátrat po Nathanialovi, přesto nechtěla, aby Web nabyl nějaké podezření ohledně Spadeových plánů. Koneckonců, milenci se rozcházejí každou chvíli. Její zítřejší odjezd tak bude považován jen za případ, kdy se prostě rozpadl další vztah.

„Kdo by nemiloval Monako?“ prohodila Denise a pokusila se ledabyle pokrčit rameny, jak jí to jen tanec dovoloval. „A každý přece byl původně člověkem, než se proměnil v něco jiného,“ dodala s kosým pohledem vzhůru.

Web se uchechtl tak, že v ní napětí ještě vzrostlo. „Vy jste ale chytrá, co? Tak to mě teď zajímá ještě víc!“

Hovor se ubíral očividně přesně tím směrem, jakým nechtěla. Dobrá, teď musí přijít na pomoc povrchní, nezajímavá žena.

„Já prostě miluju tu kabelku, co má vaše přítelkyně,“ spustila Denise s patřičnou dávkou ženské zaujatosti. „To je Versace? Versaceho mám prostě nejraději! No, možná ještě taky Gucciho, ale od něj jsme v poslední době nic extra neviděli, no řekněte sám! Ach, taky mi prostě musíte říct, odkud má ty boty. Ty moje jsou od Escady, ale víte, já si vážně myslím, že by se mi místo nich lépe hodily střevíčky od Stuarta Weitzmana. Když vezmete v úvahu cenu, tak by se vyplatily fakt víc…“

Na Webově napůl zakryté tváři se usadil skelný pohled, ale Denise švitořila dál o nedostatcích jednotlivých návrhářů. Vyprávěla o svých názorech na nejlepší a nejhorší kabelky, střevíčky a šaty, takže když hudba dohrála a Spade se k nim vrátil, Web ji s úlevou prakticky odhodil zpět do jeho náruče.

„Bylo mi potěšením,“ zmohl se na povinnou zdvořilost a co nejrychleji se ztratil.

Spade otočil Denise tak, aby tančil zády k Webovi, a s ďábelským úsměvem ji vedl dál mezi ostatní tanečníky na parketu.

„To bylo brilantní,“ zašeptal jí tak zblízka, že každý pozorovatel se nutně musel domnívat, že se jen něžně mazlí s jejím ouškem.

Usmála se, potěšená jeho poklonou. „A to jsem ani neměla šanci povyprávět mu o svých nejoblíbenějších klenotnících,“ pravila škádlivě také šeptem.

Spade se usmál a přejel jí ústy po krku. „Tak to teď pověz mně. Slibuju, že mě to bude úžasně zajímat!“

Když Denise ucítila dotek jeho rtů na své kůži, neubránila se zachvění. Je to přece jenom hra, napomenula se však okamžitě. Její tělo však nesouhlasilo. Denise zaplavila vlna žáru. Spadeova ústa zůstávala tak blízko, jen občas se jakoby mimoděk dotkla její pleti. Jednou rukou ji svíral v patřičné taneční pozici, ale druhá, která jí měla správně spočívat v pase, ji jemně hladila po zádech a tiskla ji k jeho tělu, blíž, než dovolovala společenská etiketa.

Denise si rozpačitě odkašlala, neboť si uvědomovala všechny lidi kolem nich, kteří se mohli dívat.

„Přestaň, drahý. Máme hosty, takže bys neměl takhle pokračovat,“ řekla zadýchaně, jak se jeho ústa svezla od hrdla k lícím.

„Vážně?“ zamumlal hlubokým hlasem. „Ale kdybych tě odvedl nahoru, pak bych mohl…“

Zalapala po dechu, jak se jí náhle sevřely slabiny. Je to jenom hra, zatraceně!

„Máme tady hosty,“ zopakovala hlasem drsnějším, než jejich šaráda vyžadovala.

„Však oni by to vydrželi.“ Jen pár slov, ale tolik příslibů…

Denise se odtáhla a přiměla se k úsměvu. Nezáleží na tom, jak moc na ni Spade působí, jeho počínání i tento návrh nejsou míněny vážně. Spade to jen hraje, stejně jako herci na celém světě předstírají zamilované scény ve filmech.

„Vážně, nechej už těch vtipů. Víš sám, že teď ještě přece nemůžeme odejít,“ promluvila znovu a tentokrát se jí povedlo, že její hlas zněl láskyplně i vyčítavě najednou. Prostě tak, jak by za podobných okolností mluvila se svým přítelem každá žena.

Spadeovy oči okamžitě změnily barvu z tygří hnědi v zelenou. „Já nikdy nežertuji,“ řekl s důrazem na každé slovo. Pak ji popadl do náruče a vyrazil pryč z tanečního parketu.

Kapitola 23

Spade ignoroval Denisin naléhavý šepot, ať ji okamžitě postaví na zem. „Děkuji vám, že jste přišli, dámy a pánové,“ zvolal nahlas. „I když vás teď musím opustit, prosím, abyste zůstali tak dlouho, jak si sami budete přát. Doufám, že vás zase všechny brzy uvidím!“

Denise cítila, jak jí hoří tváře, když ji Spade nesl kolem návštěvníků v plesovém sále. Tvářil se přitom tak nonšalantně, jako by nedělal nic výjimečného. Vědoucí smích pár upírů, kolem kterých procházeli, jí také moc nepřidal, takže si připadala stále trapněji. Chovat se zamilovaně byla jedna věc, ale veřejně předvádět takové výbuchy vášně bylo něco úplně jiného.

Jediným důvodem, proč přestala protestovat, byl Webův pochybovačný pohled, který zachytila koutkem oka, když ji Spade nesl okolo něho. Web byl příliš nebezpečný, než aby v něm bylo radno vzbuzovat nějaké podezření. Kdyby nic jiného, tak Spade přece před pouhými několika dny zabil jednoho z jeho překupníků – Black Jacka. Web se určitě musel ptát, kdo to provedl, a už před chvílí jasně vyjádřil svou skepsi nad tím, že se Spade stěhuje do jeho sousedství i se svou překvapivě živou přítelkyní.

Denise udržela pusu zavřenou po celou dobu, než dorazili do druhého patra. Neřekla nic, ani když ji Spade donesl až do ložnice a kopnutím za sebou zavřel dveře. Když ji postavil na zem, okamžitě ho však odstrčila, hodila po něm rozčileným pohledem a rozběhla se přes pokoj zapnout televizi. A dala ji nahlas.

„Tak to už bylo přespříliš,“ zasyčela na něj. Překvapilo ji, že když se otočila, Spade už stál opět těsně u ní. Sundal si už masku i kabát, odepjal kord a teď si rozvazoval elegantní vázanku pod krkem.

Ztěžka polkla. Copak je ten jeho kostým tak nepohodlný?

„S tím bych nesouhlasil,“ opáčil Spade. Rozvázal složitý uzel a začal si rozepínat košili tak rychle, že se mu prsty jenom míhaly. Oči mu zeleně zářily a díval se na ni tak, až se jí tajil dech.

Vždyť už jsi ho viděla, jak si sundává košili, tak v tom nic nehledej, napomínala se Denise v duchu. Uhnula stranou, aby mohl projít kolem ní, ale vtom Spade natáhl ruku, opřel se jí o zeď a zatarasil jí tak cestu. Co to hraje za hru?

„Spade –“

Nestačila dokončit svou větu, protože náhle se jeho ústa ocitla na jejím krku a rtech. Když jazykem přes kůži zkoumal rychlost jejího pulzu, tělem jí projel smyslný záchvěv. Jeho paže zůstávala opřená o zeď jako otevřená překážka, z níž by mohla uniknout, kdyby chtěla.

Denise do sebe křečovitě vtáhla vzduch a pokusila se nevnímat žár, který ji spaloval dole v podbřišku. „Nechej toho. Já nejsem taková jako ty. Tyhle věci na mě působí, i když vím, že jsou jenom nahrané.“

U jejího ucha se ozval hluboký tichý smích. „Však na tebe taky mají působit, proto je dělám,“ dodal Spade a něžně ji hryzl do ušního lalůčku. „A za malou chvilku se tě dokonce dotknu a pak už to bude úplně doopravdy.“

Přitom jí jednou rukou sňal masku a druhou se pořád opíral o stěnu. Dva lehké doteky, a měla sundané náušnice. Dalším dotekem jí Spade vytáhl hřebínky, jež jí držely účes.

Denise ztuhla. Rozum v ní sváděl souboj na život a na smrt s touhou, jež ji zachvacovala. Neměla ani potuchy, co změnilo jeho chování k ní, ale Spadeův záměr byl jasný. Teď ho mohla mít, a jen Bůh ví, jak moc ho chtěla. Tělo se jí doslova chvělo žádostivostí, zvlášť když se Spadeova ústa neodchylovala od žhavé cesty dolů po jejím hrdle.

Ale ať už ho chtěla sebevíc, zítra musí odjet. Má to snad být Spadeův dárek na rozloučenou?

„Přestaň,“ pravila Denise tiše, ale ostře. „Ano, působí to na mě, ale já nestojím o žádný sex ze soucitu, ani o náhodný sex, a ani o sex na jedinou noc.“

Čekala jeho hněv, posměch nebo aspoň pohrdavé pokrčení ramen, ale nečekala, že si Spade místo toho svlékne košili.

„Slyšel jsi mě?“ naléhala Denise. Dávala si přitom pozor, aby se radši nedívala na jeho bledou, svalnatou hruď, tuhé ploché břicho a pod ním se rýsující úzkou temnou čárku porostu, mizející pod kalhotami.

Spade jen povytáhl obočí a pak se sehnul, aby si zul boty. „Jistěže ano, ale vzhledem k tomu, že o nic z toho, co jsi jmenovala, se nejedná, tak tomu nehodlám věnovat pozornost.“

Panebože, za chvíli už tu bude nahý! Když si připomněla, jak vypadal tehdy ve sprše, zaťala pěsti. Tep v jejích slabinách bude brzy už tak silný, že jej Spade nebude moci přeslechnout.

V dalším okamžiku byl už Spade zase vedle ní. Rukama ji hladil po tváři a jeho rty byly tak blízko jejích, že by je mohla ochutnat.

„V mých citech k tobě není vůbec nic náhodného, Denise,“ zašeptal. Jeho hlas zněl stále hlouběji: „A také nemám ani v nejmenším v úmyslu nechat tě někam zítra odjet. Ani další den, a ani ten další.“

Jeho ústa se přitiskla k jejím a vpila do sebe její sten, když ji přitáhl blíž k sobě. Spadeův jazyk jí pronikl mezi rty v jasné sexuální výzvě a Denise po zádech přeběhla vlna horka. Otevřela ústa a tiše zasténala pod smyslnými doteky jeho jazyka a pevností jeho těla, přitisknutého k jejímu.

Projel jí záchvěv strachu. Zatímco objevoval ta je jejích úst, něco ji škráblo do jazyka, a Denise ucítila, jak se mu prodloužily špičáky. Co kdyby ji poranil a pak znovu propadl zhoubné vášni po její krvi? Tehdy se přece ani nepokusila ho zastavit, když z ní sál, příliš se jí to líbilo. Kdyby se Spade při milování nevědomky napil její krve, mohl by nad sebou ztratit úplně vládu a skončilo by to tak, že by ji zabil – a ona by si toho ani nevšimla, až by se nakonec probudila mrtvá.

„Počkej,“ nařídila a odvrátila hlavu před jeho vášnivými, omamnými polibky.

Spade čekal, s jednou rukou stále vpletenou do jejích vlasů, zatímco chladný dotek na jejích zádech prozrazoval, že jeho druhá ruka pokračuje v rozepínání zipu na jejích šatech. „Jdu na to moc rychle?“ zamumlal nezřetelně.

Sálající žár v jeho pohledu málem přiměl Denise zahodit všechnu opatrnost a o svém strachu už nemluvit, jenže tady opravdu šlo o otázku života a smrti. „Tvoje špičáky. Nemohl bys – nemohl bys je dát nějak pryč, abys mě náhodou nekousl?“

Spade se zasmál tichým hříšným smíchem. „Ach, já tě ale určitě chci kousnout, ale vůbec se neboj, kůži ti neporuším!“

„Cože?“ zalapala po dechu, ale on se jen znovu zasmál. Chladný dotek zesílil, jak ji zvedl nahoru a přitom se její šaty kdovíjak ocitly v hromádce na podlaze, hned vedle jeho kalhot. Denise jen překvapeně zamrkala. Jak se mu jen povedlo sundat jí šaty tak rychle?

Zatajila dech, když v dalším okamžiku ucítila na zádech hebkou měkkost lůžkovin v posteli. Spade se sklonil nad ní, teď už úplně nahý a tak velký a nádherný, že mohla jen němě zírat. Takhle zblízka se jeho tělo zdálo ještě svalnatější a ramena měl tak široká, že přes ně ani neviděla na zbytek pokoje. Denise mu přejela rukama po pažích a ucítila, jak se pevné pletence svalů napjaly, když se sklonil, aby ji znovu políbil.

Rozevřela rty a poddala se zkušeným dotekům jeho jazyka, naléhajícího a proplétajícího se s jejím. Sjel jí prsty po ruce až k okraji dlouhých bílých rukavic. Uchopil jej a opatrně, kousek po kousku rukavičku stahoval, až byla dole. Pak učinil totéž i s tou druhou. Když měla paže konečně nahé, Spade se narovnal. Vlasy mu splývaly přes obličej a přes dlouhé černé prameny prosvítaly žhnoucí oči. Uchopil ji za ruce a pomalu ji líbal na předloktí. Jeho rty i jazyk si zvolna hledaly cestu přes složité vzory tetování, jež překrývaly ďáblova znamení.

Smyslný pocit z jeho úst ji téměř přiměl zavřít oči a poddat se té slasti. Jenže to by pak neviděla na nádherného muže, jenž se nad ní skláněl. Oči mu zářily jako smaragdy, z úst mu vyčnívaly dlouhé špičáky a jeho bledé, mohutné tělo bylo naprosto tiché, jen ústa ji laskala dál. Spade nikdy nevypadal méně jako člověk a zároveň nikdy nepůsobil smyslněji.

Denise naplnil divoký, primitivní hlad. Nechtěla se s ním pouze milovat, chtěla se mu oddat.

Sklouzla níž, až se ocitla pod ním. Spade nadlehčil svou váhu, takže ji tiskl k posteli, ale přitom ji nemačkal. Políbil ji, a když rozevřela nohy a otřela se o celou délku jeho mohutného mužství, zasténal.

„Udělej to ještě jednou,“ požádal chraptivě.

Ten tlak ji rozpaloval, vysílal žhavé vlny žádosti ze středu jejího těla do všech konečků nervů. Denise se znovu prohnula a přitiskla k němu, a když se Spade také zavlnil v bocích, tlumeně zanaříkala. Pánví jí útočil na klitoris v hlubokých, dlouhých nárazech, ale mohutným údem stále narážel na překážku jejích kalhotek.

Sladká bolest, která se jí rozlila klínem, se nyní proměnila v horečný tepot. Sjela rukama po Spadeových zádech až k bokům, kde mu zaťala prsty do vypracovaných svalů, a v hladové výzvě si ho přitáhla blíž.

Denise odtrhla ústa, aby mohla promluvit. „Teď,“ zašeptala zdivočele. Prohnula se proti němu a křičela rozkoší ze vzájemného tření, ale i zoufalstvím, že mu látka stále ještě brání, aby se už konečně dostal dovnitř.

Spade jí stáhl podprsenku a v okamžiku ji držel v ruce. Zahodil ji stranou a už se dral k jejímu prsu. Uchopil do úst bradavku a začal tvrdě sát. Denise si pomyslela, že jí ji jistě prokousne svými špičáky. Příval slasti, vycházející z ňadra, ji však hned přiměl zapomenout na všechny obavy a zvýšil žhavé tepání uvnitř jejího těla na takřka nesnesitelnou intenzitu. Zmítala se pod ním, jednou rukou sjela dolů mezi ně, aby se zbavila kalhotek, ale Spade jí ruku zachytil. Vzal ji za obě zápěstí a přidržel jí je za hlavou, zatímco druhou rukou jí kalhotky pomalu sundal sám. Když je stahoval přes kotníky, Denise už byla pokrytá potem.

„To už přestává být legrace,“ vyrazila ze sebe.

Spade jí ještě znovu polaskal bradavku, než přesunul ústa k jejím rtům. Přitom jí koleny roztáhl nohy ještě víc od sebe.

„Jak říkám, miláčku, já nikdy nežertuji,“ řekl, když se od ní odtrhl a Denise po tak dlouhém, vášnivém polibku jen lapala po dechu.

Vzdechy přešly do stále hlasitějšího sténání, když Spade sklouzl ústy dolů mezi její nohy. Dotíral jazykem, lízal a zkoumal, kde je pulzující slast nejsilnější. Polil ji žár, který jí naplnil cévy medovými plameny, jak ten vlhký pružný tlak střídavě pociťovala na klitorisu i uvnitř v hloubi těla. Vzepjala se proti němu v bezeslovné touze mít ještě víc. Spade ji chytil, přisunul ji blíž a položil si jednu její nohu na rameno. Jazykem znovu vyrazil k jejímu klínu v tvrdých, neúnavných dotycích.

Denise připadalo, že rostoucí pnutí v jejím klíně ji snad roztrhne. S poslední souvislou myšlenkou zaťala obě ruce do Spadeových ramenou, sjela jimi dolů a pevně ho přitáhla k sobě.

„Teď!“ vykřikla žádostivě.

V okamžiku byl na ní, ústy jí kradl dech v dlouhém, sladce chutnajícím polibku a rukama si ji přidržel za stehna. Přirazil v bocích a hned první tvrdý výpad do nitra jejího těla jí sevřel klín takřka bolestnou rozkoší. Ten druhý, hlubší, ji přiměl sténat mu do úst, jak se jeho tuhý úd prodíral jejím hebkým masem. Třetím vniknutím se do ní pohroužil už celou délkou, a když začal přirážet, vzpínala se proti němu ve stejném rytmu. Naplněnost, smíšená se smyslným třením, jí uvnitř způsobila pravý výbuch slasti.

Denise vykřikla, jak jí otřásl orgasmus, vyvolávající jí divoké záchvěvy ve slabinách. Další tvrdý výpad Spadeova údu je ještě dál zesílil a prodloužil, až se hladová bolest jejího těla proměnila ve sladké, žhavé uspokojení.

Až teď, když otevřela oči, si uvědomila, že je měla celou dobu zavřené. Pohlédla do Spadeova zeleně žhnoucího zraku, jímž ji pozoroval, na tmavé vlasy, spadající mu kolem tváře v temných neposlušných vlnách, a jeho výraz plný čiré smyslné naléhavosti jí přinesl další záchvěvy orgasmu.

„Chtěl bych to prožít znovu,“ promluvil zastřeným hlasem.

Denise přejela dlaněmi z jeho zad a zabořila mu je do vlasů.

„Teď jsi na řadě ty.“

Rty se mu zvlnily úsměvem, když z ní pomalu vyklouzl. „Miluju, když tvůj hlas zní takhle,“ zamumlal a políbil ji na skráň. V Denise se rozechvěly všechny nervové konečky v toužebném očekávání, aby do ní znovu vnikl celou svou délkou a tvrdostí. „Takové sexy předení. Je to úžasně vzrušující, řekni ještě něco!“

Přitom se do ní znovu zabořil v dlouhém, neuspěchaném přírazu, takže místo mluvení znovu začala sténat. Stejně jako předtím i tentokrát se Spade zavlnil v bocích pokaždé, když byl v ní nejhlouběji, a třel se tak o její nejcitlivější místo. Už jen sám pocit z toho, jak důkladně ji vyplňoval, byl nepřekonatelný.

„Spade… ano…“

Nedokázala říct nic víc, nedokázala ani myslet na něco víc. Rukama mu přeběhla po zádech a vychutnala si dotek jeho svalů, ale to už do ní vrazil znovu. Další dlouhý, tvrdý tah, spojený s pohybem pánve, jí ochromil mozek, ale zato tělo ožilo. Omotala ho nohama a tiše vzlykala, když se do ní pohroužil ještě hlouběji. Chtěla víc, i když si nebyla jistá, zda to ještě může snést.

„Ach, miláčku, hoříš jako oheň a jsi tak sladká,“ zamumlal. Zahákl se pažemi o její koleno, aby k němu byla spodní částí těla ještě blíž. S dalším vniknutím zavřela oči. Po krátkém uvolnění se jí do těla s úžasnou rychlostí znovu vrátilo narůstající napětí. Kombinace hlubokých, hledajících přírazů se žhavým třením klitorisu ji přiměla vyrážet ve slepé náruživosti proti Spadeovi.

Jeho vášnivý polibek pustošil její ústa se stejnou vášní, s jakou se vzpínala ona k němu. Denise mu zajela jazykem mezi ostré špičáky a oddávala se chuti i pocitu z jeho jazyka, který žádostivě sála. Jeho paže se nad ní zavíraly jako bledá klec, jeho tíha ji tiskla do matrace, jeho boky jí přinášely neuvěřitelnou slast s každým novým vniknutím, až málem přicházela o rozum.

Začala naříkat a ruce mu střídavě zatínala do zad a do ramenou. Tvrdý rytmus uvnitř jejího těla, tak úchvatný a omamný, byl nesnesitelně silný, a přesto jí stále nestačil.

„Prosím,“ zasténala s ústy přitisknutými k jeho.

Spade se odtáhl, položil si na paži i její druhé koleno a pevně je obě sevřel. Nadzvedl ji za boky, a pak do ní znovu vrazil, až se celou svou tvrdou délkou dostal ještě hlouběji než předtím. Denise vykřikla. V této pozici bylo smyslné tření takřka neúprosné. Naplnění, jež cítila, bylo příliš silné, ale zároveň návykové.

Nemohla dosáhnout k jeho ústům, ale rty se jí otíraly o jeho hruď. Denise ho na ni políbila a vychutnávala přitom pevné pletence jeho svalů, napínající se pod pokožkou. Uchopila do úst jeho bradavku a začala ji cucat. Sténání, jímž jí odpověděl, jen ještě dál podnítilo její vzrušení.

Tvrdé pohyby uvnitř jejího těla stále sílily, až byla jako v ohni. Sála víc a třela mu i druhou bradavku. Sevřel ji ještě úžeji.

„Víc,“ ozval se chraptivý povel, podtržený tak hlubokým zásunem, až Denise tančily hvězdičky před očima.

Dál věnovala pozornost oběma jeho bradavkám – lízala je, cucala i kousala. V hlavě jí začalo vířit, jak Spade stále zrychloval tempo svých přírazů. Slast jí zúžila vědomí natolik, až jí připadalo, že svět sestává jen z této postele a jich dvou na ní. Vnitřní napětí v ní stále narůstalo. Tělo se jí kroutilo a svíralo kolem jeho údu a tep běžel jako splašený.

„Udělej se se mnou, udělej se se mnou,“ zavzlykala, když cítila, že tlak v klíně už brzy propukne ve žhavý výbuch.

V příští vteřině bylo kolem ní všechno rozmazané a pak se náhle ocitla na Spadeovi. Byl stále v ní, a když se k němu přimáčkla, začal se pohybovat rychlými, mohutnými tahy, až se v extázi prohnula dozadu. Spade se posadil, jednou rukou jí tlačil boky ke svému klínu a druhou ji přidržoval. Ústy jí přejel po ňadrech, zlíbal je, pak vzal bradavku do zubů a kousl.

Denise měla začít varovně křičet, ale v tu chvíli nedokázala myslet. Nedokázala ani dodržovat společný rytmus. I když byla nahoře, Spade si ji pevně přidržoval a vnikal do ní rychleji a zběsileji, než by dokázal pouhý člověk. Zachytila se jeho paží a zvrátila hlavu dozadu, naprosto ztracená ve smyslném žáru, jenž se jí šířil ze slabin po celém těle.

Dokonalá slast v ní vybuchla přesně v okamžiku, kdy zaslechla Spadeův hrdelní sten. A pak ještě další, až se mohutné otřesy jejího těla smísily s vnitřní křečí a rozechvěly ji úplně celou. Denise se přitiskla ke Spadeovi a stále se chvěla následnými stahy po svém vrcholu a neustávajícím pulzováním jeho orgasmu.

Kapitola 24

Spade ležel na zádech a držel spící Denise v objetí. Její medově jasmínová vůně se mísila s jeho pachem a společně vytvářely ostřejší, silnější aroma, než na jaké byl zvyklý. Byla to jejich vůně, vytvořená vášní, a on si ji vychutnával s každým dalším vdechnutím.

Teď už je doopravdy moje.

Majetnický pocit však neměl nic společného s upírstvím. Ano, podle upírského zákona mu Denise patřila od chvíle, kdy ji kousl, pokud by ji sám takto označil. Ale tohle bylo jiné. Byl to cit hluboký až do morku kostí, který ho nutil jednou rukou ji přivinout k sobě a druhou pozvednout zbraň, jíž by ji bránil třeba proti celému světu.

Vzbuzoval v něm také touhu okamžitě ji probudit, aby si ji mohl znovu vzít, třebaže věděl, že potřebuje víc než pouhých pět hodin spánku, jež stačily jemu. A tak se díval na pravidelný pohyb, jímž se jí zvedala a zase klesala ňadra, na nichž se stále ještě třpytil náhrdelník z diamantů a ametystů.

Denise spala, přikrývku zchumlanou kolem pasu, ale Spade ji nepotřeboval. I tak ho rozpaloval žár jejího těla tak blízko něj.

Když si připomněl, jak neuvěřitelnou slast pocítil, když byl v ní, obrátil se na bok a ležel tváří k ní. Třeba ji tak probudí, znovu se pomilují, a ona pak může zase sladce spát.

Vtom ho do plné bdělosti přivedl zvuk auta, blížícího se po příjezdové cestě k domu. Všichni hosté už odešli, takže nemohlo jít o otálející opozdilce, pro které přijel jejich šofér. A jinak také nikoho nečekal.

Vyklouzl z postele tak tiše, aby nevyrušil Denise, a natáhl si kalhoty a košili z předchozího večera. K pasu si opět připnul kord pro případ, že by sem zavítal nečekaně nějaký ghúl, ale kromě toho si vzal ještě stříbrné nože.

Auto konečně zastavilo a hned nato bouchla dvířka. Spade vycítil mohutnou vlnu síly, přelévající se zvenku do domu, a její rostoucí proud mu prozradil, že osobou dožadující se vstupu musí být upírský mistr.

Tu sílu dobře znal.

„Zatraceně,“ zaklel Spade tlumeně, sebral kord i nože a pospíchal dolů.

Už stál na posledním schodě, když se objevil Alten a otevřel dveře. „Bonesi,“ řekl hlasem plným překvapení.

Crispin se podíval na Spadea a viděl, jak povytáhl obočí a zkřivil koutek úst. „Nepozveš mě dál, Charlesi?“ otázal se kousavě.

Sílu, vyzařující z Crispina, Spade důvěrně znal. Poznal i jeho pach, ale rozzuřený výraz na jeho tváři ho na okamžik zarazil. Do hotelů či jiných veřejně přístupných domů ďáblové mohli vstoupit kdykoliv, ale do soukromého domu by je musel někdo pozvat. Nestojí tu nyní před nimi Raum, který se dokázal znovu proměnit, aby je oklamal?

„Sire?“ pronesl Alten váhavě a těkal pohledem mezi oběma muži.

„Přijel jsi k nám bez pozvání, a tak jistě můžeš bez pozvání vejít i dovnitř,“ odpověděl ostražitě Spade.

Crispin si znechuceně odfrkl a protáhl se kolem Altena do dveří. Ze Spadea spadla část obav, když viděl, že návštěvník klidně překročil práh.

„Kdybychom nebyli přátelé skoro dvě stě let, tak bych ti nejspíš nakopal zadek,“ dal se slyšet Crispin. „Co to do tebe jenom vjelo, Charlesi?“

„Dorazil jsi sem pěkně rychle, viď?“ opáčil Spade a kráčel dozadu do méně obývacího pokoje v méně oficiální části domu. Ani se nemusel otáčet, zda ho host následuje. Jestliže Crispin došel až sem, pak už ho jistě nic nezastaví.

„Jestli ses chtěl schovávat, tak jsi se zatraceně spletl, když jsi uspořádal tak obrovský večírek a zval jsi hosty svým jménem,“ odpověděl Crispin. „Taková věc se pokaždé rychle rozkřikne, zvlášť když se proslýchá, že se sem stěhuješ i se svou novou lidskou přítelkyní.“

„Whisky?“ otázal se Spade suše, jako by neslyšel.

„Samozřejmě.“

Spade vyndal z příborníku v obývacím pokoji křišťálové sklenky a naplnil je z karafy, jednu pak podal příteli. Crispin si ji od něj vzal, ale stále jej podezíravě sledoval s rozčileným výrazem na obličeji. Ale aspoň že přijel sám. Kdyby tu byla Cat, už by proletěla všechny místnosti v domě, aby našla Denise, celá netrpělivá jako každá žena.

„Posaď se,“ řekl Spade a ukázal na pohovku.

Kdyby to byl někdo jiný než Crispin, pak by určitě odmítl. Nejspíš by potom vyndal zbraň a žádal by to, kvůli čemu přišel. Ale návštěvník se pohodlně uvelebil na pohovce, jako by si sem přišel pouze odpočinout.

„Je z tebe cítit Denise,“ poznamenal Crispin konverzačním tónem.

Spade stáhl rty. „Do toho ti nic není.“

„Začínám mít fakt plné zuby toho tvého ‚do toho ti nic není‘,“ odpověděl Crispin už ostřeji. „Snad bychom teď už mohli nechat těch okolků a přejít rovnou k věci. Chtěl bych vědět, proč jsi za mými zády odvedl nejlepší přítelkyni mojí manželky? S jakými problémy se Denise potýká a proč jsi mi nic neřekl, když ses o nich dozvěděl?“

Crispin byl příliš chytrý, než aby se dal něčím ošálit, ale Spade se přece jenom zkusil ještě jednou vykroutit.

„Co tě vede k domněnce, že Denise je tu se mnou jen z nějakých podezřelých důvodů? Je to krásná žena, a já jsem zase docela přitažlivý muž, takže…“ nedokončil Spade a místo dalších slov jen významně pokrčil rameny.

„Kecy!“ zvolal pobouřeně Crispin a nebezpečně přimhouřil tmavé oči. „Oba dva moc dobře víme, že ses vždycky měl na pozoru před vztahy s lidskými ženami, a oba moc dobře víme, že v Denisině domě byl ďábel, než se z ničeho nic objevila po tvém boku jako oddaná milenka.“

Crispin zřejmě musel zajít k Denisinu domu a tam poznat Rauma podle pachu. Ten chlap je opravdu nebezpečně chytrý.

„A to ani nechci připomínat, že když jsem Denise naposledy viděl, rozhodla se skoncovat nadobro s upíry,“ pokračoval Crispin dál. „Vycítil jsem to z její mysli. Takže i kdyby se ďábel u ní jen tak zastavil, aby řekl dobrý den, a nic dalšího se kolem toho nestalo, Denise s tebou určitě není jen proto, že by na ni náhle padla neskonalá touha vstoupit zase mezi upíry. Tak co kdybys už nechal všech těch blbostí a konečně mi řekl, o co tady jde? A když ne, tak hned, jak ji uvidím, to stejně poznám podle její mysli.“

Zatracený Crispin a jeho telepatické schopnosti. Jak se vzbudí, dokáže jí vytáhnout z hlavy úplně všechno i s detaily.

„Než ti řeknu něco dál, musím ale nejdřív upozornit, že ať už byly prvotní důvody, proč mě Denise vyhledala, jakékoliv, tak teď je to mezi námi vážné,“ začal Spade. Pak jeho hlas ztvrdl. „Ty ji odtud neodvedeš, Crispine, jedině přes moji zpráchnivělou mrtvolu!“

Crispinovo obočí vyletělo strmě vzhůru a pak přítel propukl v pobavený smích.

„U Luciferových koulí, tak tohle je ten důvod, proč se chováš jako neprostý blázen! Tak ty ses do ní prostě a jednoduše zamiloval! Do prdele, kdybych ti to na vlastní oči neviděl napsané na obličeji, nikdy bych tomu nevěřil!“

Crispin přitom vyskočil z pohovky, přitočil se ke Spadeovi a začal ho nadšeně bouchat do zad. „No, tomuhle tedy říkám důvod k oslavě! A navíc se mi pořádně ulevilo, to mi věř! Však jsem manželce říkal, že si s tebou nejdřív musím promluvit o samotě. Měla velké obavy, že se Denise dostala do nějakých problémů a že ty ji držíš u sebe proti její vůli.“

Spade zůstal na okamžik bez řeči. Copak to je tolik vidět, co k Denise cítí, nebo ho jenom Crispin tak dobře zná?

„Kvůli Denise mám taky radost,“ pokračoval Crispin s nadšením, které však hned zase v účasti opadlo. „Po Randyho smrti na tom byla opravdu špatně, a pak ještě ten potrat…“

„Potrat?“ vyskočil Spade a popadl přítele za ramena.

Z Crispinovy tváře teď úsměv zmizel úplně. „Copak ti o tom neřekla? Denise potratila pár týdnů poté, co Randy přišel o život. Podle doktorů šlo o následek smutku a stresu. Brzy nato od nás odjela a já jsem vyčetl z jejích myšlenek, že se hodlá navždy vyhýbat našemu světu. Dokonce v posledních několika měsících přestala volat mojí manželce, takže jsem se pochopitelně domníval, že její rozhodnutí je konečné.“

Spade zavřel oči. Takže Denise necítila vinu za své styky s upíry jen kvůli manželovi a jeho smrti, ale musela si dělat výčitky i kvůli svému nenarozenému dítěti.

„Ne, o tom mi neřekla.“

Denise o něj sice stála, ale bude chtít po tak nesmírné ztrátě navždycky oželet vyhlídky na to, že by se stala matkou? Upíři nemohou oplodnit lidské ženy. Cat představovala světlou výjimku, když se narodila jako poloviční upírka, a navíc byl její otec tehdy nemrtvý jen pár dní, a ne několik století jako Spade.

Crispin musel vyčíst něco i z jeho myšlenek, protože se opatrně zeptal: „A Denise k tobě chová tytéž city?“

Spade otevřel oči. „Nevím.“

Denise se protáhla a překulila na stranu. Na opačném konci postele nikdo nebyl, na což byla zvyklá. Hned ale vytřeštila oči, protože si uvědomila, že tentokrát by tam někdo být měl.

Posadila se a rozhlédla se kolem sebe. Pokoj byl velký, to ano, ale ať se rozhlížela sebevíc, Spade nikde nebyl.

Pro něj je obvyklé, že se probouzí dřív než ty, připomněla si v duchu, aby zaplašila nervózní chvění kolem žaludku. Ale jak dlouho tady vůbec zůstal? Ozval se okamžitě zákeřný vnitřní hlas. Třeba se zvedl a odešel hned po tom, co jsi usnula.

Podívala se na postel. Tam, kde měl Spade spát, nebyly vůbec zmuchlané přikrývky. Žaludek se jí propadl. Spade nejspíš odešel hned potom. Nejspíš si také chybně vyložila, co jí řekl v noci o tom, že nejde o nic na jednu noc.

Anebo prostě jenom blázní, a Spade prostě spal, aniž by rozházel pokrývky, a teď už v klidu snídá.

Naděje se v ní svářila s nejistotou. S takovou situací, která by mohla přerůst v trapas, se ještě žádné „ráno poté“ nesetkala. S Randym, jediným mužem, s nímž se vyspala tak rychle, věděla předem, jaké jsou jeho city. A s ostatními třemi muži už nějakou dobu chodila, než přišel na řadu sex, takže povaha jejich vztahu byla předem jasně daná. Spade jí sice řekl, že jeho city k ní nejsou chvilkové, ale v jasném denním světle se ukázalo, že tahle věta mohla znamenat spoustu věcí, a láska nemusela být nutně jednou z nich.

No, jedna věc, kterou určitě neudělá, je zůstat sedět tady na posteli a vařit se ve vlastní šťávě, dokud Spade nepřijde zpátky nahoru. A tak vstala a vydala se do koupelny. Každé nepříjemné situaci se jí bude čelit lépe s prázdným měchýřem, vysprchovaná a s vyčištěnými zuby.

Když se Denise o dvacet minut později zase vynořila z koupelny, naskytl se jí pohled, nad nímž jí poskočilo srdce. Spade byl v ložnici. Úplně oblečený seděl na pohovce a nebyl sám.

Bones se temně hnědýma očima zpytavě zadíval na Denise a ta málem propukla v pláč. Tak Spade si ho sem zavolal, aby si ji odvedl s sebou. Dokonce to zařídil tak, že Bones už byl na místě, když se probudila, takže nemohlo dojít k žádným nepříjemným scénám. Panebože, tak ta dnešní noc přece jenom byla sexem na jednu noc, a ještě ke všemu z lítosti.

„Denise,“ spustil Spade.

„Ne,“ zvedla ruku, aby ho přerušila. „Ušetři si řeči. Jenom mi dej pár minut, Bonesi, a hned bude připravená k odjezdu.“

Na Spadea se už ani nepodívala, ale Bonesův obličej působil užasle. „Ty chceš se mnou odjet?“

„Říkám ti, že nikam nepojede,“ vpadl do toho Spade. Teď už ho Denise ignorovat nemohla. Stál totiž rovnou před ní a chytil ji za ruce. „Jaký ďábel tě zase posedl?“

Musela se zasmát, ale nebyl to veselý smích. „Jaký ďábel? No, pořádný, Spade. Ha ha! No, už si kvůli tomu stejně nemusíš dělat žádné starosti, že jo? A díky za tvůj čas. Všechen tvůj čas, ale vážně, to zašukání na rozloučenou fakt nebylo nutné. Vibrátor by taky vydržel celou noc, upíre.“

Bones si opatrně odkašlal. „Nepotřeboval bys chvilku soukromí, kamaráde?“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Spade ledovým tónem a oči mu metaly smaragdové blesky.

„Nikam nechoď,“ vyjela Denise zostra, když se Bones začal zvedat k odchodu. „Jsem si jistá, že mu to stejně nakonec všechno povíš, Spade. Ale až se to dozví Cat, tak doufám, že ti nacpe něco stříbrného tam, kam ti slunce nezasvítí!“

Spade pustil její ruce. „Ty si zřejmě myslíš, že jsem zavolal Crispina, aby pro tebe přijel a odvezl tě odtud. Tak proto se takhle chováš.“

„Proč by tady jinak byl?“ naléhala Denise a děsila se, že jí každou chvíli vytrysknou slzy.

Spade se naklonil až k ní a rukama se dotkl její tváře. „Nevolal jsem mu, přísahám! Z ničeho nic se tu objevil bez pozvání, ale to je nakonec úplně jedno. Vždyť jsem ti přece říkal už předtím, že nikam nepojedeš. Zůstaneš se mnou, kde je tvé pravé místo.“

A pak ji políbil, pomalu a důkladně, až jí oschly slzy a tělem se jí rozlilo známé teplo. Jenže i teď za příjemným žárem následoval strach. City, které chovala vůči Spadeovi, nebyly jen pouhou kombinací chtíče, vděčnosti a přátelství. Zamilovala se do něj. Propadla mu. Právě to víc než jasně prokázala její naprosto nekontrolovatelná reakce na domněnku, že si zavolal Bonese, aby se jí zbavil. Vězela v tom až po uši a přitom si vůbec nebyla jistá, zda je připravená na vše, co takový vztah obnáší.

„Kurva, co to máš na rukou?“ vyhrkl Bones překvapeně.

Denise ztuhla. Spade se rychle otočil a zjistil, že přítel stojí těsně za ním. Zíral na její nahé ruce, z nichž jí sjely rukávy od županu, když Spadea objala kolem krku.

„Pusť televizi,“ řekl Spade.

Bones přešel přes pokoj a oživil televizi, která ještě pořád běžela od včerejšího večera. Pak se vrátil k nim a natáhl ruku.

Denise váhavě pohlédla na Spadea. Kývl hlavou na znamení souhlasu, a tak vložila ruku dlaní vzhůru do Bonesova studeného stisku. Bones chvíli bedlivě zkoumal její tetování a pak tiše zahvízdl.

„Značka,“ jediné slovo, téměř neslyšitelné přes vyřvávající televizi, ačkoliv Bones stál ani ne půl metru od Denise. Vzal ji za druhou ruku a zamračil se ještě víc.

„Tohle jsi přede mnou vážně skrývat neměl, Charlesi. A ty taky ne,“ dodal k Denise.

„Kamaráde,“ pravil Spade tiše, „a to toho ještě polovinu ani nevíš.“

Náhle sáhl za sebe do zásuvky prádelníku a vytáhl odtud nůž. Denise ztuhla. Tušila, co zamýšlí. A nebylo to drobné bolestivé píchnutí, co ji přimělo ucouvnout, když jí zabořil špičku nože do dlaně. Spade pak otiskl jednu kapku krve na svůj prst a natáhl jej k Bonesovi.

„Nic neříkej,“ nařídil mu Spade pochmurně.

Bones zvedl obočí a pak uchopil přítelův prst a strčil si jej do úst. Oči mu okamžitě zezelenaly, uskočil dozadu a odrazil Spadeovu ruku.

„Všemohoucí Bože!“

„Neříkej to!“ ozval se znovu Spade s ještě větší naléhavostí.

Pod pohledem, jenž na ni Bones vrhl, Denise stydla poznamenaná krev v žilách. Bylo v něm překvapení, šok, podezření… A soucit.

„Zatraceně,“ bylo jediné, co pak řekl.

Denise nemohla ovládnout svůj ironický smích. „Jo. Přesně tak.“

Kapitola 25

Spade mhouřil oči proti šikmému odpolednímu slunci a sledoval loď, která se blížila přímo k nim. Na její přídi zahlédl povlávat dlouhé rudé vlasy a uklidnil se. Cat a Crispin.

Síla, kterou vycítil předchozí noci z Weba a z dalších upírských mistrů, které s sebou Web přivedl, Spadeovi napovídala, že když už je teď Crispin tady, měl by mu říct, co je v Denisině krvi. Spade však o tom nechtěl mluvit, dokud by je mohl někdo vyslechnout – což v praxi znamenalo, že o tom nemohl promluvit v celém Monaku. Kdo ví, kolik Webových lidí by se mohlo potulovat kolem a slídit po informacích, které by mu okamžitě donesli.

Ale tady, uprostřed Středozemního moře, kde nejbližší loď byla od nich vzdálená víc než míli, a s hlasitě hrající hudbou, to konečně mohlo být dost bezpečné.

Denise se vynořila z podpalubí a pohledem přelétla Spadeovo tričko bez rukávů. „Už zase potřebuješ natřít proti slunci.“

„Hledáš nějakou záminku, aby ses se mnou mohla pomazlit?“ dobíral si ji Spade. „To nemusíš, já po tobě taky toužím.“

Usmála se a přistoupila blíž. „Jak bych si nehledala záminky, abych na tebe mohla sahat? Máš nejúžasnější tělo, jaké jsem kdy viděla!“

Spadea těšilo, že se jí líbí jeho tělo, jež nabylo svého dnešního vzhledu, když se jako trestanec dřel při těžkých pracích na poli. Kdysi by byla jeho štíhlá, svalnatá postava považována za znak příslušnosti k nižší třídě, ale časy se změnily a Denise byla rozhodně moderní ženou.

„Sám víš,“ pravila Denise, zatímco mu natírala opalovacím krémem ramena a paže, „že jestli Web poslal své lidi, aby nás sledovali, tak stejně nebude věřit, že jsme si vyjeli na lodi jen proto, že tě popadla nenadálá touha se opalovat.“

Ruce měla tak jemné a teplé, že ho hřály víc než sluneční paprsky, které ochlazoval studený vítr. „Upíři se neopalují. Bez ochrany proti UV záření se prostě spálí, pak se uzdraví a takhle se to opakuje stále dokola.“

Věnovala mu zamyšlený pohled. „Tak to Web bude vědět najisto, že tady nejsi jen tak.“

„Může mít podezření,“ přitakal Spade, „ale stejně nemůže nic vědět. A projížďka na lodi je přece jenom méně podezřelá, než kdybychom z ničeho nic odjeli z města.“

„Stejně pořád nechápu, proč jsi to Bonesovi řekl, když jsme se oba dohodli, že ho z toho vynecháme,“ zabručela.

Spade postavil lahvičku s opalovacím mlékem na zem a vzal ji do náruče. „Crispin už věděl, že ve tvém domě byl ďábel. Věděl taky, že se vyhýbáš světu upírů, a taky věděl, že já obvykle nechodím s lidskými ženami. Jak mě našel, nepřestal se vyptávat, dokud jsem mu neřekl pravdu. A nezapomeň, že budeme potřebovat jeho pomoc.“

Denise se zhluboka nadechla a začala z ní být cítit úzkost. „Ty nechceš přestat hledat Nathaniala, že ne?“

„Ne,“ odpověděl něžně. „A je přitom jedno, jestli se mi podaří dobře ukrýt tebe i tvou rodinu před Raumem. Dokud to ďáblovo znamení bude měnit tvou krev v to, čím teď je, nejsi v bezpečí, a to já nepřipustím.“

Cítil, jak se jí na tváři, zabořené do jeho prsou, zatnuly svaly na čelistech. „Nechci, aby tě kvůli mně zabili,“ hlesla.

„Rozhodně nemám v úmyslu dát se zabít. Ještě nikdy jsem neměl tolik důvodů, abych žil.“

Spade se odtáhl, aby se jí mohl podívat do očí. Byl v pokušení Denise říct, co všechno k ní cítí, ale pak si to rozmyslel. Crispinova loď tu může být už za pár minut. Bude lepší, když jí teď nebude vyznávat lásku, protože by stejně za chvilku musel změnit téma hovoru. A tím spíš, kdyby Denise jeho city opětovala.

Ne, teď na to nebyl vhodný čas.

Denise spatřila blížící se loď a povzdechla si. „To je Cat. Páni, celé měsíce jsem ji neviděla.“

O chvilku později už motorový člun s návštěvníky přirazil k boku jejich lodi. Cat se širokým úsměvem na tváři přeskočila k nim na palubu a ani nečekala, až Crispin spustí kotevní lano.

„Denise!“ vykřikla nadšeně a popadla ji do náruče.

Denise Catino přivítání trošku překvapilo. „Bála jsem se, že se na mě budeš zlobit,“ řekla trochu přidušeně, jak jí slzy dojetí stáhly krk, a ještě ke všemu ji Cat, která zapomněla na svou sílu, mačkala jako o život.

„Ale to víš, že ne,“ stiskla ji Cat ještě jednou a pak se pohledem svých šedivých očí zavrtala do Spadea. „Ale zlobím se na tebe,“ oznámila přísně.

Crispin se na přítele podíval a pokrčil rameny, jako by chtěl říct A co jsi čekal?

„Na Spadea se nesmíte zlobit. To já jsem ho přiměla ke slibu, že vám dvěma nic nepoví,“ přispěchala hned s vysvětlením Denise. V oříškových očích se jí rozsvítilo: „Vážně jsi mi hrozně chyběla, Cat. Vím, že je to moje vina, ale…“

„Ale no tak, už o tom nemluv,“ přerušila ji Cat a znovu ji objala. „Já ti rozumím, to mi věř,“ zašeptala.

Za Catinými zády se náhle vynořilo neurčité zjevení. Průsvitný tvar zvolna nabýval pevnějších rysů, až se objevil muž kolem čtyřicítky.

„Nazdar, Fabiane,“ pozdravil Spade ducha, kterého Cat před nedávnem adoptovala, jak se v poslední době stalo módou. „Jakpak se máš?“

„Hff,“ odpověděl duch a otřásl se. „Nesnáším cestování po vodě. Není tam nic, čeho bych se mohl chytit.“

Denise se začala zmateně rozhlížet. „S kým to mluvíš, Spade?“

„To je můj přítel Fabian, ale ty ho, ehm, nemůžeš vidět, protože je to duch,“ vysvětlila jí omluvným tónem Cat.

Denise se s vykulenýma očima dívala kolem sebe. Spade se tím náramně bavil, dokud jeho pozornost nepřipoutala další rezavá kštice. Z vnitřku motorového člunu se vynořila další postava.

„Nazdar, kamaráde,“ řekl Ian a nadšeně na Spadea zamával.

Spadeovi se na rtech objevil stejně veselý úsměv. „Iane!“ vykřikl radostně. A pak přeskočil loď a uštědřil Ianovi takovou ránu, až ho katapultoval do moře.

Denise zatajila dech. Cat se pokusila skrýt úsměv a Crispin jen zvedl oči nahoru. „Bylo to nutné?“

„Jistěže ano,“ odvětil Spade chladně.

Ian šlapal vodu a netvářil se ani trošku překvapeně. „V pořádku, asi jsi to ze sebe musel dostat. Můžu teď zase zpátky na palubu, nebo mě hodláš zase praštit? Anebo mám radši zůstat tady a užívat si mořského života?“

„Pročpak si trošku nezaplaveš kolem, třeba potkáš žraloka? Mohli byste si pak spolu pěkně popovídat o tom, kolik toho máte společného!“ vrátil mu to Spade.

„Jen si o tebe dělal starosti,“ podotkl Crispin.

„Vážně? Tak to by si měl uvědomit, jaké následky má, když porušil něčí důvěru,“ odbyl ho Spade úsečně.

Ian obeplaval motorový člun, kde pořád stál rozkročený Spade a mračil se. Doplaval až ke druhé lodi a tam se teprve vyšvihl nahoru. Spade se musel usmát, když viděl, jak se postavil mezi Crispina, Cat a Denise. Můžeš se za ně schovávat, jak chceš, ale já tě stejně dostanu.

Duch se moudře uklidil stranou. Ian se trochu nejistě rozhlédl kolem sebe a pak řekl: „Vždyť ses choval jako blázen, Charlesi. Tahal jsi se s lidskou bytostí a štěkal na každého, kdo by se na ni jenom křivě podíval. Naznačoval jsi něco o vydírání a ďáblově znamení. Hledal jsi Rudého draka. Zabil jsi osobu, o níž jsem ti sdělil, že ho prodává – ano, slyšel jsem, že Black Jack byl nakonec zavražděn. Jak bych si o tebe neměl dělat starosti?“

„Měl jsi přijít přímo za mnou,“ ucedil Spade a měřil si, jak by mohl odstrčit Crispina a dostat se k Ianovi, aniž by přitom přišla Denise k úhoně.

Ian vrhl na Spadea nevyzpytatelný pohled. „Já jsem za tebou přišel. Jenže ty ses mi nechtěl svěřit.“

„Ale z dobrých důvodů! Jinak by tu Crispin vůbec nebyl!“ odvětil Spade s nedůvěřivým odfrknutím.

„No, hoši…“ začala opatrně Cat.

„Vím, že jsem sice pěknej zkurvysyn, ale přesto mám na světě čtyři lidi, na kterých mi záleží. Nechci, aby se jim něco špatného stalo, i kdyby mě to mělo stát život,“ řekl Ian vyrovnaně a upřeně na ně zíral svým tyrkysově modrým pohledem. „Dva z nich jsou právě tady, i když mi zřejmě nevěří. A věřte vy mně, že něco takového přijde líto i takovým bezohledným hajzlům, jako jsem já.“

„Teď teda lžeš, Iane, a ještě ke všemu se pokoušíš manipulovat právě s námi dvěma,“ ozval se tiše Crispin.

„Jenom v malých, nedůležitých záležitostech. Nikdy bych nelhal ve věcech, kde jde o život. Hernajs, Crispine, když jsi mě ponížil kvůli Cat, copak jsem se snažil nějak pomstít? Ne, a ani ne rok nato jsem se kvůli tobě pustil do krvavé války. Sám vím, jaký jsem, ale nechtějte mi přišít něco, co nejsem.“

„Víš, že toho chlapa ráda nemám, ale na tom, co teď říká, něco je,“ vmísila se do hovoru Cat a potřásla hlavou. „Pomohl Bonesovi pokaždé, když jsem to od něj vůbec nečekala, a několikrát přitom málem přišel o život.“

„Mockrát děkuju za tu poctu, Kmotra,“ odpověděl Ian sžíravým tónem.

Spade se zamyslel nad všemi těmi lety, která ho spojovala s Ianem. Od první chvíle, kdy se spolu setkali na trestanecké lodi, se mezi sebou neustále hašteřili. Tehdy ho Ian proměnil v upíra, prý jako oplátku za laskavost, třebaže o to Spade nestál. Během následujících století se naskytl nespočet dalších podobných záležitostí, kdy ho Ian kousl do podávané ruky. Ale kdykoliv šlo opravdu do tuhého… Ian ho nikdy nepodvedl. V tom měl pravdu.

Denise zachytila jeho pohled. „Pokud opravdu trváš na tom, abychom pokračovali v hledání Nathaniala, pak se nám bude hodit každá pomocná ruka,“ připomněla.

Spade si Iana znovu změřil pohledem. „Jestli mě zradíš v tom, co ti teď řeknu, tak mě tím nejspíš připravíš o život. A pokud by k tomu nedošlo, tak si tě najdu a zabiju já tebe.“

Ian pokrčil rameny. „Slušné podmínky. To beru, kámo.“

Spade se znovu podíval na Denise. Její tmavě hnědé vlasy se ve větru proplétaly s rudými prameny vlasů Cat. Když spatřil na Denisině tváři záblesk červené barvy, na okamžik se mu v mysli mihl obraz Giseldy, ležící v krvi a bez života. Denise se to nesmí stát, slíbil sám sobě. Tentokrát ne.

„Zdrojem Webova podnikání s Rudým drakem je podle všeho ďáblem poznamenaný chlápek jménem Nathanial. Chci ho Webovi ukrást a předat ho zpátky ďáblovi, který ho poznamenal. A chci to stihnout dřív, než si někdo uvědomí, že stejným zdrojem Rudého draka je teď i Denise.“

Denise se snažila nemyslet na situaci, kdy byla za podobně nebezpečných okolností naposledy pod jednou střechou se Spadem a Cat. Teď tu však byl navíc ještě duch. Beztak se třásla natolik, že by na ni při těch vzpomínkách mohl přijít další záchvat paniky. Už bůhvípokolikáté se podívala na hodiny. Skoro dvě po půlnoci. Co mohlo Iana zdržet? A Bonese?

„Nechtěla by sis dát něco k jídlu?“ otázal se Spade a stiskl jí ruku.

Z jejího žaludku se okamžitě ozval potvrzující zvuk, ale Denise byla tak napjatá, že se bála něco sníst, aby to zase nezvrátila zpátky.

„Ne, díky, jsem v pohodě.“

Cat byla očividně také rozrušená. Chtěla jít s Bonesem, ale řekl jí, že bude lepší, když tu zůstane. Nejen proto, že by si o ni dělal starosti, ale spíš proto, že Catina přítomnost by vzbudila příliš velké podezření. Když půjde sám a nedá znát svou sílu, může se mu podařit, že při slídění v ulicích po Webově majetku zůstane nepoznán. S Cat po boku by to bylo naopak mnohem méně pravděpodobné.

Cat také nedokáže číst myšlenky, takže by nepoznala, kdyby se Ian ocitl v nebezpečí, až se vloudí do Webova domu pod záminkou, že je právě poblíž na návštěvě. Znělo docela uvěřitelné, že Ian přijel do Monaka, aby navštívil Spadea. A Ian znal Weba z několika podezřelých obchodů z minula. Denise si nebyla jistá, zda je moudré, aby Ian pátral přímo ve Webově domě, ale on sám ji odbyl.

„Web ví, že jsem mizera,“ řekl s křivým úsměvem. „Když se ho já zeptám na ilegální látky, nebude mu to připadat divné, ale kdyby na něj přišli s takovými dotazy Charles nebo Crispin, tak by mohl znervóznět. Ode mě se něco takového dá čekat, nejsem žádný ctihodný muž!“

Na jeho úhlu pohledu opravdu něco bylo.

„No, musím říct, že už taky začínám mít hlad,“ poznamenala Cat, vstala a začala přecházet po místnosti.

„Však Spadeovi zůstaly po tom večírku ještě spousty jídla,“ začala Denise, ale pohled, který na ni Cat vrhla, ji zarazil.

„Kruci, asi jsem ti zapomněla něco říct…“ spustila Cat.

„Co?“ vyhrkla Denise netrpělivě.

Catiny šedivé oči najednou zezelenaly. Na tom by ještě nebylo nic divného, jednalo se o důkaz jejího polovičního upírského původu, který u ní Denise viděla už bezpočtukrát. Ale když nyní Cat pootevřela ústa v plachém úsměvu, pod horním rtem se jí objevily dva dlouhé špičáky, které tam dřív nebývaly.

„No do prdele,“ vydechla Denise užasle. „Tak tys to udělala. Ty jsi to doopravdy udělala.“

„Už před pár měsíci,“ přikývla Cat a špičáky se zase schovaly mezi ostatní zuby běžné délky. „Nejdřív mi to připadalo blbý ti o tom říct, no a pak…“

Denise pohlédla stranou. Jo. Pak už nebrala Catiny telefonáty.

„Omlouvám se,“ zamumlala.

„To je dobrý, chápu, že jsi potřebovala čas,“ odpověděla Cat něžně. Ostře se podívala na Spadea: „Měl bys být na ni hodný, nebo…!“

„Nebo mi nacpeš něco stříbrného tam, kam slunce nezasvítí?“ optal se Spade a ušklíbl se přitom na Denise.

Sklopila hlavu, protože jí bylo trapně při vzpomínce na výhrůžku, kterou vyslovila zrovna dnes ráno, ale Cat přikývla.

„Přesně tak, chlapče.“

„A totéž platí pro tebe a pro Crispina, Kmotra,“ odvětil Spade přívětivě.

Denise si málem pohrdavě odfrkla. Jako by Spadeovi jeho gentlemanství dovolilo zachovat se k nějaké ženě hrubě. Kdyby chtěl Cat nějak vytrestat, nejhorší, co si uměla představit, bylo, že by jí nedal přednost ve dveřích.

„Pššš,“ okřikl je znenadání Spade a přimhouřil oči. „Něco jsem zaslechl.“

Denise nastražila uši, ale neslyšela pochopitelně nic. Cat naklonila hlavu ke straně a také naslouchala. Pak se nevěřícně podívala na Spadea: „Je to, co slyším, doopravdy zpěv?“

Spade si odfrkl. „Vypadá to tak.“

Denise pořád ještě nic neslyšela a připadal si proto poněkud hloupě. Znovu proklela svá znamení, že jí nepřinesla žádné nové užitečné schopnosti. Nakonec, po dobrých pěti minutách, konečně zaslechla i ona jakési zvuky, doléhající zvenčí.

„… jsem poslední model generálmajora…“ zněl Ianův hlas, hlasitý a falešný. Denise jen zamrkala: „To je nějaké heslo?“

Spade znechuceně zakroutil hlavou. „Ne. To jsou Piráti z Penzance.“

Dveřmi právě neslyšně vešel Bones a podíval se na Denise. „Je totálně rozjetej, že skoro ani nemůže chodit,“ oznámil všem.

Denise už znala anglický slang natolik dobře, že jí bylo jasné, co to znamená. Bones nechtěl říct, že se Ian rozčílil, ale že je zdrogovaný. A existuje jediná věc, po níž může být upír zdrogovaný. Znamená to snad, že Nathanial byl ve Webově domě? Nebo dostal Ian Rudého draka pouze v lahvičce, jako ho distribuoval Black Jack?

„Umím dobře integrály a diferenciální počty,“ zpíval Ian dál. Nakřáplou melodii však náhle přerušila rána a třesk, po němž následovalo zaklení. Potom se ozvalo: „Kde se tu vzala ta pitomá soška? Ale, stejně to byla jenom napodobenina. Znám vědecké názvy mikroorganismů…“ pokračoval zpěv.

Po dalším dupání, zakopávání a strkání do nábytku se konečně upírský milovník operety objevil ve dveřích. Ian měl rudé oči, přes celý obličej se mu táhla špinavá šmouha a košili měl zapnutou nakřivo.

„Nazdárek všichni!“ pozdravil Ian zvesela. „To byl teda kapitální večer!“

„Iane, kamaráde, vypadáš nějak unaveně,“ ucedil Spade a zíral na něj s obavami. „Pojď, uložíme tě do postele, než rozbiješ ještě něco dalšího.“

„Znám naši mystickou historii, krále Artuše i sira Caradoka,“ prozpěvoval dál Ian.

Cat se podívala na Bonese a zabručela: „Ten už je k ničemu.“

Spade chytil Iana pod paží a zasyčel mu do ucha něco, čemu Denise nerozuměla. Ať to bylo cokoliv, Iana to rozesmálo. „Charlesi, kamaráde, ty si to všechno moc bereš. Já jsem dospělý chlap, to zas jo, a do krve se s tebou budu hádat, že se o sebe umím postarat sám!“

„Tak do krve, hmmm?“ poznamenal Bones suše.

Ian se na něj ušklíbl. „Přesně tak!“

Denise vzdychla. Bylo jasné, že z Iana už dnes žádné informace nedostanou. Spolu s Bonesem a Cat následovali Spadea, který podpíral Iana – po pravdě ho spíš nesl – nahoru po schodech do pokoje pro hosty, kde ho hodil do postele.

„Než půjdeš pryč, kámo, zapni mi televizi. A dej tam nějakej peprnější program. Než usnu, docela rád bych si ho trochu pohonil.“

„Bože, ty jsi ale nechutný,“ zahučela Cat a Denise nemohla než s ní souhlasit.

Ale k jejímu překvapení Bones přistoupil k televizi a začal ladit programy, až vybral nějaké porno a zvýšil hlasitost. Sténání, výkřiky a vzdechy okamžitě naplnily celou místnost.

Ian se posadil na posteli, jako když ožije loutka v loutkářových rukou. „Web u sebe drží někoho, kdo má v krvi Draka,“ pravil tiše a najednou mnohem střízlivěji než předtím. „Nedokážu říct, jestli odpovídá tvému popisu, poupátko, protože ho tam drží zakrytého, že jsou z něj vidět jen stehna, zadek a pták. Škoda, že jsi mi z něj nepopsala tohle, to bych hned věděl, jestli je to ten tvůj chlápek.“

Denise spadla čelist, jednak překvapením nad Ianovým náhlým vzpamatováním, a jednak nad děsivými podmínkami, v nichž Web držel muže, který by mohl být Nathanial.

Spade však vůbec nevypadal zaskočeně, jen obličej mu ztvrdl. „Prodávání v balíčcích,“ zahučel, aby připomněl Black Jackovy návrhy, a významně se přitom podíval po Denise.

Žaludek se jí zhoupl, že byla více než ráda, že předtím nic nejedla. Vyděšeně se na Iana podívala. Snad on taky… nebo ne?

„Páni, koukni se na ty její melouny,“ vykřikl Ian s pohledem upřeným na to, co se odehrávalo v televizi. „A on je teda pěknej kanec, to teda jo!“

„Vzpamatuj se, kamaráde,“ napomenul ho Spade.

Ian na Spadea vrhl křivý úsměv, jenž Denise prozradil, že sice není tak omámený, jak předstíral, ale že to, co do sebe dostal, na něm přece jenom zanechalo stopy.

„Jasně že jsem toho chlápka nevojel proti jeho vůli, jenom jsem si loknul z jeho stehna a to bylo všecko. Stálo to teda pěknou fůru prachů, jakože za přímou ochutnávku. A to vám povim, že je to pěknej rozdíl proti tý řezaný verzi, co Web prodává v ampulkách.“

Denise se otřásla. Vždyť kdyby ji Black Jack přivedl k Webovi, mohla být i ona vystavena v tak bezmocné a ponižující pozici, aby si každý upír z ní mohl sát nebo ji znásilnit.

„Jak je zabezpečená ta místnost, kde ho drží?“ otázal se Bones, který vnímal celý rozhovor, aniž by změnil výraz ve tváři.

Ianův pohled znovu zabloudil k dění na obrazovce, než se zase vrátil k Bonesovi. „Cože? Jo, aha. Hodně zabezpečená. Je to prakticky kobka, jenom víc nóbl. Web mi zavázal oči, abych nevěděl, do kterých dveří jsme vstoupili, ale je to určitě ve sklepě. Je tam s ním pět upírů, jeden z nich je mistr. V celém domě je pak dalších sedm upírských mistrů plus Web. A taky zatracená spousta stříbrných zbraní.“

„Tak on ti zavázal oči? To znamená, že ti nevěřil zdaleka tolik, jak sis myslel,“ uvažoval Spade.

„Všichni se tvářili, že je to běžná procedura. Nejdřív mě spletlo, jak ochotně Web přiznal, že má ve vlastním domě zdroj Rudého draka, ale přece musel předpokládat, že jedině jeho vlastní lidé vědí, jak vzácný je každý zdroj. Kdyby nebylo jí, nikdo z nás by vůbec netušil, jak se do žil toho chlápka dostal Rudý drak, že jo? Jiní upíři jsou určitě přesvědčení, že je to nějaká chemická látka, kterou Web vyrábí a pak ji vstřikuje náhodně vybraným lidem,“ Ian se odmlčel a zavrtěl hlavou. „Web je stejně celý bez sebe, že se stěhuješ do jeho blízkosti… a ten pokoj se nějak točí, nebo to jsem já?“

„Jsi to ty, ale hlavně pokračuj!“ vybídl ho Spade netrpělivě.

„Web pořád vyzvídal, proč ses rozhodl odstěhovat ze svého starobylého domu. Prý jestli vím, co tím zamýšlíš? A kdo je ta žena po tvém boku? Pořád s tím nedal pokoj, fakt. Je z toho tak vyděšenej, že určitě bude chtít brzy ten svůj zdroj někam přesunout.“

„Do prdele,“ zaklel Spade. „To znamená, že to musí být teď.“

„Hned?“ vyhrkla Denise a rozčilením zapomněla šeptat.

Spade přišel k ní a pohladil ji po ramenou. „Za pár hodin začne svítat, což znamená, že se tam u nich všechno uklidní a stráže nebudou tak početné jako jindy, aspoň doufám. Vyčkávat by bylo mnohem riskantnější.“

Je moc brzy! chtělo se zakřičet Denise, ale stiskla rty a pouze přikývla. Když Spade musí čelit takové situaci, bude kvůli němu vždycky nervózní, a když říká, že teď je to méně nebezpečné, tak čím dřív začnou, tím lépe.

„Kolem domu mají kamery a alarmy a vevnitř to nejspíš bude to samé,“ poznamenal Bones. „Neřekl bych, že to bude nečekaný útok, kamaráde. Nemáš náhodou nějaké další upíry, kteří by byli dost silní a zároveň dost důvěryhodní, aby se mohli přidat k nám?“

Spade krátce kývl. „Jednoho.“

Kapitola 26

Spade si připnul zbytek svých stříbrných nožů a Crispin, Cat, Ian a Alten udělali totéž. Kovové zbraně, svítící jim v pochvách na stehnech a v podpaží i v pouzdrech, připevněných na zádech, představovaly jediný záblesk jiné barvy než černé, do níž byli oblečeni od hlavy k patě. Fabian sice samozřejmě žádné zbraně neměl, ale přesto měl jít s nimi. I když není schopný boje, jako duch jim může být velice užitečný jiným způsobem.

Spade se na ně podíval a pocítil nával vděčnosti. Crispinova loajalita byla bezbřehá, což jen dokazovala přítomnost Cat. Crispin neměl rád, když ji musel vystavit nějakému nebezpečí, třebaže jeho žena rozhodně žádné ohledy nepotřebovala. Ian, který už ze sebe dostal účinky Rudého draka a pořádně se napil lidské krve, aby nahradil své ztráty, byl dokonale připravený jako vždycky. Co se týče Altena, Spade mu ani nemusel vysvětlovat všechny okolnosti, a přítel byl okamžitě připraven mu pomoci. Spade byl rád, že toho dne před osmdesáti lety Altena přeměnil. Alten by byl dobrým mistrem svého vlastního klanu, a kdykoliv by se rozhodl osamostatnit, Spade by mu v tom nebránil.

Nathanialova poznamenaná krev znamenala, že útok bude v jistém ohledu snazší, ale zároveň i mnohem obtížnější. K těm lepším stránkám patřilo, že si Spade nemusel dělat starosti porušením zákona, když ukradne jinému upírovi jeho majetek. Komu by si Web mohl stěžovat? Rozhodně ne Strážcům zákona, kteří by ho okamžitě zlikvidovali, kdyby se dozvěděli, co s Nathanialem prováděl. Web by určitě také neriskoval a nevyprávěl by jiným upírům, na co mu jeden z nich přišel.

K negativním stránkám bylo nutné připsat, že se Web určitě nebude chtít jen tak vzdát zdroje svého milionového kšeftu. Web byl mocný upírský mistr a podle Ianova vyprávění vedle něj v domě bylo ještě osm dalších mistrů, nemluvě o dalších nemrtvých strážcích. Jedinou cestou, která jim mohla zaručit, že se jim podaří dostat odtud Nathaniala živého, byl rychlý brutální útok. Úsvit spatří prolitou krev, o tom Spade nepochyboval.

Proto také už před půldruhou hodinou poslal Denise do přístavu. Chtěla jít s nimi, trvala na tom, že její přítomnost je nutná, protože je jediná, kdo ví, jak Nathanial vypadá. Spade ale namítl, že pokud uvnitř bude ještě nějaký jiný chlap s Rudým drakem v krvi, unesou ho také, ale že nemá smysl, aby s nimi Denise vpadla do toho domu jen kvůli jeho identifikaci. Nechtěl ji lekat vyprávěním, jak nebezpečné je pro ně, samé silné upíry, zaútočit na dobře střežený dům upírského mistra. Podle toho, co se dozvěděli, Web dokonce opevnil svůj dům pomocí nastražených výbušnin. Proč by tedy Denise, která stále zůstávala z větší části člověkem, měla chodit s nimi? Buď by zabili ji, nebo jeho, kdyby se ji snažil chránit. Anebo oba.

Spade ji chtěl uklidnit, a tak jí řekl, že ji potřebuje na lodi, kde byli předtím na rande. Jenže Denise jeho lži prohlédla a zklamaně se odvrátila.

Spade poněkud sobecky doufal, že to pro Denise bude dalším důvodem, aby vítala proměnu v upíra, až se konečně zbaví svých znamení. Být upírem mělo sice nějaké ty stinné stránky, ale výhody je podle jeho názoru zdaleka překonávaly.

„Fabianova účast bude neocenitelná pro hlídání a varování. Ale kdyby začalo jít opravdu do tuhého, myslím, že bychom nejvíc ocenili ty tvoje nové pyrokinetické schopnosti, Cat,“ řekl Spade a připnul si poslední nůž.

Cat udělala poněkud nešťastný obličej. „No, co se toho týká… já už ty schopnosti nemám.“

Ian vykulil oči. „Vždyť jsi ještě před pár měsíci nechala vyletět do povětří celý dům a k tomu i hlavu mistra přímo jemu na ramenou. A teď nám chceš říct, že už to nedokážeš?“

Cat se podívala na své ruce a povzdechla si. „Protože jsem byla už před proměnou poloviční upírka, Fate se domníval, že by bylo dobré krmit mě ne lidskou krví, ale upírskou. Takže kdykoliv jsem se napila, absorbovala jsem do sebe z krve nemrtvých jejich moc. A někdy to znamenalo, že jsem do sebe zároveň dostala i všemožné jejich zvláštní schopnosti. Něco podobného, jako když do sebe normální upíři při sání dostávají život z lidské krve. Ale stejně jako upíři potřebují sát neustále, aby se uchovali naživu, tak moc, kterou jsem absorbovala z upírů, časem pominula. Schopnost pyrokineze, kterou jsem získala, když jsem se napila od Vlada, byla jenom dočasná. Jediné, k čemu teď můžu být užitečná, je házení nožů. Anebo ze sebe můžu udělat prskavku.“

Spade nad tím chvíli uvažoval. „Vzhledem k tomu, že ani tohle není běžná schopnost, tak si myslím, že ji také budeme moci využít v náš prospěch. Hrozba, že provedeš pyrokinezi, by mohla zvrátit situaci, i když už ty schopnosti nemáš.“

„Ty tedy chceš, abych blufovala, kdyby začalo jít do tuhého?“ otázala se nevěřícně.

Pokrčil rameny. „Kdyby to bylo opravdu špatné, co můžeme ztratit, kdybychom to zkusili?“

Crispin si pochmurně odfrkl. „No, doufejme, že se do takového průšvihu nedostaneme, kamaráde.“

„To bych řekl,“ zahučel Ian.

Spade se podíval na hodiny. Skoro tři po půlnoci. Pravý čas vyrazit.

„Pamatujte, lidské bytosti musí zůstat naživu!“ připomněl. Pak jeho hlas zdrsněl. „Všichni ostatní můžou zemřít.“

Denise v duchu reptala, zatímco ona, Pašerák a ještě jeden upír přezdívaný Lyceum přicházeli na nábřeží Fontvieille. Copak si Spade myslí, že je úplně pitomá? No jistě, spoléhá jedině na ni, že bude řídit loď a připluje s ní na správné místo ve Středozemním moři. Proto taky nejspíš s ní poslal ještě další dva upíry.

„Nějak vztekle smrdíš,“ poznamenal Pašerák konverzačním tónem.

„Copak si myslí, že jsem úplně pitomá?“ zopakovala Denise tentokrát nahlas. „Samozřejmě, jsem tady strašně důležitá! Až na to, že vůbec nevím, jak se ta loď řídí!“

Lyceum nedokázal zakrýt svůj smích. „Já sice nevím, co mají v plánu, chéri, ale když mi to Spade nechtěl říct, tak jde určitě o něco nebezpečného. Takže přece nemůžeš čekat, že tě tam vezme taky? Vždyť jsi přece člověk.“

Upír to vyslovil naprosto stejným tónem, jako by vlastně chtěl říct debil. Denise zatnula pěsti. Pokud se týkalo lidí, upírská povýšenost byla stejně bezbřehá jako rozčilující.

„Být lidskou bytostí neznamená být méněcenný,“ vyjela na ně. „A nemůžete přece přijít bez svého jediného svědka, když hledáte pachatele!“

„Ale jo, pokud by to bylo nebezpečné,“ řekl Pašerák s pokrčením ramen. „Zvlášť když se jedná právě o tebe.“

Denise se na něj podívala se směsicí zvědavosti a podráždění. Považoval ji za mimořádně bezmocnou jen proto, že je žena, nebo jim snad Spade vysvětlil, co má v krvi? „Proč zvlášť já?“ zeptala se.

„Kvůli Giseldě,“ odvětil Pašerák bezstarostně.

„Přesně tak,“ přitakal Lyceum.

Denise připadalo, jako by mluvili cizím jazykem. „Kdo nebo co je Giselda?“

Oba upíři si vyměnili pohledy, které Denise přiměly změnit taktiku. „A nemyslete si, že přede mnou budete něco tajit! Jinak vám… Jinak Spadeovi řeknu, že jste mě nechali utéct,“ zaimprovizovala rychle. „A že mě pak vyfotili na policejní fotku!“ dodala pro jejich lepší představivost, co všechno je ochotná udělat.

Od obou upírů se okamžitě začaly linout výkřiky jako „Mon Dieu!“ nebo „To není fér!“.

„Jsem přece bláznivá lidská ženská, takže víte, že jsem schopná to klidně taky udělat,“ varovala je Denise. Její vnitřní varovný systém ji nabádal, že tahle záležitost by mohla být opravdu důležitá.

Lyceum se mrzutě podíval na Pašeráka a podotkl: „Tys ji naštval, tak jí to taky řekni.“

Pašerák provedl něco, co připomínalo povzdechnutí. „Giselda byla za prusko-francouzské války Spadeovou milenkou. Chtěl se s ní oženit, jenže ona byla pořád lidská bytost. Musíš totiž být upírka, aby ses mohla vdát za upíra, a Giselda se nechtěla dát přeměnit.“

Lyceum zabručel francouzsky něco, nad čím Pašerák kývl. Denise ani nepotřebovala překladatele, aby jí bylo jasné, že šlo o nějakou pohrdavou poznámku ohledně Giseldiny volby.

„A dál?“ naléhala a po zádech jí přeběhla zlá předtucha.

„Spade musel odjet, protože ho povolal jeho pán, aby se zúčastnil nějakého zasedání. Nevzal Giseldu s sebou, protože právě vypukla válka mezi jeho pánem a dalšími mistry. Měla zůstat na svém chateau. Ale o pár týdnů později jí Spade poslal vzkaz, že se všechno urovnalo a že se brzy vrátí. Giselda se rozmyslela a rozhodla se, že pojede za ním. Poslala napřed posla, aby oznámil její příjezd.“

Pašerák se po očku podíval na Denise a na chvíli přestal s vyprávěním. Okamžitě měla chuť ho samou netrpělivostí praštit. „Tak dál,“ napomenula ho.

„Po cestě měl její kočár nehodu nebo ho přepadli, to nevím přesně. Vím jenom, že Giseldu hromadně znásilnila skupina francouzských vojenských dezertérů – buď předtím, než ji zabili, nebo až potom,“ dokončil Pašerák hluchým tónem. „Když nedorazila ve smluvený čas, jak napsala v dopise, Spade se ji vydal hledat. V lese pak našel její tělo.“

Denise se udělalo špatně, ale konečně do sebe začaly zapadat některé věci. Proč jsi ho jenom musel zabít? ptala se tehdy před několika měsíci Spadea, když stáli na parkovišti nad mrtvým tělem muže, který na ni chtěl zaútočit. Kvůli tomu, co chtěl udělat. Po něčem takovém si nikdo nezaslouží zůstat naživu. A Ianovy poznámky No, takhle pozorně se chovat k lidské bytosti jsem Charlese neviděl dobře sto padesát let… a Copak ti o ní nevyprávěl? A pak minulý týden v Nevadě zase Nemáš ponětí, jak moc ti rozumím.

Spade stejně jako ona poznal hrůzu z toho, že nalezl mrtvé tělo toho, koho miloval. Byl to ten nejhorší a nejbezmocnější pocit na světě, po němž zůstalo zlomené srdce a bezmocný vztek.

Byl to tedy ten důvod, proč Spade nechodil s lidskými ženami? Denise objevovala stále další věci, které měli společné. Spade se stranil vztahů s lidmi kvůli tomu, co prožil s Giseldou, a Denise se přerušila styky se světem nemrtvých kvůli Randymu. Jaká ironie, že přes všechny tyto výhrady je to teď k sobě tak silně táhlo.

„Chéri, neplač,“ ozval se Lyceum jemně. „Už je to tak dávno.“

Denise si otřela tvář a teprve tak si uvědomila, že je mokrá. „Omlouvám se. Já jenom… jenom že vím, jaké to je,“ dokončila a znovu si utřela oči.

„Jsme rádi, že jsi s námi,“ řekl Pašerák a usmál se na ni. „Rád vidím, že je Spade zase šťastný. No a vsadím se, že až se proměníš v upírku, bude samou radostí dělat kotrmelce.“

Tehdy Denise znovu překvapivě změnila styl:

„Jak vás napadlo, že mám v úmyslu udělat něco takového?“

Webovo sídlo stálo mezi Monte Carlem a La Rousse. Zvolil si pro něj nejvyšší místo v okolí, nepochybně spíš kvůli možnostem obrany než z estetických důvodů. Dům v řeckém stylu působil impozantně, jak se vypínal na skalnatém ostrohu. Skryté reflektory vkusně nasvěcovaly dům i porost různorodých keřů a stromů, které jej obklopovaly. Spadeovi však bylo jasné, že jde zároveň o bezpečnostní opatření. Všechny přístupové cesty k domu tak byly dobře osvětlené, což Spadeovi zároveň prozradilo, že mezi Webovými strážci jsou vedle upírů také lidé. Upíři nepotřebují světlo, aby dobře viděli.

„Podle toho, co jsem vyčetl z mysli lidí, kteří tam uvnitř žijí, se do domu pravidelně dováží jídlo, hlavně pro toho ubožáka, kterého drží dole v cele. Ke schodišti se dá dostat tajnými dveřmi, ukrytými v chladicí místnosti,“ zašeptal Crispin. „Fabiane, najdi ten mrazák a prověř to. Iane, vzpomínáš si na nějaký pocit chladu, než tě přivedli k tomu člověku?“

„Ne, ale ten chlápek je přes den přece někde jinde, než kde ho vystavují v noci, když má bavit zákazníky.“

„Dobrý postřeh,“ ocenil Alten.

„Prozkoumám to,“ slíbil Fabian.

Duch okamžitě zamířil k domu, ostražitě se pohyboval mezi stromy, až konečně zmizel uvnitř.

I kdyby Webovy stráže Fabiana náhodou uviděly, určitě by je nenapadlo, že je to zvěd, a ne pouhý bludný duch, hledající nějaké nové místo, kde by mohl strašit. Upíři se většinou s duchy příliš nestýkali. Cat to ale samozřejmě nezabránilo v tom, aby se s jedním nespřátelila, a pak z něj dokonce udělala nového člena své rodiny.

Spade se podíval na oblohu. „Do úsvitu zbývají necelé dvě hodiny. Když budeme mít štěstí, Fabian ho rychle najde. Pak bychom mohli začít a být zase venku dřív, než by se jim povedlo zformovat pořádnou obranu.“

Cat také pohlédla k nebi, ale v jejím pohledu se zračila nervozita. Protože se stala upírkou teprve relativně nedávno, úsvit v ní stále vzbuzoval obavy. Jakmile vyjde slunce, upadla by do otupělosti, jež by jí znemožnila bojovat. Spade však doufal, že s prvními slunečními paprsky už budou pryč. Pokud tu ještě zůstanou, budou v zajetí. Nebo mrtví.

Po několika minutách plných napětí se ve vchodových dveřích Webova domu objevila Fabianova neurčitá postava. Duch jen beze slova ukázal vztyčený palec.

Ian se ušklíbl na Spadea. „Tak jo, kámo. Pojďme si užít trochu zábavy!“

Spade s výrazem zuřivé nedočkavosti Ianův úsměv opětoval. „Sám bych to lépe neřekl.“

Všech pět upírů v čele se Spadem a Crispinem vstalo a vyrazilo směrem k domu.

Alarmy, jak zvukové, tak světelné, se zapojily, jakmile byli zhruba padesát metrů od něj. Spadea to nijak nepřekvapilo, přesně tohle očekával. Pak se objevila první vlna strážců, lidí i nemrtvých, a začala na ně pálit. Spade po nich hodil dva ze svých stříbrných granátů a Crispin ho okamžitě následoval. Všech pět se nyní vrhlo k zemi, právě včas, aby je nemohly trefit stříbrné střepiny z výbuchů, jež zasáhly Webovy strážce.

Skřeky, které se hned nato ozvaly, zněly jejich uším jako rajská hudba. Oknem vhodili dovnitř dvě další várky granátů, aby vyřadili z provozu řídicí jednotku bezpečnostního zařízení. Jakmile zaslechli uspokojivé zvuky, vrhli se kupředu.

„Do kuchyně, poslední dveře vlevo,“ zaslechli Fabianův výkřik. Vtom se však ozvala další série ran.

Spade se nezdržoval tím, že by se otočil a zjišťoval, co se to děje. Jednak proto, že duchovi stejně nemohlo ublížit nic jiného než exorcismus, a jednak proto, že všichni čtyři ostatní přátelé byli silní, schopní bojovníci. Všechnu svou pozornost teď soustředil na jedinou věc. Najít zdroj Rudého draka. Doufal, že to bude Nathanial.

Řítil se chodbami kolem luxusně zařízených místností takovou rychlostí, že se mu nohy takřka ani nedotýkaly podlahy. Když se přiblížil ke kuchyni, odkudsi přiletěla čtveřice stříbrných nožů a trefila ho do hrudi. Vtom už Spade zahlédl dva upíry, přikrčené za dveřmi. Vyběhli ven, radostně povykovali nad svým vítězstvím, ale byla to předčasná radost. Spade si prostě vytrhl všechna ostří z prsou a okamžitě je poslal zpět k jejich majitelům. Ozvaly se temné údery a po nich skřeky bolesti. Nože je trefily přímo do srdce.

Já mám na sobě kevlarovou vestu, a vy ne, pomyslel si Spade chladně. Zastavil se jen, aby otočil nožem v ráně každého z nich. Pak oba padlé upíry překročil a spěchal dál.

Z prostoru před domem bylo slyšet další výbuchy a praskání. Alten, Ian, Cat a Crispin vedli další nápor útoku, aby odlákali pozornost obránců od Spadea. Fabian pobíhal mezi nimi a varoval je před každým novým nebezpečím. Jejich dosavadní úspěch byl i jeho zásluhou.

I přes všechen okolní hluk Spade před sebou zaslechl tiché kradmé zvuky, jež mu prozradily, že kuchyň není prázdná. Dorazil ke dveřím, vhodil dovnitř předposlední ze svých stříbrných granátů, a když uslyšel detonaci, vkutálel se dovnitř. Tři poranění upíři, ležící na dlaždičkách na zemi, našli smrt na konci ostří jeho stříbrného nože.

Ale i když rychle a důkladně prohledal celou rozlehlou kuchyň, nikde nenalezl ani stopu po vchodu do chladicí místnosti. Podařilo se mu objevit pouze obyčejný mrazák, odkud žádné dveře nevedly, což zjistil tak, že ho vytrhl ze zdi.

Sled hlasitých zvuků, následovaných citelnými údery do zad, přiměl Spadea obrátit se. Před ním stál lidský strážce, který se ho pokusil střelit do zad a teď se snažil utéct.

„Kde je chladicí místnost?“ zařval na něj.

Strážce se strachy zmohl pouze na nesouvislé blekotání. Spade ho popadl za ruku a pořádně mu ji zkroutil. Nedbal mužova neustávajícího vysokého pištění a znovu na něj zařval: „Mrazák!“ Chytil ho za druhou ruku v otevřené hrozbě, že svůj dotaz zopakuje.

„T-tamhle,“ vykoktal strážce mezi usedavými vzlyky a ukázal rukou před sebe.

Spade ho popadl a táhl naznačeným směrem. Přitom se krčil a skláněl, aby se vyhnul další salvě stříbra. Sám přitom v odpověď házel vlastními noži. Pomalu už mu začínaly docházet, ale nemohl si dovolit riskovat natolik, že by použil svůj poslední stříbrný granát. Ještě ne…

Strážce jej doprovodil do spíže a tam zbylou zdravou rukou ukázal na vnitřní dveře. Spadeovi svitlo. Do špižírny vedly poslední dveře vlevo v kuchyni a tam se také nacházely dveře do chladicí místnosti. Spade vzal za nenápadnou rukojeť, vytvarovanou tak, že vypadala jen jako jedna z polic, a dveře se rozlétly. Ihned se sehnul, ale strážce už tak rychlý nebyl. Muže zasáhl nový příval nožů, takže byl mrtvý dřív, než dopadl na zem.

Spade se vrhl po hlavě kupředu. Kůže na břiše mu drhla o něco drsného, jak se dral do chladicí místnosti. Z výšky na něj spadla kupa nějakých těžkých předmětů, ale on dál neochvějně třímal v rukou své nože. Nedbal na bolest z ran, dopadajících všude tam, kde ho nechránila kevlarová vesta, a neústupně pokračoval dál. V chladicí místnosti bylo jen málo prostoru, a tak útočníci neměli dost místa, aby stačili uhýbat. A samozřejmě neměli takové vybavení jako Spade, aby jim chránilo srdce. Po pár minutách plných zběsilého bodání a sekání Spade vstal, celý pokrytý krví. U nohou mu leželi upíří strážci, všichni mrtví.

Odkopl je z cesty a rozhlédl se po malé místnosti. Nezdálo se, že by tam byly ještě nějaké jiné dveře než ty, jimiž přišel, ale Spade věděl, že tu musí být ještě jeden vchod. Tvrdil to Fabian, a navíc tady všichni ti strážci nebyli jistě jen proto, aby hlídali kusy zmrzlého masa. Spade začal silně tlačit postupně do všech stěn a triumfálně se zasmál, když třetí z nich konečně povolila. Zatlačil ještě silněji, až se úplně otevřela a za ní se objevilo uzounké schodiště.

Spade spěšně posbíral co nejvíc stříbrných nožů, které patřily mrtvým strážcům. Zastrkal si je do pouzder a pospíchal dolů po schodišti. Pod ním se mu postavily do cesty ještě jedny dveře. Spade ztuhl. Pokud na něj nastražili nějakou past, pak se jistě skrývá právě za těmito dveřmi. Ale se stejnou pravděpodobností tam mohl najít muže, kterého tak dlouho hledal.

Kopl do dveří a vletěl do místnosti.

Kapitola 27

Denise se znovu zahryzla do toho, co zbylo z jejích nehtů, a nervózně zvedla oči k obloze. Zdá se jí to, nebo je už opravdu světlejší? Nebo ji jen klame zrak?

Spade říkal, že sem přijde před úsvitem. Nevzala si raději hodinky, protože by se na ně posedle dívala každou chvíli. Pašerák prohlásil, že si je také nevzal. Lyceum, který řídil druhou loď, plující opodál, tvrdil totéž. Denise nevěřila ani jednomu. Jak to, že nikdo neví, kolik je hodin, zuřila v duchu, kousajíc si nehty. Znovu se podívala na oblohu. Určitě už byla světlejší, teď to bylo zřejmé. Žaludek se jí sevřel. Kde jen mohou být?

„Proč si nezajdeš dolů odpočinout?“ vybídl ji Pašerák. „V hlavní kajutě je moc pěkná postel…“

Po pohledu, jenž na něj Denise vrhla, raději zmlknul. No jistě, v takové chvíli má určitě pomyšlení na odpočinek, když neví, zda je její milenec a její přátelé naživu, nebo po smrti. Copak si neuvědomuje, že zavřít oči by ji teď mohl přimět jedině otřes mozku? Měla jsi trvat na tom, že půjdeš s nimi, zlobila se Denise sama na sebe už aspoň po desáté. A teď byla tady, pěkně v bezpečí, zatímco všichni, které má ráda, jsou jinde a v nebezpečí. Už zase.

„Mon ami,“ ozval se hlasitě z vedlejší lodi Lyceum. „Přicházejí.“

Oba upíři se zahleděli na zvolna nachovějící oblohu. Denise se také podívala vzhůru, ale kromě slabě mihotavého světla hvězd neviděla nic. Pevně se chytila zábradlí, obklopujícího loď. Je to Spade a ostatní? Nebo snad někdo horší?

Zašustění nad hlavou bylo jediným varováním, kterého se jí dostalo, než něco těžkého udeřilo o palubu za jejími zády. Denise strachy vyjekla a zprudka se otočila. Vtom už ji však kdosi popadl do náruče.

„Tak co, chyběl jsem ti, miláčku?“ ozval se hlas s britským přízvukem.

Neměla čas se ani nadechnout k odpovědi, a už cítila Spadeova ústa na svých rtech v tvrdém polibku. Zvedl ji do výšky, až měli hlavy skoro ve stejné úrovni. Otevřel ústa a vpil do sebe její úlevné zasténání, když mu přejela rukama po těle. V pořádku. Zdravý. A celý. Nic víc si přát nemohla.

„Mám pro tebe dárek,“ zamumlal, odtrhl rty od jejích a postavil ji zpět na zem.

Denise se podívala za Spadea a zaplavil ji nový pocit úlevy, když tam spatřila Cat a Bonese, celé od krve, ale vzpřímené. Alten, Ian a ještě někdo. Muž s rezavými vlasy…

Celá ztuhla. Mužův obličej jí připomněl chvíle, kdy jí ďábel před očima vyvolával děsivé obrazy. Raum uvnitř pentagramu, rudovlasý muž na opačné straně. „Dej mi stejnou moc, jako máš ty,“ pravil rudovlasý muž, „a já ti dám všechno, co chceš.“

A teď stál před ní, z masa a kostí.

„Nathanial,“ zašeptala.

Otočil hlavou jejím směrem a hnědé oči se rozšířily údivem. „Ty víš, jak se jmenuju?“

„Zaplaťpámbu, že je to ten správný chlap. Dostat toho blba sem bylo zkurveně těžký,“ zaklel Ian a odstrčil ho stranou.

„Odvedu ho do podpalubí,“ ozvala se Cat, která Nathaniala podepřela, aby neupadl.

„Počkejte, kdo vlastně jste? Proč jste mě unesli? A jak to, že znáte moje jméno?“ vyptával se Nathanial ochraptělým hlasem.

Denise tam jen beze slova stála. Když ho uviděla, nejdřív ji zaplavila nezměrná úleva. Bez ohledu na všechny děsivé okolnosti Nathanial byl tady, takže její vysvobození od ďáblových znamení je už na dohled! Jenže teď, když si ho prohlédla zblízka, pocítila náhle nejistotu. Má s ním jednat jako s vězněm? Má mu odvyprávět, co všechno už Raum provedl jí i celé rodině? Má mu rovnou a bez okolků říct, že ho vrátí ďáblovi, který je oba poznamenal? Kdyby aspoň nevypadal tak vystrašeně a přitom tak plný naděje! Kdyby se Nathanial choval jako lačný, necitelný tvor z jejích představ, všechno by bylo mnohem snadnější.

„Odveď ho dolů, a hned,“ nařídil Spade Cat. Přitom otočil Denise, aby neviděla, jak jejího příbuzného odvádějí do podpalubí. „Cítím, jak se z tebe začíná linout pach výčitek svědomí. Uvědom si ale, že jsi nikomu neudělala nic špatného!“ řekl Spade tiše. „Jak si kdo ustele, tak si taky lehne. A pro tohohle chlapa pomalu přišel čas sklidit, co zasel. Kdyby situace byla obrácená a on byl na tvém místě, určitě by nezaváhal, popadl by tě za ten tvůj hezký zadek a přinesl by tě Raumovi až pod nos a přitom by ani nemrkl okem.“

Po Spadeově chladně logické úvaze se hned cítila o trochu lépe a pocit viny vytěsnila. Spade má pravdu. Nathanial uzavřel dohodu s Raumem ze své vůle, a nikoli pod nátlakem jako ona. Teď možná vypadá neškodně, ale v tom byl jako všichni zločinci: nelitoval toho, čeho se dopustil, litoval jen toho, že se dal chytit. Spade právě riskoval svůj život, aby Nathaniala dostal ven, stejně jako Cat a všichni ostatní. Kdyby toho teď začala litovat, bylo by to od ní krajně nevděčné.

„Tak, musíme se hnout z místa,“ nařídil Bones. „Ian, ty, Altene, Pašerák a Fabian půjdou na loď, kde je Lyceum. Poplujete k východu, a my zamíříme na západ.

Kdyby se Web rozhodl nás pronásledovat, měl by na vybranou ze dvou směrů místo pouze jednoho. Setkáme se později ve Vídni.“

Ian přeskočil na palubu druhé lodi a zvesela jim zamával. „Srdečné díky za úžasně zábavný večer všem!“

„Kamarádi,“ pronesl Spade zadrhnutým hlasem, „já vám děkuji!“

„Ano, mnohokrát vám všem děkujeme!“ připojila se Denise se srdečnou upřímností.

Když se všichni konečně rozloučili, Lyceum nastartoval svou loď a zamířil na opačnou stranu, než kam vyplul Bones. Denise za nimi hleděla, dokud z lodi nezbyla jen tečka na věčně zářivém obzoru, a pak se obrátila ke Spadeovi.

„Strašlivě se mi ulevilo, že jsi v pořádku. Měla jsem příšerný strach.“

Denise udělala krok dozadu, aby si ho mohla pořádně prohlédnout. V duchu se zděsila nad dírami v jeho oblečení, kudy mu do těla proniklo ostří nože, i nad krvavými skvrnami. Nejen, že kvůli ní dnes riskoval svůj život. Dnes kvůli ní také zabíjel.

„Je Web…?“

„Naživu, bohužel,“ pokrčil Spade rameny. „To je ale jedno. Netroufne si riskovat otevřenou válku, když nemůže uvést důvod, který by k ní vedl.“

„Vypadáš zdrchaně, Denise,“ zavolal na ně Bones z horní paluby, kde se nacházelo kormidlo. „Měl bys ji odvést dolů, ať si trochu odpočine, Charlesi.“

Po Spadeově tváři se pomalu rozlil úsměv. „To je ale dokonalý nápad!“ zamumlal a sklonil se, aby mohl sjet svými rty po jejím hrdle.

Zachvění, které jí projelo tělem, bylo víc než pouhou fyzickou reakcí. Denise se chtěla se Spadem milovat, ale to nebylo všechno, chtěla víc. Chtěla se vedle něj probouzet, povídat si s ním, společně se smát a spolu s ním také usínat. Hloubka citů, kterou právě objevila, ji šokovala. Spade se rychle stal nejdůležitější osobou v jejím životě. Co když ale on k ní totéž necítí?

A pak je tu ještě další záležitost.

„Nejspíš se budeš chtít nejprve osprchovat,“ podotkla Denise a rozechvěla se, jak se jazykem dotkl citlivého místečka za jejím ušním lalůčkem. „Řekla bych ti, že se k tobě přidám, ale je to tam tak malé, že se tam sotva vejdeš sám.“

Do ucha jí zazněl tichý smích. „Klidně se můžeš aspoň dívat… zase.“

Nejdřív byla zmatená, ale brzy jí vytanula na mysli noc v Las Vegas. „Tys to věděl?“

Další smích, tentokrát ještě nestydatější. „Chtěl jsem, aby ses dívala. Proto jsem tak dupal po celém pokoji, aby ses probudila, než jsem do té sprchy šel. Copak ti nebylo divné, že svítilo světlo? To přece nebylo kvůli mně, já vidím i ve tmě. Taky jsem si pustil jenom studenou vodu, aby se sklo nezamlžilo.“

„S takovým tělem, jako máš ty, se tomu dá klidně říkat past,“ zamumlala Denise a cítila, jak jí hoří tváře.

„Ne, miláčku,“ odpověděl zdrsnělým hlasem. „Tomu se říká svádění, o tom nemám žádné pochybnosti. A zamýšlím tě svést při každé příležitosti, kterou dostanu.“

Spade se odtáhl a nechal ruce vyklouznout z jejího sevření. „Teď se tedy přijdu vysprchovat.“ K tomu významně povytáhl obočí a dodal: „Dveře nechám otevřené!“

Denise se zmocnila taková touha, že přemohla i stud nad tím, že je Cat s Bonesem mohli klidně slyšet.

„Dej mi pár minut,“ odpověděla a v duchu už plánovala, jak se rychle upraví. Mentolové bonbony na svěží dech a pudr se rtěnkou mám v kabelce, košilku si najdu v batohu.

Barva koňaku ve Spadeových očích se rychle mísila se zelení. „Sejdeme se tam.“

Spade sešel do podpalubí, svlékl si kevlarovou vestu i košili a pak zmizel v maličké koupelničce. Denise vrhla opatrný pohled směrem ke kormidlu. Bones vytrvale zíral kupředu na šedivou oblohu, i když bylo jasné, že musel slyšet každé slovo. A je mi to fuk, pomyslela si Denise a zamířila k úložnému prostoru pod sedadly, kam si uložila kabelku. Není to přece nic, co by Bones už předtím neslyšel.

Nadzvedla čalouněné sedadlo a šmátrala rukou mezi plovacími vestami po své kabelce. Vtom uslyšela vzadu na palubě sled znepokojivých zvuků. V jednom okamžiku Denise držela v ruce kabelku a ve druhém ležela na zádech a dívala se do tváře světlovlasého upíra, jehož tvář poznala i bez masky.

Než stačila jen zamrkat, ve Webově hrudi se jako kouzlem objevil zabodnutý nůž. Denise na okamžik pocítila úlevu, protože Web klesl na kolena, ale vtom se ocitla v ocelovém sevření a něco jí trhlo vzhůru, až se postavila na nohy.

„Položte ty nože,“ zavelel Web. Rukou ji držel pod krkem, až ztrácela dech, a zároveň se jí něco ostrého zabodlo do břicha.

Před nimi stáli Spade s Bonesem, oba v rukou stříbrné nože. Pohlédli jeden na druhého a pak položili své zbraně na palubu.

Z nebe se před Denise snesl další upír. Sebral nože, výsměšně se přitom usmíval a pak se postavil vedle Weba.

„To byl chytrý nápad, to s tou kevlarovou vestou,“ poznamenal Web. „Proto jsem se teď poněkud zdržel! Víte, já mám v přístavu kameru a všechno tam sleduju, takže jsem přesně věděl, kde vás mám hledat – jenže jsem si nejdřív chtěl opatřit svůj vlastní kevlar. A jak je od vás pozorné, že jste si mezitím stačili svléct ty svoje!“

„Nech ji být,“ procedil Spade mezi zuby a v každém jeho slově to sršelo zuřivostí.

„Ani náhodou,“ ozvalo se zpoza jejích zad.

„Víš, že jestli jí ublížíš, tak nás nic nezastaví, abychom tě neroztrhali na kusy,“ poznamenal Bones chladným hlasem. „Pusť ji, a já ti slibuju, že můžeš bez jediného škrábnutí odletět stejnou cestou, jakou jsi se sem dostal.“

Web se odporně zachechtal. „Ne bez toho, co jste mi ukradli. Vydejte mi Nathaniala, a já odejdu. Tadyhle Canine pak hodí tu vaši děvku někam do moře pár mil odtud. Jestli vám na ní tak záleží, tak si ji pak odtud můžete vylovit.“

„S ní nikam neodejdete,“ řekl Spade a hlas se mu chvěl zuřivostí.

„Já držím rukojmí, takže já taky diktuju podmínky,“ zasyčel Web.

V okamžení Denise projela břichem bolest tak intenzivní a nesnesitelná, že nemohla nalézt ani dostatek dechu, aby křičela. Jediný zvuk, který z ní vyšel, byl zmučený sten.

Spade zavrčel a vrhl se kupředu, ale Denise přes náhle zastřený pohled viděla, jak ho Bones strhl zpět.

„Ještě jeden pohyb a vyvrhnu jí střeva rovnou tady na palubu,“ varoval Web. Jeho hlas zněl blízko jejího ucha a zároveň se jí břichem rozlila nová vlna bolesti, že málem ztratila vědomí.

„Když mi okamžitě vydáte Nathaniala, můžete ji ještě vyléčit a zůstane vám naživu. Jestli ne, tak zemře.“

Canine se zahihňal. Spade přestal zápasit s Bonesem a zíral na oba pohledem, který planul jasnou smaragdovou zelení.

„Jestli zemře, budeš si z hloubi duše přát, abys už byl taky mrtvý, ale já ti to nedovolím.“

Denise věděla, že by to neměla dělat, ale nedokázala si pomoci a podívala se dolů na zdroj žhavě pulzující bolesti. Webův nůž byl zabodnutý do jejího břicha, odkud se jí valila krev a stékala na palubu. Každé sevření Webových rukou vyslalo nové vlny strašlivé bolesti, zakusující se stále hlouběji do jejího těla.

Krev, stékající k jejím nohám, jí přivedla před vnitřní zrak sérii krvavých obrazů. Tolik žhnoucích očí. Kolem ní samá chladná těla. Pak se objeví krev. A nakonec přijde smrt. Tak jako vždycky.

Jenže tentokrát jí vzpomínky nepřinesly ochromující záchvat paniky, jako tomu bývalo jindy. Denise místo toho cítila, jak ji kupodivu zaplavuje vlna vzteku, která v ní rostla zároveň se zvyšující se intenzitou bolesti.

„Dej to ze mě pryč.“

Denise nepoznávala svůj hlas. Zněl tiše a nebezpečně a nepodobal se ničemu, co kdy vyšlo z jejího hrdla.

„Drž hubu,“ vyjel na ni Web, ale zněl přitom dost zaskočeně nad skutečností, že Denise vůbec mluví. „Začínám ztrácet trpělivost. Přiveďte Nathaniala, nebo proliju její krev.“

Z vnitřku lodi se pomalu vynořila Cat a před sebou vedla Nathaniala. Přicházela s ním blíž, ale když byla tak blízko, že by na ně mohla plivnout, opět se zastavila.

„Pošli toho tvého kluka, ať si ho vezme, a pak můžete všichni vypadnout. Ale jestli se pokusíš odvést taky Denise, nebo jí něco provedeš, tak si tě přímo na místě usmažím,“ zavrčela na ně. Její ruce podivně zmodraly a z prstů jí začaly sršet oranžové jiskry.

„Hned toho nechej, nebo ji zabiju!“ zařval Web a Denise ucítila, jak se jí něco ostrého zabořilo do krku. Má dva nože, uvědomila si Denise. Jeden v mém břiše a druhý v mém hrdle.

Podvědomě se dotkla dolního zranění. Cítila chlad Webovy ruky, svírající střenku nože, a zároveň horkost vlastní krve, jež jí protékala mezi prsty. Zachvátila ji nová vlna slabosti, za níž následoval nával bolesti, až se jí dělalo na zvracení.

Pak zahlédla Spadeovu tvář, v níž se zračila úzkost smíšená se zuřivostí, a pohled na jeho bolest v ní probudil nový pocit.

„Okamžitě mě pusť,“ promluvila k Webovi.

Až na to, že z ní nevyšla žádná slova, jen nezřetelné vrčení, nad nímž Bones jen úžasem vyvalil oči. Divoký pocit zuřivosti v Denise stále rostl, až přehlušil dokonce i její bolest.

„Panebože,“ zašeptal vyjeveně Nathanial.

Denise pustila břicho a sáhla po Webových pažích, které vbodávaly nože do jejího těla, a zuřivě je začala trhat svýma rukama, znovu změněnýma v odporné spáry. Ve stejném okamžiku se Spade vznesl a skočil k nim.

Kapitola 28

Spade srazil Weba k zemi veden jediným cílem: nedovolit, aby svými noži podřízl Denise krk nebo aby jí rozpáral břicho. Strach o ni mu propůjčil ještě větší rychlost než obvykle. Vytrhl mu oba nože a zahodil je daleko do moře.

Web se okamžitě zase zvedl a paže s kusy masa, odtrženými Denisinými drápy, se mu hojily přímo před jejich očima. Ruce se jí změnily těsně předtím, než na něj zaútočila, a její nestvůrně spáry vykukovaly skrz protržené rukavice. Změnila se i ve tváři, jak jí zešikměly oči.

„Kotě, postarej se o Nathaniala,“ zaslechl Spade vykřiknout Bonese na Cat, ale skoro ho ani nevnímal. Krvežíznivost se v něm svářila s divokou zuřivostí. Potřeboval dostat Denise do bezpečí, aby jí mohl vyhojit rány. A potřeboval také roztrhat Weba na kusy.

Když však viděl, jak jí z břicha stále proudem crčí krev, bylo po rozhodování. Spade popadl Denise a přitom kopl Weba tak silně, až mu skoro přerazil páteř. Pak ho už ale nechal být a spěchal, aby s ní byl co nejdříve dole.

Denise s ním však začala zápasit. Z hrdla jí vycházelo temné vrčení a její jindy tak krásné oříškové oči se začaly barvit doruda. Spade s ní skočil dolů do podpalubí na chodbu, která vedla k jednotlivým kajutám. Přitom se špičáky zakousl do vlastního zápěstí a trhl, až se objevila otevřená rána.

„Pij!“ nařídil jí a přidržel krvácející zápěstí u jejích rtů.

Denise se snažila odvrátit hlavu, ale Spade jí násilím vpravil pár kapek své krve do úst. Denise se šklebila, ale polkla. Jakmile se mu rána na zápěstí zacelila, Spade ji opět otevřel trhnutím špičáků. Tentokrát nechal svou krev kapat přímo na bodnou ránu v Denisině břiše.

Zalapala po dechu, ale i když se ošklivé zranění okamžitě začalo hojit, z úst jí stále vycházely místo slov jen nezřetelné děsivé zvuky. Spade ji zanesl do hlavní kajuty, posadil ji na postel a zíral na ni s rostoucí panikou. Rány se jí zahojily, tak proč teď vypadá, že jí je stále hůře?

„Denise, podívej se na mě. Řekni mi, co s tebou je,“ zaprosil.

Oči, teď už úplně rudé, se dívaly v nepřirozeně šikmém úhlu a její drápy se mu zarývaly do rukou, jak jej od sebe vší silou odstrkovala. Drsné, nesrozumitelné zvuky, které jí vycházely z hrdla, byly tím hlasitější, čím více s ním zápasila.

„Crispine!“ zařval Spade. Třeba Denise potřebuje silnější krev, než je jeho. Co když byly Webovy nože napuštěné nějakým jedem?

Místo Bonese však do kajuty vpadla Cat. Spade se snažil nevšímat si jejího zděšení, když spatřila Denise, a raději se na ni ani nepodíval.

„Přiveď Crispina,“ vyštěkl na ni.

Denise se začala svíjet a zvuky, které vydávala, zněly ještě zběsileji. Spade nikdy nic takového ještě neviděl. Co se to s ní jenom děje?

„Chtěl bych vám říct, že vím, jak jí pomoci,“ ozval se někdo za Catinými zády.

Spade se zprudka otočil a podezíravě přivřel oči, když zjistil, že je to Nathanial. „Co jí je?“ vyjel na něj nevrle.

„Je na tom stejně jako já,“ zašeptal Nathanial. „Ta znamení… už to zašlo příliš daleko, než aby se to teď dalo zastavit.“

„Mluv pořádně, nebo ti přerazím tu tvou zatracenou páteř,“ vybuchl opět Spade, hrůzou bez sebe, když zaslechl slova „zašlo to příliš daleko“. Ne. To se nesmí stát.

„Pusťte mě k ní,“ řekl Nathanial.

Spade na něj vrhl pohled, jímž mu sliboval pomalou, strašlivou smrt, pokud by jí nějak ublížil. Denisino křečovité chvění ho však přesvědčilo, aby muži dovolil provést cokoliv, co by jí mohlo pomoci.

„Jakže se jmenuje? Denise?“ otázal se Nathanial.

„Ano,“ střelil po něm jediným slovem.

„Držte ji, ale ne zase moc silně, tak, aby se mohla hýbat. Hlavně ji nenechte utéct.“

Spade poslechl. Přemístil se za Denise a volně ji uchopil rukama, nedbaje přitom jejích drápů, jež se mu zarývaly do masa.

Za Catiným ramenem se v úzké chodbičce konečně objevil i Crispin. „Co se s ní děje?“ otázal se nechápavě.

„Nevím,“ odpověděl po pravdě Spade. „Ona… není jí dobře.“

„Toho druhého upíra jsem zabil, ale Webovi se podařilo utéct. Musíme odtud odjet. Brzy by se mohl vrátit ještě s mnohem více lidmi. Jestli už nejsou teď na cestě,“ řekl Crispin a ponuře se zahleděl na Denise.

„Teď ale nemůžete odjet, copak to nechápete?“ vykřikl Nathanial.

Crispin ho provrtal chladným pohledem: „Ptal jsem se tě snad na tvůj názor?“

„Hádej se s ním až později, teď potřebujeme jeho pomoc,“ zahučel na něj Spade. „Vymysli něco. Musíme získat čas.“

Přítel beze slova vyšel zase nahoru na palubu.

O chvíli později se loď zakymácela, jak Crispin nahodil motory.

Nathanial si klekl před postel. „Denise, vím, že mě slyšíš,“ začal k ní promlouvat silným, jasným hlasem. „Panikaříš, protože cítíš, jak se měníš, ale budeš zase v pořádku. Jen jsi se příliš rozrušila a to urychlilo tvoji přeměnu. Zašlo to už příliš daleko, než aby se dala zastavit, ale přesto ji můžeš ovládat.“

„O čem to tu, sakra, meleš?“ zařval na něj Spade. „Jestli jenom předstíráš, že víš, jak jí pomoci, tak tě…“

„Neobtěžujte se výhrůžkami. Nemůžete mi udělat nic, co by mi neudělali už předtím,“ odpověděl Nathanial bezvýrazně. Pak ale jeho hlas zdrsněl: „Já už jsem to zažil. Vy ne, tak teď buďte zticha a dělejte, co vám říkám.“

Cat byla šokovaná jeho smělým prohlášením snad stejně jako nad proměnou Denisiných očí a rukou, ale nakonec se rozhodla mlčet. Dokonce i Spade raději následoval jejího příkladu a sklapl ústa, už připravená k ostrému napomenutí.

Nathanial znovu obrátil svou pozornost k Denise, která se kroutila a divoce sténala. Z těch zvuků mrazilo v kostech.

„Poslouchej mě, Denise,“ nařídil Nathanial a přisunul se blíž k ní. „Jestli nedokážeš ovládat to, v co se měníš, pak si tvoje mysl vybere cokoliv, čeho se sama nejvíc bojíš. A podle mě to může skončit tím, že povraždíš všechny, kdo jsou na téhle lodi. Tak se soustřeď na to, co říkám, a přestaň se bránit.“

Denisiny příšerné skřeky sice neustaly, ale pokusy, jimiž se snažila vymanit ze Spadeova sevření, však ano. Pocítil nad tím závan naděje. Alespoň že chápala, co jí ten chlap povídá natolik, že se podle toho dokázala řídit. Ať se s ní právě dělo cokoliv, její vědomí stále ještě mělo navrch.

„Dobře, vidíš? Dokážeš se ovládat tak, že můžeš přimět své tělo, aby tě poslouchalo. Dostala jsi do sebe už příliš velké množství ďáblovy esence, takže se tvá proměna už nedá zastavit, ale nemusí to být napořád. Rozumíš, co říkám, Denise? Uvidíš, že všechno bude v pořádku.“

Vydala ze sebe zvuk, který se podobal zavzlyknutí. Když ho Spade uslyšel, srdce se mu sevřelo.

„Chci, abys začala myslet na něco malého, na něco neškodného,“ pokračoval Nathanial. „Na něco, co nikomu nemůže ublížit. Soustřeď se na to. Představuj si to v mysli. Nemysli na nic jiného, jen na…“

Denise se znovu celá roztřásla a pak už Spade mohl jen nevěřícně sledovat, jak se její kosti pod jeho rukama zmenšují. Kůže na celém těle se rozvlnila, jako by to byla voda, propadala se do sebe a pak se začala smršťovat stejně jako celá Denise.

„Ach, Bože,“ vydechla Cat a ve tváři se jí zračila hrůza, kterou prožívala.

„Bude to v pořádku,“ Nathanialův hlas neopouštěl tón naprosté sebedůvěry, i když Spadeovi připadalo, že se s ním celý svět houpe. „Vedeš si dobře. Dokážeš to ovládat. Zůstaň soustředěná na tu malou, neškodnou věc. Neopouštěj ji v mysli ani na vteřinu.“

Denise se stále zmenšovala, až se téměř ztrácela ve svých šatech. Spade ji už skoro neviděl. Byl jako zmražený, nedokázal se pohnout ani promluvit, a jen sledoval, jak se žena, kterou miluje, přímo před jeho očima ztrácí.

„Vedeš si dobře,“ povzbuzoval ji Nathanial.

Kdyby Spade v tu chvíli dokázal promluvit, byl by tomu chlapovi nejspíš řekl, že se úplně pomátl, když na něco takového dokáže říct „vedeš si dobře“. Jenže teď mohl pouze sedět a zírat, jak se naposledy něco pohnulo pod kupkou oblečení, které měla Denise ještě před pár minutami na sobě, ale jež nyní pouze zakrývalo to, co z ní snad zbylo.

Cat se vzpamatovala dřív než Spade. „Kde je?“ A pak hlasitěji: „Kde je ksakru Denise? Kam se do prdele poděla?“

Zpod hromádky šatů z ničeho nic se zasyčením vyskočila mourovatá kočka a utíkala se schovat do rohu.

„Tamhle ji máte,“ odvětil Nathanial klidně.

Spade stál v bezpečnostním prostoru vídeňského letiště. V jedné ruce svíral přepravku na zvířata, druhou držel za rameno Nathaniala. Cat s Crispinem stáli hned za Nathanialem. Cat vypadala normálně, ale Spade věděl, kolik sil a soustřední musí vynaložit, aby dokázala fungovat v tuto časnou ranní hodinu.

„Chcete podat vašeho mazlíčka jako zavazadlo, nebo si přejete připlatit za první třídu, abyste si ho mohli vzít s sebou na palubu?“ zeptala se jich s úsměvem přepážková pracovnice.

Cat unikl podivný zvuk, ale Spade pouze zatnul zuby, až mu na čelisti vyskočila boule. „Připlatíme si,“ ucedil zuřivě.

Uvnitř přepravky se ozvalo hlasité syčení, následované sérií vzteklých škrábavých zvuků, které přiměly pracovnici, aby pozorně zvedla hlavu.

„Budu od vás potřebovat ještě potvrzení o očkování,“ pronesla přísně.

Spade se naklonil, až se jejich tváře ocitly pouhého půl metru od sebe a v očích mu zeleně zablýsklo.

„Tady máte to potvrzení, a teď si, prosím, pospěšte,“ zahučel.

Žena ztuhla a její oči strnule zíraly kupředu, ale její prsty čile běhaly po klávesnici. Za okamžik tak Spade obdržel své letenky i povolení, aby mohl letět i se zvířetem. Nathanialovi bych radil, aby měl pravdu, když tvrdí, že je to pouze dočasná proměna, říkal si v duchu Spade a zápasil s pokušením někoho prostě zabít, jen aby ze sebe dostal všechnu tu zlost a frustraci, které ho zaplavily.

„Bude to v pořádku,“ připomněl se Nathanial, jako by mu dokázal číst myšlenky. „Až se zase uklidní, promění se zase do původní podoby.“

Jenže kočka – Denise – právě byla všechno jiné než klidná. Syčela a sekala drápy po všem, co se k ní jenom přiblížilo. Spade ji musel vzít za volnou kůži za krkem, aby s ní vůbec mohli odletět z lodi. Teď však samozřejmě potřebovali využít obvyklejšího způsobu létání, aby se dostali do bezpečí. Cokoliv bližšího než deset tisíc mil od Monaka připadalo Spadeovi příliš blízko od Weba a jeho lidí.

Čekali ještě dalších deset minut, než všichni cestující obdrželi svoje letenky. Mezitím museli ještě jednou zhypnotizovat další pracovnici u přepážky, aby mohl projít Nathanial s falešným pasem po Ianovi. Nemusel kolem toho být žádný problém, oba muži byli přibližně stejně vysocí, měli stejnou barvu vlasů i podobný věk, počítáno v lidských měřítcích. Nemělo však smysl podstupovat riziko, když měli po ruce způsob, jak se mu vyhnout.

Nathanial se snažil ze všech sil spolupracovat, zvlášť poté, co mu Spade stručně oznámil, že ho unesli proto, aby pomohl Denise. Byla to koneckonců naprostá pravda, i když v poněkud jiném smyslu, než si muž myslel.

Když se konečně usadili na palubě letadla mířícího do Bukurešti, Spadeovo ledové sebeovládání se začalo hroutit. Žena, kterou miloval, seděla v přepravce na zvířata u jeho nohou, a on měl pouze slovo nezodpovědného, ďáblem pronásledovaného zmetka, že proměna není natrvalo. Spade se snažil připomínat, že Denisiny ruce se také vždycky zase proměnily zpět do své původní podoby, ale byla to pouze chabá útěcha. Zdeformované ruce byly přece něco naprosto jiného než tohle.

„Podává se při tomto letu nějaké jídlo?“ zeptal se Nathanial letušky ještě dřív, než si vůbec stačil připnout bezpečnostní pás.

„Drž hubu,“ zavrčel na něj Spade a měl chuť ho na místě uškrtit. Kdyby nebylo jeho, Denise by nevážila o padesát kilo méně než dřív a neměla by na sobě srst.

„Ale já se musím najíst,“ namítl Nathanial. „Stres, bolest, strach, hlad, nadrženost… když všechny tyhle věci ve mně narůstají, tak to podporuje proměnu. Už tak jsem dost vystresovaný, kdy se tu zase objeví Web, a navíc se zřejmě nedá čekat, že by mi ho někdo brzy vykouřil, takže bych si zasloužil ukojit své potřeby alespoň co se týče jídla.“

Crispin se k němu předklonil ze zadního sedadla. „Tak ty nám tu teď chceš říct, že jsi u Weba mohl v pohodě šukat, jíst a odpočívat, aby z tebe mohli odčerpávat krev a pak ji prodávat?“ otázal se tiše a hlas mu přitom sršel sarkasmem. „Pěkný kecy.“

Nathanial se obrátil k němu. Jeho obličej s obvyklým téměř chlapeckým výrazem náhle zvážněl.

„Ne. Drželi mě tam a nechávali mě ošukávat, ať jsem chtěl nebo ne. Přitom mě vysávali tolik, že jsem byl neustále tak zesláblý, až jsem téměř ztrácel vědomí, a o nějakém odpočinku nemohla být vůbec řeč. Ale soudě podle toho, jak se on chová, tak by s ní nikdy takhle nezacházel.“

„Uvědom si, že jestli nám neřekneš, jak dostat Denise zase zpátky do původní podoby, bude tvůj život už jen velice krátký, ale zato hodně, hodně nepříjemný,“ řekla Cat ledovým hlasem.

Spade sice souhlasil, ale pro případ, že by ten chlap přece jenom mluvil pravdu, nechtěl Nathaniala příliš vyděsit. Přivést ho v letadle do kainvíjakého stavu by mohlo způsobit katastrofu.

„Teď není vhodná doba na takové diskuse,“ řekl oběma. Pak se vrátil k Nathanialovi. „Půjdu zjistit, jestli tady je pro tebe něco k jídlu.“

Za dvě hodiny, během nichž Nathanial neustále jedl, konečně přistáli v Bukurešti. Anglie by byla první zemí, kde by je Web začal hledat, a Amerika zase byla příliš daleko. Zato tady měl své sídlo Spadeův pán. Věděl, že je jak dobře opevněné, tak dostatečně známé, a navíc o samotě.

Ian už čekal před letištěm v příletové zóně, až si vyzvednou zavazadla. Když je uviděl, tázavě zvedl obočí: „Kdepak je Denise? A proč máš u sebe tu zatracenou kočku, Charlesi? Má to snad být nějaký maskot pro naši drahou Kmotru?“

„Už ani slovo,“ obořil se na něj Spade. Nastoupil do auta a posadil se s přepravkou na klíně.

„Iane, věř mi, radši se na nic neptej,“ varoval ho i Crispin, zatímco nakládal zavazadla do kufru. Pak si vlezl také dozadu a Nathaniala usadili vedle něj. Cat nasedla dopředu a okamžitě začala prsty nervózně bubnovat na palubní desku.

„Tak jedeme, Iane,“ zvolala netrpělivě. Určitě musela být strašně unavená, třebaže prospala většinu letu.

„Myslím, že by mi někdo stejně měl konečně říct, o co tady jde,“ poznamenal Ian, který vklouzl za volant. „Ať to beru z které strany chci, připadá mi fakt docela hnusný, že se mnou jednáte, jako bych byl jenom nějaký vlezlý šofér.“

Spadea se zmocnila zlost. „Tak ty chceš vědět, kde je Denise?“ zvedl přepravku do výšky, aby Ian mohl ve zpětném zrcátku spatřit prskající a syčící kočku. „Tady je! Tak, a teď už prosím tě jeď, nebo ti dám takovou sodu, že na to nezapomeneš.“

Ian vyrazil a celou cestu už nepromluvil ani slovo. Když vůz zastavil před domem, Spade vystoupil a postrčil Nathaniala před sebe. Zevnitř vyšli Alten s Fabianem, aby je přivítali, ale on kolem nich prošel mlčky. Mířil rovnou do ložnice, kterou obýval před několika měsíci, když tady byl, aby pomohl Crispinovi. Když byl konečně uvnitř, zavřel dveře a obrátil se k Nathanialovi.

„Tak, a teď vážně. Jak ji proměníme zpět?“

Rudovlasý muž chvíli přecházel po pokoji, shýbl se, aby mohl prohledat všechny kouty. Nahlížel pod nábytek, pod okna, a dokonce i do koupelny. Spade spotřeboval poslední zbytky své trpělivosti, aby ho nezačal mlátit, protože Nathanial po celou tu dobu nepromluvil.

„Co to zatraceně pořád děláš?“

„Prohlížím místa, kudy by mohla upláchnout,“ odpověděl konečně. „Otevřená okna, volný prostor pod skříní… cokoliv. Přece nechcete strávit celou noc tím, že byste hledal svou kočičí přítelkyni po celém panství?“

Spade zatnul pěsti, ale přiměl se, aby promluvil tichým hlasem. „Dobrá. A když jsi to všechno konečně prohlédl, co teď?“

Kdyby byl Nathanial chytřejší, byl by postřehl smrtelnou hrozbu ve Spadeových posledních dvou slovech a rychle by přišel s nějakým návrhem, ale místo toho jen pokrčil rameny. „Přineste tuňáka a misku smetany.“

V příštím okamžiku už ho Spade držel pod krkem, přitisknutého ke zdi. Pouze vědomí, že k Denisině proměně do původní podoby potřebuje Nathanialovu pomoc, mu zabránilo v tom, aby ho přímo na místě zabil.

„Dej si pozor na to, co říkáš! Jestli je to nějaký nepovedený vtip, tak za to šeredně zaplatíš!“

„Já to myslím vážně!“ důrazně se ohradil Nathanial. Neuhnul pohledem a pokračoval: „Máte tady vyděšenou ženu, uvězněnou v cizím těle, kterou jste celé hodiny drželi v malém prostoru. Má pochopitelně hlad, je žíznivá, a nejspíš už z toho všeho taky trpí klaustrofobií, což by vysvětlovalo, proč celou dobu v kleci škrábala a prskala. Teď ji pustíme ven. Dáme jí něco k snědku, napije se a trošku se uklidní. A pak se s ní budete mazlit tak dlouho, až se úplně uklidní.“

Chuť vraždit byla teď tak silná, že Spadeovi na okamžik zatemnila mozek a otřásla celým tělem. Jeho špičáky se mu tlačily k hornímu rtu v němé touze zabořit se do Nathanialova hrdla a trhat.

„Tak dobrá,“ pravil Spade, jakmile v něm vztek opadl natolik, že zase dokázal souvisle mluvit. „Jestli se mě ale snažíš obelstít, pak půjdeš do klece ty. Po kouscích. Altene!“

Za malou chvilku se dveře otevřely a do pokoje nahlédl Alten: „Ano?“

„Požádej v kuchyni, aby nám sem poslali tuňáka nebo kuře a k tomu misku smetany. Teď hned.“

Alten jen zamrkal, ale nevyptával se na tento podivný rozkaz. Netrvalo ani pět minut, než byl zase zpátky. Nesl podnos s tuňákem na talíři a misku naplněnou až po okraj smetanou. Spolu s ním přišli i Cat s Crispinem. Tiše vešli do pokoje a opatrně za sebou zavřeli dveře.

Spade postavil obě nádoby na zem a pak pomalu otevřel dveře přepravky.

Ven vyrazila chlupatá šmouha s divokým mňoukáním, chvíli v bláznivém trysku svištěla po celém pokoji a pak zamířila rovnou pod postel. Spadeovi pokleslo srdce, když viděl toto vpravdě kočičí chování. Copak v tom zvířeti, ukrývajícím se pod postelí, nezbylo z Denise vůbec nic?

„Jen počkejte,“ ozval se Nathanial.

Po pár minutách plných napětí zpod postele vykoukla hnědá kočičí hlava. Pro jistotu ještě zasyčela všemi směry, ale pak se přece jen uráčila vylézt ven a zamířila rovnou k tuňákovi. Vychutnávala si voňavou hostinu, a když dojedla, vrhla se na smetanu. Vylízala celou misku, až se objevilo tmavé dno.

„Teď ji vezměte,“ radil Nathanial.

Spade kočku popadl dřív, než mohla zase zmizet pod postelí. Do rukou se mu okamžitě zaťaly drobné drápky. Snažil se jich nevšímat, a hleděl na chlupatou hromádku ve svých dlaních se směsicí naděje a zoufalství.

Může se Denise opravdu ještě proměnit zase zpátky? Říkala mu, že viděla, jak se Raum jednou proměnil ve psa a zase zpátky bez jakýchkoliv následků. Jenže on byl přece jenom ďábel, zatímco ona stále ještě člověk, aspoň z větší části.

Nebo člověkem alespoň bývala.

„Nepouštějte ji. Držte ji tak, aby to pro ni bylo co nejpohodlnější, a začnete se s ní mazlit.“

Crispin zamumlal něco, co Spade radši ani nechtěl luštit. Se zaťatými zuby se posadil na postel a kočku, která teď vrčela, si dal na klín. Jednou rukou ji držel a druhou začal hladit hebkou kožešinu.

Čtyři páry očí zaujatě sledovaly každý jeho pohyb. Po nějaké minutě byl už Spade tak napjatý, že by byl mohl vrčet společně s kočkou.

„Nechte nás na pokoji,“ prohlásil.

Crispin vzal Nathaniala za rukáv. „Pojď se mnou, kamaráde. Ukážu ti, kde budeš spát,“ řekl a odvedl ho z pokoje. Spade se skoro musel usmát, když si představil, kam ho asi Crispin hodlá uložit.

Po nich odešli konečně i ostatní. Než za všemi zavřela dveře, vrhla na ně Cat poslední zamyšlený pohled.

Kočka stále dlouze a tiše vrčela, jen občas svou zvukovou produkci proložila zasyčením, při kterém sebou vždycky mrskla a snažila se o útěk. Spade poněkud uvolnil své sevření, aby se kočka mohla volně hýbat, ale přesto mu neutekla, a dál ji hladil po temně hnědých ouškách.

„Denise,“ začal tiše. „Doufám, že mě slyšíš. Strašně moc si přeji, aby ses proměnila zase zpátky. Nemůžeš mě ponechat osudu jednoho z těch mrzutých starých upírů, co žijí pouze se svými chlupatými mazlíčky.“

Povídám si tu se zatracenou kočkou, uvědomil si. Stejně dobře by si býval mohl vykopat jámu a zahrabat se do ní. Přesto ale nepřestával. Potřeboval věřit, že Denise rozumí, co jí tu říká, i kdyby to třeba nebyla pravda.

„Tak pojď, miláčku, pojď a proměň se. Umím si představit mnohem lepší věci, které bych s tebou mohl dělat v posteli, než je tohle,“ pokračoval tichým, vemlouvavým hlasem. „Jsi sice ohromně přitažlivá kočička, ale přece jenom jsou tu nějaká omezení, abych s tebou mohl dělat, co bych si přál.“

Kočka přestala vrčet, ale stále neklidně švihala ocasem. Spade si nebyl jistý, jestli je to pozitivní znamení, ale nepřestával na ni mluvit.

„Teď už máme všechno pohromadě, abychom se mohli hnout z místa, drahoušku. Kromě tebe. Vrať se, Denise. Odvedeme Nathaniala Raumovi, zbavíme tě těch tvých znamení a budeme zase žít dál. Jestlipak víš, co budu chtít udělat jako první, až se zbavíš svých znamení?“

Kočka teď začala vydávat přívětivější zvuky. Po chvíli si Spade uvědomil, že začala příst.

„Vezmu tě někam, kde to bude ohromně nóbl,“ pokračoval mazlivě. „Úplně si představuji, jaké na sobě budeš mít šaty: z černého hedvábí, na tenoučkých ramínkách, s hlubokým výstřihem – a k tomu už žádné rukavice! Objednáme si báječnou večeři a pak budeme spolu tančit, dokud nebudeš unavená. Ale zase moc unavená být nesmíš, protože pak pojedeme domů. A tam se spolu budeme milovat. Hezky pomalu, něžně. Zvolna budu postupovat po tvém těle, až se tvůj hlas promění v to rozkošné, hrdelní předení, které mě tak vzrušuje. A pak, miláčku, až bude po všem, tě budu držet v náručí, dokud neusneš.“

Kočce projelo tělem jakési vlnění. Spade přestal mluvit a s úžasem sledoval, jak se chlupatá hromádka pod jeho rukama zvětšuje a roste. Otřásla se znovu a pak znovu a znovu. Zdálo se, že kůže na kočičím těle praská a natahuje se. Před očima mu rostla a zmítala se v jednom chumlu končetin, masa a kostí, jejichž proměna probíhala tak rychle, že ji ani pohledem nedokázal sledovat. Po dalších pár vteřinách už nevěřícně zíral, že kočku na jeho klíně nahradilo nahé ženské tělo. Tvář jí jako závoj zakrývaly tmavé vlasy.

Spade se ani nepohnul, jako by se bál, že by i sebemenším pohybem mohl způsobit, že mu zase zmizí.

„Denise.“

Třesoucí se rukou ji pohladil po vlasech a konečně se jí mohl podívat do známých oříškově hnědých očí.

„Spade,“ odpověděla mu drsně ochraptělým hlasem.

Potom vyskočila z postele, zakopla a hnala se do koupelny.

Kapitola 29

„Denise, zlato, je ti dobře? Prosím, pusť mě dovnitř,“ naléhala Cat.

Denise stála na podlaze, vtisknutá do nejhlubšího koutku, jaký jen dokázala najít. Ozvala se jen proto, aby Cat nevrazila dovnitř, což by určitě udělala, kdyby jí neodpověděla.

„Jsem v pohodě,“ pípla. „Jen bych chtěla být chvíli sama.“

Stejnou větu opakovala Spadeovi před dvaceti minutami poté, co se přestala třást a projela si rukama po celém těle, aby zjistila, že je to opravdu zase ona, úplně celá a zdravá. Slovy nelze popsat ten příšerný pocit, když se proměnila v kohosi jiného, a nemohla nijak komunikovat s okolím, až na prskání a syčení.

Předtím, ještě na lodi, pocítila náznak pocitu provinění, že se chystají předat Nathaniala Raumovi. Kdyby však teď stál ďábel před ní, hodila by Nathaniala do jeho náruče bez sebemenšího zaváhání. Ne kvůli tomu, aby ochránila svou rodinu, ne proto, že Nathanial měl s ďáblem dohodu, ani kvůli všemu, čím musel Spade projít, aby ho dostal ze zajetí. Ne, udělala by to z toho důvodu, aby se už nikdy nemusela bát, že se stane zajatcem v cizím těle.

„Denise,“ ozval se Spadeův hlas, hluboký a sytý. „Otevři dveře.“

Nikdy! Viděl ji jako zvíře. Její nový milenec ji nosil v přepravce na zvířata, prokristapána! Co si asi tak k čertu myslí, že by mu teď mohla říct?

Ještě i teď se při vzpomínce na to, jak byla uvězněná v malém prostoru, začala hrůzou potit. Vždycky nesnášela malé, uzavřené prostory. Být v něm zavřená a přitom vědět, že už není člověk, ji málem definitivně připravilo o rozum.

Co ji to jenom napadalo, podívat se na Cat a přijít na nápad, že by se mohla proměnit v její anglickou zvířecí jmenovkyni? Proč raději nemyslela na něco jiného malého a neškodného? Třeba na nějakého člověka?

Denisin žaludek se sevřel, a když si říhla, okamžitě pocítila chuť tuňáka. No jistě. Vždyť ho snědla celou mísu, a to rovnou z podlahy, protože ještě před půldruhou hodinou byla prostě zvířetem. Do krku jí s nemilosrdnou rychlostí začala stoupat žluč. Vrhla se k záchodu a stihla to právě včas, a pak se dávila, až ji v krku pálilo.

Tvrdý praskavý zvuk ji přiměl zvednout hlavu. Klika od dveří visela šikmo ze svého místa a do koupelny vpadl Spade. Denise na sebe rychle hodila ručník a připadala si ještě hůř. Nejdřív ji Spade viděl, jak jí z podlahy jako zvíře, a teď se zase může podívat, jak se krčí nad mísou a obrací se naruby.

„Prosím, jdi pryč,“ zasténala.

Klekl si vedle ní. „Co se děje? Je ti špatně?“

Denise se téměř hystericky zasmála. „Co se děje? To myslíš vážně?!“

Za paže ji chytily chladné ruce. Denise se vzpírala, ale stěna za jejími zády jí bránila vyhnout se doteku.

„Nech mě,“ vyjela na něj ostře.

Stačil jí jediný pohled, a hned viděla, že Spade je opět hezký a dokonale oblečený jako vždy – měl na sobě vyžehlené kalhoty a neposkvrněnou čistou košili – a voněl příjemnou přirozenou kolínskou. Na rozdíl od ní, která tu stála pouze v ručníku, pokrytá potem a zvratky páchnoucími po tuňákovi.

Denise se snažila vykroutit z objetí Spadeových paží, ale byly to pokusy stejně marné, jako když vězela ještě v kočičí kůži. Jak jen mohl chtít se jí dotýkat, nebo už jen vlastně s ní být v jedné místnosti? Kdyby se mohla vyhnout sama sobě, určitě by to udělala.

„Nemusíš se snažit dělat, že o nic nejde, tím se nic nevylepší. Prosím, Spade, jenom mě teď nech chvíli na pokoji.“

„Teď vůbec nejde o tebe,“ odpověděl a svíral ji tím pevněji, čím víc se mu snažila vykroutit. „Potřebuju to. Hned teď. Potřebuju to víc, než jsem kdy něco potřeboval, dokonce včetně krve.“

Denise mlčela. Váhala mezi touhou mu uvěřit a pomyšlením, že to stejně říká jedině proto, aby se v tu chvíli cítila lépe. A po pravdě řečeno, v jeho náruči jí lépe bylo. Ach, o tolik lépe! Jako by se v jejím světě znovu objevila naděje a důvod k životu a zaplašila nejistou půdu pochybností a zmaru, po nichž se pohybovala už tak dlouho.

„Tys mě ale nosil za zátylek,“ vyjelo z ní bez rozmýšlení. Když vzala v úvahu všechny ostatní okolnosti, pak právě tohle bylo jistě tím nejmenším, co by stálo za zmínku.

Něco se jemně dotklo jejích vlasů, jako by to byl polibek jeho rtů. „Moc se omlouvám, miláčku.“

„Jak mi tak můžeš říkat?“ otázala se šeptem. „Jestli vůbec existuje nějaký dobrý důvod, proč se s někým rozejít, tak fakt, že se proměnil ve čtyřnožce, tím důvodem určitě je!“

„Já jsem upír. Moji nejbližší přátelé jsou upíři a ghúlové a jeden duch straší přímo za dveřmi tvého pokoje. Jsem zvyklý stýkat se s ďábly, s černou magií, přízraky i zombiemi, takže tvoje proměny mě nepřimějí, abych strachy utekl.“

Denise chvíli mlčela. „Když to říkáš takhle, tak mi připadáš… fakt vadnej,“ vypadlo z ní po chvíli.

Spadem otřásl tichý smích. „Tak to se tedy nedá nic dělat.“

Z Denise spadla část tíže, kterou na ni doléhalo znechucení nad vlastní osobou, ale přesto ji stále svírala hanba. „No, víš, já… jsem zbabělec.“

Spade se odtáhl, aby na ni viděl, a ve tváři se mu rozhostil ustaraný výraz. „Proč tohleto říkáš?“

Chtěla se vyhnout jeho pohledu, ale protože by tak jen potvrdila pravdivost svého prohlášení, zvedla Denise hlavu a zadívala se mu zpříma do očí.

„I když se mi zdá, že je to vlastně vražda, stejně jsem rozhodnutá, že Nathaniala předáme Raumovi. Ne kvůli tomu, abych zachránila svou rodinu, ale abych si zachránila vlastní zadek.“

„No samozřejmě, že ho předáme Raumovi,“ přikývl rozhodně Spade a odmítavě mávl rukou nad tím nápadem. „Není to přece tak, že bys obětovala nevinného, jen abys vyrovnala své vlastní účty. Kdybys to udělala, pak bys opravdu byla zbabělec, jako jím je Nathanial, který klidně nechá platit své potomky za to, že Raumovi unikl. Neříkej mi, že ten zmetek nevěděl, že za jeho činy zaplatí někdo jiný. Nikdo nemůže uzavřít smlouvu s ďáblem a myslet si, že z toho neplynou žádné důsledky.“

Spade si ji přitáhl blíž a zahleděl se jí přímo do tváře. Z očí mu šlehaly zelenkavé záblesky. „I kdybys mě prosila, abych to nedělal, stejně jsem pevně rozhodnutý odvést Nathaniala Raumovi. Nejsi žádný zbabělec, Denise. Ty přece nemáš na vybranou!“

Denise už byla z pomyšlení na Nathaniala tak vynervovaná, že už nechtěla dál pokračovat v rozhovoru. „Potřebuju se vysprchovat – a taky si vyčistit zuby. Fuj, už nikdy nebudu jíst tuňáka ani pít mléko.“

„Jak myslíš, ale stejně bys měla brzy sníst něco jiného,“ staral se Spade.

V mysli jí vytanula vzpomínka na Nathanialův hlas. Stres, bolest, strach, nadrženost… když všechny tyhle věci ve mně narůstají, tak to podporuje proměnu. Denise si připomněla situace, kdy se její ruce zdeformovaly. Nathanial měl pravdu, byla to vždycky kombinace hladu, zlosti, fyzické touhy a stresu. Byla ve stresu, hladová a pak ji Web pobodal. Potom už jen stačilo, že viděla Spadeovu reakci a pak ji už proti Raumově esenci nedokázala ochránit ani síla jejích tetování.

No, každopádně neměla v úmyslu ještě někdy zopakovat takovou shodu okolností. Denise se znovu otřásla a pak její ruce zamířily pod ručník znovu se ujistit, že se pod ním stále skrývá hladké neporušené bříško. Ani srst, ani zející rána. Doufala, že tak to taky zůstane.

Spade ji vyzvedl na nohy, ale neodešel. Denise si rozpačitě odkašlala a cítila, jak jí rudnou tváře.

„Eh, nemohl bys mi nechat kousek soukromí? Potřebovala bych si dojít… na píseček.“

Spade povytáhl koutek nad jejím trapným žertem a pak jí políbil ruku. „Půjdu ti sehnat něco na sebe.“

„Co se vlastně stalo s mými šaty, co jsem měla v kufru?“

„Ty odpočívají na dně Středozemního moře i s celou lodí.“

Denise si povzdechla. Z toho, co se dělo poté, co loď opustili, si toho moc nepamatovala. Příliš ji zaměstnávala hrůza z toho, jak se najednou proměnila ve zvíře.

Denise se na Spadea pochmurně usmála. „Prostě mi tu loď připiš k účtu.“ Možná měl Spade před ní už tisíce přítelkyň, ale ona se určitě mohla chlubit titulem nejdražší ze všech.

„Přestaň se, prosím, vzrušovat kvůli takovýmhle věcem. Já jsem v naprostém klidu,“ políbil jí Spade i druhou ruku.

Pak odešel a přivřel za sebou. Denise se podívala na kliku bez užitku visící ze dveří a pak si připomněla:

Každá situace se dá líp zvládnout, když jsi umytá a s prázdným močovým měchýřem. Jo a taky bez zápachu zvratků po tuňákovi.

Spade položil pro Denise na postel nějaké šaty a odnesl z pokoje misky od smetany a tuňáka. Potom zašel do obývacího pokoje, kde zastihl Crispina, jak usrkává whisky a zamyšleně přitom krouží tekutinou ve sklenici.

„Kde je Nathanial?“ otázal se ho.

„Strčil jsem ho do jedné z těch nových kobek pro upíry ve sklepě. Tam taky patří. Musel by se proměnit v páru, aby se mu povedlo odtud dostat, i když nejeví žádné úmysly utéct.“ Crispin položil sklenku na stůl s ironickým úšklebkem. „Myslí si, že jsi jeho úžasný zachránce.“

Spade se posadil naproti němu. „Tohle ti řekl? Nebo jsi mu to vyčetl z myšlenek?“

„Z myšlenek,“ přisvědčil Crispin. „Ten chlap si myslí, žes ho Webovi unesl, aby ti pomohl ovládat ďáblovu esenci v Denisině krvi. Vůbec netuší, že ho chceme vyměnit za to, že z ní Raum ten zbytek esence zase odstraní.“

Spade to vyslechl bez sebemenšího záchvěvu soucitu. Pro to, aby zachránil Denise před vlivem ďáblových znamení, by udělal mnohem horší věci než jen obětovat jednoho bezcenného zmetka, který si sám připravil vlastní osud.

„Musíme zajistit, aby s ním Denise pokud možno nepřišla do kontaktu. Už se kvůli tomu začíná cítit provinile.“

„Chápu. Kdy zamýšlíš vyvolat toho ďábla?“

Spade zkřivil ústa. „Nejradši bych to udělal hned, ale je tu jeden menší problém. Zatím totiž pořád nevím, jak Rauma zabít. Moc se mi nelíbí, že bych měl věřit jeho slovu. Jak víme, že až dostane Nathaniala zpátky, propustí Denise ze své moci? Co když ji prostě zabije?“

Crispin se na něj pronikavě zadíval. „Ten tvůj chlap ve sklepě by nám v tomto případě mohl být užitečný. Když uslyší, že chceš Rauma zničit, vsadím se, že bude ochotou celý pryč, aby ti v tom byl nápomocný.“

Spade by se vsadil také, ale ve skutečnosti neměl v úmyslu Rauma zničit, leda až jako poslední řešení. Především chtěl zbavit Denise jeho znamení. Zabít ho rovnou by nemělo smysl, pokud by ďáblovo znamení zůstalo na jejích rukou a dál ji drželo ve své moci.

„Cat spí?“ otázal se Spade poněkud nepřítomně.

Crispin přikývl. „Když se dozvěděla, že Denise je zase ve své původní podobě a v bezpečí, už se neudržela na nohou.“

Do pokoje vpadl Ian. Tyrkysově zbarvenýma očima chvíli těkal z jednoho na druhého a pak se usadil do křesla.

„To je fakt děsně nefér,“ prohodil vyzývavě. „Z nás tří jenom já mám vždycky štěstí na samý průšvihy a propadáky. A vy dva si vždycky užíváte s výjimečnými ženskými. Nejdřív ty, Crispine. Oženil ses s jedinou žijící míšenkou, ze které se postupem času stala ještě neobvyklejší upírka. A teď zas ty, Charlesi. Sbalil jsi strašidlo! Když jsi říkal, že Denise je kočka, myslel jsem si, že si děláš srandu. Teď jsem ale celej zelenej závistí!“

„Denise nezůstala kočkou nadlouho,“ řekl Spade ostře. „Ale až se zbaví ďáblových znamení na rukou, stejně ji nemíním nechat dlouho lidskou bytostí.“

Jakmile svá slova vypustil z úst, vlasy na zátylku se mu zježily. Pochmurný výraz Crispinovy tváře jen dál potvrdil jeho podezření. Spade se pomalu obrátil a setkal se s Denisiným vytřeštěným pohledem.

„Tak Pašerák a Lyceum měli pravdu. Ty vážně chceš, abych se proměnila v upíra,“ pronesla zvolna. „Co tě vede k tomu, aby sis myslel, že to udělám?“

Bones s Ianem beze slova opustili místnost. Denise si jich skoro ani nevšimla, jen hleděla do Spadeovy tváře a doufala, že jí řekne, že se mýlila, že mu jen špatně rozuměla.

Jenže on to neudělal. Místo toho vstal a jeho výraz potemněl. „Proč si myslím, že to uděláš?“ opakoval po ní. „A proč bych si to neměl myslet, když teď patříme k sobě? Přece jsi nemohla vážně předpokládat, že bych se smířil s tím, že zůstaneš lidskou bytostí, nebo snad ano?“

Denise cítila, jak ji zaplavuje pocit zrady. On se prostě jenom rozhodl, že ji promění, a ani se jí přitom nezeptal! Musela se naučit zvládnout návaly posttraumatické stresové poruchy, aby mohla zůstat ve světě upírů, jen aby mohla být s ním. Jenže i když se k ní choval sebelépe, vlastně nikdy nepřekonal své předsudky proti tomu, že je člověkem. Doufala, že Spade ji bere takovou, jaká je, ale jak se ukázalo, nebyla mu tak dost dobrá.

„Nikdy jsem se netajila tím, že jakmile se jednou zbavím svých znamení, hodlám se vrátit k životu normální lidské bytosti. A na tom se zatím nic nezměnilo.“

Spade k ní v mžiku přiskočil a chytil ji za ramena, až se jí jeho prsty bolestivě zarývaly do masa.

„Chtěla jsi přece obětovat své lidství, abys ochránila můj život, a teď je nechceš obětovat pro náš vztah?“ Spade se drsně zasmál. „A to jsem ti věřil, že nestojíš o nějaké náhodné zašukání! Jenže očividně pro tebe znamenám právě jenom tohle.“

Denise do něj strkala, ale Spade se od ní nehnul ani o kousek. „To se musím proměnit v upíra, abych byla hodna vztahu s tebou?“ vykřikla na něj.

„Líbilo by se ti víc proměnit se v ghúla? Fajn, klidně si vyber!“ vybuchl Spade.

Denise na něj zůstala jen zírat. Copak opravdu pohrdá lidmi až tak moc?

„Nemíním se proměnit jen proto, abych si zasloužila mít s tebou vztah,“ vypravila ze sebe a vzmáhal se v ní vztek nad jeho odmítnutím. „Jestli pro tebe nejsem dost dobrá taková, jaká jsem, tak je mezi námi konec.“ Spadeovy oči začaly metat zelené blesky a z úst mu vykoukly ostré špičáky. „Jak si přeješ. A já ti přeju, ať si hezky užiješ ten svůj zatraceně krátký život.“

Otočil se na podpatku a vypochodoval z pokoje. Jeho ušlechtilý zjev i rychlost jen ještě víc zdůraznily nepřekonatelné rozdíly, které mezi nimi panovaly. O pár minut později Denise slyšela bouchnout domovní dveře. Teprve když si byla naprosto jistá, že Spade odešel z domu, dovolila slzám, aby jí volně kanuly z očí.

Kapitola 30

„To tedy od tebe bylo mimořádně hloupé.“

Spade jen zaklel a dál rázoval hustým lesem, jenž obklopoval dům. Na Iana se neráčil ani podívat, natož aby mu odpověděl.

Pod nohama mu suše praskalo loňské listí.

„Kdybych se chtěl sázet, tak bych se vsadil, že ta holka je teď samá slza.“

Spade zatnul sval na čelisti. „To teda ne, zatraceně. To ona mě nechala jako první, ne já ji.“

„Hmmm. No, jak říkáš. Jestli si teda jseš jistý, že mezi váma dvěma je po všem, tak bych se třeba mohl vrátit do domu a mrknout se, jestli to sexy strašidýlko třeba nepotřebuje trošku utěšit…“

Spade ho popadl a přimáčkl ke stromu, ale Ianův vědoucí smích ho přiměl spustit ruce.

„Aha, no jistě, rozhodně jsi s ní skončil, že,“ škádlil ho Ian.

Spade se přinutil ustoupit a proklínal sám sebe, že se dal tak snadno vyprovokovat.

„To je úplně jedno, že k ní pořád ještě něco cítím. Jako lidská bytost je stejně tak jako tak prakticky mrtvá, a já už to nechci znovu zažít.“

Představa se mu zařezávala do srdce jako stříbrný nůž. Krásná, statečná a paličatá Denise. Už za pár krátkých desetiletí, co uplynou jako voda, bude hnít v hrobě – pokud vůbec bude mít tolik štěstí. A dřív, pokud to štěstí mít nebude. Tohle nechtěl už znovu zažít. To, co prožil kvůli Giseldě, ho málem zabilo.

„Tvůj problém je, že jsi ke své škodě až příliš čestný,“ podotkl Ian. „Kdybych já byl na tvém místě, tak bych ji proměnil bez ohledu na její námitky.“

Spade se pochmurně zasmál. „Kamaráde, to já přece vím lépe než kdo jiný.“

Ian pokrčil rameny. „Jasně, ty a Crispin to víte, oba, že jo?“

Spade se zastavil a ostře se zadíval na upíra, stojícího před ním. Ian mu pohled vrátil, nekompromisně a bez snahy o jakoukoliv omluvu. Stejným způsobem se na něj díval i před dvěma sty dvaceti lety, když způsobil Spadeovu přeměnu v upíra. Ian by ho nedokázal proměnit násilím, protože byl příliš oslabený po Crispinovi. Spade mu však dobrovolně vyhověl, neboť to od něj Ian žádal jako laskavost a nedbal na to, že Spade se přeměnit nechce.

Spade si jej nemilosrdně měřil ještě několik dlouhých vteřin. Nakonec Ianovi přece jen odpustil a Crispin právě tak. Pravda, Denise by ho také nenáviděla třeba sto let, kdyby ji proměnil bez ohledu na její námitky. Ale aspoň by byla živá, aby ho mohla nenávidět, a nebyla by potravou pro červy pod zemí.

Ale mohl by to opravdu udělat? Předstírat, že se smířil s její lidskou podstatou, a jakmile se zbaví svých ďáblových znamení, okamžitě ji kousnout? Kdyby to opravdu udělal, dokázala by mu ještě někdy vůbec věřit? Ano, on sám i Crispin Ianovi odpustili, ale povaha jejich vztahu byla úplně jiná – podvést přítele je přece něco naprosto jiného než podvést milenku.

Jenže, napadlo ho, co kdyby si Denise ani neuvědomila, že by ji podvedl? Už předtím se prokázalo, jaký vliv na ni má síla jeho pohledu. Mohl by jí do mozku nasadit myšlenku, díky níž by po proměně zatoužila.

Nikdy by si přitom neuvědomila, že na to nepřišla sama od sebe…

Spade s divokou kletbou zavrtěl hlavou a dal se znovu do pochodu. „Ne. Buď budu mít Denise opravdově, nebo vůbec ne.“

„Blázne!“ zavolal za ním Ian.

Znovu zatnul svaly na čelistech. Možná to byla pravda, ale bylo to jeho rozhodnutí.

Zaťukání na dveře přimělo Denisino srdce poskočit nadějí. „Dále,“ zavolala okamžitě.

Krátká naděje však rychle odumřela, když do ložnice místo Spadea vstoupil Bones. „I kdybych ti neuměl číst myšlenky, tak z tebe až příliš výmluvně cítím pach zklamání,“ poznamenal suše.

Denise sebou hodila zpět na postel. Poté, co Spade odešel, se už celé hodiny neúspěšně snažila usnout. Opustil ji navždy? Je to možné. Bones a Cat budou mít k řešení víc než jen předat Nathaniala Raumovi.

„Samozřejmě, že Charles neodešel nadobro,“ odpověděl na její nevyslovenou otázku Bones a přitáhl si židli k její posteli. „Trošku se rozčílil, ale uvidíš, že nejpozději do úsvitu bude zase zpátky.“

„Víš, nikdy jsem si zatím neuvědomila, jak jsou ty tvé schopnosti číst myšlenky vlezlé,“ podotkla Denise suše. „Nemohl bys přepnout na jiný kanál nebo tak něco?“

„Neuvědomuješ si, jak moc o tebe Charles stojí?“

Denise si pohrdavě odfrkla. „Nemůžeš stát o někoho, koho nerespektuješ. A Spade nemá k lidským bytostem vůbec žádný respekt.“

„To není pravda. Charles lidi uznává. Jen se vyhýbá vztahům s lidskými bytostmi, protože lidé pokaždé zemřou,“ řekl Bones jemně.

„A upíři taky pořád umírají,“ opáčila Denise. „Taková věc, jako je nesmrtelnost, vůbec neexistuje, u žádného druhu.“

„Upíři nemohou zemřít následkem nemoci nebo náhody ani během času. Nikdo se nedokáže ochránit před nějakou formou smrti, ale pro lidi je smrt mnohem blíž, než je tomu u upírů nebo u ghúlů. To, co se přihodilo u Weba, v Charlesovi očividně probudilo strach z tvojí smrtelnosti. Když jsi pak odmítla aspoň uvažovat o možnosti, že by ses stala také upírem, hrozně ho to vzalo.“

„Jenže já vážně nechci být upír,“ řekla zoufale Denise. „Proč je to pro Spadea tak nepochopitelné, proč tomu nechce rozumět?“

„Protože to znamená, že by jednoho dne stál nad tvým hrobem,“ odvětil vážně Bones. „V den, který přijde až příliš brzy, měřeno podle upírských zvyklostí,“ pokračoval Bones. „Tady nejde o normální vztah, kdy by vaše délka života byla přibližně stejně velká. Vzhledem k tomu, že jsi lidská bytost, tvoje smrt zaručeně přijde o mnoho dřív. Kdybyste byli v opačné situaci, copak by ses smířila s Charlesovou smrtí, zvlášť kdybys jí mohla zabránit? Copak si nepamatuješ, co jsi řekla, když jsi našla Randyho tělo? Křičela jsi na mě, ať ho zachráním. Bylo už pozdě, ale kdyby nebylo, určitě bys po mně žádala, abych udělal cokoliv, jen abyste mohli být dál spolu.“

Do mysli se jí nemilosrdně zařízly bolestné vzpomínky. Všude kolem upíři, pokrytí krví a blátem. Uklouzla a dopadla do něčeho tmavého a lepkavého. Skvrna pokrývala podlahu a táhla se až do kuchyně… Zelené světlo z upířích očí ozářilo velkou, znetvořenou hromadu přímo před ní. Co to jenom bylo?

Omráčeně pozorovala jeho obrys a polkla. Všude kolem ní se válely kusy lidského těla. V záři pohledu dalšího upíra se na jednom menším kousku zablýsklo cosi třpytivého. Byla to ruka, ruka se známým snubním prstýnkem ze stříbra a zlata na prstě…

„Máš pravdu,“ prohlásila Denise a do hlasu se jí vloudily slzy jako připomínka tehdejší bolesti. „Udělala bych cokoliv, abychom mohli být dál spolu.“

Bones vytáhl obočí. „A teď se musíš sama sebe zeptat, jestli cítíš totéž i k Charlesovi.“

Spade vešel do domu hlavním vchodem, stejně jako jím vstoupil i včera. S nikým nepromluvil a zamířil rovnou k jednomu místu. Tentokrát to však nebyla ložnice v prvním patře. Sešel dolů, minul podzemní patro, kde byly obytné místnosti pro půl tuctu lidí, kteří patřili k místním stálým obyvatelům, a pokračoval dál k hlídanému vstupu do sklepení. Upír, který zde držel službu, mu beze slova otevřel dveře a nechal Spadea projít do úzké betonem vyztužené chodby, kde byly jen dvoje dveře na opačných koncích. Stěny dvou místností, jež se za nimi skrývaly, byly tak silné, že Spade přes ně neslyšel tlukot srdce, který by mu prozradil, ve které z nich je skrytý Nathanial.

Našel ho hned v té první, do níž nahlédl. Právě spal na úzkém lůžku. Místnost, určená pro nově proměněné upíry, byla zbavená všeho komfortu. Každý nový upír potřeboval něco mezi dvěma dny až týdnem, než se naučil zvládat svůj nepřekonatelný hlad po krvi, který by mohl způsobit, že zabije všechny lidské bytosti v dosahu. Proto se tyto místnosti tak dobře hodily i pro strašidla. Nathanial na sebe mohl vzít jakoukoliv podobu, a stejně by se mu nemohlo podařit uniknout ze zdí, vystavěných tak, aby odolaly i krvežíznivému řádění nového upíra.

Nathanial však svou podobu nijak neproměnil a vypadal stále stejně. Spade však přesto raději pro všechny případy za sebou pevně zavřel dveře opatřené automatickým zámkem. Potřeboval interkom, aby stráž věděla, kdy ho má pustit zase ven.

„Vstávej,“ řekl drsně a zprudka s ním zatřásl.

Nathanial vyskočil a začal kolem sebe mlátit rukama, až ho Spade musel přimáčknout ke zdi se špičáky vyceněnými, jak jím lomcoval vztek nad tak podlým pokusem o útok. Jakmile ale Nathanial zaostřil pohled a spatřil Spadea, jeho ruce jako by opustila síla.

„Ach, to jste vy,“ vypravil ze sebe a stáhl se zpátky. „Vyděsil jste mě.“

Spade ho odstrčil zpátky na postel. „Mám snad uvěřit, že šlo jen o náhodu?“ otázal se s hlubokým sarkasmem.

Nathanial na něj upřel hnědé oči, tolik podobné Denisiným. „Vy nevíte, co se mi vždycky stalo, když mě někdo takhle ve spánku popadl. Naučil jsem se probudit a hned se bránit.“

Spade si to uměl představit. Balíčky. Přesto se však stále nemohl přimět, aby toho muže litoval. Už proto ne, co všechno způsobil Denise a teď i jemu. To ovšem Spadeovi jen umožnilo lépe si vychutnat vzpomínku na to, jak vyřídil Webovy stráže. Po něčem takovém si už nikdo nezaslouží zůstat na živu.

„Co se toho týče, tak před nikým jiným nejsi tak v bezpečí jako přede mnou,“ odvětil Spade. „Přišel jsem jen kvůli tomu, abych se dozvěděl, co víš o zabíjení ďáblů.“

Nathanial se usmál a v obličeji přitom působil ještě víc jako chlapec. Musel být docela mladý, když uzavřel svou smlouvu s Raumem. Kolik mu mohlo být? Dvacet? Jednadvacet?

„Konečně téma, o kterém si rád popovídám,“ pronesl Nathanial s očividnou úlevou. „Prostě ho jenom bodnete do očí tím nožem. Hned bude po něm.“

„Jakým nožem? Stříbrným?“

Z Nathanialovy tváře vyprchala všechna barva. „Když jste mě odtamtud unesl, nevzal jste taky ten nůž?“

„Jaký… nůž…“ procedil Spade mezi zuby, jak mu rychle docházela trpělivost.

Nathanial zaúpěl, vyskočil a začal létat po místnosti sem a tam s rychlostí, jež nemohla patřit člověku. „Jak to, že o tom noži nevíte? Vždyť víte o mně všechno! Věděl jste, kdo jsem, kdo je ta dívka a jak se to všechno stalo. Jak to, že teda nevíte o tom zasraném noži?“

Spade ho zlehka pleskl a Nathanial dopadl na záda na postel. „Neztrácej čas nadáváním a radši mi odpověz na moji otázku!“

Nathanialovi tekla krev ze rtu, kam ho Spade uhodil. Přikryl si místo rukou a začal si osušovat krev dekou. Pozoroval Spadea a napětí mu přitom vyzařovalo z každého póru. Pak se Nathanial zasmál krátkým, neveselým smíchem.

„Jste nejspíš první upír za celých sedmdesát let, který nejde po mojí krvi. Dokonce i strážci, kteří to měli přísně zakázané, si pořád chodili ucucnout. Já vlastně ani nevím, jak mám reagovat, když vy o to nestojíte.“

„Reaguj tak, že mi povíš o tom noži,“ odvětil Spade ledovým tónem.

„Pravého ďábla mohou zabít jen zbraně vyrobené z jejich kostí. Proto se také ďábelské kosti skoro nikde nedají sehnat. Když ďábel zabije jiného ďábla, zničí jeho kosti. Ďáblové však smějí držet zbraně na obranu proti jiným ďáblům. Když jsem toho ďábla, který mě poznamenal, poslal zpátky do podsvětí, podařilo se mi ukrást mu takový nůž. Hlavně proto, kdyby se zase vrátil.“

Spade se nad tím zamyslel. Jeho znalosti o chování ďáblů pocházely většinou od ďáblů nižší třídy, kteří se vtělovali do lidí, takže v tomhle ohledu mohl mít Nathanial pravdu. Na druhou stranu to však mohly být vyložené kecy.

Existuje jediná cesta, jak to zjistit.

Spade chytil Nathaniala a přimáčkl ho ke zdi. Muž se bránil s pozoruhodnou odhodlaností, jak prozrazoval i zběsilý tlukot jeho srdce. Spadeovo sevření však setřást nedokázal. Při prvním Spadeově hnutí však také okamžitě pevně sevřel víčka a držel je zavřená.

Chytrej zmetek. „Nechci ti ublížit. Potřebuji jenom zjistit, zda to, co mi tady povídáš, je pravda. Otevři ty oči.“

„Ne,“ vzlykl Nathanial. „To byste mě pak mohl donutit, abych udělal cokoliv.“

„Pro všechno na světě,“ vybuchl Spade, „já od tebe nechci přece nic jiného než to, co víš. Pokud by to nebyla pravda, proč bych se měl obtěžovat tím, že tě zhypnotizuji? A kdybych od tebe chtěl něco jiného, mám dost síly na to, abych si to vzal i bez použití svého pohledu.“

Nathanialův tep se hnal divoce jako tlukot koňských kopyt v trysku a byl z něj znát pach strachu. Přesto však zvolna zvedl víčka a otevřel je. Spade se silou svého pohledu snažil překonat vůli, skrytou za hnědýma očima.

I tady byl muž silnější, než si Spade myslel. Ale ovšem, Nathanial musel projevit železné odhodlání, aby vydržel zacházení, jehož se mu od Weba dostávalo v posledních několika desítkách let, aby nepřišel o rozum. Spade však tu myšlenku odsunul stranou, protože by ho postupně přivedla k obdivu, jenž si vůči Nathanialovi nehodlal připustit.

„Otevři mi svou mysl,“ pravil Spade a vyslal k němu ještě víc ze své síly.

Pocítil lupnutí, jako by průlom do Nathanialovy mysli mohl vydat slyšitelný zvuk. Prodíral se skrz visící pavučiny vědomí, dokud si nebyl jistý, že až se Nathaniala znovu zeptá, uslyší pravdu.

„Jak zabiješ ďábla?“

Nathanial zopakoval stejnou odpověď, jako mu dal už předtím. Mluvil monotónním hlasem, jaký byl Spade zvyklý slýchat od těch, kdo byli v transu. Ten chlap nelže. Musel přece vědět, že zatajit takovou informaci by mu způsobilo jedině vlastní zkázu.

„Proč si myslíš, že jsem tě zajal?“ zeptal se pak Spade, aby si byl úplně jistý.

„Abych zachránil vaši přítelkyni,“ zamumlal Nathanial. „Abych jí pomohl ovládat sílu, která vyzařuje z jejích znamení.“

Ne, Nathanial neměl ani ponětí, jaký je mu určen osud. Spade zaplašil záblesk lítosti. Jeho a Denise nejspíš nečeká společná budoucnost, ale to ještě neznamená, že by v budoucnu nemohla žít bez ďábelské esence. Spade chtěl mít jistotu, že se Denise vrátí ke své lidské podstatě, jak si sama přeje, a její rodina bude v bezpečí. Ke své škodě bude Nathanial tím, kdo za to zaplatí.

„Kdo má ten nůž?“ pokračoval Spade ve ptaní, i když už odpověď předem znal.

„Web. Vždycky ho má u sebe. Bojí, se že by ho mohl ďábel zabít, aby mě získal nazpátek.“

Nebylo pochyb, že by se Raum určitě Weba pokusil zabít, aby Nathaniala dostal, pokud by věděl, že je u něj. Teď však byl u Spadea a Web musel tušit, že mu Nathanial o noži řekne.

Zatraceně, Web bude určitě čekat, že se Spade pokusí nůž získat. Ví, že ho Spade potřebuje, i když z jiného důvodu než on.

Spade sevřel rty. Vypadá to, že Web dostane nakonec ještě jednu šanci, jak ho zabít.

„Nikdy se nepokusíš o útěk,“ řekl Spade a zadíval se Nathanialovi hluboko do očí. „Opakuj to.“

„Nikdy se nepokusím o útěk,“ opakoval Nathanial tupě.

Web mu nejspíš vložil do mysli tentýž pokyn, a tak musel zápasit s jeho vůlí, když ho Spade od něj unesl. Teď už to bylo jedno. Spade nechtěl využít svou sílu k tomu, aby u sebe Nathaniala udržel navždycky, jen na přechodnou dobu. Jen do té chvíle, než ho odevzdá Raumovi. Tehdy se také vzdá Denise. Vrátí ji zpět její křehké, smrtelné lidské podstatě, která je nakonec navždy od sebe rozdělí.

Poznání Spadeovi stouplo do krku jako žluč, až se jím málem dusil, ale musel je potlačit. Tohle si přeje ze všeho nejvíc. Víc než mě.

„Tak dobře. Teď vstaň,“ pravil Spade a propustil Nathaniala.

Muž omámeně mrkal a potřásal hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. „Zjistil jste, co jste potřeboval vědět?“

Spade stiskl čelisti. „Ano.“

Byl rozhodnutý nemilosrdně vytrvat ve svém odhodlání.

Kapitola 31

Denise zůstala vzhůru a čekala na Spadeův návrat. Když zaslechla bouchnutí domovních dveří, vyběhla do haly a doufala, že ho tam potká dřív, než zase zmizí v některé z místností v prvním patře. Chvíli tam čekala, ale po schodech nikdo nepřicházel.

Možná, že šel zase rovnou do obývacího pokoje. Denise tedy sešla dolů a nahlédla do místnosti, kde se předtím odehrál jejich střet, ale nikdo v ní nebyl. Pak postupně nakoukla do všech ostatních pokojů v přízemí, ale stále nikoho nenašla. Nakonec se vydala ven před dům. Kousek dál na příjezdové cestě spatřila jakýsi pohyb a srdce jí poskočilo.

Naděje však zhasla stejně rychle, jako vzplála. Temná postava ve stínu se otočila a Denise poznala, že je to Alten.

Bones se mýlil. Už svítalo, a Spade se ještě pořád nevrátil.

„Ach, nazdárek, Altene,“ pozdravila jakoby nic. „Já jsem jenom…“ začala chabě. Očividně čekala na někoho, kdo se ještě neobjevil.

„Jestli čekáte na Spadea, tak šel dolů,“ řekl Alten. „Vypadal pořád ještě dost naštvaně. Být vámi, tak bych ho nechal na pokoji.“

Když to Denise slyšela, nálada se jí opět zvedla. Už se vrátil. Možná, že je ještě pořád naštvaný, ale už je aspoň zpátky. No, naštvaný nebo ne, stejně si spolu budou muset promluvit. Je toho moc, co musí vyřešit, a Spade se jí proto nemůže vyhýbat.

„Co znamená, že šel dolů?“

Alten pokrčil rameny a lakonicky dodal. „Na snídani.“

Samozřejmě, tohle je přece upírská domácnost, což znamená, že někde dole se musel ukrývat živý bufet. Možná, že až se Spade nasytí, dostane lepší náladu a ona si s ním bude moci promluvit. Alespoň v to pevně doufala.

„Ukaž mi to,“ řekla a přitáhla si župan víc k tělu.

„Nemyslím si, že by to byl dobrý nápad – počkejte!“

Ale Denise už se obrátila na patě a odcházela pryč. Však to jistě najde sama. Dům byl sice velký, ale jestli vypadal jako všechny takové upírské domy, tak sklep byl proměněný v útulnou ubytovnu.

„Tak dobře, já vás tam zavedu,“ souhlasil Alten neochotně.

Sladce se na něj usmála. „To by od tebe bylo vážně moc laskavé.“

Altenův pohled naznačoval, že laskavost s tím nemá nic společného. Denise ho následovala dozadu do domu a pak dolů po schodišti, jež vedlo – tak, jak očekávala – do luxusně zařízených podzemních prostor. K jejímu překvapení se na velké rohové sedačce rozvalovali jen dva muži sledující televizi. U počítačů bylo prázdno a v místnost na kulečník, v kuchyni a v posilovně také nikdo nebyl.

„Kde všichni jsou?“ divila se. I kdyby to byla ta nejmenší upírská usedlost, jakou kdy navštívila, stejně tady pár osob scházelo.

Jeden z chlapců na pohovce k ní vzhlédl: „Už svítá, takže šli spát. Za úsvitu obvykle nikdo na jídlo nechodí.“

Kde tedy Spade jenom může být? „Tak kde je ten upír, co sem před chviličkou přišel?“

Kluk se ušklíbl a palcem ukázal do chodby. „Běžte prostě podle zvuků. Kristie umí pěkně vyvádět!“

Denise vzkypěl vztek. Přece ji nemohl okamžitě vyměnit za nějakou jinou, nebo snad ano?

Jen si vzpomeň, jak to dopadlo hned tu první noc, co se rozešli Rachel s Rossem, popichoval ji vnitřní hlas.

Denise zavrčela, až Alten zvedl obočí a pokusil se ji chytit za paži. Odstrčila ho a vrhla na něj nebezpečný pohled.

„Copak, chceš mě snad srazit k zemi? Protože to by byl jediný způsob, jak mě zastavit. Jinak se tam půjdu podívat.“

„To ale není…“

„Není co?“ přerušila Denise Altena. „Že to není moje věc? To snad umím posoudit sama!“

Denise vyrazila po chodbě směrem, který jí mládenec ukázal, a byla čím dál zuřivější, jak jí doléhaly k uším nezaměnitelné hlasité zvuky. Spade dorazil ani ne před patnácti minutami! Bastard jeden!

Cosi ji bolestivě bodlo do dlaní. Denise se podívala, a ani ji už nepřekvapilo, když spatřila, že na místě nehtů se jí opět objevily ty děsivé drápy a prsty se protáhly do příšerné délky. Je to všechno jeho vina. Sevřela pěsti, jak to jenom šlo, aby se přitom sama neporanila, a zabušila na dveře, odkud zvuky vycházely, zuřivá až k nepříčetnosti.

„Otevři ty dveře!“

Za okamžik se dveře opravdu rozlétly a v nich stál Ian. Úplně nahý, hodně ztopořený a velice rozčilený.

„Co máš do prdele za problém?“

Denise cítila, jak se jí po tvářích rozlévá horko. Nahá dívka, vykukující za Ianem, na ni také vrhla roztrpčený pohled a Alten se ozval zvukem, který ze všeho nejvíc připomínal potlačovaný smích.

„Hmmm… to nevadí,“ vykoktala ze sebe Denise. Spěšně se otočila, aby skryla své zdeformované ruce, a v obličeji už byla rudá jako rak.

Ian dveře zase přibouchl a huhlal si přitom něco o hrubém vyrušování. Téměř okamžitě se zevnitř zase začalo ozývat ženské sténání.

„Snažil jsem se vám říct, že tam uvnitř není Spade,“ řekl Alten, když Denise došla zpět do kuchyně, a ani se přitom nepokoušel skrýt úsměšek.

„Tak to jsi se měl snažit víc,“ odsekla mu Denise. Ještě pořád se snažila vzpamatovat z toho, co právě viděla. „Rozhodně jsem se nemusela dozvědět, že Ian má piercing dokonce i tam dole!“

Alten se znovu uchechtl, ale to už ho přerušil Spadeův hlas:

„Co ty tady dole děláš?“

Strážce právě pustil Spadea ven z Nathanialovy cely, když k němu dolehl Denisin hlas. Proč je tady dole? Děje se snad něco? Co když si vyšla ven a tam ji objevil Raum?

Spade vyletěl nahoru po schodech do prvního podzemního podlaží právě včas, aby spatřil Altena, jak se směje. Denise stála před ním, ve tváři jen hořela a ruce skrývala za zády.

„Co ty tady dole děláš?“ vyjel na ni. Popadl ji za ramena a zblízka k ní přičichl. Na kůži jí nebyl cítit žádný ďáblův pach. Spadeovo rozčilení maličko opadlo.

Denise stála, rty rozevřené a s doširoka otevřenýma očima. Spade se musel nutit, aby ji pustil. Ustoupil o krok, aby ji ještě víc nerozzlobil. Jak tam tak stála, krásná a přitažlivá, Spadeovi připadalo, že už to snad ani nevydrží. Na mysl se mu stále neodbytněji drala Ianova slova se vším hříšným pokušením hada přinášejícího jablko. Kdybych já byl na tvém místě, tak bych ji proměnil bez ohledu na její námitky.

Všechny proradné nápady však okamžitě pominuly, když si Spade všiml, že Denise stále drží ruce za zády. Nebyl to její obvyklý postoj a ke všemu se jí ramena cukala, jako by jimi hýbala.

Spade ji znovu nechytil, jen k ní přiskočil tak rychle, že nestačila uskočit. Ze rtů mu unikla kletba, když spatřil drápy, vyčnívající jí z rukou, třebaže se je před ním snažila skrývat.

Už se zase částečně proměňuje, ty jeden sobecký, bláznivý bastarde, spílal Spade sám sobě. Na tuhle možnost neměl zapomenout.

Ano, děsivě se rozzlobil, když si uvědomil, že Denise nemá v úmyslu sdílet s ním budoucnost, ale měl zůstat. Když nic jiného, tak na něm se aspoň rozbouřené emoce neprojevovaly v podobě strašlivé fyzické deformace, jako tomu bylo u ní.

„Denise,“ promluvil Spade klidnějším hlasem, než by odpovídalo jeho duševnímu stavu, při němž se neustále nepřestával proklínat. „Omlouvám se, že jsem na tebe tak vyjel. Pročpak jsi přišla sem dolů?“

„Chtěla jsem s tebou mluvit, ale možná by bylo lepší počkat, až se trošku vyspíš,“ zamumlala neurčitě.

Pokud by to mohlo způsobit další deformaci, tentokrát třeba celkovou, tak čekat rozhodně nemohli. I když pouhá Denisina přítomnost pro Spadea byla, jako by mu vráželi do srdce stříbrné jehly, rozhodněji nemínil znovu vystavit takovému riziku.

„Pověz mi hned, o čem jsi tedy se mnou chtěla mluvit.“

Oči se jí zamžily a začala mrkat. „Všechno to přišlo tak rychle,“ spustila téměř šeptem. „Myslím tím, že ještě před měsícem jsem pořád ještě truchlila kvůli Randymu, a ty teď po mně chceš, abych se proměnila v upírku, abychom spolu mohli strávit spoustu let, a já… já prostě občas nevím, jestli jsem připravená na to, co k tobě cítím.“

Že by tedy přece jenom uvažovala o tom, že by se proměnila? Spade neodolal a pohladil ji po tváři. Každý nerv se v něm chvěl úzkostným očekáváním. Prosím, ať to tak je. Pro Krista, jestli tomu tak skutečně je, tak se jí omluvím třeba na kolenou, že jsem předtím odešel.

„Připravená?“ zeptal se jemně, ale jeho tón byl přitom plný ironie. „Život přece nikdy nečeká, až budeme připraveni. Taky jsem nebyl připravený na to, že se stanu upírem, ale přesto jsem se proměnil. Nebyl jsem připravený ztratit někoho, koho jsem před dávnými lety miloval, a stejně se to stalo. Ty jsi nebyla připravená na to, že ti zabijí manžela, ale zabili ho. A určitě jsi nečekala, že ti ďábel vtiskne svá znamení, a on to udělal. Ani jeden z nás zřejmě nebyl připravený na to, co nyní cítíme jeden k druhému, jenže kvůli tomu ještě naše vzájemné city nezmizí.“

Spade se naklonil blíž a snížil hlas. „Takhle to je, Denise, ať už jsme připravení nebo ne.“

Dívala se mu do očí, pohled stále ještě trochu zamžený. „Máš pravdu. Je jedno, jestli jsem připravená nebo ne, stejně tě chci. A myslím, že bychom mohli dospět ke kompromisu, který by vyhovoval oběma…“

Spade nedokázal skrývat touhu a žádost, jež se ho zmocnily, když od Denise slyšel, že ho chce. Jeho rty se přimkly k jejím a jazykem vyrazil prozkoumat temnou, omamnou sladkost jejích úst. Denisin jazyk byl jako vlhký, hedvábný oheň, jenž dál stupňoval jeho žádost. Váhala jen krátce a pak mu začala laskání oplácet. Spade ji jednou rukou uchopil za zápěstí, stále schovaná za zády. Nebylo to strachem ani ošklivostí před jejími spáry, ale aby se její svůdná ňadra plněji dotýkala jeho hrudi.

Volnou rukou ji za jedno z nich uchopil a Denise zasténala. Hedvábný župan a noční košilka nepředstavovaly žádnou překážku před jeho dotykem. Odevzdávala se jeho objetí a třela se o něj se žhavým zaujetím. Musel být blázen, že ho vůbec napadlo, že by ji opustil. Denise strhla všechny překážky, které si vystavěl kolem svého srdce, a on teď překypoval city víc, než mohl prožít kdokoliv jiný. I kdyby s ní směl prožít jen pouhých pár desetiletí, stejně to bude stát za to.

Denise sklonila hlavu a přerušila tak jejich polibek. Cítil na krku její dech jako něžné vzlyky.

„Spade… počkej…“

Měla samozřejmě pravdu. Stáli v podzemí a dva lidi na gauči hltali každý jejich pohyb. Spade vzal Denise do náruče a spěchal s ní pryč, jen jí ještě cestou znovu políbil. Chuť Denisiných úst se změnila, byla teď sladší a silnější než předtím a rozpalovala ho tak, až se nemohl ovládnout a stále se dotýkal jejích prsou a boků.

Denise s ústy přitisknutými k jeho rtům něžně sténala. Cítil, jak jí teplota vyletěla o několik stupňů nahoru. Její omamná vůně ztěžkla a Spade byl stále vzrušenější. Už byli na schodech do přízemí, když Denise s úsilím odtrhla ústa takovou rychlostí a silou, že to nečekal. Po jazyku mu stékalo cosi horkého, hustého a neuvěřitelně silného.

„Spade, já –“

Nedokázal odolat a polkl. Jeho hrdelní výkřik ji zarazil uprostřed věty. Denisin pohled sklouzl na Spadeova ústa – a oči se jí rozšířily. Nic menšího než vlastní smrt teď už Spadea nedokázalo odradit od toho, aby olízl rty sobě a pak i jí, jen aby zachytil poslední stopy krve z ranky, kterou si způsobila, když příliš rychle uhnula a škrábla se do spodního rtu o jeho špičák.

Spade cítil, jak se mu opojná chuť šíří všemi směry do žil. Srdce mu sice netlouklo, ale on využil svou moc a vyslal svou krev hned při jejich prvním polibku dolů, aby pro ni byl dost tvrdý. Zdálo se, že Denisina krev spěchá ke stejnému cíli, a jeho rozehřívající se touha se tak proměnila v bezhlavý, přímý chtíč. Teď. Chci ji celou a teď hned.

V posledním záblesku rozumu si připomněl zásady slušnosti a vklopýtal s ní do nejbližšího pokoje. Ani se neobtěžoval zjišťovat, zda se mu podařilo kopnutím za sebou zavřít dveře, a klesl na ni přímo na podlaze.

Když Denise spatřila skvrnu vlastní krve na Spadeově rtu, její první myšlenka zněla ale do prdele. Žár, zračící se v jeho pohledu a způsob, jímž se zmocnil jejích úst v dalším naléhavém polibku, však způsobil, že rychle zapomněla na pud sebezáchovy. Jistě, mohla volat Bonese o pomoc, protože bylo zřejmé, že Spade ji nenechá na pokoji, dokud mu z žil nevyprchají toxické účinky její krve. Jenže i přesto, že ho její krev očividně omámila, Spade se ji vůbec nepokusil kousnout. Kdyby teď Denise zavolala Bonese, znamenalo by to, že by Spade přestal dělat to, co právě dělal – a to Denise nechtěla.

Jeho jazyk jí vnikal do úst, kroutil se a naléhal, až Denise brzy zapomněla i dýchat. Jednou rukou jí stále přidržoval paže za zády, ale tou druhou… ach, tou druhou jí bloudil po celém těle. Žádostivě a nemilosrdně zkoumal každý jeho kousek, hladil a mačkal ji na nejcitlivějších a nejerotičtějších místech. S netrpělivým zvukem z ní stáhl župan i noční košili a odhodil je pryč. Než stačila alespoň zalapat po dechu, jeho ústa se už přisála k jejím ňadrům.

„Máš je tak hebká, tvrdá a horká najednou,“ zamumlal a dotkl se jich jazykem. Když jí náhle začal silně sát bradavku, prohnula se v zádech jako luk. Ani si ještě nevychutnala tuto slast, a jeho ruka už se jí drala mezi nohy a dlaň se tvrdě tiskla k jejímu klitorisu.

Denise nemohla zadržet sténání, jež se jí linulo z úst. Znechuceně se zadívala na jeho košili, chtěla na sobě cítit jeho kůži, a ne nějakou látku. A ty jeho kalhoty… nenáviděla snad někdy něco víc než právě teď jeho kalhoty?

„Pusť mě,“ zavrtěla se, aby se vymanila z jeho objetí.

Spade ji sevřel ještě pevněji. „Ne,“ zavrčel temně s ústy na jejích ňadrech, ale ani odmítnutí mu neubralo na smyslnosti.

No jistě. Její ruce přece mají ohavné drápy a příšerné prsty. Žádný div, že Spade nechce, aby se ho jimi dotýkala, byly tak odporné a ještě k tomu nebezpečné!

Připomínka znetvořených rukou zapůsobila na Denisino roztoužení jako studená sprcha. Ucukla a pokusila se posadit, i když jeho tělo zpola spočívalo na ní.

„Spade, asi bychom neměli…“

Záchvěv slasti jí projel prsem, tak silný a rychlý, že nemohla ani dýchat. Když konečně zase trochu popadla dech, vycházel z ní jen jako přerývané, naříkavé steny a v bradavce jí vzplál náhlý divoký žár. Neměla ani čas uvažovat, co jej způsobilo, když jí stejně neuvěřitelný oheň zachvátil i druhou bradavku. Co to s ní Spade jenom provedl?

Denise se podívala dolů a z hrdla se jí vydral další výkřik. Na bradavkách se jí perlily kapky krve, hned vedle dvou zřetelných známek po vpichu. Tepalo jí v nich omamnou slastí ve shodě s tepem jejího srdce. A ve stejném rytmu s jeho pulzováním ji Spade třel mezi nohama, až ji málem přivedl rovnou k vrcholu.

Ale i přes veškerou slast Denisiným tělem projela vlna strachu.

Vždyť ji kousl! Kolik ještě její další krve Spade bude moci vypít, než se ho zmocní šílenství, které ho přiměje ji vysát, a dokonce možná až k smrti?

Spade měl ústa poskvrněná krví, a když jí jimi přejel po prsou, zanechával na její hrudi purpurové skvrny. Pak si ji přitáhl blíž a přitiskl rty k jejím.

„Líbej mě,“ poručil hrubým hlasem.

Denise zaváhala, zmítaná na jedné straně touhou okamžitě poslechnout a na druhé straně instinktivním odporem pocítit chuť vlastní krve na jeho rtech.

Spade vytáhl ruku, dosud mezi jejíma nohama, a znovu se dotkl bradavky. Záplava horka, kterou pocítila, s ní smýkla dozadu tak mocně, až jí hlava zaduněla o podlahu. A pak to udělal ještě jednou na druhé bradavce, až málem křičela blahem.

Ještě. Ještě. Nehleď na to, že mě to třeba zabije, ale já chci ještě.

„Líbej mě!“

Denise se přisála ústy ke Spadeovi. Olízla mu rty, ochutnala měděnou příchuť krve a vnikla dovnitř, aby se jejich jazyky propletly. Ozval se zvuk divoké žádosti, Spade se na ni vrhl a svými boky jí rozevřel nohy. Volnou rukou ze sebe serval kalhoty.

Tvrdý pohyb v jejím klíně byl tak nečekaný, hluboký a mocný, že se Denise neovládla a v nepotlačitelném reflexu kousla Spadea do jazyka. Zasténal a přirazil znovu se stejnou silou, až jí projela slast celým tělem.

„Jsi tak žhavá… a tak úžasná!“

Chraptivý vzdech těsně u ucha ji roztřásl svou opravdovostí. Prohnula se v bocích v očekávání dalšího vniknutí – a místo toho pocítila v klíně olíznutí jeho jazyka.

V šoku vykulila oči, že Spade stihl sklouznout níž po jejím těle dřív, než si toho stačila vůbec všimnout. Mezi stehny se jí teď pohybovala jeho hlava místo boků. Černé vlasy mu skrývaly tvář a lízal ji tvrdými, neuvěřitelně rychlými tahy.

„Nevím, co je víc návykové, jestli tvá krev, nebo tvůj med tady dole,“ ozval se drsným hlasem a znovu ji lízal, až se kroutila v čiré extázi.

V příštím okamžiku ji přiměl ke křiku další dlouhý, tvrdý zásun. Spade ji vyplňoval do takové hloubky, až se zalykala. Pak přišel další zásun, po němž se prohýbala v zádech, pak další, a pak –

Jeho ústa opět sklouzla tam dolů a jeho jazyk ji ve sladkém šílenství znovu laskal se stejnou dychtivostí jako předtím. Než mohla vykřičet svou vášeň, jazyk opět nahradil jeho tvrdý úd. Denise se celá roztřásla pod jeho mohutnými tahy, svírajícími se uprostřed jejího těla.

Vtom si uvědomila, že Spade pustil její ruce. Přišla na to až tehdy, když v jednu chvíli k sobě tiskla jeho hlavu a v druhé už ho u sebe přidržovala za boky. Neúnavně měnil v okamžení pozice, bral si ji střídavě ústy nebo hlubokými zásuny, jimiž ji málem připravil o rozum.

V prsou jí horečně pulzovala slast a klín se jí svíral žárem, jak se jejich vzrušení stále stupňovalo.

Spade si klekl na kolena a přitáhl si ji za sebou, rukama svíral její boky, aby zůstala vzpřímená. Pak do ní začal vnikat tak rychle a tak mohutně, až jí vytryskly slzy z očí. Ale Denise chtěla stále víc, ještě víc! Nemohla se nabažit jeho divokosti, toho, jak pevně ji tiskne, ani jeho vzdechů, které byly stále silnější a naléhavější. Prsa jí poskakovala při každém jeho horkém, rychlém vniknutí a bradavky měla jako v ohni, jak se jí oba vpichy třely o jeho košili. Byla už tak blízko vrcholu. Tak blízko…

V příští chvíli se jí do krku zakously dva špičáky. Než se stačila vyděsit, slabiny jí zaplavil žár jako výbuch bomby a roztřásl ji novými a novými vlnami extáze. Stahy ji úplně ovládly, že zapomněla na všechno na světě kromě těch svírajících, tepajících pocitů, šířících se v kaskádách ze středu jejího těla. Další a další stahy ji vyplnily celou, že ani nevěděla, jestli se z ní Spade napil, a bylo jí to jedno. Jestli takhle vypadá smrt, pomyslela si Denise, tak ji mohu jedině doporučit.

Kapitola 32

Nepolykej to. Nepolykej.

Spade si v duchu opakoval stále dokola pokaždé, když Denise znovu kousl. Na mělkou ranku vždy přitlačil prst, aby zastavil krvácení. Tlak vtiskl šťávu z jeho špičáků hlouběji do Denisina těla a zvyšoval tak její rozkoš. Vůbec si tak nevšimla, že Spade si její krev ze rtů otírá, místo aby ji polykal.

Přesto se však hned po prvním ochutnání, když si poranila ret, začal cítit opile. Proto se na ni vrhl tvrději než předtím – a to, jak na něj zareagovala, ho připravilo o sebekontrolu. Ještě nikdy ho žádná žena tak nevzrušila jako nyní Denise, ještě nikdy se neztratil sám sobě tolik, jako když byl v ní. Sebrala mu veškerou vůli a nahradil ji běsnící chtíč, jenž ho proměnil ze zkušeného znalce v nadrženého zelenáče, který stěží dokázal ovládat výron semene. Spade s mohutným výkřikem uspokojení dospěl k vrcholu těsně po ní.

Převalil se na záda na podlahu a Denise mu napůl ležela na hrudi. Lapala po dechu, nádherné tělo měla zrůžovělé a prsty se bezmyšlenkovitě dotýkala své bradavky. Někdy během jejich milování se jí ruce opět proměnily zpátky a místo odporných spárů s ostrými drápy se zase objevila její hladká kůže a okousané nehty.

„Teď mi řekni, jaký navrhuješ kompromis,“ řekl a už předem věděl, že ať se bude jednat o cokoliv, bude souhlasit.

„Dej mi ještě minutu,“ odpověděla Denise, stále celá bez dechu.

Spade se zlehka zasmál. „Máme času, kolik chceš. Já nikam nejdu.“ A opravdu to neměl v úmyslu, bez ohledu na to, jak moc to bude později bolet.

Denisiny teplé, hebké ruce se dotkly jeho hrudi. „Co bys… hele! Mám zase normální ruce! To máš ale štěstí! Představ si, jak bych ti jinak asi roztrhala záda!“

Uchopil ji za ruku a políbil do dlaně. „Však bych si to taky zasloužil.“

Usmála se, ale její výraz hned zase zvážněl. „Když jsi předtím odešel, bylo to jenom kvůli tomu, že se délka našich životů bude tak strašně lišit, až se zbavím ďábelských znamení a vrátím se zase k normálu? Nebylo to proto, že ti dělá problém, že patřím k jinému druhu než ty?“

Mohl jí prostě jenom odpovědět, ale Spade znal jiný způsob, jak zařídit, aby mu Denise porozuměla.

„V devatenáctém století jsem měl velkou lásku. Giselda mě také milovala, ale nechtěla se stát upírkou. Myslel jsem si, že si to postupně rozmyslí. Když náš vztah trval asi tak rok, povolal mě můj pán, a tak jsem musel odjet. Pak ale přišel čas mého návratu a Giselda mi poslala vzkaz, že na mě bude čekat u mě doma. Po cestě však měla nehodu a brzy se na místě objevili dezertéři.“

Spade se odmlčel, jak se ho se vzpomínkami znovu zmocnil žal a vztek. Denise ho vzala za ruku.

„Pověz mi i zbytek, Spade.“

Přitáhl ji k sobě a jejich vzájemná blízkost ho uklidnila. „Giselda utíkala, snažila se před nimi schovat v lese, ale byli rychlejší než ona. Všech pět ji zbilo a znásilnilo jak zepředu, tak zezadu. I přes tak brutální útok Giselda neztratila duchapřítomnost. Předstírala, že je mrtvá, dokud neodešli. Pak se jí podařilo nějak zvednout, a tak se vydala pěšky směrem k mému sídlu.

Jenže bývalý kapitán těch zběhů se vrátil pro šavli, kterou tam zapomněl, když si tak rychle stahoval kalhoty. Sledoval ji podle krvavé stopy ve sněhu, a když ji dostihl, podřízl Giseldě hrdlo tak hluboko, že jí málem oddělil hlavu od těla. Pak mrtvolu hodil do rokle a tam jsem ji taky našel. Byla tak zbrocená krví, že jsem ji v první chvíli ani nemohl poznat.“

Denise se pomalu nadechla. „A zrovna včera mi Web držel pod krkem nůž. Ach, bože, takové vzpomínky tě určitě musely…“

„Ano,“ přitakal Spade prostě.

Její ruce se mu položily na ramena jako teplý balzám. „Ty si ale něco necháváš pro sebe. Giselda přece nezůstala naživu, aby ti mohla vyprávět takové detaily.“

Spade před ní neuhnul pohledem. „S Crispinem jsme je pronásledovali, a když jsme ty bastardy chytili, donutili jsme je, aby nám popsali všechno, co jí provedli. Tak jsme se to dozvěděli.“

Giselda byla sice pomstěna, ale jak Denise sama až příliš dobře věděla, pomsta bolest nezaplaší.

Spade se lehce dotkl její tváře. Byla to šance, jak mu Denise mohla porozumět, a tak před ní nic neskrýval.

„Nakonec se mi podařilo Giseldinu smrt překonat, ale kdybych měl něco podobného prožít kvůli tobě, tak bych to už nedokázal.“

V očích se jí zatřpytily slzy. „Já tě taky nechci ztratit, však už jsem ti to říkala. Co kdybych tedy… co kdybych zůstala člověkem, ale ani nestárla, ani by mě nebylo možné zabít?“

Existoval jen jediný způsob, jak toho dosáhnout, ale Spade to chtěl slyšet od ní, aby si mohl být jistý. „Chceš říct, že chceš pít moji krev?“

Spadeův hlas zněl vyrovnaně, neprozrazoval nic z bouřlivých pocitů, jež jím zmítaly. Denise kývla. Natáhla ruku a zlehka se dotkla jeho krku.

„Ano.“

Spade se neovládl a přitiskl ji k sobě. Žilami se mu rozlila úleva v takřka hmatatelném pocitu. Pokud se Denise každý den napije jeho krve, i když jen malé množství, bude to stačit, aby se jí tak prodloužil život takřka donekonečna. Stále to však bude znamenat, že ji lze zabít snadněji než upíra, ale s jeho krví by se také vlastně mohla stát ghúlem, kdyby ji měla potkat předčasná smrt…

„Znamená to, že jsme se dohodli?“ otázala se Denise bez dechu.

Pustil ji a pocit úlevy se proměnil v radost. „Ano. A strašně, neuvěřitelně tě miluji!“

Denise slyšela ozvěnu jeho slov, jako by jí zněla v každém kousku těla. Miluji tě, miluji tě, miluji tě. Zaplavilo ji štěstí, o němž si myslela, že už ho nikdy neprožije, a usmívala se, i když Spadeovu tvář viděla přes slzy jen rozmazaně.

„Já tě taky miluju,“ zašeptala.

Dech se jí zlomil, když ji Spade znovu přimáčkl k sobě. Pak ji zvedl do výšky a točil se s ní dokola, až jí nohy bláznivě létaly ve vzduchu. Denise se smála, i když skoro nemohla popadnout dech, jak ji tvrdě, majetnicky objímal.

„Netušil jsem, že něco takového ještě prožiju,“ zašeptal jí do ucha. „Ach, miláčku, připadám si, jako bych se s tebou znovu narodil!“

Jeho slova jí až příliš připomínala její vlastní pocity, že až musela potlačit vzlyknutí. Tu strašlivou smrtící prázdnotu prožívala jen pouhých patnáct měsíců. Jak to jen Spade mohl vydržet, když tak žil téměř sto padesát let?

Když si to uvědomila, skoro okamžitě v ní začal hlodat červ pochybností a provinění. Nebylo by správnější, kdyby jí trvalo déle, než zase najde někoho, koho by mohla milovat? Spade truchlil déle. Cítila se špatná, že se tak brzy znovu zamilovala.

Spade jí pomohl postavit se na nohy a pak jí jemně uhladil vlasy z tváře. „Pořád ho budeš mít ráda,“ řekl, jako by jí dokázal číst myšlenky. „Takové city nezemřou jen proto, že zemřel on. Ani proto, že teď miluješ mě. Láska k němu je součástí toho, kým jsi. A je to nádherná část, Denise. Nebuď kvůli tomu smutná, a já zase na něj nebudu nikdy žárlit.“

Denisiny oči se znovu zamžily. Spade měl pravdu. Randy i Giselda z nich obou udělali to, kým dnes jsou. Teď však musí zapomenout na hrůzu nad jejich smrtí a do budoucna si z jejich lásky vzít jen to lepší…

„Chtěl bych ti říct ještě něco. Kdyby bylo možné, že bych se proměnil zase zpátky v člověka, a kdybys to ode mě chtěla, tak bych to okamžitě udělal,“ zašeptal Spade. „Na světě neexistuje nic, co bych pro tebe neučinil, Denise. Jen lituji, že ti nemohu nabídnout normální život, po jakém toužíš, ale slibuji, že tě budu zbožňovat každý den po celý zbytek tvého nového života.“

„Miluji tě,“ vzlykla Denise a přes slzy se usmívala, když ji znovu líbal s takovou vášní a žádostivostí, až se jí podlamovala kolena.

Vtom se ozvaly tři tvrdé, hlasité rány na dřevo a po nich výkřik: „Otevřete ty dveře!“ Vyskočila a zmateně se rozhlížela kolem sebe.

„Co to k čertu je?“ zamumlal Spade. Pustil ji z náruče a zachmuřeně spěchal otevřít.

Ve dveřích stál Ian.

„Co tě to napadlo, takhle tady bouchat?“ otázal se Spade. Ian se vychytrale podíval na Spadea, který na sobě měl jen košili, a pak také na Denise, spěšně se zakrývající svým županem.

„Odplata,“ řekl Ian suše. A pak s hvízdáním odešel.

Spade pozoroval, jak Denise vyjedla celý talíř, a zavřel radši oči, aby neviděl, jak vyškrabuje poslední kousek banánového dortu se šlehačkou. Polykala ho s takovým výrazem blaženosti ve tváři, že si umínil vzít jí velký kus s sebou, až půjdou nahoru. Tam si ho rozetře po těle.

Crispin vzhlédl od svého počítače. „Mencheres už je tady.“

Spade vstal. Zatím sice jeho příchod ještě nevycítil, ale věřil Crispinovi, že má pravdu. Od té doby, co se Mencheres rozhodl sdílet s Crispinem část své moci, což bylo zhruba před půldruhým rokem, jeho přítel dokázal rozpoznat druhého upíra o mnoho dřív než kdo druhý.

Teprve asi až po minutě Spade vytušil ve vzduchu první vlnu energie, zprvu jen mírnou, ale postupně sílící, jak Mencheresova síla postupovala dál a narazila na jeho mysl. Cosi uvnitř ve Spadeovi docvaklo, jako forma poznání, kterou by si nemohl nikdy splést, ani kdyby byl mezi tisíci upírů. Energie stále stoupala, jak se Mencheres blížil, a Spade už brzy mohl číst jeho pocity stejně jako vnímal jeho vířící, elektřinou nabitou auru, jež řadila Mencherese mezi nejmocnější upíry, jací kdy existovali.

Takové bylo pouto mezi Spadem a Mencheresem, upírem, který byl jeho pánem.

Spade mu vyšel v ústrety a sám otevřel dveře. Hned nato zpoza rohu vyrazil stříbrný Aston Martin, zabočil na příjezdovou cestu a zastavil před domem. Černovlasý upír egyptského původu z vozu vystoupil s takovým půvabem, že to bylo mimořádné dokonce i mezi nemrtvými.

„Spade,“ řekl Mencheres a přeběhl mu úsměv přes tvář, jež působila mladším dojmem než u Spadea, přestože Mencheresovi bylo už hodně přes čtyři tisíce let. „Vidím, že jsi konečně zase šťastný. Mám radost.“

Spade sevřel Mencherese v objetí a čekal výbuch týchž vibrací, jaké vždy přinesl tělesný kontakt s ním. Jeho pán vždy působil jako oživlý zápalný šíp.

„Jsem moc šťastný,“ odpověděl mu Spade a přál totéž i Mencheresovi. Z jeho pána však vyzařoval pouze smutek, který také zatemňoval jeho rysy takovou dávkou melancholie, jakou by nikdo jiný v tak mladém věku – něco po dvacítce – nedokázal unést.

Denise se zastavila na zápraží. Byla nervózní, že se má opět setkat s Mencheresem. Naposledy se s ním viděla onoho osudného Silvestra, ale teď Spade potřeboval svého pána, aby mohl získat nůž z ďáblových kostí s co nejmenším nebezpečím.

„Ahoj,“ pravila Denise a ze všech sil se tvářila klidně. Kdyby Mencheres nepoznal podle pachu její obavy nebo neuměl číst v myšlenkách, nikdy by nepoznal, jak je nervózní.

„Je příjemné vás zase vidět, Denise,“ pozdravil ji Mencheres s úklonou.

Crispin přivítal svého spoluvládce mnohem chladněji než Spade. Stále mu ještě nedokázal úplně odpustit románek, který loni prožil s Cat. Crispin však také zároveň věděl, jak je Mencheresova přítomnost důležitá. Web bude jistě očekávat útok, a dobře se na něj připraví, ale ani Webova nejlepší obrana nedokáže odolat Mencheresovým silám. Upírský velmistr dokáže svou schopností telekineze zmrazit desítky upírů, že se ani nepohnou. S Mencheresovou pomocí by Spade mohl přijít k Webovi a vzít mu nůž dřív, než by se druhý upír vzpamatoval a stačil aspoň mrknout okem. Jediným důvodem, proč Spade nepožádal svého pána o podporu už při únosu Nathaniala bylo, že tehdy ještě nepřišel čas jeho příchodu.

Když se všichni důkladně přivítali, usadili se v jídelně – až na Fabiana, který coby duch jen poletoval kolem. Tehdy Mencheres Spadea ohromil prohlášením:

„Nedávno mi zavolal Web. Tázal se mě, zda vím, že upír, jemuž jsem pánem, společně s mým spoluvládcem napadli jeho sídlo a ukradli mu jeho majetek. Navrhl jsem mu, aby se obrátil na Strážce zákona, pokud má nějakou stížnost, a on mě požádal, abych ti předal vzkaz, Spade.“

Denise zbledla ve tváři, ale Spade nedal najevo žádné hnutí mysli. „A jak zní ten vzkaz?“

„Web pravil: Vím, kdo je ona, a vím, co chceš. Proto ti nabízím obchod,“ opakoval Mencheres Webova slova a jeho uhlově černý pohled se se zájmem upíral na Denise.

Spade zaklel a Crispin si tiše zamumlal: „Jak to k čertu jenom mohl zjistit? Vždyť jsme tu loď potopili, aby nemohli vystopovat její krev.“

Spade si v duchu přehrál tu strašlivou chvíli, kdy Web zaútočil na jejich loď. Držel Denise před sebou, ale ona na sobě měla rukavice jako obvykle, takže Web nemohl vidět její ďábelská znamení. Pak ji bodl do břicha, ale ani tehdy si Web nestrčil zkrvavenou ruku do úst – ledaže by to udělal až později.

„Musel zřejmě vidět moje ruce,“ hlesla Denise tiše. „Měla jsem je změněné, když jsem ho chytila za paži.“

„To je pravda,“ vydechl Spade připomínající si drápy trčící jí z rukavic, jimiž se mu zatnula do paží. „Protože měl Nathaniala u sebe tak dlouho, poznal, co způsobilo tvoji proměnu.“

Mencheres pozvedl tázavě obočí: „Mám se snad teprve dozvědět nějaké tajemství?“

„Tady ne,“ odvětil Spade a významně pokynul hlavou směrem ke zbytku osazenstva. U tohoto stolu věděli, co má Denise ve své krvi a jaké to mívá následky, ale Spade si nepřál, aby se ta informace šířila dál.

Web se to však přesto dozvěděl. Spade v duchu znovu zaklel. Komu to jenom mohl říct? Jsou snad i další, dokonce třeba i přímo tady, kdo slídí po příležitosti, jak unést Denise a zřídit si svůj vlastní špinavý obchod s Rudým drakem?

Mohl jen doufat, že Webova nenasytnost ho přiměje o tom mlčet. Koneckonců, Web už nijak netoužil ani rozdělit se s druhými o poznání, co je Nathanial zač. Nejspíš si stále myslí, že pokud neodhalí další zdroj drogy, bude si moci podržet monopol na obchod s Rudým drakem.

Přesto však neexistovala možnost, že by ho Spade mohl nechat naživu. Dokonce i poté, co se Denise zbaví ďáblových znamení, protože by se Web mohl domnívat, že její krev je drogou i pak. A kdyby se Webovi podařilo Denise unést, a pak zjistil, že její krev je úplně normální, pak… pak by neměl důvod nechat ji naživu.

Ze stolu před ním odpadl kus dřeva. Spade se překvapeně podíval před sebe a s údivem shledal, že svíral hranu stolu tak silně, až se odlomila.

„Omlouvám se,“ řekl nepřítomně, ačkoliv stůl byl teď tím úplně posledním, co ho mohlo zajímat.

„Nechal mi Web číslo, kam bych mu mohl zatelefonovat?“

„Nechal,“ přikývl Mencheres. „Ty mu chceš zavolat?“

„Ano. Chci, a rovnou teď.“

Mencheres zvedl ramena v elegantním náznaku pokrčení a pak vyťukal na svém mobilu sérii číslic. Když byl hotov, podal přístroj Spadeovi. Po druhém zazvonění se na druhém konci linky ozval Webův hlas.

„Předal jste můj vzkaz Spadeovi?“

„Ano, předal,“ potvrdil Spade suše. „Jaký druh obchodu navrhuješ?“

Web ze sebe vyrazil falešně radostný smích. „Spade! Musím říct, že mě překvapuješ. Zabil jsi mého společníka v Las Vegas. Zavraždil jsi mé strážce. Ukradl jsi mi můj majetek. A to všechno proto, abys mi jako vrchol sebral zdroj mého podnikání! A přitom sám máš svůj vlastní zdroj! Měl jsem tě nejdřív poznat líp a věděl bych, jak jsi bezohledný, chamtivý a iniciativní.“

„Jsem také netrpělivý,“ pronesl Spade ledovým tónem, „takže mi sděl svou nabídku na obchod.“

„Dej mi tu holku a za to můžeš dostat ten nůž. Takhle ti s Nathanialem bude patřit polovina kšeftu s Rudým drakem, což by ti mělo víc než bohatě stačit.“

Spade v sobě potlačil vražedný hněv, který ho nutil v duchu si opakovat všechny hrůzné způsoby, jimiž by mohl Weba zabít. Raději se však ovládl a přiměl svůj hlas znít chladně a vyrovnaně.

„Radši si nechám tu holku. Co takhle vyměnit místo toho Nathaniala za ten nůž?“

Web se zasmál. „Bez toho nože je Nathanial pouhou přítěží, jak už teď sám musíš dobře vědět. Nevím sice, jak ta holka přišla ke svým ďáblovým znamením, ale pokud se někdy Nathanialův ďábel vrátí, pak ho začne hledat se vší pomstychtivostí pekla. A oba dva stejně dobře víme, že ta holka má větší cenu než Nathanial. Jsem velkorysý, když hodlám připustit, aby sis ponechal, cos mi ukradl, ale pokud mi nechceš dát nic na oplátku… no, zřejmě pak už nemůžu nic ztratit, když tě začnu pronásledovat po celém světě, že?“

Spade byl dlouhou chvíli zticha a hleděl na Denise. I když vyslechla jen Spadeovu část konverzace, věděla toho už dost, jak se dalo soudit ze zoufalého výrazu její tváře.

„Tak dobře,“ řekl konečně. Denise jen zalapala po dechu, ale on k ní natáhl ruku v uklidňujícím gestu. „Kde se chceš setkat?“

„Samozřejmě přímo v Monaku,“ okamžitě zareagoval Web. „Na nábřeží Fontvieille. Jsem si jistý, že si pamatuješ, kde to je.“

Spade sevřel čelisti. Na tom nábřeží má Web své kamery. Má vlézt do pasti tam, kde má Web výhodu domácího hřiště. Jeho pohled sklouzl k Mencheresovi. Jenže já mám připravenou svou vlastní past.

„Tak dobře. Zítra o půlnoci.“

„Už se na tebe moc těším,“ řekl Web zvesela. „Jo, a ještě tě musím upozornit, že pokud se dozvím, že je Mencheres někde poblíž Monaka, budu to považovat za úmysl mě znovu podvést a naše dohoda přestává platit. A začne hon…“

„Přece nemůžeš čekat, že se tam objevím bez ochrany,“ vyštěkl na něj Spade. „Jsem přece obchodník, žádný blbec.“

Web si přehnaně vzdychl, aby předvedl svou trpělivost. „Dobře. Tak si tedy přiveď tu svoji prskavkovou přítelkyni, jestli ti to udělá dobře – ale nějak jí to posledně úplně nešlo, viď? Možná, že ty pověsti, co jsem vyslechl o jejích schopnostech, byly poněkud přehnané.“

„Crispin by nikdy nedovolil, aby jeho žena někam šla bez něj. To ty ale určitě víš, takže tvoje nabídka, že si mohu přivést Cat, je úplně mimo,“ odpověděl Spade ostřejším hlasem. „V tom případě odhaduji, že i tvoje nabídka na výměnu nože za tu holku je taky úplně mimo. Takže už se dál nemáme o čem bavit. Hoň si mě, jak se ti zlíbí.“

„Počkej!“ vykřikl Web, když slyšel, že se Spade chystá vypnout mobil. „Tak dobře, vezmi si s sebou i jejího muže,“ řekl Web. „Ale jenom je dva a tu holku, jinak si budu myslet to nejhorší a podle toho se zachovám.“

Web musel mít v pohotovosti obrovský počet lidí, když tak lehce souhlasil s tím, aby si Spade vzal s sebou Cat i s Crispinem.

„Taky řidiče a Nathaniala,“ pokračoval však Spade. „Jak jinak bych poznal, že jsi mi přinesl ten správný nůž, a ne něco, co jsi koupil v loveckých potřebách?“

Web se znovu posupně zasmál. „Chytrý a bezohledný! Máme před sebou velice užitečné partnerství. Jo, ale ten tvůj řidič musí být lidská bytost. Přece ti nedovolím, aby sis takhle tajně přivedl dalšího silného upíra, no že ne?“

„Takže zítra v noci.“

Zaklapl mobil a beze slova se rozhlédl po tvářích okolo stolu. Všichni kromě Denise vyslechli obě části rozhovoru. Mencheres se tvářil zachmuřeně.

„Proč jsi souhlasil s tím, že nepůjdu s tebou, Spade? Víš přece, že tě Web bude chtít zabít, a on se stejně dozví, pokud se objevím poblíž. Web má své špiony po celém Monaku.“

Spade zíral na Mencherese. Pak pomalu přejel pohledem ke Cat, která bývala poloviční upírkou a dnes byla jediným tvorem, který se živil pitím upírské krve namísto lidské.

„Protože tvoje moc tam bude i bez tebe, Mencheresi.“

Kapitola 33

Sportovní vůz zastavil na nábřeží Fontvieille. Za nimi se vypínala hradba přepychových hotelů, zatímco před nimi kotvily řady luxusních lodí. Světla v přístavu byla temná jako ústupek mnoha hotelovým oknům, odkud vedl výhled na parkoviště. Denise také skoro nic neviděla, a to byla dole. Plášť tmy byl dostatečně neproniknutelný, aby před očima, přihlížejícíma z výšky, přikryl vše, co se mělo odehrát v příštích několika minutách.

Spade se po ní ohlédl z předního sedadla. Neřekl nic, ale jeho tvář mluvila i beze slov. Denise se přinutila usmát. Spade teď nesměl plýtvat svou energií na to, aby si kvůli ní dělal starosti. On, Bones a Cat dnes měli co dělat sami se sebou, aby zůstali naživu.

Bylo to tady znovu: jen ona zůstávala v relativním bezpečí, zatímco se události valily kolem. Denise už toho měla dost, aby za ni neustále museli bojovat ti, které milovala, místo aby nebezpečí čelila sama. Kdyby si mohla vyměnit místo se Spadem, Cat nebo Bonesem, okamžitě by to udělala. Jenže to by jí samozřejmě nedovolili.

To se ale změní, slíbila si Denise v duchu. Svět, který si vybrala k životu, už znala a naučí se nejlepší způsob, jak v něm žít. Znamenalo to přitvrdit, ale na to byla připravená. I když to Spadeovi neřekla, rozhodnutí přijmout osud upíra v ní neuzrálo během jediného dne. Pravidelné pití Spadeovy krve bude první zkouškou.

Už nebyla stejnou osobou jako dřív, ochotnou čekat v ústraní. Nebo ve sklepě.

Jenže nejdřív musí přežít dnešní noc.

Denise se podívala na Cat. Přítelkyně vypadala vystrašeně, ačkoliv to od ní Denise nečekala. Všechny jejich naděje na vítězství závisely na umění, které Cat vlastně neuměla pořádně ovládat. Bones a Spade věřili, že až onen okamžik nastane, v Cat se probudí všechny schopnosti. Denise o ni zároveň měla strach, a zároveň jí záviděla tak obrovskou zodpovědnost. Kdy se stalo, že by ona byla tou osobou, na níž závisejí všichni ostatní?

„Dobře,“ ozval se Spade tiše. „Jdeme na to.“

Oliver, člověk, který dnes večer dělal řidiče, zůstal za volantem a nechal motor vozu běžet. Denise, Spade, Cat a Bones však vystoupili ven. Denise se rozhlédla okolo sebe. Necítila přítomnost žádného upíra, ačkoliv věděla, že tam musejí být. Webovi lidé. Skrývali se nejspíš za každým stínem.

Denise stále svrbělo malé místo na dlani, třebaže se zahojilo hned, jak jí je Spade potřel svou krví. Zvenčí nebylo nic znát, ale uvnitř její dlaně teď byla umístěná miniaturní vysílačka. Další implantovali Nathanialovi na stejné místo. Pro případ, že bychom se rozdělili, aby vás Mencheres dokázal nalézt, vysvětlil jí Spade.

Denise však vytušila, co je podstatnějším důvodem pro umístění vysílačky, i když jí to Spade neřekl. Pro případ, že Web vyhraje a všichni ostatní přijdou o život. Web určitě nezabije ani ji, ani Nathaniala, na to jsou pro něj příliš cenní. Právě proto jsou ona s Nathanialem jediní dva, které Web hodlá dnes večer ponechat naživu.

Myslela si, že začne zvracet.

Spadeova tvář však byla prosta všech emocí. Vzal ji za paži a druhou rukou uchopil Nathaniala. Denisin příbuzný vůbec nepromluvil. Ani na palubě letadla, jímž přiletěli do Monaka, ani teď cestou autem do přístavu. Věděla, že Nathanialovi sice řekli vše o jeho dnešní roli, ale přesto se podivovala jeho mlčenlivosti. Měl strach, že se opět dostane do Webova područí? Ona sama se toho skutečně bála. A kdyby byla na jeho místě, bála by se ještě víc. To, co pro Nathaniala chystala, bylo ještě mnohem horší.

Denise si musela neustále připomínat, že není její vinou, jakou dohodu uzavřel Nathanial s Raumem. Jenže rozumné důvody nebyly nic platné. Podívala se na tetování, překrývající ďáblova znamení na její kůži. Kdyby tak jen existoval jiný způsob, jak se jich zbavit!

Její pozornost však připoutal pohyb na konci mola. Na jeho konci se objevil Web. Musel tam být nejspíš celou dobu, proto se tam také Spade vydal, ale ona si ho všimla až teď, když už se k němu blížili. Webovy rozcuchané světlé vlasy svítily do tmy, ale děsivé kobaltově modré oči byly stále příliš skryté v temnotě, než aby je mohla vidět.

„Dobrý večer,“ zavolal na ně Web, jako by to bylo jen pouhé společenské setkání. Pak promluvil do telefonu. „Je všechno v pořádku, Vicku?“

Denise sice neslyšela odpověď na druhé straně, ale když se Webův pohodlný postoj ještě víc uvolnil, dokázala si ji představit. Ano, sem do Monaka jich mělo přijet pouze šest, tak, jak bylo dohodnuto, a právě to teď Webovi potvrdil jeho špeh.

„Copak mi nevěříš?“ otázal se Spade a v hlase mu zazněl pobavený tón.

Denise nechápala, jak jen Spade může být tak dokonale vyrovnaný a nevzrušený. Sama se téměř třásla rozčilením, a to přitom byla kromě Nathaniala jedinou osobou, která tady na mole byla v bezpečí.

„Jsem jenom opatrný,“ odvětil Web zlehka. „Při našem posledním setkání jsi byl poněkud drsnější, tak se nemůžeš divit.“

Spade se pousmál a pustil Denisinu paži. „Jsem si jistý, že kdybys ty byl na mém místě, nejednal bys jinak.“

Teď už byla Denise dost blízko na to, aby spatřila záblesk ve Webových očích. „To máš naprostou pravdu.“

Věděla to předem, samozřejmě, ale pohled na Weba a jeho falešně nonšalantní výraz ji utvrdil v tom, že je to past. Web neměl v úmyslu dovolit, aby Spade, Cat nebo Bones odešli z mola živí. Srdce jí začalo zprudka bušit. Co když to nebude fungovat?

„Vidíš, že jsem přivedl tu holku,“ prohodil Spade a nespouštěl přitom pohled z Weba. „Tak ty mi teď ukaž ten nůž.“

Web vytáhl z kapsy tenké černé pouzdro, podobné krabičce, do které klenotníci balí náramky. Denise jen zamrkala. Copak je ten nůž opravdu jen takhle malý?

Web otevřel krabičku a ukázal nůž, vyrobený z jednoho kusu, který měl stejně mléčnou barvu od zkosené střenky až po špičku ostří. Ďáblova kost.

„Hoď ho sem,“ nařídil Spade. „A já ti pak pošlu tu holku.“

Web nic nenamítl, což v Denise vzbudilo ještě větší nervozitu. Jestliže byl Web tak klidný, museli být úplně obklíčeni jeho lidmi. Zavřel krabičku a s úsměvem ji poslal po zemi směrem k nim.

Nathanial udělal krok kupředu, zachytil ji a vyndal nůž. Podržel jej proti měsíčnímu světlu a pak kývl.

„Je to on.“

„A teď tu holku,“ pravil Web přívětivě.

Denise se ohlédla po Spadeovi a pomaličku vykročila vpřed. Webovy oči si ji změřily tak, že měla pocit, že kráčí k vlastnímu hrobu. Balíčky. Prodej krve. Pokud dnes Web zvítězí, jeho plány jí promění život v naprosté peklo.

Denise už byla téměř na dosah od Weba, když z jeho tváře opadl přívětivý úsměv. Zlostně zasyčel a oči mu nebezpečně zezelenaly.

„Co to má znamenat?“ vyjel na ni Web. Jeho paže se začaly zvolna zvedat, jako by za ně táhla nějaká neznámá velká síla.

Denise za sebou zaslechla Catino zavrčení. Ohlédla se a spatřila přítelkyni, jak napřahuje ruce dopředu, s pohledem planoucím zeleným světlem.

„Mencheres posílá svůj pozdrav!“ zasyčela na něj.

„Utíkej!“ vyštěkl Spade na Denise a vytáhl z rukávů několik nožů.

Ze tmy se ozvaly výkřiky a prázdně vyhlížející přístav náhle překypoval pohybem. Denise popadla Nathaniala za ruku a společně se rozběhli po molu. Málem vrazili do upíra, který se před nimi z ničeho nic vynořil ze tmy. Když se ji pokusil zadržet, jeho pohyb se zpomalil, jako by se snažil pohybovat pod vodou. Než se jí stačil dotknout, Bones mu poslal stříbrný nůž rovnou do srdce.

„Jdi,“ nařídil jí Bones.

Stejný pokus je zadržet zopakovalo ještě několik dalších upírů, ale náhle se začali opile kymácet, jako kdyby ztratili veškerou koordinaci pohybů. Denise a Nathanial se vyhýbali jejich lapajícím rukám a stále postupovali zpět k parkovišti, kde na ně čekal vůz.

„Honem,“ zavolala Cat napjatým hlasem. „Už je dlouho nedokážu zadržet!“

Vtom se objevil Oliver, bodající a sekající s příšernou přesností kolem sebe nožem po každém upírovi, který se mu postavil do cesty. Jejich pohyby byly stejně pomalé jako u lidí a Olivera zároveň nabudila upírská krev, a tak Webovi lidé byli takřka bezmocní.

„Rychle,“ pobídl je Oliver. Všichni tři doběhli k parkovišti, naskákali do vozu a vyrazili pryč dřív, než Denise dokázala popadnout dech.

Web se pokoušel vytáhnout nůž. Spade se k němu blížil, ale on tentokrát nemohl ani vyndat ruku z kapsy.

Proboha, ona to dokázala, uvědomil si Spade. Cat sice plně neovládla Mencheresovy schopnosti, jak paralyzovat druhé, protože neměla dost času, aby se je naučila využívat jako jeho pán. Tím, že se napila z Mencheresovy krve, však získala dostatečnou moc, aby dokázala Weba a jeho muže zpomalit na stejnou úroveň jako lidi. Díky bohu, že přitom ovládla svůj vliv a neuplatnila jej zároveň na něj, Crispina, Nathaniala, Olivera a Denise, což byla jejich největší starost. Kdyby se nikdo z nich nedokázal hýbat, všechna moc by jim byla k ničemu. Zasaženi však byli pouze Webovi lidé, bez ohledu na jejich počet, a tak se zvýšily jejich šance na úspěch.

Skoro byl v pokušení je litovat, že je smrt zastihla tak nepřipravené, ale pak si hned vzpomněl, co zamýšleli provést s Denise.

Spade už držel kostěný nůž přitisknutý k Webově hrudi a podíval se mu do očí. Přitom se usmál.

„Nikdy ji nedostaneš,“ řekl a zabořil nůž do masa. Ani kevlarová vesta nedokázala zabránit, aby se pohroužil do jeho prsou až po střenku. Web jistě nečekal, že jeho past zklame.

„Nedělej to,“ zašeptal ještě Web.

Spade však na nic nedbal a vrazil mu nůž mocnými údery do prsou ještě dvakrát, až Webovi rozerval srdce. Když ho vytrhl, Web ležel na mole bez života a jeho kůže se začala rozpadat tak, jak je tomu u upírů, když je zastihne skutečná smrt.

Cat klečela kousek odtud s rukama vztaženýma a Mencheresem propůjčená síla, která z ní vyzařovala, se klenula nad přístavem jako síť. Zeleně zářícím pohledem vyhledala Spadea.

„Pospěš si. Dál už je neudržím,“ zašeptala.

Spade se podíval za ni. Když spatřil, že Oliver, Denise a Nathanial naskočili do vozu, projel jím pocit úlevy. Oliver je odveze z města, kde už je očekávají Mencheres s Ianem. Denise bude zachráněná.

Spade se připojil ke Crispinovi a společně zlikvidovali zbytek Webových lidí pomocí přesných, rychlých pohybů nože. Neměl s nikým slitování. Pokud Web někomu ze svých upírů prozradil, co obsahuje její krev, každý z nich mohl představovat pro Denise vážnou hrozbu. V uších mu zněla Nathanialova slova. Vy nevíte, co se mi vždycky stalo, když mě někdo takhle ve spánku popadl… Dokonce i strážci, kteří to měli přísně zakázané, si pořád chodili ucucnout. A přesně tohle by se stalo i s Denise. Všichni si za to zaslouží zemřít.

Hlasitý výkřik oznámil, že Catina moc nad upíry právě vyprchala. Nad přístavem se zvedl zuřivý řev, jak se zbytky Webových mužů pustily znovu odhodlaně do boje se vší rychlostí a silou, jak jim umožňovala jejich upírská podstata. Spadeovy ruce sevřely nůž a on vyrazil do noci svůj vlastní zuřivý řev.

Nedbal na to, že jsou stále ještě v menšině, nechtěl se ukrýt. Jen ať si zkusí ho dostat. Nepřestal bojovat, dokud nebyl mrtvý i poslední z nich.

Oliver řídil sporťák takovou rychlostí, která by za normálních okolností Denise vystrašila, ale teď neřekla ani slovo. Upírský mistr dokáže běhat rychlostí téměř sto kilometrů v hodině. Někteří dokážou i létat stejnou rychlostí – nebo i větší. Oliver měl všechny důvody, proč mačkat pedál plynu až k podlaze.

„Myslím, že ho zabil,“ zamumlal Nathanial a na obličeji se mu objevil náznak úsměvu. Působil tak srdceryvně mladě, i když Denise věděla, že ve skutečnosti je o několik desetiletí starší než ona. „Doufám, že ten zmrd je fakt konečně mrtvej!“

„Určitě Weba zabil,“ řekla a připomněla si výraz Spadeovy tváře, když se blížili ke druhému upírovi. Denise se otřásla. Pokud by někdy spatřila v něčí tváři takový výraz, pak si mohla být jistá, že smrt není daleko.

„Nenáviděl jsem upíry celých sedmdesát let, ale dnes musím říct, že je přímo miluju!“ jásal Nathanial. Divokým zadostiučiněním se mu až lámal hlas. „Doufám, že je zabil všechny. Do posledního zkurvence!“

Denise neřekla žádnou z těch stupidních vět, co se nabízely, jako třeba Opravdu to bylo tak strašné, když tě Web u sebe věznil? Samozřejmě, že bylo. Kdyby nic jiného, tak si dnes Nathanial aspoň může připadat pomstěný.

Přesto se však nedokázala ovládnout a zeptala se aspoň na jednu věc. „Proč jsi to udělal? Proč jsi uzavřel smlouvu s Raumem?“

Oliver se na ni zpytavě podíval přes zpětné zrcátko. „Neměla byste se s ním bavit,“ zamumlal. „Spade říkal, že si to nepřeje.“

Nathanial na ni zíral a tvář mu zbledla. „Jak jste to myslela?“

„Proč jsi uzavřel tu smlouvu?“ zopakovala mu Denise, nedbajíc toho, že jí Oliver právě řekl, aby se s Nathanialem nebavila.

Nathanial na ni dál zíral, jako by jí náhle vyrostly rohy a ocas. Několikrát otevřel a zase zavřel ústa, než dokázal promluvit.

„Vy znáte jeho jméno. Nikomu jsem ho nikdy neřekl. Jak to, že znáte jeho jméno?“

„Nemluv s ní,“ zavrčel Oliver z předního sedadla.

Denise se zhluboka nadechla a pohlédla do Nathanialových vyděšených hnědých očí. Jak se na sebe dívali, Denise téměř mohla pozorovat, jak se mu v pohledu postupně formuluje poznání. Cítila, jak z něj vyzařuje strach, když se snaží dát si dohromady odpověď na svou otázku.

„On vás na mě poslal,“ zašeptal Nathanial. „Tak proto mě váš přítel unesl od Weba. Ne abych vám pomohl ovládnout sílu ďáblových znamení na vašich rukou, ale abyste mě vrátili jemu.“

Kapitola 34

Zvuk, který vycházel z Nathanialova hrdla, ji vyděsil. Zněl jako směsice mezi vzlyknutím a nejzoufalejším smíchem, jaký kdy slyšela.

„Měl jsem to pochopit,“ vyrážel ze sebe Nathanial mezi děsivým, naříkavým smíchem. „Nikdy mě nenechali se k vám ani přiblížit, i když mi to připadalo divné, pokud jsem tu byl proto, abych vám pomohl. Nikdy mě ani nepožádali, abych vám řekl ještě další triky kromě ovládání nejnižších pudů, které jsem se naučil, abych zastavil proměnu. Patří k nim meditace, bylinky, z nichž se dělá čaj na pití… ale o tohle vám ve skutečnosti vůbec nešlo, že?“

Oliver zpomalil, aby mohl otočit a provrtat Nathaniala pohledem. „Už se s ní neopovažuj mluvit!“

„Nech toho!“ rozkřikla se na něj Denise. „Nech ho mluvit!“

„Spade si nepřál, aby…“

„Vím, že si Spade nepřál, abych s ním hovořila,“ přerušila ho Denise netrpělivě. „Ale i odsouzenci na smrt mají právo na poslední slova.“

Pak se podívala chladně na Nathaniala. „Zatím jsi mi neodpověděl na mou otázku. Proč jsi to udělal? Umíš si vůbec představit, jak jsem musela zaplatit za důsledky tvého činu? Při tom, jak tě hledá, Raum zavraždil ani nevím kolik členů mojí rodiny. Teď hrozí i těm několika, kteří ještě zbyli, že je také zabije, a mě poznamenal, aby mě donutil tě najít. Ty si zasloužíš mluvit, a já si zase zasloužím dozvědět se, proč se to všechno stalo.“

„Neměl jsem vlastně žádný pořádný důvod. Kolem roku 1860 jsem byl farmář, chudý jako kostelní myš, a propadl jsem okultismu. Jednou se u mě doma objevil nemocný kněz ve vysokých horečkách. Když blouznil, mluvil o ďáblech. Neděsilo mě to, naopak mě to fascinovalo. Vždycky jsem toužil být něčím víc, než jsem byl, a ten kněz mi nevědomky poskytl návod, jak toho dosáhnout. Když už mu bylo lépe, nalhal jsem mu, že mu chci pomáhat v jeho práci, ale ve skutečnosti jsem se chtěl od něj naučit, jak přivolat ďábla – a pak jsem na něj chtěl připravit past.“

Nathanial si vzdychl a pak pokračoval. „Bylo mi teprve devatenáct, byl jsem mladý, hloupý a arogantní. Když se mi podařilo vyvolat Rauma, uzavřel jsem s ním dohodu, že mi umožní dlouhý život a propůjčí moc. Pak jsem ho poslal tam, odkud přišel. Nenapadlo mě, že bych tím mohl někomu ublížit. Jenže pak jsem zjistil, že nedokážu ovládat ta znamení, která mi udělal. Chtěl jsem sice mít zvláštní moc, ale přitom jsem se nechtěl proměnit v příšeru z nočních můr. Vyhledal jsem toho kněze, kterého jsem podvedl, a prosil ho o pomoc. Společně jsme pak přišli na to, jak omezit vlivy, které spouštějí přeměnu, a pokud by to ještě nestačilo, tak jak ještě ovládat to, v co se proměňuji. Když později zemřel, zanechal dalším kněžím pokyny, jak mi mohou pomoci. Jeden z nich mi řekl o existenci upírů a že by mi upírský démonolog mohl změnit ta znamení, kdyby se Raum vrátil. Nechal jsem se tedy potetovat a myslel jsem… myslel jsem si, že pak budu moci vést téměř normální život. Ale ten upír, co mě zavedl k démonologovi, věděl, že moje krev je jiná. A když jsem už měl ta tetování, tak mě prodal Webovi.“

„Upsal jsi svou duši ďáblovi,“ ozval se Oliver beze stopy soucitu v hlase. „Zasloužíš si, co tě čeká.“

„Já přece vím, že si to zasloužím!“ vykřikl Nathanial. „Nemáte ponětí, kolikrát jsem si už přál, abych mohl vrátit čas a nikdy tu smlouvu s ďáblem neuzavřít. Ale už se stalo. Během celých těch sedmdesáti let, co jsem byl u Weba, při každé z těch odporných, strašlivých a ponižujících věcí, které mi tam dělali, mě při rozumu drželo jen pomyšlení, že by to všechno mohlo být ještě horší.“ Hlas se mu zlomil bolestí. „A teď je to tady. I když vím, že si to zasloužím, nemám proto menší strach.“

Denise myslela na zavražděné bratrance, sestřenice a tety, na své rodiče a na Rauma, ječícího hrozby, že vyvraždí zbytek její rodiny, pokud mu nepřivede muže, který teď sedí vedle ní na sedadle. Pak se jí v mysli vynořil Randyho statečný úsměv, než vyšel ze sklepení, a zaplavil ji pocit viny a zbabělosti jako vždycky.

„Kdybys teď mohl mít, co si nejvíc přeješ, co by to bylo?“ otázala se tiše Nathaniala.

„To je jednoduché,“ hlas mu zněl drsně. „Přál bych si žít beze strachu, bez toho, že by mě někdo zneužíval, a bez hanby. Přál bych si dostat druhou šanci.“

Denise na okamžik zavřela oči. A když je zase otevřela, věděla už, co musí udělat.

„Olivere, zastav na chvilku.“

Změřil si ji pohledem. „Já ho nenechám utéct, říkejte si, co chcete.“

„To já vím,“ kývla Denise. „Jenom od tebe chci, abys na moment zastavil. Slibuji, že od tebe nebudu chtít, abys ho nechal utéct.“

Oliver na ni vrhl pochybovačný pohled, ale zpomalil a zajel ke krajnici. Nathanial zničeně zasténal.

„Nebojte se. Nemůžu utéct, i kdybych chtěl – a věřte mi, že bych opravdu chtěl. Jenže Spade se mnou musel něco provést, když mě zhypnotizoval. Nemůžu teď ani zvednout ruku, abych si otevřel dvířka.“

„Dobře,“ řekl Oliver a rozhlédl se, aby zaparkoval vůz. Zachytil Denisin pohled ve zpětném zrcátku. „Vypadá to tady docela bezpečně, aspoň na chvíli. Takže co teda chcete?“

Denise se zhluboka nadechla. „Omlouvám se.“

A pak vytáhla pistoli, kterou jí Spade zanechal na zadním sedadle, a pažbou udeřila vší silou Olivera do hlavy.

Spade pátral v okolních docích, zda tam nezbyl ještě někdo z Webových mužů. Ve vzduchu se válel pach smrti, v němž ostře čpěla krev nemrtvých. Spade si jej vychutnával – bylo to aroma Denisiny svobody.

Zápas byl krutý a nemilosrdný, ale teď už byla většina Webových lidí mrtvých. Ti, kteří snad ještě zbyli, se rozutekli. Cat s Crispinem měli plné ruce práce, protože přesouvali těla na jednu z větších lodí, kde jim pak exploze poskytne moderní verzi vikingského pohřbu. Podle Spadeova názoru si tak důstojný pohřeb ani nezasloužili, ale nemohli je nechat ležet venku, kde by je lidé našli. Plameny stráví všechny nadpřirozené důkazy v jejich krvi a zanechají za sebou pouze podivné stohy zuhelnatělých mrtvol různého věku. Na lodi se nenajdou stopy po nadpřirozených jevech. A co se týká Webových kamer v přístavu… no, ty musí najít a zničit.

Crispin už pohlédl silou svých zelených očí na několik lidí, aby zapomněli na masakr, ke kterému se omylem nachomýtli. Policie se však vůbec neobjevila, a tak Spade mohl předpokládat, že je Web předem varoval, aby do doků vůbec nezajeli. Jistě si nevybral Monako za své sídlo, aniž by uzavřel soukromou dohodu s místními úřady…

Spade cítil pochmurné uspokojení, když podrobné pátrání po přístavu a okolních hotelových pozemcích nepřineslo žádné známky přítomnosti dalších upírů. A ty, kterým se podařilo odtud utéct, ty si najde. Teď už nemají žádného mistra, který by chránil jejich klan.

Nebude mu trvat dlouho, než je vystopuje, zvlášť když na ně hodlal uvalit kletbu, která z nich udělá živé mrtvé místo nemrtvých.

„Spade!“

Trhl hlavou, a když rozpoznal Oliverův hlas, po zádech mu přeběhl záchvěv strachu. Oliver tu přece neměl být. Měl odvézt Denise s Nathanialem k Mencheresovi a zůstat tam s nimi, dokud Spade nepřijde za nimi.

Spade se vznesl směrem, odkud slyšel Oliverův hlas, a spatřil, že právě dorazil k molu. Pěšky.

„Kde je Denise?“ zařval a snesl se ze vzduchu, aby mohl popadnout Olivera pod krkem. „Proč není s tebou?“

„Praštila mě po hlavě, až jsem ztratil vědomí,“ odvětil Oliver hluše. „Mluvila s Nathanialem a pak mě prostě vyklepla. Nestačil jsem si ani všimnout, že má v ruce zbraň, jak byla rychlá. Když jsem se probral, už byla pryč. Hledal jsem ji, ale nenašel jsem ani auto. Vůbec nevím, jak dlouho jsem byl mimo…“

Spade zaklonil hlavu a vydal ze sebe dlouhý, bolestný řev. Existoval pouze jediný důvod, proč Denise mohla udělat takovou věc.

Chce se vydat za ďáblem sama.

„Nemyslím si, že by to mohlo vyjít,“ zamumlal tiše Nathanial.

Denise se na něj podívala způsobem, jenž vyjadřoval, jak moc se musí přemáhat. Dlaň ji stále ještě pálila, jak si z ní vyndala miniaturní vysílačku. Pohodila ji u kraje silnice, kde také vyhodila z auta Olivera, stále ještě v bezvědomí. Věděla, že rána na hlavě se mu brzy zase zahojí díky tomu, že se předtím napil upírské krve. Pak vyjmula vysílačku i Nathanialovi. Nemohla dovolit, aby ji po tom všem, čím prošla, Mencheres našel a zastavil.

„Pamatuješ si, jaká je ta druhá možnost, že jo? Jestli je ti tvoje duše drahá a chceš si ji ještě chvíli nechat, tak laskavě přestaň říkat, co by nemohlo vyjít, a místo toho radši trochu namáhej mozek, co by vyjít mohlo!“

„Raum je starý, mocný ďábel. A ty jsi jenom lidská bytost. Jak si představuješ, že bys ho mohla přemoci a bodnout do očí? Zavolej radši toho svého přítele. Ten by snad měl větší šanci, že nad Raumem zvítězí.“

„Kdybych to udělala, tak bych tě mohla rovnou střelit do hlavy jeho pistolí. Aspoň by to bylo milosrdnější.“

„Můžeš do mě střílet, jak se ti zlíbí, ale to mě stejně nedokáže zabít,“ odpověděl Nathanial prostě. „Kdybych mohl zemřít tak snadným způsobem, tak už bych tady nebyl. Během těch let jsem se pokoušel zabít všemi možnými způsoby. Věšel jsem se. Střelil jsem se. Podřezal jsem se. Skočil jsem ze skály. Zkusil jsem se vyhodit do povětří. Dokonce jsem požádal, aby mi někdo uřízl hlavu…“

„Ne,“ zalapala Denise po dechu. „Tohle všechno jsi nemohl přežít.“

Nathanial se na ni podíval unaveným, netečným zrakem. „Tys ještě nepochopila, co jsou ty značky zač, viď? Kdyby mě nechali předtím si s tebou promluvit, byl bych ti to vysvětlil. Jsou to znaky Raumovy moci. Celé jeho moci, a to včetně jeho schopnosti regenerace. Takže když ďábla nedokáže zabít nic jiného než nůž z ďáblovy kosti, tak nic než tento nůž nedokáže zabít toho, kdo je poznamenaný ďáblem. Chvíli mi trvalo, než jsem na to přišel, ale Thomas mě tehdy zapřísahal, abych ten nůž neobracel proti sobě.“

„Kdo je Thomas?“

„Byl. Thomas byl ten kněz, jehož jsem podvedl a který mi potom pomáhal.“

Denise dál řídila vůz, ale rychle se na něj podívala. „Přece jsi doopravdy nemohl přežít, když ti někdo uřízl hlavu, nebo jo?“

„Víš, jak upíři dokážou, aby jim vyrostly nové části těla, když jim je někdo uřízne?“ Nathanial naznačil pohybem podříznutí krku. „Nová hlava, stejná podoba – do hodiny! Ten chlap, co mě připravil o hlavu, se z toho podělal a pak omdlel.“

Denise si uvědomila, že toho dne, kdy ji Raum poznamenal, jí také řekl, že se tím ocitla za hranicí lidské smrtelnosti. Neměla však ani tušení, jak daleko.

„Ale já jsem krvácela, když mě Web pobodal. Spade mi musel rány zahojit.“

„Samozřejmě, že jsi krvácela. Ale Spade tě nemusel hojit. Brzy by ses vyhojila sama. Možná by to trvalo tak den. Říkáš, že ta znamení nemáš ještě dlouho. Čím déle v sobě budeš mít ďáblovu esenci, tím dříve se vždy uzdravíš.“

Bylo toho najednou moc a příliš to děsilo. Pokud uspěje, zůstane poznamenaná do konce svého života… a ten život může trvat mnohem déle, než si vůbec zatím uměla představit.

Anebo také může skončit dřív, než vyjde slunce.

„Potřebujeme Spadeovu pomoc, pokud chceme zabít Rauma,“ zopakoval Nathanial snad už podesáté.

Denise na něj vyštěkla, aniž by spustila oči ze silnice: „Copak nechápeš? Spade by nikdy neriskoval můj život kvůli tvojí duši. Bez mrknutí oka by tě hned vydal Raumovi. Nemůžeme ho do toho zatáhnout.“

Nathanial chvíli tiše seděl. „Proč to kvůli mně děláš? Proč chceš přemoci ďábla, když bys mu mohla prostě vydat mě a získat tak zpátky svůj život?“

Zhluboka a dlouze se nadechla. Protože by nedokázala žít s vědomím, co se mu stane, až ho ďáblovi předá. Protože se uvnitř změnila a není už stejnou osobou, která tehdy onoho osudného silvestrovského večera zůstala dole ve sklepě. Trvalo jí dost dlouho, než získala sílu. Sílu čelit sama nestvůrám, místo aby za sebe nechala bojovat druhé.

„Říkal jsi, že by sis přál dostat druhou šanci? No, Nathaniali, to já taky.“

Kapitola 35

Denise stála pod molem. Kousek za ní končil písek v převalujících se vlnách. Její auto se právě potopilo do temných vod, které ho rychle zaplavily přes stáhnutá okénka a otevřené dveře. Denise zvedla pistoli a namířila ji na Nathaniala. V životě ještě na nikoho nevystřelila, ale to se teď mělo změnit.

„Jseš si jistý, že je to nutné?“

Nathanial si netrpělivě povzdechl. „Chceš se pustit proti Raumovi na svou vlastní pěst, takže potřebuješ moment překvapení. Pokud ho přivoláš a já tu budu jen tak stát a čekat na svůj osud, určitě by začal mít podezření. Tak bys ztratila svou výhodu – a upřímně, Denise, i s momentem překvapení a s tím, že se proměníš v netvora tak silného, že může zápasit s ďáblem, tvoje šance nejsou nijak velké.“

„Nejsi ty ale hrozný žvanil?“ Už tak byla dost nervózní, že se má postavit tváří v tvář ďáblovi a pustit se s ním do boje. Poslouchat navíc Nathanialovy řeči o svých chabých vyhlídkách jí nedodalo.

Nathanial se na ni vážně podíval: „Měla bys zavolat Spadea.“

„Ty si asi hrozně přeješ umřít, co?“ zabručela. „Naposled ti říkám, že Spadea volat nebudu. Konec!“

Denise se nechtělo Nathanialovi vysvětlovat další důvod, proč chce Spadea vynechat – kromě toho, že by jí něco takového v žádném případě nedovolil. Teď, když na něj dal střílet solnými střelami, měl Raum na Spadea obzvlášť spadeno. Pokud by se Spade přiblížil, Raum by se ho jistě snažil okamžitě zabít, o tom Denise nepochybovala. Se svou neslýchanou odolností vůči zranění teď měla proti ďáblovi větší šance než Spade.

A ať je zatracená, jestli ještě někdy zůstane v pozadí a nechá jít muže, kterého miluje, aby za ni bojoval.

„Jestli tedy Raum ví, že tě tyhle kulky nemohou zabít, tak jaký to má smysl, abych tě postřelila?“

„Pokud bych byl hodně zraněný, tak už bych nedokázal měnit podoby. Ty by ses taky nedokázala proměnit ten den, co jsi byla pobodaná, jedině že tě Spade vyhojil. Proto také Web hleděl, abych měl pořád málo krve – samozřejmě vedle toho, že ji prodával. Věděl, že jinak bych se mohl proměnit v něco, co by ho dokázalo zničit. Když Raum uvidí, že jsem zraněný a že se nemohu proměnit, bude sakra víc ochotný uvěřit, že ho nechceš podvést.“

Dlaně měla pokryté potem, až jí zbraň klouzala v ruce. „Kam, no, kam to chceš?“

„Když mě trefíš do ramene, nebude to působit příliš přesvědčivě. Kdybys mě střelila do srdce, tak mě tím můžeš zabít, pokud by mi Raum odstranil svá znamení hned poté, co by přišel… a mimochodem, my potřebujeme, aby je odstranil. To bude tvoje jediná šance, kdy musíš zaútočit – ve chvíli, kdy se soustředí na to, aby si ze mě vytáhl zpět všechnu svoji sílu. Miř na střed těla. Potrvá to dost dlouho, než se to zahojí, takže Raum nebude mít podezření, ale zahojí se to tak, abych z toho neumřel, až budu zase člověk.“

„Jenže když zasáhnu nějaký důležitý orgán a ty se nestihneš dost zahojit, než se proměníš zpátky v člověka, tak by tě to ale mohlo zabít. Myslím, že bych tě měla střelit spíš do nohy nebo tak něco.“

Nathanial jen mávl rukou. „Podívej, nemáme moc času. Tvůj přítel už nejspíš pročesává celé okolí a hledá tě, takže jestli ho z toho chceš doopravdy vynechat, musíš mi mířit na břicho a začít už konečně střílet. Pokud umřu na střelnou ránu, tak to bude pořád lepší než osud, který by mi připravil Raum.“

Denise udělala krok kupředu a soustředila svůj pohled na místo kousek stranou od Nathanialova pupku. Pak natáhla kohoutek.

Zapotácel se, chytil se za bok a mezi prsty se mu objevila krev. „Zkurvenec,“ vyrazil ze sebe.

„Promiň,“ hlesla Denise zbytečně.

„To je v pořádku,“ odpověděl Nathanial hlasem zdrsnělým bolestí. „Teď schovej nůž z ďáblových kostí do písku u svých nohou. Pak už potřebuješ jen seříznout obrazce na svém tetování. Jakmile tak jejich ochranné kouzlo pomine, Raum se to hned dozví. Okamžitě bude tady, to mi můžeš věřit!“

Denise se snažila zklidnit si nervy, ale pak si uvědomila, že rozčilení je v tomto případě jedině ku prospěchu věci. Co urychluje přeměnu? Hlad, nervozita, bolest, stres a nadrženost. Čtyři z těchto věcí pociťovala v plné míře. Mělo by to stačit, aby se dokázala rychle přeměnit. Samozřejmě, Nathanial si mohl myslet, že Denise si nedokáže představit nic tak děsivého ani silného, aby to mohlo zvítězit nad ďáblem.

No, v tom Nathanial neměl pravdu. On tam tehdy na Silvestra nebyl. Denise tehdy viděla jednoho z těch tvorů, který zabil desítky mocných upírů, ghúlů i jejího manžela. Vnikl do sklepa a skoro sežral Catinu matku. Justýnu zachránilo jen to, že kouzlo, které tak odporné stvoření vyvolalo, se po pár vteřinách zlomilo, ale stejně to stálo krev mnoha upírů.

Raum nevěděl nic o hrůzách, které Denise vídala ve svých nočních můrách, ale měl se to brzy dozvědět.

„Jsem připravená,“ řekla a hodila mobil kus dál do písku. Ďábelský nůž ale zahrabala jen pár centimetrů od svých nohou.

Pak vzala jeden ze stříbrných nožů, které sebrala Oliverovi, a zařízla se jím do předloktí. Snažila se být opatrná, aby stáhla jen kůži a nepřeřízla si šlachy, nebo dokonce tepny. V ranách jí škubalo a pálily jako oheň. Zalil ji pot a do úst se jí draly vzlyky. Už to skoro bude. Skoro.

„Bože, zatraceně to bolí,“ zašeptala Denise, když byla hotová.

„Opatrně!“ Nathanialův hlas zněl ponurým veselím. „Zrovna teď bys Boha proklínat neměla! Budeme potřebovat každou pomoc!“

Denise mu věnovala prchavou karikaturu úsměvu a vzala nůž, aby seřízla kůži i na druhé ruce dřív, než úplně ztratí odvahu. Bolest, která ji zachvátila, byla stejně ochromující jako předtím. Jen s tím rozdílem, že teď to bylo ještě složitější, protože jí crčela krev a prsty se jí třásly bolestí. Když seřízla poslední kus těsně nad zápěstím, lapala po dechu. Ale nehty se jí už začaly kroutit do oněch odporných drápů. Teď už věděla, že patřily nestvůře z jejích nočních můr. Té, ve kterou se hodlala za chvíli proměnit.

Nůž jí vypadl z ruky. Denise si založila paže a přitiskla je k hrudi, aby zastavila krvácení.

Když se podívala směrem k Nathanialovi, kdosi jí zastínil výhled.

„Ale nazdárek, Denise,“ usmál se přívětivě Raum.

Spade kroužil po obloze nad Monakem a pohledem pátral po všech autech, která aspoň přibližně připomínala jejich sporťák. Přeletěl nad celým knížectvím už dvakrát dokola, a pořád je nemohl najít.

Denise se mohla auta někde zbavit a pak si obstarat jiný vůz. Měla koneckonců u sebe zbraň, a tak mohla snadno někoho přinutit, aby jí nechal svoje auto. Co když pátrání po sporťáku je pouhým marněním času, které by nakonec mohlo stát Denise život?

Také Crispin byl ve vzduchu. Cat pátrala společně s Oliverem na zemi, protože ani jeden z nich neuměl létat. Už to bylo skoro hodinu a půl, a přesto zatím neobjevili žádné stopy po Denise s Nathanialem.

Mohla se snad dostat pryč z Monaka tak rychle? A kterým směrem by se vydala? Zatraceně, proč to jenom udělala? Ten zmrd, co prchá před ďáblem, za to přece vůbec nestojí!

„Mencheres!“ řekl Spade náhle hlasitě. Zamířil k nejbližsí střeše a cestou dolů už vyťukával číslo na svém mobilním telefonu.

„Už jsi ji našel?“ zněla první slova jeho pána.

„Ne,“ odvětil Spade zkrátka. „Nemohl bys ji vypátrat nějak jinak? Vím, že před pár měsíci tě opustila schopnost vidět do budoucnosti, ale nevrátila se ti už mezitím? Nebo bys mohl využít své moci a podívat se, kde teď je Denise?“

Znělo to, jako by si Mencheres povzdychl. „Schopnost vidění se mi nevrátila. Už nedokážu nahlédnout do budoucnosti… a také nemohu využít svou sílu a zjistit, kde Denise je. Tato vlastnost mě už také opustila.“

„Tak proč ses to do prdele nepokusil napravit?“ zařval Spade zoufale do telefonu. Strach mu ochromoval rozum. „Nikdy jsem od tebe ještě nechtěl, abys kvůli mně použil svých schopností. A teď, když bych je potřeboval nejvíc, je už nemáš! Proč mi nemůžeš pomoci?“

Zavěsil dřív, než mu Mencheres stačil odpovědět. Nechtěl mít dlouho obsazeno, kdyby náhodou volala Denise. Pořád by ještě měla mít mobil, který jí dal. Nechal jí ho na zadním sedadle společně s revolverem. Spade se pokoušel potlačit rostoucí paniku a znovu se vznesl k nebi.

Osud přece nemůže být tak zlomyslně krutý, aby mu to provedl podruhé. Nebo ano?

Ano, Osud přece bývá přesně tak krutý, že by ho nechal znovu se zamilovat do lidské bytosti a pak nechal smrt, aby mu ji vyrvala z náruče.

Raum stál proti Denise. Černé oči mu rudě žhnuly jako uhlíky a narezlé vlasy povlávaly v chladném vánku přicházejícím od moře. Na sobě měl džíny a triko, na kterém byl vpředu nápis „Potřebujete síru?“. Kdyby nevěděla, co je zač, jeho podivně obyčejný vzhled by ji nepřiměl podívat se na něj dvakrát. Jenže ona věděla, co je zač, a pach síry ji obklopil jako nevítané objetí.

„Jak ses opovážila volat mě sem, tak blízko slané vody? Myslíš si, že ti to nějak pomůže? Musím říct, žes mě velice, velice zklamala,“ vztekal se Raum. Udělal krok blíž. „Využívala jsi mé laskavosti, porušila jsi dohodu…“

„Raume,“ přerušila ho Denise. „Ohlédni se.“

Ďábel se pomalu otočil a pak se ozval jeho smích. Vrhl se k Nathanialovi a radostně ho sevřel do náruče. Začal se s ním točit dokola se stejně neskrývaným potěšením jako Spade včera večer s ní.

„Nathaniali, ty můj dlouho ztracený chráněnče! Jak jsem šťastný, že tě zase vidím!“ vykřikoval Raum. Dokonce Nathaniala s hlasitým mlasknutím políbil přímo na ústa. „Ach, chutnáš tak neodolatelně sladce! Hrozně se těším, co si s tebou užiju zábavy, však si to umíš představit!“

Nathanial vykřikl, jak mu ďábel hned něco provedl. Denise přes Raumova záda neviděla co, ale ať to bylo cokoliv, muselo to hodně bolet.

„Tak ty myslíš, že tohle bolí?“ zasyčel náhle Raum. Jeho tón se změnil z radostného veselí v cosi, co Denise nemohla ani poslouchat. „Ty ještě vůbec nevíš, co je to utrpení, ty jedna proradná malá svině, ale brzy to budeš vědět. A napořád.“

Ať už se mělo dál stát cokoliv, právě teď byla Denise ráda za to, co v posledních dvou hodinách udělala. Nedokázala by žít dál s vědomím, že někoho poslala vstříc osudu, který Raum nachystal Nathanialovi.

Ano, Nathanial uzavřel smlouvu s ďáblem, ale zatraceně, už za to zaplatil dost za celá ta léta, kdy byl u Weba. Byl to jenom hloupý mladík, který udělal strašnou chybu, ale neměl by za ni být trestán donekonečna.

A pokud přežije to, co se chystá udělat, přestane se trestat také. Za to, že nechala Randyho jít na smrt, za svůj potrat… za všechno. Pro oba už přišel čas odpuštění, uvědomila si Denise. Nejvyšší čas.

„Raume,“ řekla a zvýšila přitom hlas. „Chci už být odtud pryč, ale nejdřív chci, abys mi dokázal, že mi splatíš své dluhy.“

Ďábel se otočil. V náruči stále držel Nathaniala a svíral ho, jako by to byla milenka. „Jé, vážně?“ protáhl Raum. „A jak si myslíš, že bych ti to měl dokázat?“

Nebezpečný tón ďáblova hlasu by v posledních pěti týdnech Denise spolehlivě vyděsil k smrti, ale dnes už ne. Bez mrknutí se mu zadívala do rudě žhnoucích očí.

„Slíbil jsi mi, že pokud ti přivedu Nathaniala, necháš moji rodinu navždy na pokoji. A že ze mě sejmeš svá znamení i svoji esenci, abych se zase stala normálním člověkem. Mohl bys říct, že jsem k tobě příliš podezíravá, ale kdo by se mohl divit po tom všem, co jsem prožila. Proto bych teď chtěla vědět, jestli přežiju, až ze mě sejmeš svá znamení. Nebo ti uteču zpátky k upírům a ty mě můžeš honit, ale to ti zatím může utéct Nathanial.“

Na Raumových rtech zahrál úsměv. „Páni, teď jsi jako prskavka, viď? Tohle se mi na tobě fakt líbí, Denise. Je to hrozně sexy.“

Způsob, jakým zdůraznil poslední slovo, nahnal Denise husí kůži. Uvědomovala si přitom, že právě proto to udělal. Raum chtěl, aby se vystrašeně přikrčila. Pokud mu však dovolí, aby ji znovu vyděsil, ztratí odvahu vykonat to, co ještě zbývalo.

„Sejmi proto nejdřív znamení z Nathaniala. Ať vidím, jestli z něj bude zase normální člověk. Pak je odstraníš i ze mne a vydáme se každý svou cestou, já sama a ty s ním. Tak, jak jsme se dohodli.“

„Nedělejte to!“ zaprosil Nathanial. Slzy mu stékaly z očí, na tváři měl výraz naprostého zoufalství. „To by bylo moc rychlé. Copak jste mě nechtěl mučit donekonečna, Raume? Nechtěl jste, abych křičel v mukách navždy? Ale na to musím být schopný se znovu a znovu zahojit. Pokud se stanu člověkem, tak to nepůjde!“

Chytrý tah, pomyslela si Denise v duchu. Když předtím Denise domluvila, ďábel se tvářil skepticky, ale teď, když vyslechl, co říkal Nathanial, zlovolně se usmál. Nadšení, které spatřila v jeho pohledu, v Denise vzbudilo chuť utéct tak daleko, aby na něj nemohla ani pohlédnout. To se neopovažuj, nařídila si přísně. Dokážeš ho porazit. Vůbec nečeká, že by ses mohla postavit proti němu.

„No ne, Nathaniali, ty jsi nám za těch posledních pár desetiletí nějak zmoudřel, viď? Už jsi pochopil, že ať ti udělám cokoliv, je to pořád lepší než to, co se stane, když se změníš zase v člověka a já tě budu moci zabít. Říkal jsem si, že si s tebou nejdřív tak trošku pohraju, ale –“

„Ano, ano, pohrajte si se mnou,“ ječel Nathanial a proléval další slzy. „Nic jiného si nezasloužím, a vy na tom jen vyděláte…“

„Ale tohle bude určitě ještě zábavnější!“ rozhodl se Raum konečně a jeho hlas se proměnil v divoké vrčení.

Popadl Nathaniala za předloktí. Ďáblovy ruce překryly záhadné vzorce tetování a pak se jeho prsty zabořily pod Nathanialovu kůži.

Ozval se křik, pronikavý a vysoký. Pach síry byl cítit ještě ostřeji a vzduch naplnilo neurčité bzučení.

„Tak co, cítíš to?“ zahučel na něj Raum. „Tohle je konec tvé nesmrtelnosti, chlapče!“

„Teď,“ řekla si Denise. Drápy na svých znetvořených rukou zaťala do stehen, což jí zalilo další dávkou prudké bolesti. V mysli se soustřědila na představu jedné z těch nestvůr, které viděla tehdy na Silvestra ve sklepě. Nestvůry tak hnusné a tak mocné, že neexistují nikde jinde než v těch nejtemnějších zákoutích říše zakázané černé magie.

Tělo jí zachvátil pocit slepého chaosu, stejný, jako zažila při své přeměně na lodi. Tentokrát však Denise přeměně nevzdorovala. Obrazy z oné děsivé noci přiživovaly divokou sílu, jež se v ní vzmáhala. Snažila se soustředit na všechny detaily, které nedokázaly zaplašit ani měsíce terapie, ani antidepresiva, ale ani odchod ze světa nemrtvých.

Připadlo jí, že jí praská kůže. Vlny bolesti a energie v poryvech zaplavovaly celé její tělo rychlostí blesku. Jen malou částí své bytosti dokázala sledovat, že se Raum otočil a vrhl na ni posměšný pohled.

„Copak to do pekla má být?“ zamručel tázavě.

Z hrdla se jí ozvalo vytí stejně hlasité a děsivé, jako slýchala ve svých nočních můrách. Pak se Denise sklonila a vytáhla z písku kostěný nůž.

Však ona ďáblovi ukáže, co je to peklo.

S dalším nelidským řevem se Denise vrhla na Rauma.

Kapitola 36

Spade cítil vibrace v kapse, přestože mu vítr svištěl kolem uší a tahal ho za oblečení. Popadl mobil, a když viděl volající číslo, vzedmula se v něm naděje.

„Denise?“ vykřikl hned, jak hovor přijal. „Kde jsi?“

Ze sluchátka se ozvalo odporné zavytí, z něhož mrazilo v kostech. Pak teprve Spade uslyšel slabý Nathanialův hlas.

„Honem. Já jí nedokážu pomoci. Já ani nevím, která z nich to je.“

„Kde je?“ zahřměl na něj Spade. Jestli se jí něco stane, tak toho zkurvenýho hajzla prostě zabije. Vytrhá mu maso z kostí –

„Pod jedním z nákladních mol ve Starém přístavu v Marseille. Spěchej.“

Spade zaklel a zavěsil. Marseille odtud byla víc než hodinu a půl cesty, i kdyby letěl svou nejvyšší rychlostí. Dokáže Denise vzdorovat ďáblovi tak dlouho?

Zamířil jako šíp na severozápad, ale ještě přitom stihl vyťukat Crispinovo číslo. Zvedl hned po prvním zazvonění.

„Je pod jedním ze dvou nákladních mol v marseilleském Starém přístavu. Ďábel je tam taky. Kde jsi ty?“

„Jsem ještě v La Condamine, dvě hodiny odtud,“ odpověděl Crispin se zřejmým zoufalstvím v hlase.

A Mencheres je ještě dál v Janově. „Přileť tam, jak nejrychleji můžeš,“ řekl Spade a sklapl telefon.

Zaměřil veškerou energii nikoli na své tělo, ale na vzdálený bod v severozápadním směru. Musí být tam. Ne tady, ale právě tam. Teď. Denise ho potřebuje. Leť rychleji.

Mysl mu vyplnila představa Giseldina zkrouceného těla na dně strže, s vlasy zrudlými, jak nasákly krví, s tváří ztuhlou v bolestivém výrazu, s tělem stále teplejším, než byl sníh kolem ní. Byla mrtvá jen pár hodin, když tam tehdy dorazil. Vědomí krátkosti doby, jež uplynula mezi jeho příchodem a její smrtí, ho děsilo už více než sto let. A teď má ztratit Denise jen kvůli pouhým pár minutám?

Dokáže to. Nesmí zklamat. Leť rychleji.

Zem dole pod ním se mu rozmazala do nezřetelné šmouhy. Důležitá byla jen vodní rozloha na obzoru, šeptem ho zvoucí tady je. Když se dostatečně soustředil, zdálo se mu, že dokáže Denise vnímat na dálku, že může cítit její zápas s ďáblem jako kyselinu na svém jazyku.

Leť rychleji.

Čas běžel. Temná vodní hladina v dálce už nebyla jen mlhavou skvrnou pod stejně temným nebem. Budovy podél pobřeží už nepůsobily jen jako zhroucené, nezřetelné kostky. Po dalších několika minutách už viděl známou siluetu baziliky se zlacenou sochou Panny Marie, která se jakoby rozhlížela po Marseille. Poněkud změnil směr a mířil ke Starému přístavu. Teď už to nebude dlouho trvat. Drž se, Denise. Bojuj!

O chvíli později se přiblížil na dohled k linii přístavních mol. Spade zpevnil své tělo, aby kladlo ve větru co nejmenší odpor, a jeho rychlost se přiblížila zenitu. Stále však neviděl, co se odehrává pod pilíři mola. Nebyl ve správném úhlu, byl pořád ještě příliš vysoko.

Spade se spustil co nejníž, ale nemohl riskovat, že narazí do některého z objektů, které ležely mezi ním a jeho cílem. I když kolem něj hlasitě svištěl vítr, k uším mu dorazil řev a vytí, znějící jako nářek zatracených duší. Znamenaly tyto zvuky, že Denise stále ještě zápasí s ďáblem, nebo už Raum oslavuje své vítězství?

Leť. RYCHLEJI.

V příštích několika vteřinách, které mu připadaly dlouhé, jako by se zastavil čas, už nahlédl pod nosné pilíře obou mol. Zvuky se ozývaly zpod toho, které mu bylo blíž. Spade tam zamířil. Zahlédl skvrnu mužského těla spočívajícího na písku, což musel být Nathanial. Ale před ním, po kolena ve vodě, se potýkaly dvě figury v divokém souboji.

Dvě figury. Spadeovi připadalo, že mu srdce v hrudi vybuchne nadějí. Denise je tedy stále ještě naživu.

A právě v tu chvíli si Spade uvědomil, že ho opouštějí síly. Ztratil hodně krve v boji a pak musel vynaložit téměř veškerou svou sílu, aby dorazil co nejrychleji na místo, takže téměř omdléval slabostí. Přišel sice včas, aby mohl s ďáblem bojovat, ale už neměl téměř žádnou energii.

Stačí, když ho zadržím, než dorazí Crispin, pomyslel si Spade chmurně. Denise potřebovala vydržet do té doby naživu. Musím to zvládnout. Ďábel s sebou jistě nemá žádné stříbro.

Postavy, zaklesnuté v zápasu na život a na smrt byly každou vteřinu zřetelnější. Spade ještě ďábla nikdy neviděl, ale i z takové dálky bylo zřejmé, že ani jeden ze zápasících tvorů nemá lidskou podobu. V příboji se zmítaly zaklesnuté dvě stejně děsivé příšery.

To je chytrá holka, blesklo mu hlavou. Denise musela ďábla zatáhnout do mořské vody, protože věděla, jak mu sůl škodí. Dalších pár sekund ukázalo, že jeden z těch tvorů svírá bledý kostěný nůž. Spade by však nedokázal říct, který z nich je Denise. Jeden z netvorů měl obrovské svaly, strašlivou, zdeformovanou hlavu a mocné tělo mu pokrývala kůže plná puchýřů. Ten druhý byl stejně veliký, ale jeho podoba groteskně připomínala hrob –

Spade se snesl přímo k nim. Natáhl ruce kupředu, aby pomocí pěstí udržel přesný směr. Obě nestvůry, zaujaté krvavým zápasem, si ani nestačily všimnout, že se k nim rychle blíží. Jejich zuřivý řev a vrčení mu zněly v uších a zdálo se mu, že jeden hlas teď poznává.

V plné rychlosti vrazil do příšery s ohromnými puchýři na kůži a odstrčil ji tak od druhé. Oba se zabořili do jemného písku u dna a Spade se vrhl na netvora celou vahou, aby ho udržel pod slanou vodou. Silný náraz Spadem otřásl, ale podařilo se mu obrátit, takže se ocitl pod ním. Pažemi sevřel vzpírajícího se netvora a všemi silami se snažil přidržet ho za hlavu. Bytost se vzpírala a mlátila kolem sebe s takovou silou, že Spade věděl, že ho bude muset brzy pustit, jinak by mu vyvrátila paže.

„Denise, teď!“ pokusil se vykřiknout, ale ústa mu naplnila mořská voda a písek. Hlavu měl celou pod hladinou. Nemohla ho slyšet, a možná byla v takovém duševním stavu, že mu ani nerozuměla.

Příšera zaťala drápy do paže, kterou ji držel pod krkem, a rvala mu z ní maso. Spade pocítil bolest v celém těle, ale přesto nepouštěl. Musela by ho napřed roztrhat na kusy, než by ji nechal znovu zaútočit na Denise.

Do uší se mu zařízl křik, nesnesitelný tak, že pronikl i přes vrstvu vody a písku. Pak se těžká, nestvůmá postava v jeho sevření začala třást. Stisk povolil a její drápy se přestaly zavrtávat Spadeovi do těla. Moře kolem nich vypadalo, jako by se začalo vařit. Pěna mu zastínila i zbytek zraku, až kolem sebe neviděl nic kromě bílé mlhy. A pak se stotřicetikilová stvůra nad ním začala scvrkávat! Něco ji však odstrčilo stranou a Spadeovi se do kůže zatnuly jiné drápy.

Spade nechal druhou příšeru, aby ho vytáhla z vody, ani se nesnažil setřást nestvůrně pařáty, kterými ho svírala. Prudce zamrkal, aby dostal z očí písek, ale stále viděl pouze rychle se rozpadající pozůstatky prvního netvora u svých nohou. Místo očních důlků měl jen temné otvory a z jednoho z nich trčel kostěný nůž. Spade se otočil k ohromné mase těla velkého, vyhladovělého zombie, který k němu nakláněl hlavu.

„Uhni, nevíš, jestli je to opravdu ona!“ zaječel na něj Nathanial.

„Ale vím,“ odbyl ho Spade. Nedbal na bolest, kterou mu způsobovaly drápy, stále zatnuté do jeho kůže, a jemně uchopil pokřivené paže. „Už je to v pořádku, miláčku. Už můžeš přestat. Podívej se na něj. Je po něm.“

Opravdu to dokázala. Úžasná, krásná, statečná a jemná Denise. Zabíječka ďáblů.

Ohavné drápy se rozevřely a pustily jeho paže a nestvůrná hlava klesla a dívala se k zemi, jako by se tvor styděl. Spade nezaváhal. Strhl ji do náruče a přitom si s úsměvem uvědomil, že v podobě, kterou si zvolila podle onoho strašlivého silvestrovského večera, teď byli oba stejně vysocí.

„Už je to v pořádku, miláčku,“ zopakoval něžně a pohladil ji. „Je konec. Už se ke mně můžeš vrátit. Pojď, Denise, vrať se.“

Za několik minut, během nichž Nathanial přiběhl k nim, páchnoucí krví, se Raumovo tělo rozpadlo na kosti. Denise se mezitím začala měnit do své obvyklé podoby. Spade, který jednou nohou stál na ďáblových pozůstatcích, si sundal košili a přehodil ji přes její nahé tělo. Většina oblečení, co měla na sobě, se roztrhala tím, jak se napínala na obrovském těle, a o zbytek přišla při zápasu s Raumem.

„Spade,“ zašeptala konečně se slzami třpytícími se na řasách. „Tys mě poznal. Poznal jsi mě i v té obludě.“

„Samozřejmě, že ano,“ odpověděl a přitiskl si ji blíž. Zaplavila ho obrovská úleva smíšená s radostí, že hrůza, jež ho svírala tolik hodin, je konečně pryč. Denise je v bezpečí. Je celá. Od života už nic víc nežádal.

„Nemohla jsem to udělat,“ řekla tiše. „Je mi líto, že ses kvůli mně tolik trápil, a omlouvám se Oliverovi, že jsem ho praštila, ale prostě jsem nedokázala Nathaniala ďáblovi dát. Zničilo by to kus mého já, jehož se nechci vzdát, a také jsem nechtěla riskovat, že by se ti Raum chtěl pomstít za ty solné střely.“

„Teď už o tom nechci mluvit,“ zavrtěl Spade hlavou. Ano, stále byl ještě rozčilený, že tak bezhlavě riskovala svůj život, ale teď ji kvůli tomu nechtěl peskovat. Na to byl příliš šťastný, že zůstala naživu.

Denise se zhluboka, přerývaně nadechla. „Spade… ta znamení na předloktích mi už teď zůstanou napořád. Odstranit je mohl jedině Raum, a ten je mrtvý. Teď nemůžu zemřít, ledaže bys mě bodl do očí tím ďábelským nožem, ale jinak ne. Pokud mě nedokážeš přijmout, jaká jsem teď… tak to pochopím a…“

„Neblázni, holčičko,“ přerušil ji a zadíval se jí do oříškově hnědých očí. „Podle toho, cos mi právě řekla, jsi teď v mnohem větším bezpečí, než jsi kdy byla, a dokonce víc, než kdyby ses stala upírkou. Takže mně je úplně fuk, jestli občas změníš podobu. Můžeš se přeměnit v zombie, ve vlkodlaka anebo zase v kočku. I když tě napadne cokoliv, budu pořád s tebou a pořád tě budu šíleně milovat.“

Pevně ho objala. „Taky tě strašně miluju,“ vzlykla.

Spade jí oplácel objetí se stejnou vášní a radost i úleva v něm stále rostly. To, co řekl, myslel vážně. Kdyby se Denise proměnila v upírku, stříbro by mu ji mohlo vzít. Ale ďáblův nůž? Jediný, o kterém věděl, stále vězel v prázdném očním důlku Raumovy mrtvoly a Spade se rozhodl dát rozemlít Raumovy pozůstatky na prach, aby z nich nikdo nemohl vyrobit další nůž.

Denise, která mu stále pevně visela na krku, se náhle začala tiše smát. „Nathanial mi ukáže, jak lépe ovládat své přeměny, ale nemusíš se bát. V kočku se ti už nikdy neproměním. Copak jsi to nevěděl? Jsem totiž alergická na kočky!“

Epilog

Denise položila na hrob kytici květů, mezi nimiž byly uvázány borové šišky. Věděla, že by je ocenil víc než šeřík, tulipány nebo růže.

Rozhlédla se po hřbitově. Jaro bylo v plném proudu a ještě nedávno holé větve stromů se znovu oblékly do svého zeleného hávu. Půda pod jejíma nohama byla měkká a prohřátá sluncem. Ne tvrdá a chladná jako v den, kdy ho pohřbila.

„Ahoj,“ řekla Denise tiše a setřela si slzu. Dotkla se náhrobního kamene, kde byl vyrytý nápis Randolph MacGregor, milovaný syn a manžel.

„Chtěla jsem ti říct, že jsem si někoho našla. Vlastně ho znáš. Jmenuje se Spade. Jo, já vím, je to upír. Ještě spolu nejsme dlouho, ale někdy… někdy to člověk prostě ví. U tebe jsem to taky věděla. Říkala jsem ti, že tě budu navždy milovat, a je to pravda.“

Denise se odmlčela a utřela si znovu slzy. „Jeho taky miluju, a vím, že je to tak v pořádku. Možná je to trochu brzy, ale to nevadí. A protože vím, že se ti nelíbilo, co jsem se sebou prováděla po tvé smrti, tak jsem ti přišla říct, že už se nebudu dál trápit vinou a strachem. Když si na tebe vzpomenu. Randy, budu se usmívat, a ne plakat. Jsi pořád mojí součástí. Jednou z nejlepších. Jen jsem ti to chtěla všechno říct.“

Vstala a ještě jednou se dotkla náhrobního kamene. „A kdybys náhodou potkal nějakou Giseldu,“ zašeptala, „tak jí pověz, že je stále Spadeovou částí. Skvělou součástí. Prosím, poděkuj jí za to.“

Denise se prsty dotkla svých rtů, políbila je a pak je znovu přiložila k jeho jménu na hrobě.

„Sbohem.“

Slzy jí oschly, než došla před bránu, kde na ni v autě čekal Spade. Nebyly to slzy zármutku, ale vřelých vzpomínek, a když se Denise vrhla do Spadeovy náruče, už se zase usmívala.

„Tak můžeme jet, miláčku?“ otázal se a políbil ji do vlasů.

Už se nepotřebovala znovu ohlédnout. „Ano, jsem připravená.“

Nathanial si na zadním sedadle stáhl okénko. „Takže teď můžeme vyrazit k mojí rodině?“

Svou otázku položil s takovou nadějí v hlase, že se Denise musela usmát. Mířili do domu jejích rodičů, kde chtěla Denise představit Nathaniala celému zbytku rodiny.

A také rodičům představí Spadea jako jejich nového zetě. V uplynulých dvou týdnech měli hned dvě svatby. První na místním úřadě a tu druhou v pravém upírském stylu, kdy se oba řízli do zápěstí a zaslíbili se jeden druhému před Cat, Bonesem, Altenem, Ianem, Mencheresem a jedním duchem, kterého Denise stále ještě neviděla. Upírská společnost sice takový sňatek neuznávala, protože Denise nebyla jednou z nich, ale pro Spadea to bylo důležité, což bylo jediné, na čem jí záleželo.

„A teď pojedeme k naší rodině.“

KONEC

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai