Věčný polibek temnot

Jeaniene Frost

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy,

Ještě před pár dny nevěřila na upíry, a teď je jednou z nich. A k tomu miluje jiného upíra! Kira Gracelingová, soukromá vyšetřovatelka z Chicaga, měla toho rána prostě jen dál jít svou cestou. Smysl pro povinnost jí však nedovolil přeslechnout bolestivé sténání, vycházející před úsvitem z opuštěného skladiště. A tak se ocitla ve světě, který si uměla představit jen ve svých nejhorších snech. V jeho středu stojí Mencheres, mladý a sexy upírský mistr, potomek starověkých egyptských faraonů a dědic jejich moci. Za tisíce let na světě však už ztratil chuť žít dál. Ale pak se objevila Kira a odvážně čelila smrti, jen aby ho zachránila. Takovou ženu ještě nepoznal, a tak není divu, že se do ní zamiloval. Ale musí ji nechat odejít zpět do jejího obyčejného světa.

Kira však na něj také nemůže zapomenout. Všude ho hledá, až se omylem zaplete do nebezpečné hry Mencheresových nepřátel. Není jiné cesty: z Kiry se musí stát také upír. Dokáže její láska porazit hrozivou tmu v Mencheresově nitru a zároveň zničit zločinné intriky jeho závistivých odpůrců?

Přeložila: ZUZANA SELEMENTOVÁ

Jeaniene Frost: Věčný polibek temnot

Vydání prvníCopyright © 2010 by Jeaniene Frost

Published by arrangement with Avon,An Imprint of HarperCollins Publishers

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s.,

Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2011 jako svou 1655. Publikaci

Přeloženo z anglického originálu Etemal Kiss Of Darkness vydaného nakladatelstvím Avon Books,An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York v roce 2010

Český překlad © 2011 Zuzana Selementová

Přebal a vazba © 2011 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © Grabb, Gordon via Agentur Schliick GmbH

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-483-7

BARONET

Praha 2011

Pro

Wesleyho, Lauren, Patricka, Michaela, Matthewa,

Christophera a Amy,

mojí milované neteře a synovce,

kteří jsou mi blízcí, jako by to byly moje děti.

Kéž všichni najdete svoje vlastní šťastné konce.

Pokusím se být tentokrát stručná, ale protože za každou knihou se skrývá celá malá armáda, udělala bych chybu, kdybych nezmínila alespoň ty v prvních liniích.

Za to, žes mě podržel i ve chvílích, kdy jsem myslela, že padnu, velice děkuji Tobě, Bože. Za hlídání termínů, občasné promluvy k mému počítači a stovky dalších věcí jsi nejlepší ty, Matthewe. Za zázemí bezmezné lásky mockrát děkuji vám, mami, tati a vůbec celá rodinko.

Melisso, Ilono, Vicki a Yasmine, ať už kritizujete moje rukopisy, nebo mi dodáváte sebedůvěru, smích a bezpečné místo, kam se uchýlit, jste prostě jedničky!

Nancy Yost, povedlo se ti něco neuvěřitelného: být agent ve tvém podání vypadá jako snadný úkol. Eriko Tsang, tvůj editorský přínos je jako vždycky nedocenitelný pro to, aby moje příběhy byly co nejlepší. Thomasi Egnere, děláš mi radost s každou novou úžasnou knižní obálkou. Amando Bergeron, Pamelo Spengler-Jaffee, Carrie Feron, Liate Stehlik a ostatní z týmu v nakladatelství Avon Books/HarperCollins, nesmírně oceňuji podporu, kterou poskytujete mně i mým knihám.

Velice děkuji Tage, jejíž pomoc mi poskytuje víc času na psaní. Děkuji také všem členům fanklubu Frost: kdykoliv jsem na diskusním fóru s vámi, mám pokaždé pocit, jako bych seděla ve virtuální kavárně a povídala si s přáteli. Děkuji také dámám z Charlainina diskusního fóra; vaše nadšení nad mými sériemi mě až zahanbuje. Skupině kolem Vickiina fóra: díky, už se těším na další chaty po seriálu Pravá krev. Recenzentům, blogerům, knihkupcům a čtenářům, kteří šíří zvěsti o mých knihách nebo nabízejí podporu: Děkuji vám mnohokrát. Znamená to pro mě víc, než dokážu vyjádřit.

Mencheres ucítil krev, ještě než zachytil zemitý pach smečky ghúlů v přízemí polorozbořeného skladiště. Když vešel dovnitř, zdálo se, že si ho vůbec nevšímají. Další nadechnutí mu odhalilo, že ze dvou z nich je cítit upíří krev. Z dalších čtyř ještě známý měděný zápach nevycházel, ale soudě podle dravých pohledů, jimiž si Mencherese změřili, to hodlali co nejdříve napravit.

„Nedávno v této oblasti zmizel mladý upír,“ pronesl Mencheres místo pozdravu. Ignoroval přitom, jak se ghúlové kolem něj stahují do kruhu. Vypadali na necelých dvacet let, a podle energie, již vyzařovala jejich aura, patřili zhruba stejně dlouhou dobu také mezi nemrtvé. „Krátké světlé vlasy, etnické tetování na pažích, stříbrný piercing v obočí. Říká si Triek,“ pokračoval nevzrušeně. „Viděli jste ho?“

„To od tebe není moc moudré, běhat po venku takhle brzy před úsvitem,“ zavrčel ghúl, z něhož táhl těžký pach krve nejvíc, aniž by se obtěžoval odpovědět na Mencheresovu otázku. Pak stáhl rty v úsměvu, jímž odhalil zuby až k dásním.

Místo aby ho takový pohled vyděsil, Mencheres se rozzlobil. Tihle ghúlové se domnívali, že jsou ve výhodě, protože se blížil úsvit, ale východ slunce dokáže oslabit pouze mladé upíry. Mencheres sice tajil svou sílu, takže mohl působit jako mladý upír, ale pokud by ghúlové byli chytřejší, mělo je varovat už jen jeho odhodlání se jim postavit.

A vůbec, kdyby opravdu byli chytřejší, pak by nezabili Tricka na stejném místě, které používají jako svůj domov. Mencheresovi netrvalo ani hodinu, než je vystopoval. Taková omezenost nepředstavovala jen nehorázné porušení upírských a ghúlských zákonů, ale také ohrožení existence obou druhů. Kdyby byl v jiném rozpoložení, Mencheres by neváhal a zabil by ghúla se žraločím úsměvem bez dalších řečí a zbylých pět by? odvedl pryč k pozdějšímu veřejnému potrestání. Koneckonců, Mencheres nepotřeboval jejich doznání, že Tricka zabili, aby si tím byl jistý. Stačil mu pach upíří krve, který z nich vycházel.

Ghúlové však měli štěstí, protože dnes nehledal pomstu za Trickovu vraždu. Možná je dobře, že ztratil schopnost dívat se do budoucnosti, uvažoval v duchu Mencheres. Kdyby totiž věděl, jak skončí jeho odvěké nepřátelství s podplaceným strážcem zákona Radžedefem, přestal by věřit ve svůj vlastní zdravý rozum.

Jenže kdyby o své vidění nepřišel, nic z toho se nemuselo stát. Projel jím záchvěv zlosti. Po čtyřech tisících let, kdy k němu přicházely jasné záblesky budoucích dějů, pro něj byla ztráta této schopnosti stejně nečekaná jako zničující. Dříve si často stěžoval, jak frustrující je mít vize, jimž druzí často nevěnují pozornost. Teď, když je neměl, však ani se všemi svými ostatními schopnostmi nedokázal ochránit ty, na nichž mu záleželo. Mencheresovou myslí proběhla obviňující slova, která nedávno zaslechl od jednoho svého přítele. Proč mi teď, když bych tě potřeboval nejvíc, nejsi k ničemu?

Radžedef sice mohl nenávidět Mencherese už celé tisíce let, ale byl příliš chytrý na to, aby se pustil do otevřeného střetu s nepřítelem, který dokázal předvídat všechny jeho nepřátelské akce a odvrátit je ještě dřív, než k nim došlo. Teď, když Mencheres svou schopnost ztratil, přišla Radžedefova šance. Oba dobře věděli, že Radžedef nebude váhat a využije svou moc jako strážce zákona, aby obvinil Mencherese ze zločinů, které se nikdy nestaly. Radžedef nikdy neváhal využít zákon ke svým vlastním účelům. Dělal to i předtím, než se stal členem mocné upírské vládní rady.

Jeho starý nepřítel se mohl těšit na blížící se střetnutí i všechny vedlejší krvavé účinky, které budou nevyhnutelně následovat, než se jeden z nich stane vítězem, ale Mencheres byl rozhodnutý boj skončit dřív, než vůbec začne. Víc ho těšilo představovat si zklamání, jež Radžedef zakusí, když mu odepře možnost uskutečnit své dlouho promýšlené plány na pomstu.

Takže teď, když šestice ghúlů s krutými úsměvy plnými očekávání vytáhla své stříbrné nože, Mencheres zůstal prostě jen stát. Tady poteče krev, ale on byl na krev zvyklý. I na bolest. Obojí se stalo jeho nerozlučnými souputníky už před tak dlouhým časem, že si jej tihle ghúlové ani nedokázali představit.

Vrhl rychlý pohled na předjitřní oblohu a krátce si pomyslel, zda svítí slunce i po smrti. Než bude sluneční kotouč vysoko na obloze, buď on, nebo ghúlové se to dozví.

Kira kráčela po Ashland Avenue, předposlední ulicí před tou, kde bydlela. Náhlý závan větru jí hodil pramen vlasů přes oči. Však se Chicagu neříká Větrné město nadarmo. Zastrčila si rozházené vlasy dozadu za uši a přehodila si těžký batoh na druhé rameno. Po takové době, kdy se s ním vláčela do práce a pak zase domů, si Kira říkala, že by jí už neměl připadat tak těžký. Šéf jí bohužel ani při sledovačkách nedovolil používat služební auto. Ale co, spousta lidí, kteří žili a pracovali ve čtvrti West Loop, také nemělo auta. Jenže ti se přitom nemuseli tak jako ona tahat s různými kamerami, videorekordéry, dalekohledy a dalšími nezbytnostmi pro sledování.

Aspoň že měla dnes v noci úspěch. Sledování nevěrné manželky jejich klienta se konečně vyplatilo a Kiře se podařilo pořídit sérii usvědčujících fotografií. Odnesla je do kanceláře a teprve pak nasedla na zelenou linku metra zpět domů. Dnes mohla spát, jak dlouho chtěla, a dokonce ani její přísný šéf na to nemohl říct ani slovo.

Být soukromým detektivem znamenalo umět důkladně vnímat své okolí, a pro Kiru se to stalo druhou přirozeností. Když ale zahnula za roh, zbystřila pozornost ještě víc. Za dne jí nevadilo procházet tímto úsekem ulice, ale v tuto hodinu si připadala nejistá. Byla ráda, že se na obzoru ukázal první cípek slunce. Řada polorozpadlých skladišť už měla být dávno pryč, ale pokračující recese zbrzdila jejich bourání i novou výstavbu. Existence nevzhledných skladišť však zároveň znamenala, že nájem za její byt v domě kousek odtud byl mnohem nižší, než bude jednou, až opuštěné a pomalované ruiny nahradí zbrusu nové apartmány. Znamenalo to však také, že se právě teď musela mít na pozoru. Přepadení tady nebyla žádnou výjimkou.

Právě míjela poslední budovu, když ji přiměl trhnout hlavou vřeštivý smích. Přicházel z jednoho skladiště a zněl spíš děsivě než pobaveně. Jen jdi dál, řekla si Kira v duchu a poklepala si na kapsu u batohu, kde měla uložený revolver. Už jsi skoro doma.

Ostrý smích se však ozval znovu, a tentokrát hned po něm bylo slyšet něco, co znělo jako výkřik bolesti. Kira se zastavila a pozorně naslouchala. Kdyby nebylo tak brzy, hluk aut a chodců by pohltil každý zvuk vycházející ze skladiště. Vzhledem k časné hodině však většina lidí ještě spala, a tak znovu zaslechla jakési bolestné sténání. Ať to byl kdokoliv, byl určitě zraněný, a když se ozvala další salva ječivého smíchu, Kira si byla jistá, že ty dva zvuky spolu nějak souvisejí.

Shodila batoh, a zatímco rychle mířila do bezpečí svého domu, vytáhla z něj mobilní telefon.

„Tady devět jedna jedna, jaký naléhavý případ chcete ohlásit?“ ozval se hlas hned poté, co Kira vyťukala příslušné číslo.

„Chci nahlásit kód 37,“ řekla Kira.

„Opakujte!“

„Násilné přepadení,“ opravila se Kira, překvapená, že operátorka na nouzové lince nezaregistrovala známý? policejní kód. Udala adresu místa, kde se skladiště nacházelo. „Zdá se mi, že to vychází z podzemního patra,“ dodala pro upřesnění.

„Prosím, nezavěšujte, dokud vás nepřepojím na tamní policejní stanici,“ odpověděla operátorka. O chvíli později se ozval jiný hlas a znovu se jí zeptal, jaký naléhavý případ ohlašuje.

„Hlásím násilné přepadení,“ zopakovala Kira, a tentokrát už se neunavovala použitím policejního kódu. Znovu udala adresu a další detaily a skřípěla přitom zuby vztekem, že musí zbytečně všechno opakovat.

„Takže jste vlastně žádné přepadení neviděla?“ pronesl hlas na druhém konci linky.

„Ne, dovnitř jsem nešla,“ odvětila Kira upjatě a zastavila se. Teď už byla jen kousek od svého domu.

„Aha,“ řekl operátor a hlas mu nyní zněl znuděně. „Jak se jmenujete?“

„Raději bych jméno neudávala,“ prohlásila Kira po malé odmlce. S policií už měla své zkušenosti, a nebyly nijak příjemné.

„Tak jo, my tam pošleme auto,“ ozval se operátor.

„Díky,“ zamumlala Kira a zavěsila. Udělala všechno, co se dalo. Teď už mohla jenom doufat, že tomu, kdo vydával ty děsivé zvuky, to může pomoci.

Ale když se rozběhla ke dveřím svého domu, její kroky se zastavily. Instinkt jí velel otočit se a běžet zpátky ke skladišti. Může to trvat nejméně pět, možná celých deset minut, než se zde objeví auto s hlídkou. Co když ta neznámá, nejspíš těžce zraněná osoba už tolik času nemá?

Nikdy se nesnaž ze sebe dělat hrdinu, děvče. Nech to radši na druhých, zaznělo Kiře v uších napomínání jejího šéfa. Místo aby se tak cítila lépe, vzrostl v ní vztek. Kdyby nebylo jejího exmanžela, patřila by k těm „druhým“. S vynikajícím prospěchem absolvovala policejní akademii, získala diplom v oboru prosazování práva a nacházela se pouhé dva bloky od místa, odkud vycházely výkřiky, ne několik minut cesty jako hlídkový vůz.

V hlavě se jí teď ozval Mackův hlas, hluboký a chraptivý. Zachraň aspoň jediný život. To bylo krédo jejího rádce. Kdyby se byl Mack choval podle návodu jejího šéfa, Kira by už byla po smrti. Aspoň by tu nestála takhle na chodníku a neváhala by, zda pomoci někomu v nouzi nebo ne.

Mack by určitě neváhal, ať už s policejní plackou nebo ne. Komu by se radši podobala, svému starému příteli Mackovi, nebo svému znuděnému šéfovi Frankovi?

Kira se obrátila a pospíchala zpátky ke skladišti, odkud vycházel křik.

Mencheres vydal dlouhý sten, jak se mu stříbrný nůž zabořil do hrudní kosti. Když ho ghúlové začali bodat, zprvu nevydal ani hlásku, ale útočníci považovali jeho mlčení za výzvu a schválně mu řezali do masa co nejpomaleji. Proto začal sténat, naříkat, a dokonce křičet. Pomohlo to, ghúlové byli čím dál vzrušenější a řezy jejich nožů šly víc do hloubky.

Brzy se však dostal do bodu, kdy se musel rozhodnout, zda svou energii bude víc využívat k tomu, aby zakryl, že je upírským mistrem, nebo k tomu, aby se sám ochránil před nejhoršími důsledky bolesti. Tím, že se snažil stihnout obojí, už ztratil příliš mnoho krve. Kdyby však útočníci měli aspoň za mák rozumu, zjištění, co se v něm skrývá, by je přimělo vzít nohy na ramena. Ne, tohle udělat nemůže. Bolest je tím, co ho čeká.

Mencheres vypnul neviditelnou duševní bariéru, která ho oddělovala od neúprosného bodání nožů. Jeho tělo se okamžitě ocitlo jako v ohni v mučivě intenzivní reakci na to, jak se mu stříbrná ostří zarývala do masa.

S tím, jak Mencheres zrušil clonu proti bolesti, se však objevil nový problém. Každé další bodnutí či říznutí v něm vzbudilo vlnu energie, jež se dožadovala pomsty. Mencheres se ji snažil potlačit. Soustředil se, aby zdusil svou auru a zaplašil nutkání zabít ghúly, přestože se jeho moc a síla domáhaly uvolnění.

„Stakesi,“ pronesl Mencheres k jednomu z ghúlů jménem, jímž ho oslovovali druzí. „Jsi tak nezkušený, nebo je tohle všechno, co dokážeš?“

Ghúl jen zlostně zavrčel nad tou urážkou a místo odpovědi poznamenal Mencheresovo stehno dlouhým řezem. Další ghúl popadl Mencherese za černé vlasy, sahající mu až k pasu, a pár pramenů mu uřízl nožem nad rameny.

V Mencheresovi se opět vzedmul vztek, temný a smrtící, a hledal cestu, jak se spojit s jeho mocí. Znovu jej zapudil, neboť věděl, že pokud by jej přestal ovládat byť jen na krátký okamžik, všichni ghúlové by ihned zemřeli. Ale ještě neposloužili jeho účelům.

„Položte ty nože na zem a odstupte,“ ozval se náhle něčí hlas.

Mencheres obrátil pohled po zvuku se stejným překvapením jako ghúlové. Copak byl tak hluboce zabraný do svých myšlenek – a ghúlové do mučení – že se sem podařilo vetřít obyčejnému člověku?

Důkaz stál na opačné straně skladiště v klasické střelecké pozici, s pistolí namířenou na ghúly shluknuté kolem něj. Žena měla strachy rozšířené zorničky a ve tváři byla celá bílá, ale zbraň v ruce se jí ani nezachvěla.

Tohle byla komplikace, kterou rozhodně nepotřeboval.

„Jděte odtud. Hned,“ nařídil Mencheres. Její teplé smrtelné tělo mohlo být pro masožrouty příliš velkým pokušením, než aby mu dokázali odolat, pokud odtud okamžitě nezmizí.

„Ale, ale,“ protáhl Stakes a zanechal svůj nůž zabodnutý v Mencheresově stehně. „Koukněte, kluci. Zákusek.

„Klapnutí prozradilo, že ženin palec právě natáhl kohoutek. „Budu střílet,“ varovala. „Všichni teď položte nože a odstupte od něj. Policie je už na cestě sem…“

Hlas se odmlčel, když se Stakes odvrátil od Mencherese. Ghúlovo tělo dosud ženě zakrývalo výhled na to, co mu udělali, ale když teď ustoupil, uviděla všechno a jen mlčky zírala.

Ghúlové zpozorněli.

Mencheres věděl, že by neměl dělat nic. Měl by se ukrýt pod střešní trám, předstírat bezmoc a nechat ghúly, ať ji zabijí. Koneckonců, měl své vlastní důvody, proč sem přišel, a zachraňovat zbrklé lidské bytosti k nim rozhodně nepatřilo.

Ale ve stejné vteřině, kdy se ghúlové k ženě vrhli, Mencheresovi bleskla hlavou myšlenka, jež překonala jeho praktické uvažování. Ta žena se ho snažila zachránit. Nemůže ji nechat kvůli tomu zemřít.

Síla, kterou ze sebe vyslal, zasáhla ghúly jako blesk. Zkrvavené provazy, jimiž byl připoután, se samy rozvázaly a kroutily se jako hadi. Mencheres vrhl ještě více své vůle a moci proti šestici ghúlů. Po ztrátě krve byly jeho zásahy slabší než obvykle, ale stačily na to, aby ječivé výkřiky masožroutů ustaly stejně rychle jako jejich útok na ni. Než provazy úplně spadly a Mencheres došel k té ženě, žádný z ghúlů se už nedokázal ani pohnout.

Mencheres odkopl Stakese stranou, aby se dostal k ženě ležící pod ním. Lapala po dechu, z úst jí stékal tenký pramínek krve, ale z otevřené rány na břiše se krev valila proudem. Jeho zaváhání ji přišlo draho. Ghúl ji stačil smrtelně zranit dřív, než se rozhodl ji bránit. Žena mohla vykrvácet během pár minut.

Zadívala se na něj a v obličeji se jí zračila nejdřív úzkost a pak strašlivé pochopení, když shlédla dolů na zranění v břiše.

„Tina,“ zašeptala žena. Pak se panenky jejích světle zelených očí protočily vzhůru a omdlela.

Tentokrát už Mencheres nezaváhal. Svými špičáky si roztrhl kůži na zápěstí a přidržel jí ránu u úst. Žádná krev se však neobjevila. No jistě, ghúlské mučení z něj všechnu vyčerpalo. V příští vteřině už držel ženu v náručí a mířil s ní ke sloupu, kde byl předtím přivázaný. Tam se sklonil a nabral do dlaně krev, která ležela v kalužích na podlaze, a přitiskl jí ji ke rtům. Její pulz teď byl už nitkovitý a dech měla téměř neznatelný. Mencheres však nedbal a přiměl ji polknout.

Z dálky se blížil zvuk sirén. Policie už byla téměř na místě, přesně tak, jak je žena varovala. Mencheres nabral další hrst krve z podlahy a vetřel ji kolem rány v jejím břiše. Její horká krev se smísila s jeho, ale pouze na okamžik. Pak krvácení ustalo a okraje rány se začaly stahovat k sobě, jak se ženino zranění hojilo pod léčivým účinkem jeho krve.

Dvakrát bouchla dvířka auta. Mencheres ji nechal ležet na rudě zalité podlaze a vykročil ke ghúlům. Stanul nad nimi a oni ho sledovali očima, jež byly tím jediným, čím teď dokázali pohnout.

„Kdybyste mě zabili hned, mohli jste ještě pár dní zůstat na živu,“ pravil Mencheres chladně. Pak k nim vyslal svou sílu v jediném mocném, soustředěném záblesku. Praskavý zvuk, který okamžitě následoval, doprovodil zvuky šesti hlav, kutálejících se pryč od ghúlských těl.

Skladištěm se nesl zvuk cizích kroků. Mencheres se zastavil a pohlédl na ženu. Už nabyla vědomí a zírala na něj, světlé oči překypující hrůzou a děsem.

Viděla jeho Špičáky. Viděla, jak zabil ghúly. Věděla toho příliš, než aby ji tady mohl nechat.

„Policie!“ zvolal něčí hlas. „Je někdo zraněný?“

Mencheres popadl ženu a vyletěl s ní rozbitým oknem dřív, než se policisté stačili vyděsit nad jatkami, která nalezli ve skladišti.

Kira věděla, že se jí to nezdá, že nemá halucinace a že se taky ani nezbláznila. A to na tom bylo právě to špatné. Znamenalo to totiž, že všechno, co viděla, bylo skutečné, a to zase znamenalo, že muž, který ji odtud unesl, nemohl být člověk. Jakkoliv znělo naprosto nesmyslně, bylo to jediné logické vysvětlení. Žádný člověk se nedokáže uzdravit po takové řezničině, kterou spatřila, když se před jejíma očima otevřel plný pohled na muže připoutaného ke sloupu. Lidské bytosti také přece nemají vyčnívající špičáky, ani jim v očích nežhne zelená zář. A lidé také nedokážou utrhnout někomu hlavu, aniž by se ho přitom dotkli.

Nepomohlo jí ani to, když se snažila rozumně si vysvětlit, že tohle všechno je pouze hysterická reakce a mylný dojem, vzniklý po traumatickém zážitku. Ne, protože lidé sakra jistě nedokážou létat. Její únosce s ní však vyletěl z toho skladiště a pak ještě předvedl několik neuvěřitelných skoků ze střechy na střechu a přitom ji stále držel v náruči, jako by nic nevážila.

Kira se vždycky bála výšek, takže strach a omámení, smíšené se šokem, ztrátou krve a závratí, na ni byly moc. Někdy mezi vším tím skákáním po střechách prostě omdlela. Teď, když zase přišla k sobě, zjistila, že se nachází v úplně obyčejně vyhlížejícím pokoji, stále oblečená ve svých potrhaných a krví nasáklých šatech. Rána v břiše se jí však jakoby zázrakem zahojila a její únosce seděl na židli naproti postele.

„Nebojte se, tady jste v bezpečí,“ byla jeho první slova, v nichž zněl jakýsi zvláštní přízvuk.

Pouze pud sebezáchovy Kiře zabránil, aby na to opáčila: „Kecy!“ Rozhlédla se kolem sebe, ale samozřejmě nikde neviděla svou pistoli. Ne že by jí k něčemu byla proti tomu, co on a ti druzí tvorové ze skladiště zřejmě byli.

„Kde to jsem?“ otázala se Kira, která vykukovala zpod pokrývky, jež přes ni někdo – snad přímo on – přehodil.

„Na bezpečném místě,“ odvětil únosce, na což Kira opět zareagovala posměšným úšklebkem, i když jen v duchu. Byla v bezpečí asi tak jako parašutista s roztrženým padákem.

„To je dost divné,“ zamumlal na to muž. „Čichám váš strach, ale neslyším žádná taková slova.

„Kira se zrovna rozhodla, že pomalu vyleze z postele, ale když to slyšela, zastavila se. Poprvé se pořádně zadívala na muže, který ji tu držel, a zalil ji studený záchvěv adrenalinu.Rovné černé vlasy mu na některých místech splývaly až pod prsa, i když jinde mu sahaly jen k ramenům. Rysy v obličeji na první pohled ukazovaly na Střední východ, ale světlá pokožka prozrazovala smíšený původ. Na širokých ústech mu pohrával lehký náznak úsměvu a nad černýma očima se klenulo stejně temné obočí. Kam asi zmizela ona nazelenalá zář, kterou v nich prve viděla? Muž vypadal, že mu bude něco mezi dvacítkou a třicítkou, soudě podle toho, že kolem očí dosud neměl žádné vrásky. Na krku měl stále rudé skvrny od krve, ale zdálo se, že se stačil převléknout do čisté košile a kalhot. Kdyby ho Kira potkala někde v metru, hádala by, že jde o mladého, uhlazeného manažera. Kdyby ovšem nebylo té krve a nestejnoměrně dlouhých vlasů…

Dnes ráno ho viděla prakticky rozřezaného na kusy, ale teď na něm nebylo vidět sebemenší zranění. Což byl jen další důkaz toho, že se v žádném případě nemohlo jednat o lidskou bytost.

Proč se vůbec obtěžuje nějakými zdvořilostmi? Podivovala se v duchu Kira. Oba dva přece vědí, že se stala svědkem takových událostí, že to bezpochyby musí skončit její smrtí, aby o nich nemohla nikomu vyprávět.

„Fascinující,“ promluvil muž znovu, skoro jakoby jen pro sebe. „Neslyším ani slovo z toho, co si myslíte.“

Kira instinktivně zvedla ruce k hlavě, jako kdyby tak dokázala fyzicky zabránit tomu, aby mohl nahlížet do její mysli. Muž v úsměvu cukl koutkem úst.

„Za normálních okolností by vám to k ničemu nebylo, ale jak říkám, neslyším vaše myšlenky.“

„Co jste vlastně zač?“ vyhrkla Kira. Mimozemšťan? Však jí bylo vždycky jasné, že vláda lhala o tom incidentu v Roswellu…

„Nic, čeho byste se měla bát, Tino,“ odpověděl s pokrčením ramen. „Brzy budete moci…“

„Proč mi říkáte Tino?“ přerušila ho Kira vyděšeným šepotem.

„Možná, že jenom potřebuju trochu krve,“ uvažoval cizinec.

„Nechte moji sestru na pokoji, „ vyjekla Kira a vstala. Ať už to byl kdokoliv, jisté je, že utekl před policií a nejspíš k tomu měl nějaký důvod. To znamená, že by mu policie mohla nějak uškodit. A jestli má v plánu něco, co se týká Tiny, pak Kira také najde způsob, jak by mu mohla uškodit.

Natáhl k ní ruku. „Vy mě špatně chápete. Řekla jste ‚Tina‘ těsně předtím, než jste ztratila vědomí, a tak jsem myslel, že je to vaše jméno.“

Kira si to sice nepamatovala, ale takhle to dávalo smysl. Když spatřila, jak strašlivé je její zranění v břiše, poslední myšlenku věnovala tomu, že až zemře, nebude už nikdo, kdo by se o Tinu postaral. Takové zranění ji mělo zabít, ale první věc, jíž si Kira všimla po svém probuzení, byla, že rána v břiše byla zahojená. Zdálo se neuvěřitelné, že jí po ní nezbyla ani stopa a že se cítila úplně zdravá, ačkoliv šaty měla stále rozervané a pokryté nachovými skvrnami od krve.

Zjištění ji přimělo znovu zkoumavě pohlédnout na svého únosce. To on jí musel nějak ránu zahojit. Znamená to tedy, že mluvil pravdu, když říkal, že jí nehrozí žádné nebezpečí, nebo má ten tvor pro ni v záloze něco ještě horšího? Pokud na ni nechystá něco zlého, proč ji tedy nenechal ve skladišti s policií?

Temný cizinec seděl bez pohnutí, jen s rukou nataženou směrem k ní. Kira se zhluboka nadechla a posadila se zpátky na postel. Při svém zaměstnání se už dostala do mnoha podivných situací, takže si uvědomovala, že začít s hysterií ještě nikdy ničemu nepomohlo. Pravda, práce soukromého detektiva ji na tohle rozhodně nepřipravila, ale pokud si chtěla zachovat aspoň minimální šanci na přežití, musela zůstat klidná.

„Jmenuji se Kira,“ prohlásila. Pokud jí sebral všechny její věci, stejně by to brzy zjistil podle dokladů v peněžence. „Ráda bych teď šla domů. Vlastně vůbec nevím, co se to dnes ráno stalo. Když se snažím vzpomenout, všechno je strašně zmatené…“

„Teď lžete,“ odbyl ji muž s úsměškem, který však kdoví proč působil elegantně. Přivřel uhlově černé oči. „Na to, abych to poznal, nemusím číst ve vašich myšlenkách. Cítím to podle pachu.“

Kira těžce polkla. „Vy byste snad nepředstíral, že si nic nepamatujete, kdybyste byl v mé situaci?“

„To nevím,“ odvětil takřka pobaveně. „Ve vaší situaci jsem ještě nikdy nebyl. Vždycky jsem věděl, že patřím ke Kainovým dětem, i když jsem byl sám ještě? dítě.“

Potřásl hlavou, jako by si ji potřeboval pročistit. „Proč vám to vůbec říkám? Musím se prostě najíst. „Tak pojďte, ať to máme za sebou.“

Náhle stál těsně u ní, s rukama položenýma na jejích ramenou. Jak to, že se dokáže pohybovat tak rychle? Srdce jí začalo divoce bušit a zvedla se v ní divoká vlna nevolnosti. Ať to máme za sebou? Takhle nedbale mluví o tom, že ji chce zabít?

„Nebojte se,“ pronesl netvor jemně. Oči se mu proměnily a znovu zazářily děsivou jasnou zelení, jež ji přiměla se na něj dívat. V mysli pocítila tlak. Ach bože, určitě jí chce urvat hlavu, jako to udělal těm tvorům ve skladišti.

„Přestaňte,“ vyjekla Kira. „Jenom jsem se vám snažila pomoci…“

„Já vím,“ přerušil ji a přejel jí prsty po tváři. „Bylo to od vás statečné. Samozřejmě taky pěkně praštěné, ale především odvážné. Dívejte se mi do očí, Kiro. Dnes ráno jste nic neviděla. Vůbec jste nešla do toho skladiště. Nikdy jste mě neviděla. Šla jste domů, usnula jste a nic jiného se nestalo…“

Jeho hlas zněl stále hlouběji, až se v něm začalo ozývat něco dalšího než jen jeho obvyklý cizokrajný přízvuk. Tlak v Kiřině mysli byl stále intenzivnější, ale nepřipadalo jí, že by jí chtěl utrhnout hlavu od krku. Třeba ji vlastně ani nechce zabít. V tom skladišti mu to přece netrvalo tak dlouho, než je zabil. Po několika dalších okamžicích, kdy hleděla do jeho neuvěřitelně zářivých očí, byla Kira teprve schopná začít znovu logicky myslet.

„Přesně to vám přece říkám. Ať už jste kdokoliv a ti tvorové tam taky, já to vědět nechci. Prostě chci na tohle všechno zapomenout.“

Jeho obličej se zachmuřil. „Neuvěřitelné,“ zamumlal. Oči mu zazářily ještě jasněji. „Nic zvláštního se dnes ráno nestalo. Prostě jste šla domů, lehla jste si do postele…“

„Já to chápu,“ odvětila Kira a několikrát zamrkala.Dívat se do jeho očí bylo jako hledět na dva zelené reflektory.

Než stačila znovu zamrkat, už byl na opačné straně pokoje. Zíral na ni se stejnými obavami a podezřením, s jakými před chvílí sledovala ona jeho.

„Vy jste imunní vůči mé síle!“ krátce se zasmál.?“Tenhle den si vážně musím zapamatovat. Třeba je to tím, že jsem vám dal svou krev, abych vám zahojil ránu. Mohla by mít vliv na to, že vás teď nemůžu zhypnotizovat. Až ji dostanete z těla ven, budete zase vnímavá.“

To neznělo dobře. V jeho slovech jako by bylo obsaženo sdělení, že se odsud hned tak nedostane. Postupně se jí věci začaly skládat dohromady. Krev. Hypnotizování. Špičáky. Létání. Pouze u jediného tvora se tohle všechno vyskytovalo najednou. Ale ten podivný muž naproti ní přece nemohl být doopravdy upír. Nebo ano?

„Sice si pamatuji všechno, co se dnes ráno událo, ale můžete se spolehnout, že to nikomu povídat nebudu,“ ozvala se Kira tiše. „Takže nemusíte čekat, až se mi z těla něco dostane ven. Půjdu domů a nikomu neřeknu ani slovo, ani o tom skladišti, ani o ničem jiném, co nebylo… co není úplně normální.“

Hleděl na ni a v očích mu zelený svit nahradila původní čerň. Pak velice pomalu zavrtěl hlavou.

„V tuhle chvíli tomu možná věříte, ale já si nemohu dovolit riskovat, že třeba později změníte názor.“

Zvuk zavírajících se dveří byl jediným znamením, že se muž vůbec pohnul. Kira se k nim rozběhla, ale i když horečně mačkala kliku a strkala do dveří, otevřít se jí nepodařilo. Z druhé strany muselo stát něco hodně těžkého.

Jak si vůbec mohl myslet, že by mu byla schopná utéct, když se sám dokázal pohybovat s tak neuvěřitelnou rychlosti? Na mysl jí znovu přišlo slovo „upír“. Mezi všemi ostatními nabízejícími se možnostmi, čím vším by její únosce mohl být, jí tahle připadala nejpravděpodobnější. Jenže pak ji napadlo, že upíři přece na slunečním světle musí shořet. A to se nestalo. Slunce už bylo na obloze, když ji vynesl ze skladiště, a přesto mu nijak neublížilo. A navíc, Kira měla na krku přívěsek s křížkem, a stejně mu to nezabránilo, aby ji ráno odnesl přes střechy půlky Chicaga. Obě připomínky jí do upírské teorie udělaly pořádnou díru.

Kira vlastně ani nemohla uvěřit, že tu vážně přemítá nad tím, s jakým druhem nadpřirozené bytosti má tu čest. Žádní takoví tvorové přece doopravdy neexistují. Natož aby ji unesli! Neschopnost uvěřit se v ní svářila se vším, co viděla na vlastní oči. I když si přála věřit, že po dlouhé noci bez spánku mohla vidět věci, které neexistují, její vlastní břicho, stále pokryté krvavými skvrnami, ale přitom dokonale zahojené, jí připomínalo, že ji zrak neklamal. Utrpení a bolest z rozervané rány si také pouze nepředstavovala. Ani chlad, který prostoupil každý kousek jejího těla, a ani ten pocit, jak se všemu vzdaluje… a pak náhlý návrat zpět k životu přesně v tu chvíli, aby viděla, jak její černovlasý únosce trhá hlavy několika lidem, aniž by se přitom jeho ruce k nim aspoň přiblížily.

Na tom, kdo je, vlastně ani nezáleží, rozhodla se nakonec Kira. Nejdůležitější je dostat se co nejdřív odtud. Začala slídit po okázale zařízené ložnici. Nikde žádný telefon. V přilehlé koupelně, jež se mohla chlubit veškerými vymoženostmi, taky nebylo nic, co by mohlo posloužit jejím účelům pro útěk. Žádný počítač. Přistoupila k oknu a zoufale se zadívala ven. No samozřejmě, nikde žádné balkony nebo mříže. Nejspíš by měla být vděčná aspoň za to, že kolem domu nejsou příkopy nebo že se kolem nepotuluje smečka vyjících vlků. Je vůbec ještě v Chicagu? Anebo ji stačil odnést někam mnohem dál, zatímco byla v bezvědomí?

Kira se posadila na postel a prsty zkoumala přikrývku. Frank si nejspíš všimne toho, že tam není, až někdy pozdě večer. Šéf věděl, že má za sebou celonoční sledování, a tak bude samozřejmě předpokládat, že celý den prospí. Tina jí také nebude zkoušet volat dřív než večer, a pokud Kira telefon nezvedne, sestra si prostě bude myslet, že zase pracuje. Její jedinou nadějí teď bylo, že únosce nechal ležet její batoh ve skladišti. Kdyby se její věci našly na místě, kde došlo k příšerné několikanásobné vraždě, pak by policie určitě začala vyšetřovat, kde se nachází jejich majitelka. Vzal batoh s sebou, když ji našel? Kira si nedokázala vzpomenout.V pokoji batoh nebyl a to bylo jediné, co věděla.

Kira uhodila pěstí do přikrývky a zoufalým vztekem by ji nejradši roztrhala. Podle toho, jak byla silná a měkká, se dalo soudit, že je hodně hustě tkaná, takže byla silnější než provaz. A tak jediné, co by tak získala, by bylo pár zpřelámaných nehtů.

Najednou se Kira začala usmívat. Improvizace je nedílnou součástí naší práce, připomínal jí Frank často, když u něj absolvovala výcvik jako budoucí soukromý detektiv. A v tom měl naprostou pravdu.

Kira se vydala do koupelny a deku táhla za sebou.

Mencheres zavřel oči a polkl. Přitiskl ústa k teplému, živému masu a pod jeho rty se sladce chvěl tepající pulz. Závoj slastných představ mu zahalil mysl, když znovu lehce zabořil špičáky, ale hned si uvědomil, že jsou to jen představy. Skutečnost patřila Seleně, ženě, z níž se právě krmil.

Ano, kousni mě ještě. Hlouběji! Ach, to je nádhera,? nepřestávej… Selenino tělo se roztřáslo extází, již Mencheres nezažil už celá staletí. Po dalším doušku se od ní odtáhl a kapkou své krve uzavřel vpichy po zubech. Slast, kterou na tak krátko pocítil, se zatím obrátila v popel.

Seleninu vášnivost vyvolala pouze jeho obratnost, s níž ji kousl, ve spojení s lehkou drogou vzbuzující euforii, již obsahují zuby všech upírů. Když chtěl, mohl ji svým kousnutím přivést k dechberoucímu orgasmu, ale stejně opojné vzrušení by jí dokázal způsobit kterýkoliv jiný upír. Jestli se Mencheres za ta dlouhá léta vůbec něčemu naučil, pak tomu, že být nástrojem slasti není totéž jako být předmětem skutečné touhy.

Kdysi by se něčemu takovému vysmál. Když ještě jako člověk vládl Egyptu, každá si považovala za čest sdílet s ním jeho lože, a Mencheres jich v něm uvítal spousty. Když se pak stal upírem, přicházely za ním ženy i muži v naději, že je také promění v upíry. Později jeho moc přitahovala všechny, kteří prahli po ochraně. Být jeho milenkou či milencem se později v průběhu let stalo mezi upíry symbolem společenského postavení. I když Mencheres žil mezi lidmi a skrýval, čím je, jeho bohatství je k němu přitahovalo jako můry vábí světlo lampy. Po pětadvaceti stoletích takového života však i ta nejsmyslnější potěšení začala ztrácet půvab. Mencheres chtěl víc.

Domníval se, že to, po čem toužil, nalezl v Patře, mladé egyptské královně, s níž se oženil před dvěma tisíci lety. Nakonec to ale skončilo pohromou. Tehdy byl ještě dostatečně naivní, aby věřil, že nasytí Patřinu touhu po moci tím, že ji promění v upírku a bude s ní sdílet své nesmírné bohatství i nejhlubší a nejstřeženější tajemství své rasy. Jenže to bylo málo, nestačilo jí nic z toho, co udělal. Dávný hřích pak vyústil v to, že Patra málem zahubila všechny, které Mencheres miloval, až ji konečně loňského roku zabili. Pro Mencherese bylo depresivní pomyšlení, že k němu všechny přitahovaly pouze postranní úmysly. Dokonce i ty, jimž věřil, a dokonce i ty, které miloval.

Jedinou výjimku kupodivu představovala lidská bytost, zamčená nahoře v ložnici. Kira se ho snažila zachránit, aniž by přitom věděla cokoliv o jeho minulosti, postavení, moci, bohatství či kouzlu. Riskovala svůj život a nic za to nečekala. Nikdo jiný pro něj nic takového nikdy neudělal. Nikdy.

Kiřin překvapivý, obětavý čin a fakt, že Mencheres nebyl schopen ovládnout její mysl ani slyšet její myšlenky, vedly k tomu, že na ni nedokázal přestat myslet. Den se zvolna přelil do večera, a tak Mencheres poslal jiného upíra, aby jí do pokoje odnesl jídlo a občerstvení, ale stále od ní nedokázal odtrhnout myšlenky.

Kira. V řečtině její jméno znamená „dáma“, v keltštině „temný“. Které z těch slov se k ní hodí lépe? K jejímu vzhledu se hodily oba významy. Její tvář byla půvabná a jemná – až na pevnou bradu, která naznačovala tvrdohlavost. Kira měla světle zelené oči, ale řasy a obočí byly tmavé stejně jako záplava vlasů, jež jen u konečků zesvětlaly do zlatavého odstínu. Vlasy měla na Mencheresův vkus příliš krátké – spadaly jí sotva k ramenům, ale byly zato tak bohaté, husté a vlnité, že ho přímo zvaly k tomu, aby do nich zabořil prsty.

Kiřino tělo představovalo další setkání obou kontrastů – ženskosti a síly. Byla hodně štíhlá, skoro až křehká, ale držení těla prozrazovalo rozenou bojovnici, a široká ramena tak pouze zdůrazňovala plnost ňader. Když na něj vyjela, aby dal pokoj její sestře, napřímila svá hezká rovná ramena a k tomu tvrdohlavě vystrčila bradu. Když šlo o hrozbu vůči její rodině, neváhala se mu postavit, přestože věděla, že není pouhým člověkem. Opravdu, pravá Temná dáma.

„Ano, prosím, ještě!“

Výkřik vytrhl Mencherese z jeho úvah. Páni, zatímco bezmyšlenkovitě laskal Selenu, nechtěně vyslal paprsky své moci, jež zasáhly a podráždily její nervová zakončení. Jak se jenom mohl tak ztratit ve svých myšlenkách na Kiru, že úplně zapomněl, že v náručí stále drží Selenu?

Mencheres přerušil tok své síly a Selenu od sebe odstrčil.

„Už jsem si vzal, co jsem potřeboval,“ řekl jí.

Otevřela oči a znovu se k němu přitiskla. „Dovol mi, abych ti dala víc než jen svou krev,“ nabídla mu ochraptěle.

„Ne,“ odmítl Mencheres automaticky.

Hned jak to vyřkl, si uvědomil, že k odmítnutí vlastně nemá žádný důvod. Jeho manželka byla mrtvá, takže ortel smrti, visící nad každou ženou, kterou by přizval do svého lože, pozbyl platnosti. Pokud by Selenu chtěl, mohl ji mít.

Byl v tom kus ironie: nenaplněnou touhou hořel po věky delší, než existovaly některé civilizace, a když teď měl možnost ji uspokojit, neměl chuť. Selena byla krásná a svůdná, ale on ji přesto nechtěl.

Před očima se mu mihla Kiřina tvář, ale Mencheres představu zaplašil dřív, než se plně rozvinula.

„Ne,“ zopakoval Seleně tónem, který nepřipouštěl diskusi.

Než odešla, vrhla na něj ještě jeden váhavý pohled, který Mencheres raději přehlédl. Selena stejně jako všechny ostatní nechtěla pouze jeho. Chtěla také jeho moc, bezpečí a nadpřirozenou slast, kterou jí mohl poskytnout. Jenže během předlouhého, vynuceného celibátu se pro Mencherese tento druh výměnného obchodu stal kdoví proč nepřijatelným.

Bylo to jen pár minut, co Selena odešla, když do knihovny vstoupil Gorgon, jediný upír, jehož si Mencheres přivedl s sebou do tohoto domu.

„Sire,“ uklonil se Gorgon. „Máme problém s tou lidskou ženou, kterou jste dnes ráno přivedl.“

Mencheres vstal a okamžitě zamířil ke schodům vedoucím ke Kiřinu pokoji. Gorgonův hlas ho však přiměl se zastavit:

„Ach, sire! Měl byste jít radši ven před dům.“

Kira se pohupovala pod oknem na vlastnoručně vyrobeném provaze a se zaťatými zuby se nabádala, že se nemá dívat dolů pod sebe. Trvalo jí celé hodiny, než svázala cáry prostěradla, přikrývek, záclon a závěsů z koupelny, aby vytvořily lano tak dlouhé, že dosáhlo z okna až na zem pod ním. Pak je zajistila kolem dvou rohů postele a napjatě čekala, až se setmí, aby měla lepší šanci, že ji nikdo neuvidí. Další půlhodinu jí zabralo přesvědčování samy sebe, než si dodala odvahy a překročila okenní římsu. Pak zažila pár okamžiků totální paniky, když se provaz poprvé napjal pod tíhou jejího těla.

Ale jak provaz, tak postel i její svaly vydržely, a Kira se zvolna překulila přes hranu. Nohy si propletla s lanem, aby zpomalila svůj sestup. Vedeš si dobře, pochválila se Kira a opatrně začala klesat podél domovní zdi. Se štěstím bude za pár minut už dole. A pokud bude mít štěstí víc, nebude trvat dlouho, než najde nějakou pomoc. Pochybovala, zda jsou ještě v Chicagu, protože na dohled nebyly téměř žádné domy ani jiné budovy. Kousek na sever však za hradbou korun stromů spatřila něco, co vypadalo jako jiný dům. Tam půjde nejdřív – ovšem za předpokladu, že postel i lano vydrží.

Když nohama dosáhla na římsu pod oknem jejího pokoje, Kira poprvé vydechla úlevou. Jedno patro už má za sebou, dvě jí ještě zbývají. Zatím se nikde neozval žádný poplach. Hra na povolného zajatce se, jak se zdá, vyplatila. Předstírala dokonce, že snědla jídlo a vypila limonádu, které jí přinesl světlovlasý muž s jizvou přes celou tvář. Ve skutečnosti však obojí spláchla do záchodu. Nemohla riskovat, že by ji mohli něčím omámit. Napila se jenom trochu vody, když se sprchovala. Zabrání tak aspoň dehydrataci, a Kira pochybovala, že by byli tak mazaní, aby dali něco do vody na mytí.

Kira se dál pomalu spouštěla po laně dolů a sama žasla nad tím, že se jí vůbec netřesou ruce. Ráno přece ztratila hodně krve, ale přesto měla paže pevné a jisté, takže snadno udržely její váhu. Podle Kiry to bylo sice podivné, ale rozhodla se, že o tom bude uvažovat až později. Třeba tehdy, až bude na sto honů od tohohle domu, nejspíš někde na policejní stanici.

Sestoupila o další patro níž, kde ji rozkývané lano přimělo zastavit se přímo před jedním z oken. Kira zatajila dech. Světlo uvnitř zářilo tak jasně, že zřetelně viděla celý vnitřek místnosti. Odstrčila se nohou, aby se dostala pryč od samého prostředku okna, a začala sestupovat o něco rychleji. Má riskovat pohled dolů, aby zjistila, kolik ještě zbývá? Ne, rozhodla se Kira. Když uvážila svůj strach z výšek, zatím jí to šlo výborně. Není důvod si to teď kazit tím, že by se podívala dolů.

Když konečně ucítila místo prázdnoty a lana pod nohama zase pevnou zem, málem zavýskla štěstím. Potlačila však svou radost, odtáhla lano vlevo od okna a zajistila jeho konec tím, že ho zastrčila pod nějakou rostlinu v květináči.

Když bude mít štěstí, nikdo ho do rána nenajde, a to už ona bude dávno pryč.

Kira se teď co nejrychleji rozběhla směrem, kde z okna pokoje zahlédla záblesk dalšího domu. Venku bylo sice tma jako v pytli, ale Kira si byla naprosto jistá, že míří správným směrem. Srdce jí bušilo radostí a veselím. Je volná!

Uběhla tak ještě dvacet metrů, než narazila do zdi.

Mencheres sledoval, jak Kira sestupuje podél domovní zdi, se směsicí údivu a pobavení. Rozhodně to je velice houževnatá žena, když dokázala smotat lano z materiálu, který objevila v pokoji – nebyly to snad kroužky od závěsu ze sprchy, čím zajistila uzly?

„Chcete, abych ji zadržel?“ otázal se Gorgon tichým hlasem, aby ho Kira nezaslechla.

„Ne,“ odpověděl Mencheres. Byl docela zvědavý, zda se jí podaří sešplhat až dolů. Kdyby se jí lano přetrhlo nebo kdyby se pustila, byl by ji snadno zachytil. Přitom ale pozorovat Kiřin postup podél domovní zdi pro něj bylo mnohem zábavnější než cokoliv jiného, co viděl a zažil za posledních několik měsíců.

„Můžeš se vrátit dovnitř,“ řekl Gorgonovi a v koutku úst mu cukalo, když sledoval, jak se Kira elegantním kopnutím odtáhla od okna. Na to, že byla lidskou bytostí, se pohybovala překvapivě tiše, ale vzhledem k jeho sluchu samozřejmě nějaké zvuky nadělala.

Gorgon jen krátce kývl a zmizel v domě. Mencheres zůstal stát ve stínu na trávníku, kde ho Kira nemohla vidět, a dál ji pozoroval. Zpozorněl, když varovně zavrzala postel, k níž bylo připoutáno lano, ale látka nakonec vydržela. Pak, když Kira dosáhla na zem, usmál se zároveň s ní. Dobrá práce, Temná dámo.

Škoda, že jí nemůže dopřát úplné vítězství tím, že by ji nechal skutečně utéct. Člověk, který by vyprávěl policii historky o nadpřirozených bytostech, bylo to poslední, co by Mencheres potřeboval. Radžedef by to bezpochyby využil jako další důkaz, že Mencheres porušil jejich zákony.

Radžedef. Mencheres od rána ve skladišti kupodivu nepomyslel na pomstychtivého strážce zákona ani jednou, ale bylo jisté, že se později ke svému zvyku stále si ho připomínat zase vrátí. Nejdřív ale musí vymazat Kiřiny vzpomínky na všechny nadpřirozené jevy, jichž byla svědkem. Mohl nechat Gorgona nebo jiného upíra ze svého klanu, aby ji zhypnotizovali, ale vzít si to sám na starost bylo to nejmenší, co mohl udělat, aby jí tak oplatil laskavost, již mu prokázala ve skladišti. I když své laskavosti nyní nejspíš litovala.

Až Kiře vymaže vzpomínky na skladiště i na něho samotného, jistě najde jiný způsob, jak uskutečnit svůj plán ohledně Radžedefa. Mencheres už ho neviděl víc než týden. Není potřeba spěchat, však svůj záměr brzy naplní.

Mencheres nechal Kiru uběhnout pár metrů a pak se vynořil přímo proti ní. Narazila do něj s takovou silou, že až vyjekla, ale on sám náraz necítil o nic víc, než kdyby byla motýl.

„Tak to už je druhá odvážná, ale bláznivá věc, co jste dnes vykonala,“ promluvil k ní. Kira přerývaně dýchala, ale trefu měla pořád dobrou. Praštila ho přímo do prsou. „Zatraceně! To jste zase vy, že jo?“

Viděl ji naprosto zřetelně, ale Kira ve tmě neviděla vůbec nic. Kolem trávníku nebyla žádná světla.

„Ano, to jsem já,“ odpověděl Mencheres. Nijak nekomentoval ránu do prsou, třebaže si ani nemohl vzpomenout, kdy se ho naposledy nějaká osoba pokusila udeřit.

„Že vy jste mě sledoval celou tu dobu?“ vyjela na něj Kira. V hlase jí zazněla hořkost, která také změnila její vůni citronů a mořského vánku v ostřejší pach. „Proč? Bavil jste se dobře, když jste se díval, jak se pokouším utéct?“

Po pravdě řečeno se doopravdy bavil, i když jen proto, že věděl, že není ve skutečném nebezpečí. Vztek a zoufalství v jejím tónu ho však přiměly ubrat. Mohl sice vědět, že Kiře žádné riziko nehrozí, ale ona to nevěděla. Vlastněji neřekl nic, co by ji mohlo uklidnit, že skutečně nemá žádný důvod ke strachu, ať už byla nejdřív v domě, nebo potom na houpajícím se laně ve výšce.

„Omlouvám se,“ pravil Mencheres. Nechal sklouznout dlaně z jejích ramen, kam je před chvílí položil, aby ji ochránil před pádem, když do něj tak tvrdě narazila. I když teď byla volná, nepokusila se utéct. Jen tak tam stála, popadala dech a zírala na něj.

„Co jste zač? A co se mnou chcete dělat, když je jasné, že mě nenecháte odejít?“

Mencheres chvíli váhal, ale pak v duchu pokrčil rameny. Však jí už brzy vymaže mozek, takže co na tom záleží, když se mezitím o něm dozví něco víc?

„Moderní slovo pro to, čím jsem, zní ‚upír‘.“

Kiřino srdce bušilo jako o závod, ale teď několik úderů vynechalo.

„Upíři neexistují,“ hlesla, ale její hlas zněl spíš jako ubohý pokus popřít skutečnost než jako výraz opravdového přesvědčení.

„Přesně to se od lidí čeká, že si budou myslet. Jenže vy jste toho viděla už příliš, než abyste mohla dál věřit této představě,“ odpověděl pevně.

„Ale vy jste se ráno pohyboval přímo na slunečním světle, a k tomu ten můj kříž na krku…“

Mencheres vztáhl ruku, aby se dotkl symbolu zavěšeného na Kiřině hrdle. Pouhý dotek stříbra mu nemohl ublížit. Dokud neproniklo upírovou kůží, jeho palčivé, ničivé účinky nebyly znát. „Všechny ty účinky slunečního světla, křížů, dřevěných kůlů a svěcené vody jsou jen prostředky k odvedení pozornosti, které mí lidé záměrně šíří už celá tisíciletí. Ale to, co nám může opravdu ublížit, není ničím, co bychom dávali ve všeobecnou známost.“

„Stříbro,“ řekla Kira.

Povytáhl obočí. Vidět to nemohla, ale nejspíš vycítila jeho reakci, protože pokrčila rameny.

„Muselo to být stříbro, co ti druzí, ehm, upíři, na vás dnes ráno použili. Ty nože nevypadaly, jako by byly z oceli, ale fakt je, že byly celé od krve..“

Hlas se jí vytratil, odvrátila pohled a přitom se kousala do rtu. I přes šokující mlčenlivost její mysli zachytil změnu jejího pachu, v němž se nyní odrážela emoce, kterou tak dobře znal.

Lítost.

Přála si, aby mu nebyla dnes ráno pomohla. Mencheres se jí kvůli tomu nemohl divit, ale ke svému překvapení se náhle cítil… ublížený.

U všech bohů, copak by ho opravdu mělo rmoutit, co si o něm někdo cizí myslí? Vždyť už je přece na světě víc než čtyřicet pět staletí! Možná se už skutečně přiblížila ta chvíle, kdy by měl opustit tento svět. Dřív, než se na něm začnou projevovat další známky senility nemrtvých.

„Ti druzí nebyli upíři,“ opravil ji Mencheres chladně. „Patří k jiné rase, jíž se říká ghúlové nebo taky masožrouti.

„Znělo to, jako by se Kira zakuckala. „Takže dneska ráno jsem se setkala s ghúly, kteří žerou maso, co zrovna bodali do upíra, jenž pije krev. Tohle mi chcete říct?“

„Ano.“

Kiřin pach zintenzivněl strachem a ruce i nohy se jí roztřásly. Stála však dál zpříma. „Tak proto mě tady chcete držet? Abyste pil mou krev?“

Mencheres si nemohl pomoci a zahleděl se na její hrdlo, kde pod tenkou kůží svůdně pulzovala tepna. Teprve pak odpověděl.

„Ne. Už jsem vám říkal, že se ode mě nemáte čeho bát. Už bych vás byl dávno odnesl zpátky domů, jenže zatím jsem nebyl schopný vymazat vám z mozku vědomí toho, co se dnes ráno odehrálo. Až moje krev opustí vaše tělo a já vám budu moci vyčistit mozek, okamžitě budete volná. Ale do té doby se vám nic nestane. Dávám vám své slovo.“

Její třes se zmírnil, ale srdce jí stále bušilo jako o závod. „To je jako ve zlém snu,“ zašeptala Kira. „Vy mi sice můžete slíbit, že mi neublížíte, ale jídlo mi nosí někdo jiný, což, jak hádám, určitě taky není člověk. Jestli myslíte vážně, že mi nechcete ublížit, tak mě propusťte. Jinak budu v bezpečí jen do té chvíle, kdy na mě nějaký jiný upír v okolí dostane chuť.“

Mencheresovi uniklo pohrdavé odfrknutí. „Mezi mými lidmi platí moje slovo jako zákon. Bez mého svolení si nikdo nedovolí vás ani dotknout, a já jsem to výslovně zakázal! Jste v naprostém bezpečí před každým, kdo by na vás dostal chuť, Kiro.“

Několik okamžiků zůstala zticha. Mencheres se snažil soustředit na její mysl, ale stále zůstávala před ním znepokojivě uzavřená. Podle pachu soudil, že kolísá mezi nedůvěrou a strachem, což mu vlastně prozradilo o jejím vnitřním zápasu, aby strávila jeho informace, tolik, kolik by si mohl přečíst z jejích myšlenek.

Kiřino zoufalství se dalo očekávat. Když uvážil, že ještě na začátku dnešního dne nevěděla vůbec nic o tvorech, kteří sdílí tento svět s lidmi, pak ji jeden z těchto tvorů málem zavraždil, a že ji nyní další z nich drží zavřenou proti její vůli, prokazovala vlastně neuvěřitelnou vnitřní sílu. Mencheres už viděl vůdce celých národů, kteří se za takových okolností proměnili v pouhé nesouvisle vzlykající hromádky.

„I kdyby můj život nebyl v nebezpečí, stejně tady nemohu zůstat a čekat, až mi někdo bude ovlivňovat mozek,“ ozvala se Kira konečně. „Mám svou práci, a, ehm, další důležité povinnosti. Prosím, nechápejte mě špatně, jsem vám víc než vděčná, že mě nechcete sníst, ale já si prostě nemůžu dovolit zmizet na bůhvíkolik dní. Když mě pustíte, půjdu rovnou domů a neřeknu nikomu o ničem ani slovo.“

„Tam jste mířila, když jste chtěla utéct?“ otázal se Mencheres a ruka mu vystřelila vpřed, aby zastavil Kiru, která se právě obrátila k odchodu. „A tentokrát mi už nelžete!“

Jejich pohledy se střetly a Kira zrudla.

„Chtěla jsem dojít do nejbližšího domu v sousedství a odtud zavolat na policii,“ odvětila tiše.

Mencheres nechal klesnout ruku z její tváře. „A to je přesně ten důvod, proč vás nemohu nechat odejít, dokud si budete pamatovat to, co jste viděla.“

„Jenže to bylo předtím, „ namítla Kira důrazně. „Když jsem se domnívala, že mě chcete zabít, tak ano, zavolat policii mi připadalo jako nejlepší řešení. Ale už jste mi dokázal, že bez vašeho vědomí se odtud nedostanu, a koneckonců máte nade mnou fyzickou převahu. Takže chápu, že byste se nemusel namáhat s tolika lžemi, kdybyste mě prostě chtěli zabít. Ale jestliže mě zabít nechcete, tak zřejmě nejste žádní krvelační vrahové, jak vás líčí legendy, takže před vámi nemusím lidstvo varovat. Ano, zabil jste ty lidi, co vás mučili, jenže to by každý soud uznal jako oprávněnou obranu, takže vážně nemusím nikde nic hlásit.“

Kira vzrušením zvýšila hlas a také pulz se jí znovu rozběhl rychleji. Mencheres neříkal nic. Věděl, že se Kira vlastně jen pokouší vyrovnat s fakty. Pro lidi bylo vždycky děsivé, když pochopili, že víra v nadřazenost jejich rasy je naprosto falešná. Když si uvědomili, jak křehcí a zranitelní ve skutečnosti jsou před ostatními druhy tvorů, jež s nimi sdílejí temnotu.

„A navíc,“ dodala ještě a její slova zněla spíš jako přerývaný vzdech, „vůbec nezáleží na tom, kolika lidem bych o tom vyprávěla. Kdo by mi taky věřil? Sama jsem nikdy nevěřila klientům, co mi vykládali o podivných, neuvěřitelných záležitostech, a jako soukromý detektiv jsem jich vyslechla už pěknou řádku…“

Kiře se rozšířily zorničky a v půlce věty náhle zmlkla. Mencheres stále neslyšel její myšlenky. Z jejího výrazu ale pochopil, že si náhle uvědomila, jak některé z těchto historek, kterým šmahem odmítala věřit, mohly být pravda. Pak se rozhlédla po ztemnělém dvoře, jako by ho náhle viděla jinýma očima, a začala ztěžka dýchat.

Mencheres ji soucitně pozoroval. Věděl, že to byl okamžik, kdy Kira plně pochopila, že všechno bylo skutečné. Definitivně ji opustil poslední kousek naděje, že existuje nějaké jiné vysvětlení. Takové duševní podlehnutí už viděl mnohokrát, víckrát, než by dokázal spočítat, a třebaže si Kira myslela, že se s tím, co teď ví, dokáže zase vrátit k normálnímu životu, Mencheres věděl, že tomu tak není.

„Vy to všechno ani nechcete vědět,“ pravil tichým, ale pevným hlasem. „Zničilo by vám to život. Každý stín byste teď viděla jinýma očima, a každý podivný zvuk by ve vás vzbudil pochybnosti – je to člověk, nebo monstrum? Lidé, kteří nepatří k upírským nebo ghúlským klanům, tyto informace nesnášejí moc dobře. Čas už to potvrdil mnohokrát.“

Kiře však neřekl ještě jedno: čas také prověřil, že takoví lidé obvykle skončí mrtví. Tito smrtelníci se neustále snaží, aby jim někdo uvěřil, co vyprávějí o nadpřirozeném světě, ale roznášet historky o nemrtvých představuje hrozbu pro obě dvě rasy. Jak upíři, tak ghúlové označují určitý počet lidí za svůj majetek, ale tyto lidi si zvlášť vyberou a pak je vyjmou z jejich světa. Žijí potom se svými nemrtvými ochránci a dobře vědí, že kdyby prozradili tajemství existence obou druhů, byli by okamžitě eliminováni.

Tyto vědomosti by Kiru jistě nijak neuklidnily, a tak si je Mencheres nechal pro sebe. Rozhodně nechtěl, aby se ještě jednou pokusila sešplhat z nějakého okna.

„Takže mě pak necháte odejít a nic mi neuděláte?“ zeptala se konečně. Zřejmě již dospěla k rozhodnutí.

„Hned, jak vám vymažu vzpomínky z mysli,“ slíbil znovu Mencheres.

Změřila si ho pohledem. „Potřebuju zavolat šéfovi, abych se omluvila z práce. Nemůžu si dovolit nechat se vyhodit.“

„Dohlédnu na to, aby se to s vaším zaměstnáním vyřešilo k plné spokojenosti,“ kývl na to. Mencheres však rozhodně neměl v úmyslu Kiře dovolit, aby telefonovala svému zaměstnavateli. Dokonce ani pod jeho přímým dohledem ne. Kira pracovala pro majitele soukromé detektivní kanceláře, takže telefonní linka mohla být odposlouchávána, nebo mohla při hovoru použít kódová slova, jež znamenají nebezpečí, což by Mencheres nemusel poznat. Rád by věřil, že by Kira při své nově nabyté poddajnosti něco takového neudělala, ale zkušenosti ho naučily nespoléhat na nic.

„Musím taky zavolat sestře,“ hlas jí zněl naléhavěji, než když hovořila o své práci. „Není jí dobře. Nemůžu ji nechat dělat si starosti, kam jsem zmizela, a nic jí neříct.“

Mencheres zvedl hlavu. „Zařídím, abyste s ní mohla zítra mluvit.“

Kira se dlouze nadechla a pomalu vypustila dech.

„Tak dobře. Jak dlouho to asi potrvá, než mi vymažete mozek?

„V duchu počítal, kolik krve jí vlastně dal. Určitě polkla několikrát, a to je přitom jeho krev opravdu silná.

„Přinejmenším pár dní, nanejvýš týden.“

Zamrkala, ale neřekla nic. Mencheres musel znovu obdivovat sílu jejího ducha. Kira se pokusila utéct a pak se s ním pořád dokola dohadovala, proč by ji měl propustit, ale ani jednou se neuchýlila k hysterii nebo žadonění. Co jen je za zvláštní osobu, co ji činí tak neobyčejně silnou, i když čelí takovým hrozivým okolnostem?

Kdyby měl stále schopnost vidění, prostě by jen nahlédl do budoucnosti, a hned by přesně věděl, co je Kira zač. Nic neodhalí charakter člověka tak, jako když shledá, že v jeho životě nadešel čas rozhodnutí. Ale Mencheres svou schopnost vidět budoucnost už ztratil. Potlačil náhlý záchvěv hněvu. Jaký by mělo smysl proklínat bohy za to, co mu dali, a pak si zase vzali zpět?

„Tak dobře,“ řekla znovu Kira, když k ní opět obrátil pozornost. „Sice nemůžu uvěřit, že mám strávit týden s upíry, ale… tak dobře,“ zopakovala.

Mencheres skryl úsměv. Když sledoval, jak Kira nevěřícně potřásla hlavou, nálada se mu zlepšila. Rozhodně nebyla jediná, koho překvapil poslední vývoj událostí. Sám pořád nemohl úplně uvěřit tomu, že od nynějška bude sdílet domácnost s týmž lidským tvorem, který mu dnes ráno překazil plány.

„Můžeme teď jít dovnitř?“ otázal se Mencheres a nabídl jí rámě.

Kira na okamžik zaváhala. Pak se jí rty zvlnily úsměvem a zavěsila se do něj. „Myslím, že ano. Řekni? mi, upíre, jak se vlastně jmenuješ?

„Co znamená jedna věc navíc, kterou jí bude muset vymazat z hlavy? „Mencheres,“ odvětil.

„To zní Španělsky,“ podotkla a snažila se ho ve tmě co nejlépe prohlédnout.

„Je to egyptské jméno,“ odpověděl. Další detail, který pak bude muset vymazat. Co to jenom na té Kiře je, že je s ní tak neobvykle povídavý?

„Aha,“ usmála se na něj a poprvé za celou dobu úsměv nevypadal nuceně. „Takže, egyptský upíre Mencheresi, jsi ve skutečnosti starý, nebo jsi tak mladý, jak vypadáš?“

Vedl ji zpět k domu a přitom na ni vrhl postranní zkoumavý pohled. Když si připomněl jejich věkový rozdíl, pocítil zvláštní bodnutí. „Jsem starší než hlína,“ odpověděl bez úsměvu.

„Upír se smyslem pro humor! To jsem vážně netušila, že tohle existuje!“ opáčila stejně suše.

Mencheres neodpověděl. Nejdřív jí říkal věci, které vlastně neměl důvod odhalovat, a pak ještě vtipkoval o svém věku. Podivné. Až doteď si myslel, že smysl pro humor ztratil už před celými věky.

„Řekla bych, že mi zabere pár hodin, než ten pokoj dám zase trochu dohromady,“ poznamenala Kira s povzdechem.“To nebude nutné, budete… bydlet v jiném pokoji,“ ubezpečil ji Mencheres. Málem přitom zakopl, jak se snažil potlačit slova, která se mu už už drala na jazyk: budete bydlet v mém pokoji. Co ho to jen posedlo, že vůbec pomyslel na něco takového? Ne že našel svůj smysl pro humor – to spíš ztratil rozum!

Senilita nemrtvých. Na světě už neexistovalo mnoho upírů, kteří by byli starší než on. Možná je to normální stav.

Kira se vzbudila s bušícím srdcem. Pažemi tloukla kolem sebe proti útočníkovi, ale žádný tu nebyl. Na několik vteřin zpanikařila a nebyla schopná rozpoznat realitu od představy, že jí ta věc znovu rve břicho. Padla zpět na polštář a těžce dýchala. Je to noční můra, jenom noční můra.

Jenže to bylo víc než jen zlý sen. Kira se snažila zklidnit svůj dech tím, že pozpátku počítala od třiceti. Když byla u jedničky, srdce se jí konečně trochu utišilo a přestala lapat po dechu. Další dávka počítání jí pomohla zklidnit třes v rukou. Při třetím odčítání už byla schopná slézt z postele, aniž by ji neustále pronásledovala představa ghúlova obličeje. Je mrtvý, už ti nemůže ublížit, opakovala si odhodlaně.

I když byly okolnosti úplně jiné, nebylo to přece poprvé, co ji někdo napadl. A pokaždé to přežila. Strašné vzpomínky se jí sice vracely ve snech, ale Kira nehodlala dovolit útočícím duchům – žádnému z nich – aby nad ní získali moc, když byla vzhůru.

A navíc, vzpomínky na poslední napadení se jí stejně brzy vymažou z mysli. Což bude laskavost od podivně strohého a smrtonosně mocného upíra jménem Mencheres. Kdo by jí věřil, že ze všech možných útočníků, na které mohla narazit cestou domů, se setká s bytostmi, které vůbec nemají existovat? Kdo? No přece nikdo, pomyslela si Kira pochmurně. Zatraceně, ale ona je přece viděla. Dokonce je jejich živým důkazem, už kvůli svému zázračně zahojenému břichu, a přece má problém přijmout, že tohle všechno je skutečnost.

Upíři. Ghúlové. Jaké další bytosti, které by vůbec neměly existovat, jsou ještě skutečné? Kira se otřásla. Možná, že Mencheres má pravdu. Určitě by byla v životě mnohem šťastnější, kdyby si nic z toho nepamatovala.

Přes to všechno kupodivu doopravdy věřila, že z toho vyvázne živá. Po včerejším rozhovoru Kira Mencheresovi důvěřovala, že ji skutečně nechá odejít. Mohla to sice být jen součást upírského kouzla, ale všechny instinkty Kiře napovídaly, že Mencheresovi se dá věřit, a její instinkty se nikdy nemýlily – i když si občas zoufale přála, aby tomu tak bylo.

Upíři, kteří nezabíjejí nevinné lidi. Toto zjištění pro ni bylo stejně neuvěřitelné jako fakt, že upíři existují. Ghúlové jí připadali jako mnohem krutější živočišný druh, alespoň podle toho, co Kira viděla. To, co tihle tvorové provedli Mencheresovi, bylo děsivé, a vůči ní rozhodně také neprojevili žádné slitování. Kdyby je Mencheres nezastavil a pak ji neuzdravil, za pět minut potom, co vstoupila do toho skladiště, už by byla po smrti.

Kira náhle ztuhla uprostřed cesty do koupelny. Otázka, dosud zasutá pod lavinou šokujících zjištění, se náhle vynořila na povrchu její mysli.

Jestli Mencheres dokázal zastavit ty ghúly tak snadno, proč to neudělal předtím, než se tam objevila ona?

Mencheres vycítil, že Gorgon přichází, ještě dřív, nežuviděl obrys jeho postavy přes závoj vody nad sebou.

V duchu si povzdechl a zvedl se z pohodlné pozice u dna bazénu. Být pod vodou byla jedna z mála možností, kdy se mohl těšit relativnímu klidu. Vrstva vody ztlumila zvuky vydávané smrtelníky z jeho domu, a tak být ponořen pro něj představovalo jistý druh meditace.

„Sire,“ pravil Gorgon, jakmile se Mencheres vynořil. „Vaše lidská bytost s vámi chce mluvit.“

Mencheresův pohled sklouzl ke Kiře, stojící za Gorgonem. Její výraz prozrazoval, že výraz „vaše lidská bytost“ se jí nijak nedotkl. Mencheres se znovu pokusil vniknout do její mysli, ale opět narazil na silnou zeď. Z jejího pachu nebyl znát ani nejmenší náznak strachu, ale nepochopitelné, působivé bariéry, jež mu bránily slyšet její myšlenky stejně snadno, jako slyšel tlukot Kiřina srdce, byly stále přítomné.

„Pusť ji dopředu,“ nařídil Gorgonovi a rukama se přidržoval okraje bazénu.“Kouřové sklo,“ zněla její první slova, když jí Gorgon pokynul, aby přistoupila blíž. „Myslela jsem, že jste říkal, že se upíři nemusí bát slunce?“

Mencheres se rozhlédl po krytém bazénu a pokrčil rameny. „Sluneční světlo nám neškodí tak, jak tvrdí pověsti, ale příliš dlouhý pobyt na slunci nám vysává sílu, a navíc se snadno spálíme.“

Proč jí to vůbec vysvětluji? podivil se okamžitě v duchu Mencheres. Každé slovo, které Kiře řekne, jí stejně bude muset vymazat. Bylo to stejně nesmyslné jako mluvit do větru.

Usadila se pár metrů od okraje bazénu a složila nohy pod sebe, jako kdyby byla někde na pikniku. „Tak proč tedy nemáte kolem bazénu opravdové zdi? Beton by pohltil mnohem víc slunečních paprsků než kouřové sklo.“

Mencheres se mírně pousmál, i když poněkud pochmurně. „Protože občas si dopřávám potěšení z některých věcí bez ohledu na to, zda jsou pro mě užitečné nebo ne.“

Mluvit s Kirou bylo další z těch zhola neužitečných věcí, které mu očividně dělaly radost – soudě už podle toho, že se s ní bavil a odpovídal na její otázky, ačkoliv to vlastně nemělo žádný smysl.

Kira naklonila hlavu a tlumené sluneční světlo zdůraznilo zlatavé záblesky v jejích vlasech. Byla oblečená do denimových kalhot a blůzky s límečkem, která jí byla poněkud těsná. Mencheres si pro sebe pomyslel, že bude muset Kiře pro její pobyt zde opatřit nějaké nové oblečení. To, co měla na sobě, patřilo Selené, ale Selena neměla tak výrazná prsa jako ona.

Mencheres prodléval pohledem na jejím hrudníku tak dlouho, dokud Kira nezkřížila paže v jednoznačně podrážděném gestu. Počkala si, až zvedne zrak, a vrhla na něj významný pohled. Mencheres se zadíval jinam a v duchu se musel zasmát nad absurditou vlastního počínání. Kolik už to je století, kdy ho naposled někdo přistihl, jak mlsně obhlíží nějaké ženě prsa? A ještě ke všemu zahalená ženská prsa! Jeho spoluvládce Bones by si zlámal žebra, jak by se tomu smál, kdyby se to dozvěděl.

„Některé věci se prostě nikdy nezmění,“ prohodila Kira tiše.Mencheres zjistil, že se pro sebe usmívá. „Vypadá to tak.“

Kira si hrábla rukou do vlasů a hodila po něm dalším ženským, odhadujícím pohledem. Pak její výraz zvážněl.

„Proč jste se včera nezbavil těch ghůlů už předtím, než jsem se tam objevila? Vy jste..“

„Tiše,“ přerušil ji okamžitě Mencheres. Gorgon už sice zmizel z dohledu, ale to neznamenalo, že by ji nemohl slyšet.

„Přemýšlela jsem o tom a vůbec mi to nedává smysl,“ pokračovala Kira, naprosto ignorujíc jeho pokyn, aby byla zticha. Na pár vteřin zaskočený Mencheres vůbec nevěděl, jak má zareagovat. Uplynulo už kdovíkolik staletí od chvíle, kdy si nějaká lidská bytost dovolila ignorovat jeho rozkaz. „Vypadalo to, že jste se jich nemusel ani dotknout… jejda!“

Mencheres se vyhoupl z bazénu, a aby Kiře fyzicky zabránil dál rozvádět nebezpečné téma, přiložil jí prst na ústa. Šaty jí zkropila sprška vody a její bledě zelené oči se rozšířily, jak se nad ní sklonil.

„O tomhle už nikdy nemluvte,“ pravil Mencheres tichým, ale pevným hlasem. Nemohl ji zhypnotizovat, aby mlčela, ale kdyby bylo třeba, vecpal by jí do úst třeba roubík, jen aby se Gorgon nedozvěděl nic o Mencheresově včerejším zmařeném plánu ohledně ghúlů.

Kiřin pulz se zvýšil, když se Mencheres vynořil? z bazénu, a od té chvíle zůstával zrychlený. Pohledem sklouzla z jeho tváře ke zbytku těla. A pak jen polkla.

Cítil její horký dech na prstu, jenž měl stále ještě položený na jejích rtech. Kira znovu těžce polkla, jak mu přejela zrakem od ramen k nohám a zůstala upřeně zírat na místo mezi jeho nohama. Mencheresova nálada, zkažená tím, jak málem prozradila jeho tajemství, se okamžitě zlepšila. Kira od něho totiž zjevně nedokázala odtrhnout oči.

Když se upír vynořil z vody a naklonil se nad ni, Kira v první reakci málem vyjekla. Jeho pohyb vůbec nezaregistrovala až do okamžiku, kdy už byl přímo nad ní. Černé oči mu varovně svítily a kapala na ni voda. Dotek jeho prstu dopadl na její rty jako miniaturní kladivo, a Kira si uvědomila, že v potravním řetězci je on dravcem a ona kořistí. Jemu vážně vadí tohle téma, tak radši hned mlč, bylo potom její logické rozhodnutí.

Pak se na něj podívala – a zapomněla na všechno, co se ho chtěla zeptat. Krůpěje vody stékaly po nejvypracovanějším a nejtužším těle, jaké kdy viděla. Mencheresova hruď, paže a břicho tvořily dokonalý vzor vyrýsovaných svalů, snad až příliš dokonalý na to, aby mohl být skutečný. Jemně zbarvená pokožka zdůrazňovala čerň jeho vlasů, spadajících v temných kaskádách na ramena. Od včerejška si zřejmě zkrátil přesahující prameny, takže teď měly všechny stejnou délku. Kiřin zrak sklouzl níž k nohám, stejně nádherně formovaným jako celá jeho postava. V pohledu na pevné, hladké tělo jí nebránilo naprosto nic, protože Mencheres chodil plavat nahý. Jen ji překvapilo, že byl všude úplně holý, dokonce i mezi nohama.

Kiřiny oči ulpěly na tom místě a rozšířily se údivem. Ach. Bože. Kdyby upírův prst stále ještě neležel na jejích rtech, určitě by se instinktivně olízla.

„Některé věci se prostě nikdy nezmění,“ promluvil hluboký hlas. Prstem sjel z jejích úst a zvedl jí bradu.

Kira váhavě odtrhla pohled a zadívala se do Mencheresových temných očí. Předchozí hněv z nich už úplně zmizel a v koutcích úst mu cukalo. V rozrušené mysli se jí konečně spojilo, že Mencheres jen opakuje její předchozí napomenutí, a musela se zasmát.

„Přiznávám vinu,“ prohodila a potlačila přitom nutkání vrátit se pohledem zase zpět. Není divu, že upír nenosí plavky.

Usmál se a posadil se vedle. „Dalo by se říct, že se to dalo čekat.“

Sáhl za sebe a ze židle si přitáhl bílou osušku. Omotal si ji kolem boků s ledabylou pomalostí, jež prozrazovala, že jde spíš o zdvořilost než o stud. Kira mírně zatřásla hlavou. Teď, když byl od pasu dolů zahalený, už aspoň dokázala sledovat vlastní myšlenky.

Ze všeho nejdřív samozřejmě uvažovala nad tím, co ho přimělo vymrštit se z bazénu jen proto, aby ji umlčel. Něco ze včerejška Mencherese tak vylekalo, že o tom s ní nechtěl mluvit. Bylo to prostě jen proto, že ho ghúlové málem sežrali? Nechtěl si připomínat, jak byl vůči nim bezmocný? Když se včera probrala, nezdálo se jí, že by mu události ve skladišti působily nějaké rozpaky, ale to se od té doby mohlo změnit. Opožděná traumatická reakce nebo něco takového. Podobné věci už zažila mockrát.

Každopádně to však pro něj bylo delikátní téma, a třebaže její detektivní instinkty hořely zvědavostí, po svobodě toužila víc. Zdravý rozum jí totiž napovídal, že jediná cesta k volnosti vede přes Mencheresovu dobrou vůli a vlídné rozpoložení, a tak záležitost jeho překvapivého selhání ponechala stranou, než se dostane ven. Vrátit se ke svému normálnímu životu pro ni bylo samozřejmě důležitější než zjišťovat, proč strašlivě mocný upír málem zahynul rukou několika ghúlů, když je pak dokázal snadno zabít, aniž by se jich byť jen dotkl.

„Říkal jste, že budu moci zavolat své sestře,“ připomněla mu Kira, aby změnila téma hovoru.

Vstal se stejně lehkou rychlostí, jakou se vyznačovaly všechny jeho pohyby. „To je pravda. Pojďte.

Mencheres natáhl ruku a Kira ji uchopila, aby jí pomohl na nohy. Podívala se na své vypůjčené kalhoty a košili, na některých místech zmáčené od vody z bazénu, kterou na ni Mencheres nacákal.

Bez nejmenšího zaváhání jí podal svůj ručník, jako by to ani nebyla jediná věc, kterou měl na sobě. „Prosím, vezměte si ho.“

Kira si připadala stejně, jako když visela na provaze podél domovní zdi – radši se nesměla dívat dolů. „Ach ne, děkuji. Řekla bych, že ho potřebujete víc než já.“

V koutku úst mu znovu cuklo, jako kdyby se snažil potlačit úsměv. Kiry se opět zmocnil naprosto surrealistický pocit. Přece není doopravdy možné, že tu stojí u bazénu s nahým upírem, který jí nabízí svůj ručník, aby si mohla usušit zmáčené džíny a halenku. Nebo ano? Všechno, co se stalo v posledních třiceti a něco hodinách, působilo jako ve snu. Jediné, co tomuhle scénáři ještě chybělo, aby byl ještě méně uvěřitelný, byla řada trpaslíků, kteří by vešli ze zahrady a metali přitom kozelce.

Nebo by jí ten úchvatný nahý upír mohl poskytnout erotickou masáž a krmit ji přitom oloupanými hroznovými kuličkami. Pak by určitě věděla, že jde jenom o sen. Jenže Mencheres svou velkou osušku nezahodil a nevyrazil pro ovoce a vonné oleje, naopak si ji omotal zpět kolem pasu, a tak mohla předpokládat, že je to skutečnost. Bizarní, občas děsivá, občas vzrušující, ale pořád nepochybně skutečnost.

A její vzpomínky navíc budou jen dočasné. Jistým způsobem to bylo právě to nejpodivnější na celé věci. Jak by si mohla tohle všechno už za týden vůbec nepamatovat? Zůstane jí aspoň nějaká prchavá vzpomínka? Jako třeba to, že kdykoli uvidí nějaký film s upírskou tematikou, něco jí to připomene?

„Nemusíte si kvůli ničemu dělat starosti,“ pravil Mencheres tiše. „Váš další život se touhle zkušeností nijak nezmění.“

„Vy už mi teď můžete číst myšlenky?“ vyhrkla Kira a cítila, jak se v ní vzmáhají rozpaky. „Protože jestli ano, tak o té masáži…“

Mencheresovo obočí vystřelilo vzhůru. „Ještě pořád vaše myšlenky číst nedokážu, ale vaše vůně a výraz mě přivedly k odhadu, že nejspíš uvažujete nad svou budoucností. Ale o té masáži bych samozřejmě velice rád slyšel!“

„Nějak mě, ehm, dloube v rameni,“ odvětila Kira s odvráceným zrakem.

Zlehka se zasmál. „Lidské bytosti vydávají zvláštní pach, když lžou, a vy, Kiro, jste tím pachem teď cítit.“

Kira se k němu obrátila s vyzývavým pohledem. Chce slyšet pravdu? Tak tedy dobře. Mencheres je sice možná mocný upír, ale ona je dospělá žena, takže se nemíní chovat jako nějaká nesmělá, slepá panna.

„I když jste mrtvý, musíte být stejně už úplně znuděný tím, jak vám všechny ženy říkají, že vás vidí ve svých nejexotičtějších a nejsmyslnějších snech, jaké kdy měly. Není divu, že i mně přišla na mysl představa vás, hroznů a voňavých masážních olejů. A jestli shodíte ten ručník ještě jednou, budu nejspíš potřebovat studenou sprchu.“

Kira očekávala, že se na to Mencheres rozesměje. Nebo po ní možná hodí vědoucím pohledem a třeba na ni ještě i mrkne. Jenže jeho výraz se dal popsat jedině jako… překvapený. A pak hned prázdný.

„Nic o mně nevíte.“

Ztuhla. Chce jí tímto způsobem sdělit, že je povrchní? Ale proboha, vždyť se sám vystavoval na odiv, když tu chodil nahý, a teď ona má být ta špatná, že si toho všimla?

„Nemějte obavy. Taky si myslím, že Mount Everest je úžasný, ale to ještě neznamená, že bych na něj chtěla vylézt.“

„Rozumím této analogii,“ zamumlal Mencheres.

Kira si povzdechla. „Ponechejme raději toto téma ve stejné kategorii ‚o tomhle se nemluví, jako je ta vaše včerejší akce.“

V uhlově černých očích mu zajiskřil zelený svit a připomněl Kiře, že to, co právě řekla, bylo stejné, jako by se pokoušela tahat tygra za ocas. Ale z nějakých podivných důvodů se Kira Mencherese nebála. Byl sice predátorem, který by ji dokázal zabít se směšnou lehkostí, ale zároveň z něj vyzařovala aura, jež prozrazovala, že se dokonale ovládá. I když se na ni prakticky vrhl rovnou z bazénu, byla sice zaskočená, ale přitom jí všechny instinkty říkaly, že Mencheres neporuší slib, že jí neublíží.

Kdyby jí však nedal své slovo, Kira by se ho měla proč bát. Všechny jeho neuvěřitelné fyzické schopnosti v kombinaci se železnou vůlí z něj dělaly smrtelně nebezpečnou bytost. Jako by byl nějakým přírodním živlem. Někdo, kdo dokáže trhat hlavy jiným nadpřirozeným tvorům, aniž by použil ruce, někdo, kdo umí zahojit život ohrožující zranění, dokáže létat a ještě navíc je schopen způsobit, že zapomene všechno, co se stalo? Mencheres ji sice neděsil tak, jak by mohl, ale děsivé bylo už jen samotné pomyšlení na jeho sílu.

Co když i ostatní upíři dokážou stejné věci jako on, ale nemají v sobě tolik disciplíny, aby nezabíjeli lidi? To ghúlové si včera z nich obou mohli udělat oběd, takže je jasné, že ne všechny nadpřirozené bytosti se řídí stejným striktním morálním kodexem. Kiře bleskly hlavou různé případy pohřešovaných osob a podivných historek kolem nich. Co když ta zmizení nejsou jen výsledkem lidských zločinů, ale něčím úplně jiným?

Kira vzhlédla, jak cítila, že si ji Mencheres prohlíží s palčivou naléhavostí. Pokouší se znovu nahlédnout do její mysli? A podařilo se mu to? Skoro doufala, že ano. Pokud by mohl číst její myšlenky, pak by se přiblížila i chvíle, kdy jí bude moci vymazat mozek, což by znamenalo, že může jít domů.

„Tak co, daří se vám naladit příjem?“ prohodila.

Několikrát zamrkal a pak odvrátil pohled. Zdálo se, že se kolem něj spustil neviditelný štít, zahalující jej stejnou odtažitostí, jako kdyby si na sebe navlékl černý oblek s vestou.

„Neslyším nic.

„Zatraceně. „Nechte mě zavolat sestře. A nemusíte? mi připomínat, že nemám říkat ani slovo o upírech.“

Kira nervózně přecházela sem a tam po pokoji. Zkoušela volat Tině, ale ta to nezvedala. Mohla být prostě jenom někde venku, ale co když se něco stalo a sestře teď bylo tak zle, že ani nemohla dojít k telefonu? Kira uvažovala, že požádá Mencherese, aby poslal Gorgona podívat se k Tině do bytu. Podle Mencherese se už světlovlasý upír dnes zastavil u ní v kanceláři, a nějakým způsobem přesvědčil Franka, že Kira nemůže přijít do práce kvůli chřipce. Kira sice měla pochybnosti, zda upír dokáže z jejího pragmatického šéfa z ničeho nic vymámit týden volna, ale Mencheres se zdál být ohledně Gorgonových schopností naprosto přesvědčený.

Kiře pud napovídal, že od Gorgona jí také nic nehrozí, stejně jako od Mencherese, ale mohla to být jen přirozená upírská kamufláž. Nic není pro šelmy lepší, než když se jejich oběť domnívá, že je v bezpečí. Kira nechtěla riskovat a vystavit svou sestru setkání s upírem, i kdyby byl Gorgon sebeneškodnější a kdyby se mohla uklidnit Gorgonovým ubezpečením, že je sestra v pořádku.

Bude prostě muset zavolat Tině později. Mencheres nevypadal jako tyran, který jí povolí pouze jedno jediné zavolání, ať už při něm s Tinou promluví nebo ne. Na nemrtvého únosce byl Mencheres vlastně docela vstřícný. Dovolil Kiře, aby volně používala vše, co je v domě, bazén i přilehlé zahrady – pokud se ovšem nebude pokoušet bez dozoru telefonovat, posílat esemesky, mailovat – anebo se snažit znovu utéct. Její pouta měla zjevně sametové lemování. Jak podivné. Jako vdaná zažila mnohem drsnější pocit zajetí.

Kira tuhle myšlenku odsunula stranou hned, jak se vynořila. Tato kapitola jejího života byla uzavřená, a všechno, co se událo během posledních deseti let, ji jenom přesvědčovalo o tom, že to byla jediná možnost. Přežití. Někdy na tom nebylo nic ušlechtilého nebo pěkného, ale bylo to nutné.

Zakručelo jí v žaludku jako připomínka, že dnes měla jenom banán k snídani a za celý včerejší den vůbec nic. Mencheres jí řekl, ať si klidně poslouží čímkoliv, co najde v ledničce, a přitom jaksi omluvně podotkl, že si musí připravit jídlo sama.

Sametová pouta, přesně tak. Kira vyšla ze svého pokoje a vydala se do kuchyně. Přišel čas zjistit, jak vážně to Mencheres myslel, když jí řekl, že se může volně pohybovat po celém domě.

Pustila se dolů po schodech a zastavila se v prvním patře. Její pokoj ležel až ve druhém poschodí, a i když na chodbě viděla dvoje další dveře, nikoho dalšího v celém patře neslyšela. Pokud byl Mencheres také nahoře, choval se naprosto tiše. Nebo měl svůj pokoj níž? Kromě ní, Gorgona a Mencherese v domě už nikoho jiného neviděla. Byli tady snad jen oni tři? Jestli ano, na co Mencheres potřeboval tak velký dům, jestli v něm žil jen on a Gorgon?

Třebaže jí Mencheres připadal jako ten nejméně sentimentální člověk, s jakým se kdy setkala, stejně bylo zřejmě, že zde nežije nijak dlouho. Kira nikde po domě neviděla žádné fotky nebo jiné osobní upomínky, a tak chladná dokonalost modelového domu z prospektu působila prázdně. A jestli to nebylo Mencheresovo hlavní sídlo, proč tu teď tedy byl? A kde bydlí, když není tady?

Ze zvědavých úvah o jejím vězniteli Kiru vytrhl hlasitý smích. Zněl jednoznačně žensky a opravil tak Kiřin dojem, že ona, Mencheres a Gorgon jsou jedinými obyvateli. Kira ostražitě sešla poslední část schodiště a pak zaslechla mužské zasmání. Projelo jí podivné bodnutí. Byl to Mencheres? Pokud ano, kdo byla ta žena, s níž se smál? Jeho přítelkyně? Nebo snad dokonce manželka? Upír neměl na ruce snubní prsten, ale kdo ví, zda to něco znamená? Možná si upíři snubní prstýnky nevyměňují.

Kira zvedla hlavu a vydala se po zvucích. Stejnězněly odtud, kam vlastně mířila – z kuchyně. Nepotřebovala tedy žádnou omluvu pro svou přítomnost – její kručící žaludek ji vysvětlí dostatečně. Ale když konečně uviděla lidi, usazené kolem jídelního stolu, zjistila, že ani jednoho z nich nepoznává. Jakmile vešla dovnitř, hovor okamžitě ustal, a všichni se na ni zadívali. Podle jídla ležícího před nimi na stole poznala, že se jedná o lidské bytosti. Další svědkové, kteří jsou zde zadržováni proti své vůli? divila se v duchu Kira. Pane bože, copak si tu Mencheres drží hotovou stáj zajatých lidí, kteří nedopatřením odhalili pravdu o upírech? Celá se otřásla. Možná, že všechno, co jí Mencheres napovídal, byly lži. Třeba nemá vůbec v úmyslu ji odsud propustit.

„Ahoj,“ pozdravila blondýnka a zvesela na ni zamávala od sporáku. „Zbyla tu nějaká vejce se slaninou, jestli máš hlad.

„„Čus,“ řekl tmavovlasý muž a další muž se světlými vlasy s plnými ústy doprovodil jeho pozdrav souhlasným zamručením.

Kira jen překvapeně zamrkala nad jejich přivítáním. Pokud to byli vězňové, pak si z toho očividně vůbec nic nedělali.

„Díky,“ odpověděla a zamířila ke sporáku spíš proto, aby něco dělala, zatímco si rozvažovala nově vzniklý vývoj situace. Rozhlédla se kolem. Gorgon ani Mencheres nikde nebyli, ale to ještě neznamenalo, že nejsou někde poblíž.Vyškrábala si ze dvou pánví zbytek vajec a slaniny na talíř a pak se s ním usadila na volné místo u jídelního stolu. Tři páry očí ji zvědavě sledovaly.

„Mimochodem, já jsem Kira,“ prohodila a přitom přemítala, jak by se nenápadně zeptala, zda jsou zde? proti své vůli.

„My víme,“ odvětil tmavovlasý muž a lehce se na ni ušklíbl. „Já jsem Sam, tohle je Selena a Kurt.

„Kira přežvykovala sousto vajec a snažila se tvářit nedbale. „Tak vy to víte, jo?“ poznamenala, když polkla. „A copak víte ještě?“

„Že tu nebudeš dlouho a že ze svého pobytu tady nejsi nijak nadšená,“ shrnula Selena a usmívala se u toho jako sluníčko.

Kira polkla další sousto vajec a pak se otázala: „No, a vy jste, ehm, nadšení z toho, že tu jste?“

„Lepší než makat od devíti do pěti,“ promluvil poprvé Kurt a všichni tři se rozesmáli. Kira zamrkala. Takže jsou tady dobrovolně? Vědí vůbec, co jsou Mencheres a Gorgon zač? Mencheres se zdál být si naprosto jistý tím, že za normálních okolností dokáže zhypnotizovat každou lidskou bytost. Bylo by možné, že si tihle tři vůbec neuvědomují, že jejich „spolubydlící“ jsou upíři?

„Takže vy jste něco jako tři podnikatelé?“ otázala se Kira, aby udržela rozhovor.

Všichni se znovu rozesmáli. „Dalo by se to tak říct,“ kývl Sam. Naklonil se dozadu a balancoval se židlí jen na dvou nohách. Kiře na pohled připadalo, že mu může být tak něco přes dvacet. Všichni vlastně vypadali mladší než ona.

Když na to tak přišlo, uvědomila si, že Mencheres vlastně také, i přes svou poznámku „starší než hlína“. Možná se mýlí, a tihle tři nejsou lidé. Jedli sice obyčejné jídlo, to ano, ale jiné Kiřiny představy o upírech se koneckonců už taky ukázaly být naprosto mylné. Třeba upíři jedí tři základní jídla denně jako každý jiný – jen je nakonec prostě zapijí krví. Kira si je tajně prohlížela a honila přitom zbytek vajec dokola po talíři. Selena, Kurt i Sam vypadali v každém ohledu docela normálně… jenže to Mencheres taky. Až do chvíle, než se začal pohybovat rychle jako namydlený blesk nebo trhat lidem hlavy.

„Jak jste se seznámili s Mencheresem?“ rozhodla se zeptat.

Selena pokrčila rameny. „Před pár lety jsem šlapala chodník ve Frisku a jela v piku, a Mencheres se objevi? právě ve chvíli, kdy mi můj pasák dával na budku. Vysál ho a pak se mě zeptal, jestli bych nechtěla začít žít nový život. Řekla jsem, že jo, a tak mě Mencheres vzal s sebou. Pomohl mi zbavit se drog a teď jsem tady.“

Jako soukromý detektiv už Kira vyslechla spoustu mnohem horších historek, ale teď jen zalapala po dechu, jak nedbale Selena vypráví naprosto cizímu člověku o drogové závislosti, prostituci a vraždě. Než stačila nějak zareagovat, promluvil Sam.

„Já jsem se sem dostal jako dědictví. Předtím jsem patřil Tick Tockovi, ale ten asi před rokem umřel ve válce. Mencheres byl Tick Tockovým pánem, takže když umřel, podědil po něm všechen jeho majetek včetně mě.“

„Pán? Mencheres tě považuje za otroka?“ vykoktala Kira.

Sam se na ni podíval. „Ne takový pán, madam. Pán upírského klanu, ze kterého Tick Tock pocházel. Když jste člověk, který patří nějakému upírovi, tak vás považuje za svůj majetek, ale můžu odtud odejít, kdykoliv se mi zachce. Nejsem žádnej zatracenej otrok, chápete?!

„Já to mám stejně jako ty, Kiro,“ vmísil se do hovoru Kurt, aby zmírnil vzniklé napětí. „Taky jsem o upírech nevěděl vůbec nic až do chvíle, než jsem náhodou do pár z nich narazil. Rozhodl jsem se s nima zůstat, protože to bylo bezpečnější než se vrátit zpátky ke gangu, ke kterýmu jsem předtím patřil.“

Kiře se nad všemi těmi novými poznatky zatočila hlava. Selena, Sam i Kurt přesně věděli, čím Mencheres je, a přesto se dobrovolně rozhodli s ním zůstat. Nebo snad ne? Mohl jim Mencheres zmanipulovat mozky tak, že se domnívali, že si sami zvolili zůstat s ním? Čeká, až bude moci provést totéž s ní? Co když si jenom myslí, že až bude Mencheres schopen vymazat jí vzpomínky, bude to pro ni znamenat jízdenku domů, ale ve skutečnosti mu to jen poskytne možnost zavřít ji tady na věky věků?

Bylo to tak strašlivé pomyšlení, že Kira cítila, jak jí do hrdla stoupá žluč. Její instinkty, které ji posledních dvanáct let neomylně vedly, mohly v Mencheresově případě naprosto selhat. Jestliže upíři dokážou změnit lidem mysl, pak je to také důvod se domnívat, že mohou změnit i jejich reakce vůči nim.

Kira se rozhlédla po kuchyni a po třech lidech, usazených kolem stolu. Na povrchu to všechno vypadalo jako běžný obrázek normální situace, ale když nahlédla pod povrch, všechno to zmizelo.Stejně jako její důvěra v instinkt, napovídající jí, že Mencheres svůj slib propustit ji myslel vážně.

Kira vstala a sotva zabránila rukám, aby se jí netřásly.

„Ráda jsem vás všechny poznala,“ vypravila ze sebe. Cítila se, jako by ji stěny chtěly rozmačkat.Pak rychle vyběhla z kuchyně do zahrady.

Mencheres kráčel kolem bazénu do zahrady, kam ho přitahoval tlukot Kiřina srdce jako světlo majáku. Byla na opačné straně zahrady, a to by nikdo nevymyslel, seděla na dolní větvi stromu. Větřík k němu přinášel její vůni, a do citronového aroma se mísil pach strachu, zmatku a hněvu.

Posadil se na betonovou lavičku na opačné straně zahrady a uvažoval, co mohlo způsobit náhlou změnu Kiřiny nálady. Když ráno naslouchal, jak se pohybovala posvém pokoji, zdála se být naprosto v pořádku. V rozhovoru v kuchyni mezi ní a ostatními, který vyslechl, ji také nemohlo nic poplašit. Přesto pak Kira odešla rovnou do zahrady a zůstala tam po celé tři následující hodiny.

Byla v tom běžná rozmrzelost nad tím, že zde musí zůstat? Nebo v tom bylo ještě něco dalšího?

Neměl by si s tím dělat starosti. Bylo to naprosté šílenství, že sem přišel sedět na lavičce a čekat, zda mu Kira nepoví, co ji tak rozhněvalo. Koneckonců, kdyby uvažoval logicky, soustředil by se na podstatné záležitosti, a ne na ženu, která na něj beztak brzy zapomene.

Vánek k němu opět zanesl závan její vůně a neviditelný dotek tak znovu dráždil jeho smysly. Co jen to může být, ten drobný rušivý moment v celé té opojné sladkosti? uvažoval Mencheres a vdechoval Kiřinu vůni. Cožpak ani v této životní etapě nemá právo neuplatňovat chladnou, bezcitnou logiku na úplně každé ze svých rozhodnutí?

Mencheresových smyslů se dotklo ještě něco jiného, co odvrátilo jeho pozornost od Kiry. Cosi dávného, silného, a zlobného. Ztuhl a ve chvíli, kdy někdo zazvonil a Gorgon šel otevřít, opět uzavřel všechny své emoce do obvyklé neproniknutelné schrány.

„Přišel jsem za Mencheresem,“ ozval se až příliš známý hlas.

„Strážce zákona,“ odvětil Gorgon s patřičnou dávkou úcty, již nepřítelovo postavení vyžadovalo. „Půjdu mu říct, že jste tady.“

Radžedefův smích se ozval jako vzdálené dunění hromu. „Však on už to ví, chlapče.“

Mencheres potlačil vztek, jenž se v něm začal rozhořívat, aby na něm nebylo nic poznat. Radžedef tak mohl pouze hádat, zda Mencherese rozhněvalo jeho opovržlivé chování vůči jeho lidem, ale kdyby mu skutečně poskytl takový důkaz, strážce zákona by své urážlivé jednání ještě vystupňoval. Radžedef si byl plně vědom ochrany, kterou mu poskytovalo jeho postavení, a když šlo o Mencherese, neváhal jí beze zbytku využít.

Kdyby nebyl prvním a hlavním podezřelým v případě, že by Radžedef zmizel, Mencheres by se svým starým nepřítelem skoncoval už před tisíci let. Jenže v tom byl právě ten problém. Historie jejich sporu sahala tak dávno, že o něm věděl každý.

Kdyby však Radžedef byl čímkoli jiným než právě strážcem zákona, Mencheres by nemilosrdně šel i do takového rizika.

Gorgon vešel do zahrady a Radžedef, jak se dalo čekat, následoval těsně za ním, místo aby počkal, až bude ohlášen.

„Sire, máte zde návštěvu,“ pravil Gorgon.

„Děkuji,“ odvětil Mencheres, a Gorgon se okamžitě obrátil k odchodu dřív, než na něj strážce zákona stačil jako obvykle vyštěknout, že má odejít. Nebylo to poprvé, co by Gorgon musel snést takové jednání.

„Menkaure,“ oslovil Radžedef Mencherese jménem, pod nímž se narodil. „Překvapuje mě, že ses nesnažil přede mnou utajit, kde se nacházíš.“

„Jsem už unavený z těch našich her, Radže,“ odpověděl Mencheres. Užil přitom zkrácenou podobu jeho jména, kterou Radžedef jako chlapec tolik nesnášel.

Jeho nepřítel sevřel rty tak nepatrně, že nikdo jiný by si toho nejspíš nepovšiml. Mencheres však ano, a musel se nad tím v duchu usmát. Radžedef se ani po čtyřech a půl tisících let nedokázal zbavit svých dětských nejistot. Kdyby tomu tak bylo, byli by se dnes setkali jako přátelé, a nikoliv jako protivníci.

„S nikým jiným z nich nemám takové potěšení,“ opáčil Radžedef nevzrušeně a bez pozvání se usadil vedle Mencherese. Máchl rukou směrem k domu: „Příšerné doupě. Má to snad být nějaký druh pokání, že ses ubytoval právě tady?“

Mencheres znuděně pozvedl obočí: „Jistě jsi nepřišel kvůli tomu, aby ses vysmíval mému současnému bydlišti.“

Radžedef se usmál. „Vyptával jsem se mnoha zdrojů, můj starý příteli. A říkají o tobě samé ošklivé věci! Opakovaná krádež majetku. Vražda. Věznění. Čarodějnictví. Kolik zákonů hodláš porušit jen za tento rok?“

„Kdyby ty tvé zdroje byly důvěryhodné, kladl bys mi tyto otázky před shromážděním Strážců, a ne tady o samotě,“ opáčil Mencheres nevzrušeným tónem. „Nic z toho nemůžeš dokázat. Nikdy. Najdi si nového koníčka, Radže. Slyšel jsem, že Wii je mimořádně zábavná.“

„Všichni vědí, že jsi zabil svou ženu. Pomocí černé magie jsi vyvolal duchy a poslal jsi je na ni,“ pronesl Radžedef zostra.

Mencheres jen pokrčil rameny. „Pokud to říkají všichni, pak jistě nebudeš mít problém najít dostatek důkazů.“

„Dobře víš, že všichni, kdo viděli Patřinu vraždu, jsouti loajální, „ odvětil Radžedef s nepokrytou hořkostí.

Co se týče Mencheresova využití temných sil k vraždě vlastní ženy… přesně takhle se to neodehrálo. Ale sám fakt, že nejzávažnější obvinění, jež mohl Radžedef vůči Mencheresovi vznést, bylo téměř pravdivé, ačkoliv Radžedefovi samotnému to nic nepřineslo, málem vyloudil Mencheresovi úsměv na tváři.

Málem.

„Co vlastně budeš dělat, Radže, až tady nebudu a ty nebudeš mít na koho soustředit všechnu svou nenávist?

„V Radžedefových černých očích se zablýsklo. „Nemám vůbec v úmyslu tě zabít, starý příteli. To by mi nedalo to, co hledám – a navíc by to vůči tobě bylo příliš milosrdné!“

„Vždyť mě přece můžeš dát odstranit, pokud je to tvoje přání,“ nadhodil Mencheres ve vzácném momentu nestřežené upřímnosti.

Radže se usmál. „Při té představě se mi srdce svírá v hrudi!“

Ne tak, jak by se svíralo, kdybych ti do něj zabodl stříbro, pomyslel si Mencheres pochmurně. Jenže uskutečnit tenhle nápad, jakkoliv svůdný, by s sebou přineslo příliš mnoho následků. Strážci zákona byli nejvýše postavenými vládci mezi upíry. Kdyby Mencheres zabil jiného upírského mistra, riskoval by nanejvýš válku mezi sebou a jeho spojenci, ale kdyby zabil strážce zákona, všichni upíři by měli důvod se sjednotit proti němu. Po mnoha válkách, které vedl, měl Mencheres příliš mnoho nepřátel, které by nesmírně potěšilo, kdyby udělal tak hloupou chybu. Ale on ji neudělá. Už kvůli Bonesovi a dalším, které miluje a kteří by pak museli čelit důsledkům.

„Já jsem unavený,“ pravil Mencheres. V této chvíli cítil, jak na něj dolehla tíha všech těch let: nekonečné sváry, pocit viny a věčná únava ho zaplavily s neúprosnou naléhavostí. Náhle si přál, aby Radžedef pochopil, že jeho propracované plány na pomstu se už nikdy nevyplní. „Měl jsi za mnou přijít dřív, starý příteli. Dokud jsem ještě v sobě choval touhu pustit se s tebou do boje, jak se domníváš.

„Přes tvář strážce zákona cosi přelétlo, jako kdyby si konečně uvědomil, že Mencheres svou apatii pouze nepředstírá.

„Ty přece nikdy neopustíš své lidi, Menkaure.“

I přes své duševní vyčerpání Mencheres pocítil záblesk uspokojení. Snad Radže konečně pochopil, že jeho šance na odplatu mizí v dálce?

„To je pravda. Proto jsem také předal Bonesovi svou moc, když jsme spojili své klany dohromady.“

„Moc, která měla náležet od začátku mně“ vykřikl Radžedef a prokázal tak více emocí, než od něj Mencheres viděl za celá staletí.

„Pořád nad tím běduješ?“ ušklíbl se Mencheres.?

„Bylo to rozhodnutí našeho pána, komu předá svou mimořádnou moc, stejně jako bylo zase na mně si zvolit, že ji předám Bonesovi. Bones teď získal mnohem větší sílu, a síly jeho manželky Cat jsou rovněž stále mocnější. Radže, Radže…“ Mencheres se neubránil drobnému, lehkému úsměvu. „Čekal jsi příliš dlouho.“

Radže vyskočil na nohy tak divoce, že se betonová lavička pod ním zbořila. Chvíli chodil krátkými, zuřivými kroky, než se se stejnou prudkostí zase zastavil.

„Lžeš,“ pravil Radže nyní dokonale ovládaným hlasem. „Snažíš se mě jako vždycky podvést, ale já tě znám. Něco takového bys nikdy neudělal.

„Kdyby Radže prohlásil něco takového třeba ještě před rokem, byl by měl pravdu. Ale teď, když Mencheresova manželka byla mrtvá, byl Bones dost mocný k tomu, aby dokázal vést oba dva jejich spojené klany, když se Cat proměnila v nejvzácnější druh upíra a Mencherese opustila schopnost vidět do budoucnosti… teď už neměl důvod zde zůstávat. Jeho smrt umožní ukončit studenou válku s Radžedefem a odepře jeho nepříteli možnost zničit spolu s Mencheresem i jeho klan.

Radže už celé tisíce let doufal, že se mu podaří zničit protivníka přes jeho lidi, jenže Mencheres všechny jeho pokusy zmařil za pomoci svého daru předvídání událostí. Když už jej teď neměl, mohl strážce zákona na jeho poddané zaútočit bez milosti. Mencheres však rozhodně neměl v úmyslu nechat k tomu dojít. Přál si opustit tento svět s vědomím, že zajistil svým lidem bezpečnost a zároveň zmařil Radžedefovy plány. Vlastně se na to téměř těšil.

Problém byl pouze s Kirou. Při životě jej držela už jen ona, ale i tak písek v přesýpacích hodinách padal příliš rychle. Kiřiny vzpomínky na něj již brzy pominou – a pak bude moci odejít. Ve svém věčném odpočinku tak zvítězí nad Radžedefem na věky věků. Zadíval se na strážce zákona a jeho úsměv se ještě rozšířil.

„Že mě znáš, Radže? Tak to by ses měl začít bát.“

Zapraskání větve vrátilo Mencheresovu pozornost opět ke Kiře. Opustila svůj hřad na stromě a svezla se po kmeni na zem. Pohlédla jejich směrem a tep se jí zrychlil. Určitě si uvědomila, že ji zpozorovali.

„Kdo je ta ženská?“ vyštěkl Radže a šlehl pohledem po Kiře.

Mencheres se zasmál. „Jsi opravdu tak arogantní, že sis až teď všiml, že je s námi v zahradě lidský tvor?“

„Myslel jsem, že slyším zvuk psího srdce. Vím přece, jak rád se obklopuješ různými podvraťáky,“ pronesl Radže chladně.

Mencheres ztuhl nad urážlivým způsobem, jímž se Radže vyjádřil o Kiře. Když viděl, jak strážce ostražitě přimhouřil oči, hned se ovládl. Příliš pozdě. Radže už si toho všiml.

„Zavolej ji sem,“ pokynul Radže a zpupně se zadíva? na Mencherese.

Kdyby odmítl, Radžedef by vyzvídal ještě víc, kdo to je. Mencheres proto nasadil znuděný výraz a zavolal: „Kiro! Pojď sem!“

Kira pomalu prošla zahradou až k nim a cestou se rozhlížela kolem sebe, jako by hledala možnosti úniku. Mencheres na sobě nedal nic znát, když si Radže Kiru prohlížel způsobem, při němž nepropásl jedinou křivku jejího těla.

„Pěkná,“ řekl Radže konečně. „Pěkná, ale ne tak pěkná, jako tvoje nebožka žena, že?“ protáhl významně a pak se usmál.

Mencheres nehnul ani brvou a s prázdným výrazem se zdál být stejně uvolněný, jako když odpočíval na dně bazénu. Díky bohu, že Kiru Radžedefova poznámka nepopudila. Dlouhou chvíli zírala druhému upírovi do obličeje, ale neřekla nic.

„Ty neumíš mluvit?“ popuzeně se tázal Radžedef, ztráceje trpělivost.

„Jistěže umím,“ odvětila Kira dokonale neutrálním tónem. „Ale vy jste předtím nemluvil ke mně.“

Její pach sice prozrazoval nervozitu, ale kromě toho Kira, stojící před pronikavým pohledem starobylého strážce zákona, působila jako dokonalý obraz sebejistoty. Podle toho, jak přimhouřil oči, se Radžedefovi její vyrovnanost vůbec nezamlouvala.

„Najednou jsem nějak dostal žízeň,“ prohlásil Radže a snížil hlas do výhružného šepotu. „Tahle ženská se mi bude hodit…“

Radžedef se naklonil kupředu a sevřel Kiřinu paži dřív, než stačila ucuknout… a pak celé jeho tělo ztuhlo.

Mencheres zvolna zesiloval působení své moci kolem strážce zákona, až jeho starý nepřítel nemohl pohnout ničím jiným než rty. Kira s rozšířenýma očima ustoupila od Radžeho, ale nedala se na útěk. Chytrá holka.

„Ty se odvažuješ mě napadnout?“

„Kdybych tě napadl, už bys přišel o hlavu,“ odvětil Mencheres chladně. „Zatím jen využívám svá práva k tomu, abych ti zabránil vztáhnout ruku na jednoho z mých lidí bez mého svolení, strážce!“

Radžedefův pohled zahořel příslibem pomsty, ale oba věděli, že je to marné. Nebyl dost silný, aby dokázal prolomit Mencheresovo sevření, a zákony byly na Mencheresově straně. Dopřál si ještě chvíli potěšení z Radžedefovy bezmocnosti a pak ho teprve uvolnil ze sevření své moci.

Hned jak se mohl zase pohybovat, Radžedef odskočil od Kiry, jako by to byl jedovatý had. Pak se poněkud vzpamatoval a zuřivě zíral z jednoho na druhého.

Mencheres se usmíval. Od chvíle, co se vyprostila z Radžedefova ztuhlého sevření, se Kira ani nepohnula, a prokázala tak víc rozvahy než starobylý strážce zákona. Ze zuřivosti jeho tváře, než se znovu opanoval a nabyl prázdného výrazu, bylo znát, že ví, jak ho dostala.

Radžedef pohrdavým gestem máchl rukou směrem ke Kiře. „Už jí mám dost.“

Mencheres ukázal pohledem k domu. Kira se beze slova otočila a odešla ze zahrady. Jeho respekt k ní ještě vzrostl. Kdyby předtím zpanikařila, nebo se pak se strážcem zákona pustila do hádky kvůli jeho přezíravému, urážlivému chování, byl by nucen ji potrestat – což bylo přesně to, co si Radžedef přál. Její vyrovnanost však Radžedefovi neumožnila nic jiného než zuřit nad vlastní neschopností. Stejné zákony, jakých by se mohl dovolávat kvůli jejímu potrestání, mu nyní neumožňovaly dělat vůbec nic.

Až bude Kira zase doma v bezpečí a Mencheres opustí tento svět, budou oba konečně mimo dosah Radžedefovy hořké pomsty. Mencheres se znovu usmál na svého starého nepřítele.

„Cestu ven už jistě najdeš sám, Radže.“

Uběhly dva dny. Kira toho během nich viděla v televizi víc než za celé poslední dva měsíce. K tomu se slunila u bazénu, což už nedělala takových dobrých, no řekněme že tak dlouho, že si ani sama nepamatovala, kdy to bylo naposled. Koho by napadlo, že se dá takhle trávit čas, když je člověk uvězněný v domě s upíry? Nebylo tady nic jiného, co by mohla dělat. Věděla, že pokaždé, když opustí svůj pokoj, následuje ji Gorgon jako tichý stín, což bylo stejným dílem znervózňující jako obtěžující. Od toho odpoledne v kuchyni už nespatřila ani Selenu, Kurta a Sama. Kira jen doufala, že se nedostali do nějakých potíží za to, že s ní mluvili. Žádný z nich sice nevypadal, že by měl strach, ale stejně, Kira vlastně jen spatřila povrch toho, jak to v životě s nemrtvými chodí. Kdesi v hlubinách mohlo číhat cokoliv, a nejspíš to nemuselo být nic pěkného.

Ode dne, kdy se dostavil onen hrozivý návštěvník, se Kira nesetkala ani s Mencheresem. Při vzpomínce na Radžeho, jak ho Mencheres nazýval, se zachvěla. Představoval velkou ránu jejím představám, že každý upír jako součást svého maskování kolem sebe šíří uklidňující atmosféru. Ale jak spatřila Radžeho, všechny instinkty okamžitě začaly volat: „Nebezpečí, nebezpečí!“ Chvilka, kterou strávila společně s ním v zahradě, jí připadala stejná jako stát vedle zuřivého pitbula. Tušení jí napovídalo, že jakýkoliv náhlý pohyb mohl vyvolat surový útok.

A to bylo ještě předtím, než se ten bastard s chladným pohledem pokusil ji kousnout. Kira byla Mencheresovi víc než vděčná, že splnil svůj slib, že pokud je u něj, nikdo se jí nesmí ani dotknout. Když Mencheres nějakým způsobem zařídil, že se Radže nemohl ani pohnout a jen na ni zíral, cítila, jak se z něj šíří vlny zla. Nechtěl ji pouze kousnout, tím si byla jistá. Chtěl jí ublížit a ponížit ji, přestože se spolu předtím nikdy nesetkali.

I když doufala, že se s ním už ani nikdy nesetká, střetnutí s Radžem z Kiry sňalo část jejích obav. Cosi na něm ji odrazovalo, už když se na něj jen dívala ze svého hnízda na stromě, ještě než rozehrál své kruté představení. Potvrdila si tak, že její instinkty ji stále dokážou varovat před nebezpečím, dokonce i mezi upíry. To Kiře dodalo naději, že Mencheres skutečně nelže, když slíbil propustit ji v den, kdy bude moci ovlivnit její myšlenky. Koneckonců, Mencheres se nemusel starat, zda se Kiře její zajetí zamlouvá. Někdo tak rychlý a silný jako upír si nemusel dělat starosti, zda souhlasí nebo ne.

Bylo sice děsivé si to přiznat, ale Kira byla za daných okolností ve skutečnosti naprosto bezmocná. Vlastně si jenom namlouvala, že Mencheres potřebuje kontrolovat její myšlenky, aby ji přinutil tady zůstat.

K pozitivům však patřilo, že se jí konečně podařilo dovolat se sestře. Tině odvyprávěla stejnou historku, jakou Gorgon zpacifikoval Franka – totiž že Kira leží doma s chřipkou. Tina o ni měla starost, ale obě věděly, že návštěvu riskovat nemůže. Zvlášť když Kira údajně měla nakažlivý virus, jenž by dál oslabil Tinin už beztak podlomený imunitní systém. Kiřině pozornosti neuniklo, že každé Tinino zasmání skončilo kašlem, hůř mluvila a její hlas zněl slaběji. Jakkoliv to bylo nespravedlivé, ve svých devětadvaceti letech se Tina ocitla v podzimu života.

To pomyšlení bylo tak depresivní, že přimělo Kiru vyjít ven z pokoje. Mluvila se sestrou teprve včera, ale teď by si s ní ráda promluvila znovu. Potřebovala se ujistit, že Tina je pořád ještě tady, že je stále součástí jejího života, alespoň pro současnou dobu.

Kira se vydala dolů v naději, že tam potká Mencherese nebo Gorgona. Pokud by jen tak rovnou popadla telefon, aniž by se předem nedovolila některého z nich, mohla by vzbudit poplach. Nemuseli by jí věřit, že se jenom pokouší dovolat své sestře, a mohli by si myslet, že se nakonec přece jenom rozhodla zavolat policii. Projel jí vztek. Chápala sice, proč se upíři ze všech sil snaží utajit svou existenci uprostřed lidstva, ale nakonec to byla jenom ona, kdo za to zaplatil a ještě několik dalších dní platit bude. Doufala přitom, že to bude naposledy, co ji přijde draho, že se nedopatřením dozvěděla o jejich existenci.

Sešla do přízemí a rychle nahlédla do obývacího pokoje a do kuchyně. Nikde nikdo. Pak Kira vyšla do patia, ale u bazénu také nikdo nebyl a v zahradě také ne. Kira se tedy vrátila do domu s tím, že se podívá ještě do prádelny, ale vtom se za ní ozval hlas, že až nadskočila.

„Hledáte někoho?“

Zprudka se otočila, ale tep se jí opět zklidnil, když zjistila, že je to Mencheres. Není to ani vteřina, co tady určitě ještě nebyl – jako kdyby potřebovala další ujištění, jak neuvěřitelně je rychlý.

„Měla bych vám pověsit na krk zvoneček,“ vyhrkla Kira bez rozmýšlení.

Místo aby se zatvářil zmateně nebo naštvaně, Mencheres jen naklonil hlavu ke straně. „Odpusťte mi. Nechtěl jsem vás vylekat,“ pravil s dokonalou zdvořilostí. Každou situaci měl pevně pod kontrolou – kromě onoho rána ve skladišti. Který z nich je ten pravý Mencheres? Opravdu bys to chtěla vědět? otázal se jí tichý vnitřní hlas.

Ne, nejspíš by to vědět nechtěla. Alespoň ne za daných okolností, kdy je vlastně jeho vězněm, i když hýčkaným.

„Ráda bych znovu zavolala své sestře.“ Na jednu stranu jí vadilo, že se kvůli tak obyčejné věci musí ptát na dovolení, ale na druhou stranu si uvědomovala, že kdyby byl Mencheres bezohlednější, už by nebyla naživu. Jako mrtví nemohou ani soukromí vyšetřovatelé vyprávět nic o upírech, pomyslela si Kira kysele.

„Ale samozřejmě,“ odvětil Mencheres tónem, jako by neexistovala sebemenší možnost, že by mohl odmítnout.

Kira konečně volně vydechla a přitom si ani neuvědomovala, že celou dobu tajila dech. Byla to podivná situace. Držel ji tu v zajetí, ale současně s ní jednal jako s váženým hostem. Alespoň většinou. Kiře se na okamžik vynořily v mysli tvrdé rysy Radžeho tváře. Před ním s ní jako s hostem nejednal. A po pravdě řečeno se pod Radžeho chladným, nemilosrdným pohledem cítila spíš jako hmyz.

„Čekáte, že se ten upír zase brzy vrátí?“ otázala se Kira a pečlivě volila každé slovo.

Mencheres jen zvedl obočí. „Předpokládám, že asi nemáte na mysli Gorgona?“

„Ne, mluvím o tom muži s tmavými rovnými vlasy, který vypadá tak trochu jako vy.“

„Radže,“ zamumlal Mencheres. „Ne. Nečekám, že by se tu v nejbližší budoucnosti zase objevil.“

„To je dobře,“ kývla Kira. „Měla jsem z něj husí kůži.“

Po rtech mu přeběhl drobný úsměv. „Další důkaz, že vám vaše mládí nijak nebrání v moudrosti.

„Kira cítila, jak se i jí ústa roztahují ve vstřícném úsměvu. „Je mi jednatřicet. U mého živočišného druhu se předpokládá, že každá samice nad třicet let vstoupila do středního věku.“

Mencheres se zadíval na Kiru a rozesmál se. Zvuk jeho smíchu jí přeběhl po páteři jako hladivý dotek. Bylo to poprvé, co ho viděla se smát, a uvolněný výraz ve tváři společně se širokým úsměvem změnil jeho vzhled od ohromujícího k okouzlujícímu. Páni, ty jsi ale nádherný, pomyslela si. V tuhle chvíli byla opravdu ráda, že jí upír stále nemůže číst v myšlenkách a že ani nepozná, jak je pro ni těžké přinutit se, aby na něj mlsně nezírala.

„To je typický lidský omyl, domnívat se, že ženy jsou krásné jedině v prvním rozpuku mládí. Mojí ženě bylo třicet pět let, počítáno v lidských rocích, když jsme se vzali, a byla naprosto úchvatná…“

Jeho úsměv náhle zmizel a po tváři se mu opět rozhostil známý netečný výraz.

Kira se jemně dotkla Mencheresovy paže. „Radže říkal, že vaše žena je po smrti. To je mi líto.

„Podivný, smutný úsměv přeletěl přes Mencheresův obličej. „To mně také, i když z jiných důvodů, než byste si mohla myslet.

„Nad tak záhadnou poznámkou Kiru okamžitě napadla spousta otázek, ale Mencheres ihned změnil téma.

„Pojďte, můžete si hned zavolat. V knihovně to pro vás bude nejpříhodnější.“

„Tohle téma se ti nějak nelíbí, že ne? „ pomyslela si Kira a její detektivní instinkty ji samozřejmě hned pobízely zjistit něco víc kolem smrti Mencheresovy ženy. K níž očividně došlo za neobvyklých okolností. Kira je však raději potlačila. Nepřišla sem přece vyšetřovat nějaký případ, byla zde jako zajatec, třebaže s ní zacházel dobře. Kdyby se však vyptávala dál, Mencheres by se mohl uzavřít do sebe a třeba by jí ani nedovolil zatelefonovat sestře. A na Tinu byla mnohem zvědavější.

Jediné, co nakonec řekla, tedy bylo: „Ano, knihovna bude vhodná,“ a nechala ho, aby ji tam zavedl.

Zatímco telefonovala, Mencheres čekal v přilehlém pokoji. Tím, že ji nechal v knihovně samotnou, jí poskytl iluzi soukromí, ale oba dva přitom věděli, že ji poslouchá.

Divil se, jak se Kiřin hlas změnil, když hovořila se svou sestrou. Zněl jemněji, něžněji a ozýval se v něm ochranitelský tón. Kiřina láska k sestře vyzařovala z každé slabiky. Krátké chvíle, kdy Mencheres naslouchal jejich rozhovoru, ho zvláštním způsobem uklidňovaly, i když věděl, že nejsou určeny jemu.

Bylo znepokojující si uvědomit, že žena, které zanedlouho na něj nezbude ani vzpomínka, dokáže pouhým zvukem svého hlasu ovlivnit jeho náladu. Kira brzy odejde, a jakmile bude pryč, Mencheres zamýšlel zůstat naživu jen tak dlouho, dokud se mu nepodaří nalézt nějaký vhodný způsob, jak se zabít. Poslední dny svého života hodlal strávit s upíry, jimž vládl, a se starými přáteli. Hodlal také požádat svého spoluvládce o odpuštění za problémy, které způsobily roztržku mezi ním a Bonesem.

Místo toho zůstával u sebe doma a jeho myšlenky se stále točily kolem Kiry, i když se jí snažil dopřát tolik svobody, kolik jen bylo možné. Byla pro něj tak nová, že jí byl fascinován. Tím to musí být…

Kira o něm nevěděla vůbec nic, a přesto mu přispěchala do skladiště na pomoc, a to, co se o něm od té doby dozvěděla, ji mohlo jedině vylekat. Přesto pohled, který po něm vrhla, když se nad ní skláněl u bazénu, byl plný žáru. A pak dokonce přiznala, že ji přitahuje, tak klidně, jako by ani nestál vedle ní.

Nějak to nedávalo smysl. Mencheres si přál strávit své poslední dny o samotě, ale nemohl zůstat úplně sám, aby nevzbudil nežádoucí podezření. Proto si vybral tento malý, skromný dům. Gorgon a lidské bytosti z jeho okolí obdrželi striktní instrukce, aby Kiře o něm nic neříkali. Kira tedy nemohla vědět o jeho postavení v upírském světě, o jeho mimořádných schopnostech, ani o tom, že jeho bohatství je mnohem větší, než má většina osob zařazených v žebříčku pěti set nejbohatších lidí světa podle časopisu Forbes. Nemohla vědět vůbec nic ani o všech těch dalších věcech, které k němu přitahovaly tolik žen před ní. Že jí připadal sexy a žádoucí jen podle svého vzhledu a těla a ničeho dalšího, mu připadalo stejným dílem úžasné jako neuvěřitelné.

Kdyby jen všechno bylo jinak! Pak by Mencheres sám mohl podlehnout přitažlivosti, kterou cítil vůči Kiře – jediné ženě za dlouhé tisíce let, a dokonce možná vůbec – která po něm toužila bez postranních úmyslů. Ale jeho čas byl již téměř u konce.

Samozřejmě, Kiřiny lichotivé poznámky mohly být také jen pokusem si ho naklonit, aby ji propustil. Kira však od toho dne u bazénu nijak nedala znovu najevo svou touhu. Bylo tedy dost dobře možné, že se nejdřív rozhodla ho svádět, aby ji pustil, a když si uvědomila, že to nepůjde, tak toho nechala. Mencheres pocítil ostré bodnutí, když nad tím takto uvažoval. Ano. Takhle to muselo být.

„Zase nová léčba?“ přerušil Kiřin hlas jeho úvahy. Zněl, jako kdyby se zhluboka nadechla a pulz se jí zrychlil. „No, léky mi už zabraly, takže tam s tebou budu moci jít… Jak říkám, už je mi líp, mám antibiotika už čtvrtý den… Jo, můj telefon doma pořád nějak zlobí… no, já jsem usnula a zapomněla jsem si nabít mobil. Promiň, že jsem ti to nevzala. Zavolám ti zítra. Slibuju. Mám tě ráda, Tintítko!“

Klapnutí ohlásilo, že Kira zavěsila, ale Mencheres zůstal, kde byl. Její náhle zrychlený dech mu prozradil, že se snaží potlačit slzy. Kira zatím nikdy nepůsobila, že by měla sklon k přehnaným reakcím, takže její sestra musí být nejspíš opravdu vážně nemocná. Mencheres na okamžik pocítil záchvěv viny, ale hned jej potlačil. Ať už bylo s její sestrou cokoliv, neznělo to, jako by její nemoc byla nová, a Mencheres prostě nemohl dovolit, aby Kira odtud odešla se všemi svými vzpomínkami. Když to půjde dobře, už tady zůstane pouze den nebo dva.

„Už jsem skončila,“ zavolala Kira a hlas jí zněl zastřeněji než předtím.Mencheres vstal. Byl rád, že se nepokusila tajně o další hovor. To ukazovalo jak na obezřetnost, tak i inteligenci, dvě vlastnosti, které podle jeho pozorování bývají v moderních časech velmi často podhodnocovány. Když vešel do knihovny, Kira měla oči suché, ale na čele se jí rýsovala hluboká vráska a její pach byl intenzivnější prožívanou starostí.

Poslední dva dny se ji ani jednou nepokusil zhypnotizovat. Snad už tedy uběhl dostatek času, aby jí mohl vymazat vzpomínky, třebaže stále neslyšel její myšlenky.

„Kiro, pokusím se teď znovu dostat do vaší mysli. Pokud se mi to podaří, budete se moci vrátit domů už dnes večer.“

Podívala se po něm pohledem, v němž se zračila naděje i ostražitost. Mencherese překvapilo, že tutéž směsici pocitů prožívá i on sám. Logika mu napovídala, že čím dřív se Kira odtud dostane, tím lépe pro oba dva, ale přesto si uvědomoval, že mu bude… chybět.

Postrádat ženu, která si nic nepřeje víc než zapomenout, že se s ním vůbec někdy setkala, bylo tak neuvěřitelně hloupé, že měl chuť se tomu začít smát. Pokud by se ovšem nejednalo o něho samotného…

„Tak dobře,“ kývla Kira a vstala.

Upřeně se zadíval do jejích bledě zelených očí, takže nemohla odvrátit pohled, a zrak mu zezelenal jako smaragd.

„Kiro,“ její jméno zaznělo sotva slyšitelněji než dech, a přesto to jediné slovo bylo nabité energií. „Pojď ke mně.“

Poslechla a uchopila ho za ruce, jež k ní vztáhl. Tlukot jejího srdce, dech a krev bouřící jí v žilách mu zněly jako symfonie zvuků, které ho volaly. Ale její mysl stále zůstávala němá. Dál skrývala svá tajemství za zdí, jíž nedokázal proniknout.

„Otevři mi svoji mysl,“ vydechl Mencheres a vyslal k ní vyšší dávku své energie.

„Já… já se snažím,“ vypravila ze sebe a sevřela mu ruce pevněji.

Stěna v její mysli se zachvěla, ale nepovolila. Mencheres pustil její ruce a ustoupil o krok dozadu.

„Ještě je pořád příliš brzy,“ pravil. Víc ho zaskočila úleva, že Kiru nemusí ještě dnes propustit, než fakt, že stále nedokáže prolomit její mysl.

„Od toho rána ve skladišti už uběhlo skoro pět dní,“? řekla Kira a zneklidněně se odvrátila. „Pět dní, co jsem tady uvězněná. Nevím, jak dlouho to ještě budu schopná vydržet. No tak, nechte mě odejít.

„Očividně jí nečinilo žádné výčitky, že na něj chtěla navždycky zapomenout – nebo aspoň ho už nikdy v životě nevidět. Mencheres by rád k ní cítil stejně jednoduchý odstup.

„Vaše sestra si myslí, že se léčíte z chřipky, a v práci to máte rovněž zajištěné. Chápu, že tato situace není nic, co byste si sama vybrala, ale brzy už skončí.“

Kira sevřela pěsti a její přirozeně sladká vůně zhořkla. „Moje sestra je nemocná.“

„Hrozí nebezpečí, že by mohla v příštích pár dnech zemřít?“ otázal se Mencheres hluše.

Kira zaváhala, kousajíc se do rtu. „Ne.“

„Pak si nemohu dovolit riskovat.“

„Podívejte se, ona je hrozně vyděšená!“ vybuchla Kira. Chápu, že mezi upíry se to často nestává, ale u nás ostatních ano. Pro Tinu jsou pobyty v nemocnici pokaždé hrozně těžké. Tlučou ji tam do zad, aby jí uvolnili hlen z plic, a pak dostává léky, které usnadňují dýchání. Je to moje mladší sestra. Slíbila jsem jí, že se o ni budu starat.“ Kiřin hlas zakolísal a pak zazněl sevřeně: „Slíbila jsem jí, že se na mě může vždycky spolehnout.“

Mencheres zavřel oči. Kira to nemohla vědět, ale loajalita byla jednou z vlastností, jichž si cenil nejvíc. Dobře chápal, možná, že až příliš dobře, smysl pro odpovědnost, jenž Kira pociťovala k někomu, koho povahovala za svého člověka. Zahleděl se do její hezké, odhodlané tváře a očima sjel po neústupné lince brady.

I kdyby s ním Kira chtěla manipulovat, měla vše odpuštěno. Kdyby byl na jejím místě, sám by se choval úplně stejně.

„Existuje jedna věc, která by mohla zvýšit mou schopnost, jak vám vymazat vzpomínky.“

Kira s nadějným výrazem postoupila o krok k němu:

„Co je to? Ať je to cokoliv, já to risknu.“Bude to říkat i poté, co se dozví, o co jde?

„Vaše krev by mi dodala nad vámi větší moc. U lidí, kteří mají příliš velkou duševní sílu, bývá někdy nezbytné se z nich nejdřív napít, než je možné je zhypnotizovat. A vy máte velmi silnou vůli, Kiro. Ta mi možná brání ovládat vaši mysl víc než přítomnost mojí krve ve vašem organismu.“

Kira zbledla. Snažila se strávit jeho slova a rozhodovala se, co udělat. Mencheres ji pozoroval s bezvýraznou tváří. Bude její snaha ochránit sestru větší než strach nabídnout své hrdlo upírovi Ztěžka polkla a pak krátce kývla. „Tak dobře. Pojďme na to.“

Mencherese překvapila tak rychlá kapitulace.

„Pochopila jste, že to znamená, že vás kousnu a pak se napiju vaší krve?“ zeptal se pro případ, že by mu správně nerozuměla.

Kira se krátce, nevesele zasmála. „Jste přece upír. Nemůžu čekat, že na mě půjdete s injekční stříkačkou.“

„Vy se nebojíte?“ řekl schválně.

Pohled jejích bledě zelených očí se ani nezachvěl, i když jí srdce začalo bít rychleji. „Slíbil jste mi, že mi neublížíte. Tak se nemám čeho bát.“

Oddanost. Statečnost. Odhodlanost. Všechny Kiřiny vlastnosti mu připadaly jako světlo pochodně, ozařující jeho dlouhé roky temnoty a bezútěšnosti. Vzedmuly se v něm dávno zapomenuté pocity a v očích mu zeleně zaplálo. Nemohl si vzpomenout, kdy se naposledy setkal s někým, kdo by se vyznačoval takovými kvalitami jako ona, a až se z ní napije, její krev se stane jeho součástí. Když Kira odhodila vlasy a přistoupila blíž, shledal, že touží mít její krev v sobě tak mocně, až se jí raději neodvážil dotknout. Jinak by ji svou náruživostí mohl poranit.

Zachvěla se a přejela si dlaněmi po ramenou. „Připadá mi, jako by se o mě něco otřelo… necítil jste to také?“

Byla to jeho energie, nespoutané se ovíjející kolem jejího těla a všech jeho míst, kam si nepovolil vstoupit. Mencheres ji opanoval a dovolil pouze své auře, aby se jí dotýkala bez sršící energie, přejíždějící jí po kůži jako desítky rukou.

„Přistupte blíž,“ řekl ochraptěle. Stále si ještě nevěřil natolik, aby se jí odvážil dotknout. Už to bylo tak dávno, co naposledy cítil něco tak silného vůči ženě. Neočekávaný nával touhy, který jím projel, ho zaplavil energií. Když tohle všechno cítil už jen předtím, než Kiru kousl, jaké by asi bylo zmocnit se jejího těla? Způsobit, aby se její plné, rudé rty pootevřely v dlouhém, divokém stenu, kdyby pronikl do jejího klína?

Kira vydala tichý zvuk, spíš pouhý vzdech. Mencheres se znovu přinutil couvnout ve snaze zarazit náhlý příval chtíče, jenž vyústil ve výron energie, jímž mimoděk zasáhl nejcitlivější svazek jejích nervových zakončení. Hloubka vlastních reakcí pro něj byla šokující. Jako by se v něm s řevem nečekaně probudila dlouho spící šelma.

„Takhle?“ otázala se Kira a s očima zavřenýma naklonila hlavu ke straně.

Něžný obrys jejího hrdla s pulzující tepnou ho málem zabil. Mencheres zatnul pěsti a s velkým úsilím se opět začal kontrolovat. Pomalu. Ještě nikdo ji neochutnal.

Pomyšlení, že má být tím prvním, kdo okusí její krev, v něm vzbudilo základní instinkt. Vzal Kiru do něžného, ale pevného objetí, a když jí přejel po krku, tepna pod jeho rty bušila jako zběsilá. Byla tak hebká, že ji přitáhl blíž, a její pach se smísil s jeho. Nepromluvila, jen dýchala krátkými, nepravidelnými nádechy, jež horce doléhaly na jeho kůži. Paží sjel níž a přitáhl si ji ještě blíž, že až musel potlačit zasténání nad žárem, vycházejícím z jejího těla.

„Kolik… si musíte vzít?“ zašeptala nejistě. Srdce jí začalo zprudka bít, když jí přejel po hrdle svými špičáky.

„Nebojte se.“

Jeho hlas zněl tiše, spíš jako sten. Dlaněmi zajel do husté přilby jejích vlasů. Na hrudi cítil smyslné tření jejích ňader, zvedajících se a klesajících v rytmu zrychleného dechu, což jen dál zvýšilo jeho touhu poznat ji celou. Dlouze, důkladně a pomalu. Ale i když ji tiskl víc, než bylo nutné, ruce jí stále nechával jen na zádech a ve vlasech, místo aby jimi začal zkoumat vzrušující křivky jejího těla.

Kira zalapala po dechu, když jí Mencheres přitiskl ústa na hrdlo a pomalým, vytrvalým tlakem začal sát. Zatím ještě nepronikl přes kůži, jen si Kiru připravoval pro své kousnutí. Snažil se vytáhnout menší, bohatou tepnu blíž k povrchu. Zavřel oči. Její pleť chutnala po citronech, její tep útočil na jeho rty a celé její tělo se jemně chvělo. Obklopil ho oblak její vůně, v níž se mísily obavy, váhání… a ještě něco dalšího. Vzrušení.

Mencherese zaplavil temný záchvěv triumfu. Možná si toho nebyla vědoma, ale část Kiřiny mysli prahla po jeho kousnutí z důvodů, které neměly nic společného s její sestrou. Chceš, abych tě takhle poznamenal, pomyslel si a znovu jí přejel jazykem po krku. Však se dočkáš. Hned teď.V příští chvíli už zabořil špičáky do jejího masa.

V Kiře všechno ztuhlo, když jí ostré zuby projely kůží, ale na to, co mělo přijít potom, nebyla vůbec připravená. Místo bolesti ji zaplavil příval naprosté blaženosti. Sladké, mámivé teplo se jí rozlévalo od krku dolů přes ramena a ještě níž, až si připadala, že se celé její tělo ponořilo do teplé čokolády. Všechny obavy náhle zmizely s takovou rychlostí, až se jí zatočila hlava. Teprve když pominuly, uvědomila si, jak velký stres ji předtím tížil.

Cosi hustého a hedvábného se jí ovinulo kolem prstů. Po chvilce zmatku Kira teprve shledala, že zvedla ruce a zajela prsty do jeho vlasů. Mencheres se ozval hlubokým, hrdelním zvukem, který zavibroval na jejím krku, jak polykal. Moje krev. Mencheres polyká moji krev.

Tato představa ji měla vyděsit, nebo přinejmenším znepokojit, ale Kira místo toho zjistila, že se k němu tiskne blíž. Jeho zuby v odpověď pronikly hlouběji a Kirou projela slast jako šíp. Horko, jež ji zaplavilo, se začalo stáčet a shromažďovat do jediného místa. Z náhlé intenzivní žádosti ve slabinách až zalapala po dechu. Zajela rukama hlouběji do jeho vlasů a s temnou, nevysvětlitelnou naléhavostí se krkem třela o jeho ústa.

Špičáky jí znovu zajely do masa a Kiru zalila slast tak silná, že jen vzlykla. Slyšela samu sebe, jak sténá. Znovu ji polilo omamné horko. Jak jen může pouhé kousnutí způsobit tolik slasti?

Náhle však Mencheres zvedl hlavu a Kira pocítila závan chladného vzduchu tam, kde předtím na krku cítila těžký, smyslný tlak jeho úst. Pevný stisk jeho rukou na zádech a vzadu na hlavě zmizel, a Kiru zachvátil pocit prázdnoty.Vůbec nepřemýšlela a přitáhla si jeho hlavu zpět k hrdlu. „Nepřestávej,“ zavzlykala.

Unikl mu chraptivý zvuk a v dlouhém, pomalém pohybu přejel jazykem po místě na jejím hrdle, kam ji předtím kousl.

„To nemyslíš vážně.“

Zatraceně, to teda myslí! Toužila mít víc toho úchvatného, naléhavého žáru, který ji zaplavoval. Víc jeho doteků, víc z jeho těla. Ňadry se třela o svalnatou zeď Mencheresovy hrudi a tiskla si jeho hlavu stále silněji k ohbí svého hrdla.

Vztáhl ruce a chytil ji jemně, ale pevně za zápěstí? a odvrátil od ní hlavu. Drásavá touha v ní začala opadávat, a zanechala za sebou jen lehkou, bezstarostnou letargii, jako kdyby právě vylezla z vany horké vody a nadýchala se rajského plynu.

Kira se zapotácela, jak se jí zamotala hlava. Mencheres ji zachytil a pak ji položil na něco hebkého. Když zase otevřela oči, viděla, že ji přemístil na pohovku. Podívala se na něj s očekáváním, že bude mít ústa od krve nebo že mu po tváři potečou rudé potůčky, ale úchvatně krásné rysy jeho tváře nehyzdilo nic. Zrak, který mu stále svítil smaragdovou zelení, jí upřel do očí s naléhavostí, jejíž původ nedokázala pojmenovat.

A k tomu neměla ani nejmenší ponětí, co by měla říct. Neodbytné pocity, které ji přiměly tisknout si Mencheresovu hlavu k hrdlu a naléhat, aby ji znovu kousl, už pominuly a Kira se zmítala v pochybnostech. Byla tak vášnivá reakce něčím, co se přihodí každému, koho Mencheres kousne? Tohle měl na mysli, když ji odbyl poté, co žádala další kousnutí, že to nemyslí vážně?

Nebo snad nechtěla, aby přestal, jen proto, že upírovo kousnutí jí mělo poskytnout omluvu za touhu, jež ji k němu lákala? Kira rozhodně neměla v úmyslu za žádných okolností popustit uzdu své nezdravé touze. I kdyby byly jeho záměry sebelepší, stále byl jejím věznitelem – a to nelidským věznitelem. Nechtěla proto ještě dál komplikovat už beztak zamotanou situaci.

„Už se cítíte lépe?“ otázal se Mencheres nezúčastněným tónem, jako by nevnímal její rozpaky.

Kira odvrátila pohled a zhluboka se nadechla. Všimla si, že jí srdce už nebuší tak rychle, že se zklidnilo na běžný tep, jako mívala ráno při probuzení.

„V pohodě,“ odpověděla. Pak se přiměla položit otázku: „Když někoho kousnete, bývá to ‚víc, víc častou reakcí? Nebo vám dlužím omluvu?“

Mencheres poodešel a pak teprve odpověděl. „Ano, bývá to dost časté.“

Jeho hlas zněl tak odměřeně, že se na něj překvapeně zadívala. Jeho tvář byla neproniknutelná, bezvýrazná jako u sochy. Pročpak jsi čekala něco jiného? Zeptala se sama sebe. Pro ni to sice byla naprosto nová zkušenost, ale Mencheres musel přece někoho kousnout každý den. Jediným důvodem, proč přitom nežíval, nejspíš byla pouze skutečnost, že nepotřeboval dýchat.

Náhle byl opět u ní. Klečel na kolenou, vzal její tvář do dlaní a z očí mu vycházela zelenavá zář.

„K ničemu nedošlo. Nekousl jsem vás. Nikdy jste nebyla v mém domě. V úterý ráno jste se vrátila z práce a od té doby ležíte nemocná doma.“

Jeho hlas jí pronikal až do hloubky a na její mysl dolehla podivná tíha. Na okamžik se Kiře zazdálo, že se vznáší. To musí být ono, konečně to funguje! Ale zároveň ji se stejnou rychlostí zaplavilo zděšení. Pokud by tomu tak bylo, zapomněla by na Mencherese. Pak už by ani nevěděla, že se s ním setkala…

Zamrkala a intenzivní tlak zmizel z její mysli. Do očí se jí stále upíral Mencheresův zrak, tak jasný a zářivý, jako by ani nemohl být skutečný, ale Kiru už nic nenutilo podlehnout jejich svitu.

„Nefunguje to,“ zaplavily ji podivné pocity. Lítost? Úleva? Kira je zaplašila dřív, než je mohla rozpoznat.

S dalším mrknutím už byl Mencheres na opačné straně místnosti, zády k ní. Nic než jeho široká ramena jí nemohlo naznačit, na co teď myslí.

„Zkusíme to znovu za dva dny,“ oznámil jí.

To už bude celý týden od onoho osudného rána ve skladišti. Nejzazší hranice, kterou Mencheres stanovil pro odstranění účinku, který mohla mít jeho krev na její organismus. Kira raději spolkla otázku, která se jí drala na rty.

Co se stane, když ani za další dva dny nedokáže odstranit její vzpomínky? A pokud Mencheres nebude schopen zajistit, aby zapomněla vše, co se dozvěděla o němi o druhých upírech… nechá ji vůbec někdy odejít?

Mencheres ležel u dna bazénu. Paprsky pozdně odpoledního slunce tlumeně zářily přes zbarvené sklo. Ve vyhřívané vodě byl už víc než hodinu, a přesto mu jeho obvyklý čas pro relaxaci nepřinesl žádnou útěchu. Stále musel myslet na včerejšek. Na to, jak hebká byla Kiřina pleť pod jeho ústy, jak chutnala a jak její vůně ztěžkla a prohloubila se vzrušením.Věděl, že její vzrušení vyvolal jedině způsob, jímž ji kousl. Kiřina reakce byla táž, s jakou se Mencheres setkal už u bezpočtu žen i mužů předtím. To, co bylo jiné, byla jeho vlastní reakce. Když Kira sténala, aby nepřestával, upadl na okamžik v pokušení ji poslechnout. Mohl z ní pít mnohem déle a přitom z ní vysát jen minimální množství krve, ale zároveň jí poskytnout stejně neuvěřitelné vzrušení z jeho kousnutí – a ještě mnohem víc. Toužil po ní tak silně, že mu působilo fyzickou bolest, když měl od sebe Kiru odsunout. Mencheres si nepamatoval, kdy naposledy někoho tak intenzivně chtěl. Možná nikdy.

A přesto šlo o víc než o pouhý chtíč. Když zjistil, že ani tentokrát nedokáže proniknout do její mysli, nemohl popřít, že se mu ulevilo. Nebyl si vůbec jistý, zda v neschopnosti vymazat Kiřinu paměť nehraje roli jeho vlastní nechuť to udělat. Jistě, existoval další možný důvod k tomu, aby jí změnil myšlenky, ale pravdou bylo, že si zkrátka nepřál, aby od něj odešla. Těšilo ho vídat Kiřinu tvář každý den. Líbilo se mu naslouchat jejímu hlasu, ať už mluvila s ním nebo s někým jiným, a její blízkost zaměstnávala jeho myšlenky mnohem víc, než by před ní přiznal.

Byl v tom kus ironie: držel ji sice v zajetí, ale zároveň se stal jejím zajatcem.

Mencheres se vynořil z vody a opustil tak svou křehce vybudovanou iluzi klidu. K tomu, aby se cítil lépe, mu mohla pomoci jediná věc, a vyvalování pod vodou to rozhodně nebylo. Musí poslat Gorgona, aby o Kiře sehnal všechny dostupné informace – diskrétně, ale důkladně. Mencheres se právě rozhodl, že ji prohlásí za svou, aby ji mohl zanechat v Bonesově péči, až tady on nebude. Teď se jen potřeboval ujistit, že Bones bude vědět, o koho se starat, až nadejde ten den.

Nemohl si nepřiznat, že je to pro něj jedna z nejdůležitějších věcí, ale nehodlal se nad tím trápit. Měl na výběr: buď bude dál předstírat, že Kira pro něj není nijak důležitá, nebo si přizná opak a nalezne způsob, jak to zařídit. Zapírání mu nikdy v minulosti nevonělo.

„Gorgone!“ zavolal Mencheres. Ani nečekal, až se druhý upír objeví u bazénu, a hned mluvil dál: „Mám pro tebe úkol!“

Mencheres slyšel, jak Kira přechází sem a tam po svém pokoji. Už tam takhle chodila několik hodin. Bezpochyby se jí opět zmocnila podrážděnost nad celou situací, což se jí nemohl divit. Čas, který tu s ním trávila, se protahoval víc, než oba dva mohli předpokládat. Přesto ani šestý den od chvíle, kdy se napila jeho krve, nemohl zachytit sebemenší záblesk Kiřiných myšlenek, což by za normálních okolností už dávno dokázal.

Už si nemohl ani dál namlouvat, že jejímu organismu jen trvá neobvykle dlouho, než ze sebe dostane účinky jeho krve. Přišel čas, aby učinil rozhodnutí. A toto rozhodnutí ho děsilo.

„Do prdele,“ zaslechl zamumlat Kiru, než za sebou zavřela dveře a seběhla dolů po schodech. Mencheres zůstal sedět v obývacím pokoji a snažil se ve tváři zachovat uvolněný výraz, jako by ani nevěnoval posledních pár hodin zkoumání každého Kiřina mrknutí.

„Potřebuju zavolat sestře,“ vyhrkla Kira, jakmile ho spatřila.Mencheres zvedl obočí nad naléhavostí v jejím hlase. „Něco se stalo?“

„Doufám, že ne,“ odpověděla Kira. „Můžu zase volat z knihovny?“

„Ano,“ souhlasil Mencheres a sledoval, jak se Kira málem rozeběhla daným směrem. Co ji tak rozrušilo? Když včera večer se sestrou domluvily, Kira byla naprosto v pořádku. Ustaraná, ale přesto klidná. Teď se chovala, jako by právě spěchala k sestřinu hrobu.

Mencheres naslouchal mechanickému pípání, jež značilo, že Kira vyťukává číslo, a pak zrychlenému dechu, když čekala na spojení. Po pár zazvoněních Kira zaklela a zavěsila, aby vytočila číslo znovu.Vešel do knihovny právě v okamžiku, kdy Kira mumlala další kletby a znovu praštila telefonem. Ve tváři byla bledá jako stěna.

„Nebere to. Něco se jí stalo.“

Mencheres se jí ani nedotkl, ale ke svému úžasu zjistil, že prvním popudem bylo ji pohladit a utěšit.

„Už se přece stalo několikrát, že jste se nemohla sestře dovolat, a nic to neznamenalo,“ podotkl.

„Tohle je něco jiného. Už od rána mám… mám takový pocit, že se něco děje,“ Kira se na něj zamyšleně podívala. „Možná vám to bude připadat bláznivé, ale já prostě někdy vím, co se stane. Říkejte tomu instinkt, pudová reakce, jakkoliv chcete, ale fakt je, že to mám celý život.

„Právě naopak, on sám byl jedním z mála lidí na světě, kteří se mohli vždy spolehnout na to, že vědí věci díky svému neobvyklému vnitřnímu daru. Nebo přinejmenším si zvykl na něj spoléhat.

„Soustřeďte se na ten pocit. Koncentrujte se,“ prohlásil Mencheres.

Překvapeně se na něj zadívala, ale svraštila obočí a začala drobnými, pomalými kroky přecházet po pokoji. Když byl Mencheres mladší a neuměl ještě se svým darem tolik zacházet, ticho a soustředění mu vždycky pomohly. Postupem času vylepšil svou schopnost natolik, že si dokázal přivolat vize pouhou silou vůle. Byl dokonce schopný využít svou moc k tomu, aby našel člověka, třebaže byl na míle vzdálený, zvlášť, jestliže předtím ochutnal jeho krev.Tak tomu bylo až do nedávné chvíle, kdy jeho schopnost předvídání z ničeho nic ustala, a od té doby už viděl pouze prázdnou temnotu. Jeho vize byly často plné symbolů, a tak věděl, že se blíží konec: Duat, podsvětí, kam odešla jeho duše čekat na rozsudek boha Anubise, bylo místem nekonečné tmy. Smrt si pro něj přicházela, ale on si chtěl zvolit vlastní konec. Takový, jakým by nejlépe posloužil svým lidem.

„Jestli mám pravdu a skutečně se něco stalo, tak Tina musí být v nemocnici. Musím si zavolat ještě jednou,“ oznámila. Přistoupila k telefonu a začala vytáčet číslo, aniž by čekala, zda Mencheres bude něco namítat. Neřekl nic, jen sledoval, jak v rozčilení kroutí prsty.

„Nemocnice Milosrdných,“ ozval se ve sluchátku hlas operátorky.

„Potřebovala bych zjistit, jestli jste dnes nepřijali moji sestru,“ řekla Kira a zhluboka se nadechla. „Jmenuje se Tina Gracelingová. Je možné, že je na pohotovosti.“

„Počkejte moment,“ ze sluchátka se pak několik vteřin linula hudba, než se znovu ozval hlas operátorky.

„Ano. Tina Gracelingová u nás leží. Prosím, počkejte, hned vás přepojím na sestemu.“

Mencheres mlčel a poslouchal, jak Kiru přepojují jinam, kde jí další hlas vysvětlil, že její sestra je v kritickém, ale stabilizovaném stavu. Podle toho, co vyrozuměl, se nejednalo o nehodu, ale o zhoršení chronického onemocnění.

„Děkuji,“ pronesla hluše Kira a zavěsila. Pak se podívala na Mencherese.

„Je na jednotce intenzivní péče,“ hlas jí zněl drsně a její pach změnily strach, podráždění a pocit viny. „Začala krvácet a sanitka ji ráno odvezla do nemocnice…“

Nic z toho by nemělo Mencherese zajímat. Kiřina sestra byla v nemocnici, takže se pro ni nedá v tuto chvíli nic víc udělat, a špatné zdraví nějakého neznámého smrtelníka nebylo skutečně nic, čím by se měl zabývat.

Jenže pro Kiru to bylo důležité, a tím pádem i pro něj. Bez ohledu na všechny důvody, proč by mu na Kiře nemělo záležet, Mencheres prostě nemohl snést, kdyby prožívala bolest a smutek.

Ano, záleželo mu na ní mnohem, mnohem víc, než by mělo.

Původně sem Kiru přivedl a zadržoval ji zde v úmyslu ochránit tajemství vlastní rasy, ale jak dny míjely, ukázalo se, že Kira nepředstavuje hrozbu pro svět upírů – je hrozbou pro něj samotného. Probudila v něm pocity, které si až dosud ve svém životě nedovoloval prožívat. Ať už to bylo jakkoliv těžké, teď přišel čas tuto hrozbu odstranit. Aby mohl dodržet vše, co si předsevzal, neměl jinou volbu.

„Pojďte,“ pravil Mencheres a natáhl k ní ruku.

Kira svraštila obočí, ale vzala ho za ni. Krásná Temná dáma, pomyslel si. Přál bych si, abych to nemusel udělat.

Sevřel ji železným stiskem dřív, než stačila zalapat po dechu.

Když se s Mencheresem snesli na parkoviště, Kiře to málem vyrazilo dech. Trvalo jí pak ještě několik vteřin, než se jí přestaly nohy třást natolik, že zase mohla chodit. Světla nemocnice, zářící tak blízko, jí však dodala sílu, aby se mohla vydat k nim.

„Proč jsme sem radši nepřijeli autem?“ zeptala se se stále bušícím srdcem.

„To by nám trvalo nejméně třikrát tak dlouho,“ odvětil Mencheres. „A možná víc, kdybychom zůstali trčet někde v dopravní zácpě.“

Zato na nebi žádné dopravní zácpy nejsou, pomyslela si Kira, pořád ještě trochu omámená po předchozím letu. Mencheres ji popadl a už s ní svištěl po noční obloze dřív, než si stačila uvědomit, co se to děje. Upírova schopnost létat závratnou rychlostí vzbuzovala nadšení i strach zároveň. Kira si byla jistá, že nikdy nezapomene pohled na obrysy domů, viděných seshora. Supermane a Lois Laneová, jděte se bodnout!

Jakmile vstoupila do jasně osvětlené nemocnice, Kira zaplašila poslední zbytky údivu. Kdesi v horních poschodích Tina bojuje o život s nemocí, nad kterou se nedá vyhrát. Nemocniční zřízenec se na ni s účastí podíval a pak jí podal návštěvnickou propustku.

„Jdete právě včas. Návštěvní hodiny na jednotce intenzivní péče končí za třicet minut.“

Kira vrhla vděčný pohled na Mencherese, ačkoliv se upír na ni zrovna vůbec nedíval. Kdyby neletěli, ale přijeli autem, vůbec by to nestihla.

„Na jednotku intenzivní péče smějí pouze rodinní příslušníci. Pán také patří k rodině?“ otázal se zřízenec.

„Ano,“ vyhrkla Kira okamžitě. Nemínila oplatit Mencheresovi jeho laskavost tím, že by ho poslala fofrem pryč.

Zřízenec vrhl na Mencherese krátký podezřívavý pohled, a Kira se mu ani nemohla divit. S Mencheresem si nebyli vůbec podobní – její hnědozlaté vlasy a světlé oči představovaly pravý opak jeho temnějšího zbarvení a typicky arabských rysů.

„Řidičský průkaz, prosím,“ řekl zřízenec Mencheresovi.

Naklonil se přes pultík a zelený záblesk, který mu vyšlehl z očí, byl tak krátký, že si Kira ani nebyla jistá, zda ho opravdu spatřila.“Tady ho máte. A teď mi dejte propustku,“ nařídil Mencheres příjemným, tichým hlasem.

Zřízenec mu s nepřítomným úsměvem na tváři podal kartičku. Dokonce na ni ani nenapsal jeho jméno. Mencheres si ji vzal a podal ji Kiře.

„Tak pojďme.“

Kira se ohlédla po zřízenci, který tam pořád stál se zamrzlým úsměvem na rtech, a pak si pospíšila za Mencheresem k výtahům. Teprve když byli uvnitř, dokázala zase promluvit.

„Tak takhle snadno dokážete za normálních okolností lidem kontrolovat mozky? Stačí vteřinový pohled a malý zelený záblesk?“

Mencheres se na ni úkosem podíval. „Možná tak nyní konečně oceníte, jak mimořádně neobvyklá je vaše odolnost vůči mé moci.“

„To proto, že jste mi dal svou krev,“ zamumlala Kira zamyšleně s pohledem upřeným na svítící tlačítka, označující, kterým patrem právě projíždějí. „A možná kvůli mojí paličatosti,“ dodala s chabým úsměvem.

Zdálo se, že si Mencheres dokonce povzdechl. „Je tu ještě jedna možnost. Velice malé procento lidí je od přírody imunních vůči upírské schopnosti kontrolovat jim myšlenky. Za celý svůj život jsem se setkal jen s pár desítkami lidí s touto odolností, ale to byli vždycky lidé s určitou genetickou odchylkou, která znemožňovala…“

„Ale tohle jste mi nikdy neřekl!“ přerušila ho Kira. Naplnil ji děs. „Celou tu dobu jste věděl, že to nemusí být jen vaše krev, co vám brání vymazat mi paměť?“

Zaplavil ji šílený strach. Chce jí snad Mencheres tímto způsobem říct, že ji nikdy nepropustí?

Výtah zastavil, a když se dveře otevřely, spatřili před sebou pokoj sester od jednotky intenzivní péče. Mencheres neřekl už nic dál, což Kiře připadalo jako jasné potvrzení.Teď o tom však nemohli dál mluvit. Měla jen půl hodiny na to, aby viděla svou sestru, a to mělo přednost dokonce i před strachem, který v ní vzbudilo Mencheresovo nové odhalení. Kira přejela pohledem po skleněných dveřích všech pokojů jednotky, dokud nenašla ty, na kterých bylo napsáno Gracelingová. Protáhla se dovnitř dřív, než jí zdravotní sestra stačila ukázat, kam má jít. Dokonce se ani neotočila, zda jde Mencheres za ní.

Tina vypadala, jako by spala. Její drobné tělo bylo napojeno na přístroje, které se tyčily kolem nemocničního lůžka jako výhružná stráž. Byla skoro stejně bledá jako přikrývky, v nichž ležela, a temné stíny obklopující její oči byly jedinou stopou barvy na Tinině obličeji. Vypadala tak křehce a zesláble, jako by byla jen hezká panenka, kterou nějaké dítě ledabyle pohodilo. Tina měla k ústům připevněnou průhlednou plastovou trubici a pravidelné zvuky ventilátoru zněly jako sípavá harmonika.

Kira viděla všechno kolem sebe rozmazaně, jak jívyhrkly slzy do očí. Tina nespala, byla v bezvědomí a napojená na dýchací přístroj. Být napojená na ventilátor byl pro Tinu jeden z jejích velkých děsů. Často své sestře říkala, že až se jednou její plíce zhorší do téhle míry, bude to znamenat konec.

A v tom měla Tina nejspíš pravdu.

Kiře unikl vzlyk dřív, než jej stačila zdusit. Věděla,že ten den jednou přijde. Myslela si, že je na něj připravená. Bodavá bolest, která jí zachvátila srdce při pohledu na Tinu, kterou už držely při životě pouze přístroje, jí ukázala, že tomu tak není. Podlomila se jí kolena a ztěžka se posadila na židli. Nedokázala odvrátit zrak od mladší sestry ležící v bezvědomí.

„Co to má za nemoc?“

Mencheresův tichý, hluboký hlas Kiru nejdřív vylekal. Skoro zapomněla, že je tam upír s ní. Obešel Tininu postel a prohlížel si sestru se svým obvyklým nevyzpytatelným výrazem.

„Cystická fibróza,“ zachraptěla Kira. „Už se s tím narodila.“

Ironie téhle situace probodla Kiru novým náporem bolesti. Podle toho, co jí Mencheres před chvílí odhalil, měla Kira možná také vrozenou nějakou genetickou mutaci. Jenže ta její ji možná jen připraví o svobodu, ale nezabije ji tak, jako tomu bylo u Tiny.

„Umírá,“ pravil Mencheres, stále se stejným nerozluštitelným výrazem.

„Neříkejte to.“Kira po upírovi hodila pohledem plným bezmocného vzteku nad sestřiným stavem a vstala. Věděla, že Mencheres má pravdu. Tentokrát ji varovaly všechny instinkty. Tina se už neuzdraví. Cítila, jak v ní každý den narůstal strach, i když se ho snažila popírat.Jeho černé oči byly tvrdé. „Jak to s ní vypadá, tak tohle je prostě fakt. Připravila jste se nějak na to, abyste tento fakt mohla změnit?“

Myslí tím, že…? Kira se podívala na Tinu, pak na Mencherese a pak na monitor od EKG, na kterém se zobrazoval sestřin slábnoucí pulz. Pulz, který už Mencheres neměl.

„Nic tak drastického,“ pronesl Mencheres s téměř neznatelným kývnutím směrem k monitoru srdeční činnosti. „Moje krev mohla vyléčit vaše zranění. Vaši sestru ale nemůže úplně vyléčit, jen dokáže zmírnit komplikace, které ji přivedly do tohoto stavu.“

Kira se zadívala na Mencherese pohledem plným naděje. Jeho krev ji vyléčila z ničeho menšího než ze smrtelného zranění. I kdyby teď nemohla odstranit Tininu cystickou fibrózu, může sestru vyléčit aspoň natolik, aby ji mohli odpojit od ventilátoru? Třeba by se mohla dokonce dostat i pryč z nemocnice!

„Uděláte to?“ Kiru stálo nezměrné úsilí, aby nežadonila, zatímco čekala na jeho odpověď.

„Ano. Ale ne zadarmo.“

Kolena jí opět zeslábla, tentokrát ale jiným druhem hrůzy. Samozřejmě, že Kira bude muset Mencheresovi zaplatit tím, že navždy ztratí svobodu. Od samého začátku jí přece říkal, že ji nemůže nechat odejít dřív, než jí vymaže všechny vzpomínky na svět upírů. A o šest dní později jí stále ještě nedokázal změnit paměť ani číst myšlenky. Kira nechovala žádnou naději, že by se tato skutečnost mohla do zítřka nějakým kouzlem změnit. Genetická odchylka. Přirozená imunita.

Pohlédla opět na Tinu. Pokud cenou za to, že dokáže uzdravit sestru natolik, aby Tina dostala další šanci žít, je přijmout osud doživotního zajatce, pak musí souhlasit. Ohledně své volnosti neměla vlastně na vybranou, ale aspoň to přinese Tině prospěch. Kira se už při pohledu na nemocnou sestru mnohokrát ptala, proč zrovna ona… Přitom ale nikdy nezaslechla, že by si někdy podobným způsobem stěžovala také Tina. Sestra přijala svůj osud statečně, až ji za to Kira musela obdivovat. Teď však přišla řada na ni.

„Nejspíš vím, co je tou cenou,“ pravila a narovnala se v ramenou. „A já s ní souhlasím, pokud Tinu uzdravíte víc než jen tentokrát. Uděláte to tolikrát, kolikrát bude potřeba, aby mohla žít normální život tak dlouho jako ostatní, a já za to budu zavřená až do konce svých dní. Život za život.

„Mencheres na ni dlouho zíral v naprosté tichosti. Kira se lekla, zda se neodvážila žádat po něm příliš. Rozzlobil se kvůli podmínce, kterou přidala k jeho ceně? Nebo ho to pobavilo? Nebo to mělo být pohrdání? Anebo něco úplně jiného? Pravda byla, že Mencheres ji mohl dál držet jako rukojmí i bez toho, že by Tině pomohl, ale pokud chtěl, aby byla stejně povolná jako Selena, Kurt a Sam, tak jí pomoci musel.

„Zavolejte sestru,“ ozval se konečně.Ve skutečnosti jí neodpověděl, ale Kira na něj nechtěla tlačit. Zašla do sesterny a během pár minut se vrátila zpět se zdravotní sestrou, která měla Tinu na starosti.

Mencheres se na ženu zahleděl a v očích se mu objevil smaragdově zelený záblesk. „Podejte mi injekční stříkačku,“ nařídil.

Ženě se okamžitě objevil na tváři stejný poslušný, klidný výraz, jako měl předtím muž u registrace návštěvníků. Kira znovu užasla nad tím, jak neuvěřitelně snadno Mencheres dokáže kontrolovat mysl druhých lidí, protože sestra odešla z pokoje a vrátila se ani ne po minutě s injekční stříkačkou. Podala ji Mencheresovi.

„Teď jděte pryč. Nic jste mi nepřinesla. Nic si o mně nepamatujete,“ řekl jí lhostejně. Sestra odešla a ani se neotočila.

Kira by mohla podotknout, jak děsivě na ni celá situace zapůsobila, ale už se plně soustředila na Mencherese. Zabořil jehlu do svého předloktí a pomalu natáhlpíst. Dovnitř začala proudit rudá kapalina, dokud nebyla stříkačka plná.

Rychle se podívala do prosklené místnosti sester. Žádná z nich se nedívala jejich směrem. Kira pohlédla zpět na Mencherese a zjistila, že se dívá na ni. Jehla teď byla zabodnutá do kapačky. Neodvrátila pohled a dívala se, jak tlačí píst dolů a jak se trubička, vedoucí do Tininy paže, barví do ruda jeho krví a kapalina mizí v její žíle.

Kira ani nedýchala, dokud stříkačka nebyla prázdná a Mencheres ji nevytáhl z kapačky. Pak ji vzal a zastrčil do kapsy svého pláště. Jedinou stopou, že se odehrálo něco neobvyklého, tak zůstala jen vrstva narůžovělé kapaliny, zbývající na konci hadičky, kde byl katetr náplastí připevněn k Tininu tělu.

„Zůstaňte tady,“ pravil a odešel z pokoje.

Neptala se, kam jde. Posadila se vedle postele a rukou přejela po sestřině bledé, nehybné paži. Jak dlouho může trvat, než jeho krev napraví nemilosrdné škody, které na Tině napáchala její nemoc? Dal jí pouze jednu plnou stříkačku. Možná to bylo vše, co jí chtěl teď dát, a že zítra nebo pozítří Tině hodlá dát další. Třeba teď jen neměl víc krve, kterou by jí mohl dát. Možná právě proto nyní odešel – nalézt nějakého neznámého dárce a naplnit znovu…

Tina vydala tlumený zvuk. Kira celá ztuhla, když viděla, že sestra otevřela oči. Tina několikrát zamrkala a pak znovu zasténala. Otočila hlavu a zadívala se na Kiru s otázkou v očích, ale zmatek v nich nebyl. Tina byla vzhůru – a zcela při smyslech. Bezvládná paže, kterou předtím Kira hladila, se zvedla a Tinina ruka zatahala za trubici ve svých ústech.

Víc už Kira nezahlédla, protože se jí zatmělo před očima. Vykoktala ze sebe jediné slovo:

„Sestro!“

Mencheres čekal, až se Kira rozloučí s Tinou. Když se sklonila, aby ji políbila na tvář, celá zářila štěstím.

„Budu se snažit přijít zase co nejdřív,“ zašeptala jí. „Mám tě moc ráda, Tinko.“

„Taky tě mám ráda, ségra,“ odpověděla Tina. Hlas měla slabý, ale nechraptěla, což by vlastně po vyjmutí dýchacího přístroje měla.

„To je učiněný zázrak, jak rychle jí zabrala ta nová antibiotika,“ prohodila obdivné sestra, která Kiru doprovázela ven z pokoje.

„To tedy ano. Učiněný zázrak,“ souhlasila Kira, ale přitom se podívala na Mencherese.

Zlehka se na ni usmál. Účinky upíří krve – zvlášť od upíra tak starého a mocného, jako byl on – se sestře mohly opravdu zdát přímo zázračné, protože o nich nevěděla nic. Kira však ano. Přistoupila k němu blíž, vzala ho za ruku a pozvedla ji k ústům.

„Děkuji vám,“ zašeptala a přitiskla si ji ke rtům.Jak prosté gesto. Stejné, jaké během tisíců let provedl už bezpočet jiných – lidských tvorů, upírů, ghúlů – a přesto zasáhlo Mencherese silou mocnější než úder blesku. Dotek Kiřiných úst a lehký stisk ruky však pominuly až příliš rychle, a zanechaly po sobě jen chlad.

Při všech bozích, tahle smrtelnice je pro něj tolik nebezpečná.

„Musíme se vrátit,“ řekl. K jeho úlevě hlas neprozrazoval nic z emocí, které v něm bouřily.

Kira ještě jednou pohlédla zpět ke dveřím sestřina pokoje a výraz štěstí z její tváře opadl.

„Jsem připravená.“

Mencheres nepromluvil celou cestu výtahem až do přízemí nemocnice a Kira rovněž ne. Došli do tmavého rohu parkoviště, kde Mencheres rozevřel náruč a Kira do ní vklouzla. Teplo jejího těla ho obklopilo a už se vznášeli k obloze. V pouhém okamžiku už byli vysoko nad nemocnicí a za další chvilku se již ocitli vysoko nad ostatními budovami města. Zahalení v jeho černém plášti byli na noční obloze neviditelní. Kiřin tep mu bušil do hrudi a její tělo se k němu tisklo tak těsně, že stěží dokázal myslet na něco jiného. Vítr svištící kolem nich s sebou vzal i její citronovou vůni, ale on věděl, že si ji vychutná později. Aby nepřišel o stopy její vůně, rozhodl se, že nebude prát ani košili, ani plášť.

Až příliš brzy před sebou spatřil obrysy jejich cíle. Pevně sevřel ústa. Přišel čas zničit hrozbu, kterou pro něj Kira představovala. Neměl jinou volbu.

Mencheres přistál s Kirou v náruči na střeše budovy, a jakmile nabyla rovnováhu, okamžitě ji pustil. Rozhlédla se kolem sebe a v krásných rysech její tváře se zračil zmatek.

„Kde to jsme? Tady přece nebydlíte.“Mencheres zatnul zuby a skryl emoce za neproniknutelnou stěnu svého obličeje. „Ne, tady bydlíte vy.“

Kira se znovu rozhlédla okolo a oči se jí rozšířily, když konečně rozeznala okolí svého činžáku. „Chcete, abych si teď vzala svoje věci, než se vrátíme?“ otázala se překvapeně. „Nemám s sebou klíče…“

„Už se se mnou nevrátíte,“ odvětil Mencheres vyrovnaným, chladným hlasem a podal jí klíče, které nechala v batohu v den, co se poprvé setkali. Dveře na střechu se okamžitě otevřely. „Pořád ještě neslyším nic z vaší mysli, a tak ji nemohu ovládat, takže je zřejmé, že jste přirozeně imunní vůči mé moci. V nemocnici jsem vám řekl, že za mou krev je třeba zaplatit cenu. Moje cena za to, že jsem uzdravil vaši sestru, je vaše mlčení o všech věcech, o nichž jste se v uplynulém týdnu dozvěděla. Neříkejte nic ani o mně, ani o nich. Nikomu.“

Nevěřícně otevřela ústa a její přirozeně rudé rty ho dráždily svou plností. „Ale říkal jste přece, že dokud budu o vás vědět, nikdy nebudu moci odejít…“

„A vy jste mi řekla, že vám mohu věřit,“ přerušil ji Mencheres tiše. „Takže já vám věřím, Kiro, a dávám vám volnost, i když víte.“

Neměla vůbec ponětí, jak těžké to pro něj je. Když Kira dobrovolně nabídla sama sebe výměnou za uzdravení své sestry, Mencheres byl v pokušení ji vzít za slovo. Možnost vídat ji každý den, dozvídat se o ní další podrobnosti – a pokusit se ji svést – ho naplnila primitivním, sžíravým hladem. Přál si, aby mohl Kiře ukázat věci, které si ani neuměla představit, zavést ji s sebou na místa, o nichž dosud jen slýchala, a hýčkat ji rozmařilostmi, před kterými by se musela schovat i královna. Vlastně to vůbec nedávalo smysl: Kiru sotva znal, a přesto ho k sobě zvala tak mocně, že ho to téměř překonávalo. Když naposledy prožíval tak silný cit k ženě, padala kvůli tomu celá království.

Před jeho očima se však otvírala hrozivá temnota podsvětí a vysmívala se mu, že jeho čas již pomalu končí. Kira však měla před sebou budoucnost. Musel jí dát svobodu, jednak proto, aby mohla žít svůj život, a jednak proto, aby mohl dokončit, co mu ještě zbývalo.

Přistoupila k němu svým rázným, bojovným krokem, jenž byl v tak příkrém protikladu k její ženské útlosti, a pevně ho sevřela v objetí.

„Děkuji,“ zašeptala. Tentokrát ho políbila na krk, ne na ruku, a pouhý dotek jejích hebkých, horkých rtů ho málem připravil o sebekontrolu.

Musí pryč. Okamžitě.

Místo aby ji také objal, Mencheres sáhl do záhybů svého pláště a vyndal odtud sáček.

„Vezměte si to,“ řekl a vrazil jí ho do ruky. „Krev nemrtvých se nerozkládá. Použijte čtvrtku každé zkumavky, kdykoliv se stav vaší sestry zhorší. Můžete třeba říct, že je to rostlinný extrakt, a píchněte jí ho nebo jí ho můžete nalít do nějakého výrazného nápoje, aby nepoznala chuť.“

Kira otevřela sáček a oči jí zazářily, když uvnitř našla tucet lahviček, naplněných jeho krví. Zhypnotizoval další zdravotní sestru, aby mu je vydala, zatímco se Kira zaobírala Tinou. Sáček obsahoval dostatečné množství krve, aby udržel sestřinu nemoc pod kontrolou a umožnil jí prožít normálně dlouhý život jako každý smrtelník.

„Znamená to, že… Že vás už nikdy neuvidím?“

Kiře se při těch slovech zlomil hlas a Mencheresem nad tím projela řezavá bolest. Cítí snad i ona k němu něco? Už předtím se přiznala ke chtíči, ale mohly její city sahat hlouběji? Mohla ho chtít znovu vidět, třebaže díky lahvičkám s krví to už nebylo nutné k zachování sestřina zdraví?

To je přece úplně jedno, ozval se závan černé prázdnoty. Všechno, co s Kirou mohlo být, už nikdy nebude. Jediné, co mu ještě zbývá, je zajistit, aby jeho smrt co nejlépe posloužila těm, za něž je zodpovědný – a zmařila Radžedefovy plány.

„Sbohem, Temná dámo,“ zamumlal Mencheres? a ztratil se v noční tmě.

„Gracelingová!“

Kira trhla hlavou a spatřila Franka s jeho obvyklým zamračeným výrazem, jak se proplétá mezi stoly, které je oddělovaly. Její šéf ji postrádal, zatímco byla pryč, ale rozhodně ne v láskyplném duchu.

„Už máte hotové ty zprávy?“

„Skoro,“ odpověděla Kira. Stoh papírů na jejím stole se za čtyři dny, co byla zase zpátky v práci, zmenšil o tři čtvrtiny – a to k tomu nepočítala další nové záležitosti, které jí Frank každý den přihazoval na stůl a které musela řešit okamžitě.

„To je dobře. Klienti nemohou čekat jen proto, že? jste byla nemocná,“ řekl Frank a hodil na Kiřin stůl další deset centimetrů tlustou složku papírů. „Potřebuju to mít hotové ještě dnes.“

Je ekonomická krize, je těžké sehnat zaměstnání, připomněla si Kira v duchu a přinutila se k úsměvu. Kdyby bylo víc pracovních míst, byla by v pokušení říct Frankovi, ať si trhne nohou, a hodit mu ty papíry zase zpátky.

„Jistě,“ bylo nakonec jediné, co pronesla

.Frank netrpělivě zabubnoval prsty na hromadu papírů. „Jestli to všechno zvládneš do konce týdne, dám ti pak nový případ zmizelé osoby. Vím, jak o to stojíš.

„Byl už čtvrtek odpoledne. Pokud to chtěla stihnout, bude muset pracovat dnes i zítra až do půlnoci, ale Frank měl pravdu. Přála si dostávat závažnější úkoly než lovit nevěrné manželky, slídit v počítačích zaměstnanců nebo vyřizovat soudní obsílky. Kiře hlavou blesklo staré motto jejího rádce: Zachraň aspoň jediný život. No, Macku, řekla si Kira a připomněla si Tinin úsměv, když ji předevčírem propustili z nemocnice, povedlo se. Pokud dostane na starosti případ ztracené osoby, třeba se jí povede zachránit dva životy.

„Všechno bude hotové,“ řekla Frankovi.

Odměnil ji svou verzí přátelského úsměvu, v němž se přesto skrýval osten vydřidušství. „Starej Mack mi říkal, že nebudu litovat, když vás zaměstnám.“A mně zase říkal, že jsi pěknej prevít, opáčila Kira pro sebe. Mack se ve svém hodnocení bývalého společníka nemýlil, ale Frank i při svém obvyklém chování poháněče otroků občas ukázal i záblesk laskavosti. Kira věděla, jak by se jí hodilo auto při neplacených přesčasech, ale Frank při práci na případech Kiře firemní auto používat nedovolil. Taky ale místo ní mohl přijmout někoho jiného, kdo měl vlastní vozidlo. Takže si Frank stejně zasloužil trošku uznání.

Jakmile vyšel z místnosti, její spolupracovnice Lily se natáhla přes volný prostor, který odděloval jejich stoly. „Za tři roky to bylo poprvé, co jsi byla nemocná, a on ti to hned dá tak sežrat, abys toho musela litovat,“ Lilyiny koutky se stočily dolů. „Pokud existuje Bůh, Frank musí dostat hemeroidy. Zasloužil by si pěknou bolest v zadku!“

Kira se na ni usmála. „To je v pohodě. Trochu tekutého povzbuzení mi pomůže to dodělat.“

Lily se zamračila a na čele se jí přitom udělaly hluboké vrásky. „Kafe není považováno za náhradu spánku. Máš už teď černý kruhy pod očima, holčičko. Měla bys na sebe dávat víc pozor, nebo zase onemocníš.“

„Jsem v pohodě,“ zopakovala Kira. Nemohla přece vyprávět své spolupracovnici, starší milé dámě, že kruhy pod očima nejsou následkem chřipky, ale že v noci nespí, protože myslí na upíra. I když to bylo už několik dní, co ji nechal odejít, Kira ho pořád ještě nemohla dostat z hlavy.

Vlastně to ani takové překvapení zase nebylo. Během oněch šesti dní, které strávila s Mencheresem, jí ukázal, že vedle lidstva žijí na Zemi ještě dva další druhy tvorů, zachránil jí život, zachránil život její sestře, okouzlil ji, přitahoval ji, a v protikladu zájmu svého druhu ji nakonec propustil. Proč by na něj neměla myslet? Kira si Mencherese připomněla vždy, když se viděla se sestrou nebo s ní aspoň mluvila. Myslela na něj pokaždé, když procházela kolem skladiště cestou od zastávky metra, jímž dojížděla z práce domů. Ovlivnil její život zásadním způsobem, a když teď byl pryč, prožívala Kira akutní pocit ztráty.

Skoro ani nemohla uvěřit, že jí nakonec daroval svobodu. V prvních dnech neustále očekávala, že na ni Mencheres odněkud vykoukne a řekne jí, že se musí k němu vrátit. Malým, poněkud zvráceným kouskem duše si to dokonce přála, třebaže jí zdravý rozum napovídal, že je to úplně nenormální. Každá situace, kdy má jedna osoba nad druhou naprostou moc, není jen špatná, je prostě zvrácená. Podstata spočívala v tom, že Kira byla Mencheresovým vězněm. Ano, vězněm, s nímž se dobře zacházelo a který byl vězněn z dobrého důvodu, ale stejně. Vztah vězně a jeho věznitele nebyl přesně tím správným základem pro vznik romantického pouta, byť jen přechodného.

Ale Mencheres tak jako tak nejevil žádný zájem o vztah s ní, ať už romantický, nebo jakýkoliv jiný. Nechal ji odejít, což byla jediná věc, jež Kiře otevřela možnost zkoumat pohnutky, které ji k němu přitahovaly, ať je upír nebo ne. Jenže zároveň všechno naznačovalo, že se nemíní vrátit. Jestli se s ní chtěl znovu vidět, měl jí to říct. Neměl jí dávat všechnu krev, jejíž množství bylo tak velké, že jí nedávalo žádný důvod, aby ho znovu kontaktovala – tedy ne že by měla nějaké úmysly ho kontaktovat. Neměla ani nejmenší tušení, kde ji Mencheres celý ten týden držel zavřenou, a nenechal jí ani své telefonní číslo, než odsvištěl do temné noci. Přiznej si to, pomyslela si Kira sklíčeně. Nestojí o tebe.

Ke kladným stránkám však patřilo, že byl vlastně pro ni příliš starý – dokonce o tisíce let, a po pravdě řečeno: člověk a upír? To nikdy nebylo k ničemu. Stačí se podívat na filmy s Drákulou. Nebo na seriál Bujfy, zabíječka upírů.

„Posloucháš mě vůbec?“ ozvala se Lily pobaveně.

Kira odtrhla myšlenky od temně svůdného upíra a upřela pozornost ke své spolupracovnici. „Promiň, já… asi jsem se nějak zamyslela,“ pravila pokorně.

„Říkám, že by ses měla vyspat,“ pokračovala Lily. „Ale i když vím, že mě neposlechneš, tak mi aspoň dovol, abych ti udělala kafe. Tak to aspoň vydržíš do večera a neusneš tu Frankovi přímo před nosem.“

„Díky, jsi zlato,“ odpověděla Kira s vděčným úsměvem. Pořád před sebou ještě měla pořádný kus práce, a myslet na Mencherese jí určitě nepomůže zmenšit ten stoh papírů na jejím stole.

Zato kafe ano. Spousta a spousta kafe.

O osm hodin později Kira vystoupila z vozu a unaveným gestem si zastrčila za ucho neposlušný pramen vlasů. Uvolnil se jí z culíku někdy během cesty z kanceláře ke stanici nadzemní dráhy, a zatím se jí nechtělo si ho upravit. Nakonec ani nebyl tak dlouhý, aby přes něj neviděla na cestu, takže klidně kráčela dál. Když se to tak vezme, Mencheres měl vlasy o hodně delší, splývaly mu pod ramena…

Přestaň na něj myslet, napomenula se Kira. Zahnula do první ze tří ulic, které jí zbývaly k jejímu bydlišti, a zrychlila krok. Určitě bylo správné, že projevovala vděčnost podivnému zvratu osudu, díky němuž se setkali s Mencheresem. Sice přitom málem přišla o život, ale hlavně se jí podařilo získat prostředek, který dokáže udržet sestřinu nemoc pod kontrolou. Jenže když myslela na Mencherese, neměla na srdci Tinin zdravotní stav.

Vzpomínala, jak mu černé oči zářily vtipem, jak rychle a ladně se uměl pohybovat, jak svůdně vypadal nahý. Když byla uvězněná v jeho domě, přála si strávit s ním víc času, aby se o něm mohla dozvědět co nejvíc. Mencheresovi se jako jedinému svěřila, že má své instinkty a jak silně na ně často spoléhá. K jejímu údivu to neshledal ani směšné, ani neobvyklé. Naopak jí radil, aby se na ně soustředila a naslouchala jim. Zjevně však její vnitřní kompas nenaznačoval, že by bylo něco divného na někom, kdo umí létat a manipulovat s věcmi pouhou silou své mysli.

Pokud by však chtěla právě teď naslouchat svým instinktům, zopakovaly by jí totéž, co jí připomínaly už několik posledních dnů – že z jejího života odešlo něco důležitého, když se Mencheres ztratil v noční tmě. Mohla udělat ještě něco víc, aby mu zabránila v odchodu? Třeba mu mohla říct, že se s ním chce zase vidět. Vlastně se ho jen zeptala, zda odchází nadobro, ale už mu neřekla, co by si sama přála.

Kira byla tak zaměstnána vlastními myšlenkami, že si zprvu vůbec nevšimla temného obrysu ve stínu před svým domem. Když ho spatřila, jen sevřela rukou popruh batohu a pokračovala dál. Předstírala, že ho nevidí, ale každý sval jejího těla se napjal. Když už byla skoro u vchodových dveří, náhle proti ní vystřelila něčí ruka. V Kiře vzkypěl nával adrenalinu. Přikrčila se a mohutným kopnutím trefila muže do kotníku a hned nato po něm hodila svým těžkým batohem. Díky studiu na policejní akademii, po němž ještě absolvovala další kurzy sebeobrany, byly její reakce spíš reflexivní než vědomé.

„Au,“ zakvílel předpokládaný útočník, zapotácel se a začal poskakovat po jedné noze. „Co blázníš, Kiro?“

Zastavila se v rozběhu právě včas, aby ho nenakopla do rozkroku. „Ricku? Jsi to ty?“

Muž se zastavil a světlo pouliční lampy osvítilo tvář Kiřina nevlastního bratra. „Jo, to jsem já. Zatraceně, tys mi ale dala!“

Srdce jí bušilo o závod, jak si myslela, že jde o pokus o napadení, vůči němuž se musí bránit. Hlas jí strachem zdrsněl: „Je už po půlnoci, ty se tu plížíš kolem s kapucí na hlavě a pak na mě vybafneš. Máš velké štěstí, že ještě nemám novou pistoli, protože jinak bych tě byla zastřelila.“

„Chtěl jsem jenom upoutat tvou pozornost,“ namítl spíš rozmrzele než omluvně. „Málem jsi prostě jen tak prošla kolem mě.“

Tohle byl celý Rick. Nikdy nepřemýšlel nad následky a pokaždé provedl nějakou hloupost. Kira si povzdechla. Neměla chuť teď dělat mladšímu bratrovi přednášku.?

„Co tu vlastně děláš tak pozdě?“

Jeho pohled obletěl ulici. „Snažil jsem se ti už kolik dní dovolat na mobil, ale nebrala jsi to. Nemohl jsem si vzpomenout, jaké máš číslo do práce, tak jsem si řekl, že půjdu sem a budu čekat, až přijdeš domů. Nenapadlo mě, že dorazíš až takhle pozdě.

„Samozřejmě, že nebrala mobil. Mencheres jí ho nevrátil, vyložil ji na střeše jen se zásobou své krve a klíči od jejího bytu, a nový telefon si zatím nestačila pořídit. Mencheres měl zřejmě také celý její batoh, protože právě v něm měla schované klíče. Pokud ovšem všechno nevyhodil hned poté, co ji oné noci propustil.

„Tak pojď dál,“ zabručela Kira. S jejími plány na rychlou sprchu a pak jít rovnou spát byl zřejmě konec.

Rick se usmál. S dolíčky ve tváři vypadal mladší než na svých pětadvacet let. I když věděla své, Kira cítila, jak se její podráždění pomalu uklidňuje. Třeba si Rick opravdu o ni dělal starosti, když se jí nemohl dovolat, a proto přišel.

Kecy, ozval se však její vnitřní hlas.

Kira doufala, že to v ní mluví jen únava a cynismus, a nikoli její instinkt. Bylo by fajn, kdyby za ní Rick přišel bez postranních úmyslů.

„Máš hlad?“ otázala se, zatímco společně vcházeli do domu.

„Mám tam nějaké mražené pizzy, mohl by sis je ohřát.“

„No, hmm, já myslím, že se tak dlouho ani nezdržím,“ vytáčel se Rick a uhnul pohledem.

A bylo po naději. Co jsem ti říkal, ozval se znovu vnitřní hlas.

Dveře výtahu se otevřely, ale Kira do něj nenastoupila. Shodila batoh ze zad a zahleděla se na bratra unaveným, tvrdým pohledem.

„Už jsem ti to říkala, Ricku. Já už toho mám dost.“

„Potřebuju jen pár babek,“ odpověděl a konečně se na ni podíval. Jeho zelené oči, tmavší než její, se na ni prosebně upřely. V tom byl Rick mistr. „Teď je vážně hrozně těžký najít nějakou práci, a…“

„Kdybys prošel testem na drogy, možná bys našel práci snáz,“ pronesla Kira chladně.

Rick jen mávl rukou. „Já už jsem toho nechal, přísahám. Jenom si občas dám sem tam nějakýho jointa, to je všechno. Koukni, Joey říká, že mě vyhodí, jestli mu nezaplatím do zítřka sto doláčů. Ráno mám domluvenej jeden pohovor, a vypadá to vážně slibně! Ale jestli mě přijmou, stejně ty prachy nebudu mít včas a Joey mě vyhodí.“

„Kecy,“ zopakovala Kira slovo po svém vnitřním hlasu. „Je už dávno po půlnoci, takže je jasný, že zítra ráno na žádný pohovor nejdeš. I kdybys měl nějaký pohovor doopravdy domluvený, tak tam nepůjdeš, protože zkrátka a dobře zaspíš. Nemůžeš za mnou pořád chodit pro peníze. Už jsem ti to říkala mockrát. Sama jich moc nemám a…“

„A to, co máš, dáš vždycky Tině na její účty,“ přerušil ji kousavě Rick. „Když ti řekne ona, to se nerozmýšlíš jí dát šek.“

Kira cítila, jak se v ní vzmáhá vztek, až překonal i její únavu. „Tohle si nedovoluj. Tina je nemocná a nemůže pracovat naplno. U ní to není lenost jako u tebe. A kromě toho minulý týden málem umřela. Ne že bys o tom mohl něco vědět, když se s ní vlastně skoro vůbec nestýkáš.“

Rick měl v sobě aspoň tolik slušnosti, že se zastyděl a svěsil hlavu. „Omlouvám se,“ zamumlal. „Už je jí líp? Je ještě pořád ve špitálu?“

Díky Mencheresovi bylo Tině čím dále lépe. Nahlas však Kira řekla: „Už je teď doma. Můžeš jí zavolat. Bude ráda, že tě zase slyší.“

„Jo, jo. Zavolám jí hned zítra,“ honem souhlasil Rick. „Víš, že k ní nemám tak blízko jako k tobě, ale stejně mi na ní záleží. I když to není moje krev.“

Kvůli jejich rodinnému původu bylo všechno ještě komplikovanější. Kiřini rodiče patřili k dětem květin, hippies, kteří zastávali volnou lásku. Dokonce i poté, co se vzali. Kira a Tina měly společnou matku, ale různé otce. Kira a Rick měli zase společného otce, ale různé matky. Technicky vzato mezi Rickem a Tinou nebylo pokrevní příbuzenství, ale Tina přesto vždycky Ricka považovala za svého bratra. Přestože nevyrůstali společně jako ona s Kirou.

„Přísahám, že je to naposledy, co po tobě něco chci,“ pokračoval Rick a dělal na ni své osvědčené psí oči. „A určitě ti to vrátím, slibuju!“

Kdyby Kira dostala dolar pokaždé, když tohle slyšela, už by si za ně mohla koupit auto. Ale kvůli té nepravděpodobné možnosti, že by Rick skutečně skoncoval s drogami a snažil se dát si život dohromady…

„Tohle je fakt naposled,“ řekla mu, zatímco vytahovala šekovou knížku. „A myslím to vážně.“

Rick se na ni usmál způsobem, který jí připomněl časy, když byli oba ještě děti a ona byla štěstím bez sebe, že má malého bratříčka. Tehdy jí to skoro vynahradilo bolest nad tím, že se rodiče rozešli a její otec se odstěhoval do jiného státu, kde se zamiloval do někoho jiného.

„Jsi prostě jednička, ségra.“

Kira vypsala šek na sto dolarů a podala ho Rickovi. Ined si ho strčil do kapsy. Rozpačitě přešlápl a uhnul pohledem stranou.

„Náhodou bys dvacku neměla? Vzal bych si taxíka, ať jsem co nejdřív doma. Už je docela pozdě, abych šel pěšky. Však víš, jak to tam u nás v okolí vypadá. A kromě toho mě pěkně bolí ten kotník. Ty teda umíš člověka nakopnout.“

Kira zatnula zuby. Kdyby nevěděla, kde Rick bydlí, byla by mu tuhle další půjčku rovnou odmítla, ale sama na vlastní oči viděla, jak je to v jeho čtvrti děsivé. Podala mu dvacetidolarovku, která v Rickově kapse zmizela stejnou rychlostí jako předtím šek.

„Mám tě rád, ségra,“ řekl a zběžně ji políbil na tvář. Pak s hvízdáním zamířil ven z budovy.

Kira zmáčkla knoflík výtahu a snažila se ignorovat svůj vnitřní hlas, který jí našeptával, že ji bratr zase napálil.

Mencheres se tiše vznesl a usadil se na studené betonové střeše domu naproti Kiřině bydlišti. Jak blízko byl tomu, aby zabil Kiřina bratra, to už se ani jeden z nich nedozví. Třeba teď konečně přestaneš s tím šílenstvím pronásledovat ji každou noc, vynadal sám sobě.

Když viděl, jak muž sahá po Kiře, blížící se ke svému domu, málem skočil ze střechy s úmyslem rozervat útočníkovi hrdlo, ať je to kdokoliv. Pak ale zaslechl, že ji oslovil jménem. Kira i její bratr si vůbec nevšimli temného stínu, který se na ně shora řítil. Nezaregistrovali ani, jak prudce uhnul doleva, když zaslechl, že i Kira oslovila mladíka jménem. Pokud by byli zticha ještě další vteřinu…

Mládencova smrt by sice nejspíš nebyla nijak velkou ztrátou, jak Mencheres pochopil z toho, co zaslechl z jejich rozhovoru. Jeho pach prozradil, že kluk lhal o pohovoru, lhal, že skončil s drogami, a lhal i o taxíku. To se koneckonců potvrdilo hned, protože vyrazil ulicí pěšky, místo aby si zavolal vůz. Kdyby neslyšel, že ten ničema říká Kiře sestro, byl by ho zabil už z principu za to, že z ní podvodem vylákal peníze. Podle jejího vlastního doznání – a také podle Mencheresova pozorování – Kira neměla dostatek prostředků, aby z nich stačila podporovat sebe, svou nemocnou sestru a ještě nepoctivého sourozence. Když viděl, jak zneužívá její laskavosti, vařil se v něm hněv. Máš štěstí, že s ní máš společnou krev, pomyslel si Mencheres o pošetilém mládenci, spokojeně si vykračujícím po ulici. Jinak bych ji dnes sdílel se stokami na ulici.

Po chvilce se v okně Kiřina bytu rozsvítilo tlumené světlo. Mencheres se zklidnil. Teď už je doma, v pořádku a v bezpečí. Zahlédl, jak prošla kolem okna do ložnice. I kdyby si šla rovnou teď lehnout, zbývalo by jí méně než sedm hodin, než bude zase muset být zpátky u svého pracovního stolu. Její dlouhá pracovní doba mu dělala starosti. Za celý týden ještě nepřišla ani jednou večer domů před desátou a dnes dorazila ještě o hodně později. Není dobré, že se v práci dře každý den tolik hodin.

Musíš toho nechat, varoval ho jeho zdravý rozum. Podívej se na sebe. Sedíš tady na střeše jako nějaký pitomý kamenný chrlič a zíráš na ženu, která tě prosila, aby od tebe mohla být co nejdřív pryč. Pro jeho chování existuje jedno vhodné moderní slovo: stalking. Ani se neobtěžoval si namlouvat, že těch pár posledních nocí sleduje Kiru proto, aby se ujistil, že dodržela slovo a neprozradila nic z toho, co se dozvěděla o existenci upírů. Dobře věděl, že tu je z jediného důvodu – toužil ji znovu vidět, i když o jeho přítomnosti neměla ani tušení.

I když už Kiru neměl u sebe v domě, stále dokázala nebezpečně ovládat všechny jeho myšlenky. Pořád musel myslet na to, jak by se asi tvářila, kdyby se z ničeho nic objevil u jejích dveří. Pozvala by ho dál? A pokud ano, našel by v sobě sílu, aby odtud zase odešel? Nebo by ho její blízkost, vzrušující vůně a příjemná melodie jejího hlasu přiměly zapomenout na všechny plány, pečlivě připravené pro případ, že by byl s ní? Bude lepší, když to ani nebude zjišťovat. Kira v něm znovu vzbudila touhu žít, bojovat s Radžedefem bez ohledu na hořké a krvavé následky, a on už si nemohl dovolit tento způsob uvažování. Kvůli svým lidem si jej nemohl dovolit. Vytrpěli už dost, když naposledy povolil emocím, aby kvůli ženě ovládaly jeho činy.

Mencheres se přinutil obrátit, i když měkké světlo za oknem prozrazovalo, že Kira ještě nespí. Musí ukončit tohle neblahé šílenství. Jak za poslední dny viděl, Kira se znovu vrátila ke svému předchozímu životu – tvrdě pracovala a starala se o sestru, podobně jako on trávil čas povinnostmi, týkajícími se jeho lidí. Přestože přitom působila osaměle – další z věcí, jež měli společné – byl to její život, a on do něj nepatřil.

Mencheres se položil do objetí větru a vznesl se do výšky. Tohle byla poslední noc, kdy ji sledoval. Musí to tak být, ale ještě zbývá jedna drobná, poslední věc, kterou musí udělat, než Kiru definitivně vymaže ze svého života.

Kira v duchu zaúpěla, když Frankův pronikavý hlas přehlušil sled obvyklých zvuků kanceláře. Lily, sedící kousek od ní, na ni vrhla soucitný pohled.

„Dnes je tu nějak brzo, co?“ zamumlala Lily.

„Kde je Gracelingová?“ zařval Frank.

Než Kira stihla něco odpovědět, Frank už stál ve dveřích. Vykouzlila na tváři chabou napodobeninu úsměvu a sbírala sílu na všechno, co ho mohlo přimět shánět se po ní už před devátou hodinou ráno.

„Už jsem stihla všechny zprávy z minulého týdne, a teď mi zbývají ty nové. Měla bych je dodělat ještě dnes,“ spustila Kira, aby zabránila Frankovi vyštěknout na ni, aby podala hlášení.

Frank hodil něco na Kiřin stůl, a pro jednou to kupodivu nebyl stoh papírů. Zmateně se zahleděla na klíčky od auta.

„Nechala jsem je někde? Myslela jsem, že je mám u sebe v batohu…“

„To jsou moje klíče od služebního auta,“ řekl Frank a celý zářil. „Dávám ti je. Však si je zasloužíš.“

Kiře poklesla čelist a od vedlejšího stolu zaslechla, jak Lily něco upadlo, nejspíš šálek na kávu. „Ty mi je dáváš?“ opakovala nechápavě a zahleděla se na kalendář. Ne, dnes nebylo 1. dubna – Apríl. Že by měl Frank se svým žertíkem pár týdnů zpoždění.

„A k tomu ti zvednu plat,“ pokračoval Frank. „A taky si přeju, abys vypadla z kanclu každý den přesně v šest, pokud nebudeš mít nějaký případ. Pracuješ až moc!“

Jeden Frankův dobrý skutek by Kira byla ochotná přičíst na vrub jeho snaze vylepšit si karmu nebo něco podobného. Ale tři dobré skutky – to už musel být buď na drogách, nebo to byla jeho představa dobrého vtipu.

„Pořád čekám, až přijde pointa,“ pravila Kira ostražitě.

Frank se zasmál, hlasitě a srdečně, a potvrdil tak její odhad, že si jenom dělal legraci. Měla chuť ho praštit. Ten chlap má vážně zvrácený smysl pro humor.

Pak jí Frank před nosem plácl o stůl obálkou. „Otevři to,“ pobídl ji.

Kira zlomila pečeť, a pohledem zalétla k Lily pro morální podporu. Pak vytáhla z obálky její obsah.Tvořily jej dva listy papíru. Jeden z nich byla darovací smlouva o firemním autě, podepsaná Frankem a potvrzující ji jako novou majitelku vozu. Šek na dva tisíce dolarů, rovněž s jejím jménem, byl ten druhý.

„Ten plat jsem ti zvýšil se zpětnou platností,“ dodal Frank stále tím radostným tónem, jaký od něj slýchala jedině tehdy, když hovořil s klienty. „Dobrá práce, Gracelingová!“

Kira dokázala jen sedět a zírat, jak Frank zase vypochodoval z místnosti. Byla tak omámená, že ani nepoděkovala.

„Co se to tady k čertu děje?“ zašeptala Lily. „Myslím jako, že si to sice všechno fakt zasloužíš, ale Frank býval přece vždycky takový lakomec. Prostě nemůžu uvěřit, že by to fakt udělal.“

Kira také ne. Franka snad musel navštívit Ježíšek nebo tak něco. Jeho proměna z mrzutého skrblického zaměstnavatele v rozjařeného štědrého dobrodince byla prostě zázračná.

Zázračná.

„Ach, panebože,“ zašeptala Kira.

„Cože?“ zeptala se Lily.

„Já… nic.“Kira se otočila i se židlí a musela se několikrát zhluboka nadechnout. Frank nevděčil zázračné proměně svého srdce za návštěvu Ježíška. Ne, ale musel zažít něco obdobně neobvyklého – například návštěvu upíra, který dokáže ovládat lidskou mysl. Musel ho navštívit někdy mezi včerejškem a dneškem.

Mencheresi. Srdce jí začalo hlasitě bušit. Co teď děláš?

Kira vhodila další hromadu složek do kufru Frankova auta, teď už tedy jejího, a vzhlédla, aby na dálku zamávala na Lily na opačném konci parkoviště.

„Co s tím vším chceš dělat, holka? Když jdeš jednou ve slušnou hodinu z práce, neznamená to přece, že na tom budeš dělat celou noc doma,“ zavolala na ni Lily.

„To je takovej, no, ehm, vedlejšák,“ zakoktala Kira. Hodně vedlejší vedlejšák.

„Někdo říká vedlejšák taky randění. Měla bys to někdy zkusit!“ zachichotala se Lily.

Kira se skoro začervenala. Kdyby tak Lily věděla…

„Tak dobrou noc, uvidíme se zítra!“ řekla však jenom a ještě jednou na ni zamávala.

Autem to do West Loopu trvalo skoro stejně dlouho jako pěšky a nadzemkou, jak Kira zjistila. Přesto ale bylo nesrovnatelně příjemnější nemuset se tahat s těžkým batohem ani nemuset ztuhnout napětím z každého podezřelého stínu v ulicích kolem, kdykoli zůstala dlouho v práci. Jenom si bude muset koupit běhací pás nebo zaplatit permanentku do fitcentra, aby teď měla nějaký pohyb.

Když Kira zajela s autem do garáží svého činžáku, nedokázala si pomoci a rozhlížela se kolem. Byl Mencheres někde poblíž? Ta představa ji celou rozechvěla rozrušením. Dokázal snad Franka zhypnotizovat přímo v kanceláři, aniž ho přitom někdo viděl? Možné by to bylo, Mencheres se dokázal pohybovat tak rychle, že mohl vejít a zase zmizet dřív, než by si ho Kira nebo kdokoliv jiný vůbec stačil všimnout.

Ale proč to vlastně udělal? Chvilkový rozmar? Nuda? Nebo jako signál, že chce, aby ho hledala? Mencheres věděl, že pracuje v soukromé detektivní kanceláři. Věděl také, že měla případy, v nichž klienti vyprávěli o podivných událostech, jimž předtím nevěnovala pozornost… ale o kterých už teď věděla, že klidně mohly být pravdivé. Pokud zhypnotizoval jejího šéfa, aby jí dal auto a peníze, bylo Mencheresovým způsobem, jak sypat drobky chleba a sledovat, zda se Kira po této stopě vydá, tak se mu to podařilo. Z představy, že by se s ním znovu setkala, tentokrát ne jako jeho zajatkyně, ale už jako žena, se celá rozjařila. Existovalo aspoň tisíc důvodů, proč by bylo chybou se s ním znovu scházet, ale kdykoliv na něj pomyslela, její instinkt je všechny zaplašil. Tak dobře, Mencheresi. Je to tak, chytila jsem se na návnadu.

Musela jít dvakrát, než dostala všechny krabice s obálkami z auta do svého obývacího pokoje, kde je rozložila. Všechny tyto případy obsahovaly nějaký druh jevu, jenž mohl mít nadpřirozený původ, ať už to byla šokující výpověď svědka, podivný důkaz, zanechaný na místě činu, nebo náznaky, že by se tam mohlo skrývat něco prapodivného. Kira je chtěla postupně všechny projít a nalézt v nich nějakého společného jmenovatele. Když byla s Mencheresem, zdržoval se většinu času doma, ale Kiře přesto připadalo, že takový domácký život pro něj nebyl nijak typický – ani pro ostatní upíry.

Přišel čas věřit vlastním instinktům. Když bude mít štěstí, někde v těch složkách se starými případy nalezne stopu, jež ji přivede k Mencheresovi. Jestli to nevyjde, může zkusit hledat ještě na internetu.

Nebo by taky mohla začít z okna svého bytu promítat obrys netopýra jako v Batmanovi rovnou nad městský znak? Sáhla po první složce. Budu sledovat stopu po chlebových drobcích.

Ve dveřích ložnice se objevil Gorgon, ale Mencheres se ani neobtěžoval otevřít oči. Věděl, koho mu Gorgon přišel ohlásit. Slyšel návštěvníka přijet.

„Řekni mu, že hned přijdu dolů,“ pravil Mencheres.

„Jistě, pane,“ uklonil se Gorgon.

Jakmile za sebou Gorgon zavřel dveře, Mencheres otevřel oči. Několik dlouhých vteřin ještě zíral do stropu. Ne proto, aby obdivoval vybledlé vzory, ale aby se pokusil nahlédnout do budoucnosti. Doufal, že se třeba něco změnilo. Možná, že nová chuť do života, kterou se v něm Kiře nějak podařilo vzbudit, změní i vizi budoucnosti, kterou viděl předtím.

Vrhl svou energii kupředu, až pronikla závojem, oddělujícím teď od potom, ale místo obrazů lidí, míst a událostí viděl Mencheres pouze ebenovou clonu stejně rozlehlou a bezednou jako sám vesmír.

Podsvětí Duatu, jež na něj čeká. Stejně jako předtím.

Mencheres se zvedl z postele. Jeho osudem i dál zůstávala smrt. Jenže místo smíření, jež pocítil, když poprvé spatřil hrozivě nekonečnou prázdnotu, se v něm nyní probudil hněv. Smrt se pro něj stala symbolem hořké porážky, a už nikoli chladně logickou cestou, jak zmařit Radžedefovy plány a sejmout ze sebe břímě, jež ho dlouho tížilo. A to všechno způsobila Kira.

Sevřel pevně čelisti. Jak krutí byli bohové, když ji seslali do jeho života. Kvůli ní chtěl znovu žít, ačkoliv mu už nezbýval žádný čas.

Ale ještě méně času zbývá na to, aby si stěžoval na svůj osud, připomněl si Mencheres v duchu. Vytáhl ze svého nočního stolku obálku z ručního papíru a vyšel z pokoje. Některé věci měl stále pod kontrolou, i když vlastní budoucnost mezi ně už nepatřila.

Mencheres sešel dolů do vstupní haly. U dveří stál upír štíhlé postavy s krátce přistřiženými kudrnatými vlasy, oblečený v ležérních černých kalhotách a přiléhavém tričku s límečkem. Mencheres na něj chvíli hleděl. Můj spoluvládce. Můj dědic.A také vrah mé ženy.

„Bonesi,“ řekl na uvítanou. „Díky, že jsi přišel.“

Temné hnědé oči se na něj zahleděly s chladem, jenž Mencherese podráždil, přestože věděl, že si jej zaslouží. „Říkal jsi, že je to naléhavé,“ odpověděl Bones a v jeho hlase ještě i po tolika staletích pořád zazníval britský přízvuk.

„V téhle záležitosti nedůvěřuji dokonce ani ostatním členům našeho klanu,“ pokračoval Mencheres, aniž by se zdržoval úvodními zdvořilostmi. Bones stejně vždycky nejraději přešel přímo k věci. Podal mu obálku z pevného hnědého konopného papíru, která obsahovala všechny osobní informace o Kiře. „Přidej to k ostatním věcem mé závěti.“

Bones povytáhl obočí a přijal obálku, jež měla být otevřena pouze v případě Mencheresovy smrti. Zatím to nevěděl, ale tím, že ji přijal, na sebe Bones převzal veškerou odpovědnost za Kiru, až tady Mencheres nebude.

„Pořád se domníváš, že brzy odejdeš, děde?“ otázal se ho Bones s náznakem výsměchu. „Ztráta vidění do budoucna přece ještě neznamená okamžitou smrt. Může to být jen dočasná ztráta.

„Bones věděl, že Mencheres přišel o svou schopnost předvídat budoucnost. Mencheres však svému spoluvládci neřekl, že jediné, co před sebou vidí, je černá prázdnota. Nestačil také Bonesovi říct, že jeho studená válka s Radžedefem se náhle znovu rozhořela. Bones by se cítil povinen něco udělat s oběma problémy, a to si Mencheres nepřál. Hodlal si své záležitosti uspořádat sám v čase, který mu zbýval.

„Byl bych blázen, kdybych se nepřipravil na každou eventualitu,“ řekl Mencheres s pokrčením ramen.

„Zajisté. Když už tady mluvíme o nutnosti připravit se na všechny eventuality, máme problémy s některými ghúly. Slyšel jsem zprávy, že v posledních týdnech zmizeli nějací upíři bez pána, a hlavními podezřelými jsou ghúlové.“

Mencheres se pochmurně usmál, jak si připomněl? ráno ve skladišti. „Já jsem slyšel totéž.“

„Nejspíš nejde o nic vážného. Jen pár zmetků potřebuje dostat pořádnou lekci,“ pokračoval Bones. „Taky se ale může jednat o to, že Apollyon schválně šíří neklid zvěstmi o tom, že moje žena představuje pro ghúly hrozbu. Už jsem si to začal zjišťovat. Myslel jsem, že bys to chtěl vědět.

„Další důvod k tomu, aby Mencheres cítil frustraci nad svou hrozící smrtí. Pokud má Bones pravdu, a je za tím Apollyon, bude muset čelit této hrozbě bez něj. Jeho smrt by tak znamenala, že opustí svého spoluvládce ve chvíli, kdy by ho nejvíc potřeboval. Mencheres znovu proklínal děsivou temnotu svých vizí.

„Jakpak se má Cat?“ otázal se, když potlačil nový nával hněvu nad vlastním osudem.

„Docela to jde,“ odvětil Bones a rty se mu zvlnily. „Mám vyřídit, jak jí je líto, že dnes nemohla přijít se mnou.

„Mencheres se na Bonese suše usmál. „Ano, jsem si jistý, že velice lituje, že mě neuvidí.“

„Vymazal jsi jí vzpomínky na upíra, který ji unesl a nutil ji k manželství, i když jí bylo teprve šestnáct,“ připomněl Bones tiše. V očích mu zeleně zablýsklo. „Jenže ses neobtěžoval nám o tom říct, dokonce ani o pár let později, když ten upír po ní šel znovu. Neřekl jsi nám také, proč ji tak strašně chtěl. Taková zrada se jen tak neodpouští.“

„Pojď se mnou,“ odpověděl Mencheres, aniž by ho přímo oslovil. Vyšel ven do zahrady a zastavil se u malého ozdobného jezírka. Čekal, až mu Bones stane po boku, a pak teprve promluvil.

„Budoucnost je jako vodní hladina. Každý náš čin jizčeří, a tím změní vše, co se v ní odráží. Kdybych řekl tobě nebo Cat, co vás čeká, změnili byste své činy. Změnili byste se pak i vy – odraz toho, kým jste se stali, by pak byl jiný, než kým máte být. Všichni chceme změnit svou budoucnost. Nalézt co nejjednodušší cesiu, zvolit přímou zkratku, netrpět žádnou bolestí,“ Mencheres se odmlčel a cynicky se pousmál. „Jenže nakonec zjistíme, že výsledek je jiný.“

„To se snadno řekne, pokud jsi tím, kdo ten výsledek vidí už předem,“ odvětil Bones s výčitkou v hlase. „My ostatní pak jen žasneme, když ti, které milujeme, kvůli našim činům trpí nebo umírají.“

„Všichni jen žasneme,“ pravil Mencheres tiše. „I my, kteří víme, stále jenom žasneme.

„Bones na to neřekl nic. Pak uchopil malý oblázek a nepřítomně jej vhodil do ozdobného jezírka.

„Na jedno jsem se tě chtěl už dlouho zeptat, velmistře. Říkal jsi, že jsi viděl už před mým narozením, že budu tím, kdo s tebou bude sdílet tvoji moc. Proč jsi mě tedy neproměnil v upíra sám? Tehdy v noci jsi tam byl. A přesto jsi nechal Iana, aby to udělal.“

„Abych tě neuvedl v nebezpečí. Patra slídila mezi mými lidmi a hledala toho, o němž jsem předpověděl, že ji jednou zavraždí. Moje žena si myslela, že to musí být někdo, koho jsem proměnil v upíra osobně. Ty jsi byl, Bonesi, neobyčejně silný už jako mladý upír. Kdybych tě proměnil sám, byl bys ještě mnohem mocnější – natolik, že bys nezůstal nepovšimnut. Patra by se tak o tobě dozvěděla mnohem dříve. Proto jsem nechal Iana, ať tě promění. Tak jsi stále patřil k mé pokrevní linii, protože Ian pochází ode mě. Dal jsem ti však šanci vyrůst bez Patřina smrtícího zájmu, až jsi konečně byl dost silný, že jsi ji dokázal porazit. Jak říkám,“ Mencheres pokynul rukou k jezírku, jehož hladina se stále čeřila po oblázku, který do něj Bones hodil, „i ten nejmenší pohyb dokáže všechno změnit.“

Bones se na Mencherese podíval pohledem, jehož význam nedokázal uhodnout. „Moc, kterou se mnou sdílíš, mi dodala sílu a poskytla mi schopnost číst v lidských myslích hned od té první noci. Už je to skoro půldruhého roku. Nenapadlo tě, zda se za tu dobu k tomu nepřidalo ještě něco dalšího?“

Mencheres se bez mrknutí zahleděl na Bonese. „Myslel jsem si, že kdybys u sebe objevil další z mých schopností, jistě bys mi o tom řekl.“

Bonesovi přeběhl po rtech stín úsměvu. „Možná. Pokud by to mohlo přinést problematický pohyb v budoucích událostech.“

Začala se snad u Bonese projevovat schopnost předvídat budoucnost? Stejně to začalo i u Mencherese, když nebyl o mnoho starší než Bones: objevovaly se mu drobné, bezvýznamné střípky dějů, které nejdřív odháněl jako pouhé představy, a teprve později pochopil, že to byly záblesky budoucnosti.

Byla tu však možnost, že si s ním Bones jen tak zahrává. Horší stránky jeho povahy jej mohly přivést na nápad předstírat, že ví něco o budoucnosti, ale nechce mu to odhalit. Bones věděl, že ztráta vizí Mencherese trápí, a mohlo mu to tedy připadat jako vhodná pomsta.

Za to, že mu Mencheres neřekl, co věděl o něm a o Cat.

Pokud to však od Bonese není jen hra…

„Pak se mohu spolehnout jedině na přísahu, kdy jsme krví zpečetili dohodu o spojení našich klanů,“ pronesl Mencheres tvrdým tónem. „Bez ohledu na to, co se v minulosti stalo, dodržím svůj slib a udělám vše ve prospěch tebe i tvých lidí.“

Bones krátce kývl směrem k jezírku a pak se obrátil. „Nemám v úmyslu porušit slib, který jsem složil, když jsme se dohodli na spojenectví. Ale mysli na následky událostí, kamaráde. Mohlo by tě překvapit, co přinesou.“

Kira si stísněně povzdechla. Stála před klubem, nazvaným Kolem světa. Nejspíš to bude jenom další ztráta času. Sedm nocí v řadě za sebou, co chodí po barech, klubech, a dokonce i kavárnách, kde se údajně měly odehrát nevysvětlitelné, případně nadpřirozené události, až dosud nepřineslo žádné výsledky. Tedy kromě toho, že se vyspala stejně málo jako předtím, že musela platit vysoké vstupné, nebo že občas schytala ránu od neodbytných návštěvníků. Přesto důkazy o existenci upírů zůstávaly nulové.

Kira se navíc začínala obávat, že přecenila Mencheresův vliv na chování svého šéfa. Pokud by ji opravdu chtěl znovu vidět, mohl jí nechat vizitku pod dveřmi. Nebojí zatelefonovat. Vrátit jí její mobil s jeho uloženým číslem, prostě něco jednoduchého. Zmocnily se jí pochybnosti. Mencheres přece věděl, kde pracuje i kde bydlí, a přesto po něm nebylo nikde ani vidu, ani slechu, i když už uplynul celý týden od toho, kdy zhypnotizoval jejího šéfa. Poháněl ji však neustálý pocit, že Mencheres nechtěl úplně odejít z jejího života, přestože se mu povedlo tak efektivně zmizet.

Anebo se její instinkty mýlily, a všechno bylo přesně tak, jak si Mencheres přál. Řekl jí sbohem a od té doby se neozval. Možná je čas to pochopit a přestat se honit za přízraky.

Pokud ani na tomhle místě nic neobjeví, bude si muset znovu promyslet své počínání. Tak silně si přála Mencherese vidět, až jí to zatemnilo úsudek a začala si myslet, že jí instinkt velí něco jiného, než jí říkal ve skutečnosti. Tak ještě jednu pátrací akci, rozhodla se a zamířila do klubu.

Tím hůř, že tenhle klub by se jen stěží dostal na seznam podniků, kam by Mencheres a ostatní upíři mohli často chodit. Byl to striptýzový klub, a Kira si nějak nedokázala představit, že by uhlazený Mencheres platil za to, aby se mohl dívat, jak se ženy svlékají. Co se týče ostatních upírů… no, ti přece mohli zhypnotizovat každou ženu, aby odložila šaty, kdykoliv by se jim zachtělo. Nač kupovat krávu, když můžeš mít smetanu zadarmo, jak říká staré přísloví.

Kira zaplatila vstupné a dostala upozornění, že minimální útrata u baru jsou tři drinky. Jakmile byla uvnitř, dlouze se rozhlédla kolem sebe. Interiér tvořilo několik barových pultů, velká scéna s molem uprostřed, VIP zóna, ohraničená blyštivými třásněmi od země až ke stropu, boxy oddělené závěsy a k jejímu překvapení také malá jídelna. Klub Kolem světa vevnitř působil mnohem honosněji, než čekala, ale přesto se tady nemínila stát pravidelným hostem. Podle potlesku pochopila, že tanečnice právě vstoupila na scénu.

Kira se rozhodla posadit a objednat si pití. Tohle je koneckonců poslední noc jejího průzkumu. Klidně tu tedy může zůstat a pozorovat klubovou klientelu. Bylo teprve devět hodin, tedy pro většinu stálých návštěvníků zřejmě příliš brzy.

O půldruhé hodiny později už měla Kira na kontě víc než deset mužů, kteří se jí pokoušeli koupit pití, odvézt ji odtud nebo rovnou sbalit, místo aby věnovali pozornost ženě, kvůli níž sem původně přišli. Kiřino odmítnutí bylo vždy rychlé a věcné, čímž si od několika z nich vysloužila pár hrubých poznámek a dohadů o své sexuální orientaci. Bylo jí to fuk. Ať si poslouží, jestli jim to udělá dobře, když dostali košem.

Zvuk hudby prozradil, že na scénu vstupuje další tanečnice. Kira se rozhlédla. Víc než striptérka ji zajímali lidé okolo, zda někdo z nich nemá bledou pleť nebo nevykazuje příliš rychlé pohyby. Vtom přimhouřila oči. Tanečnice jí připadala povědomá. Kdyby tak přestala divoce házet vlasy a ovíjet se kolem tyče, aby jí Kira lépe viděla do obličeje a mohla se přesvědčit!

Vstala ze židle a přistoupila blíž ke scéně. Tanečnice předvedla několik erotických gymnastických kousků, prozrazujících její pružnost, ale Kira jí pořád neviděla pořádně do obličeje. Kira vytáhla z peněženky nějaké peníze a hlasitě zahvízdala. Komentářů několika mužů vedle sebe si nevšímala. Pokud je ta dívka tou, co si Kira myslí…

Tanečnice se přiblížila se svůdným úsměvem, ohnula se a nastrčila stehno s podvazkem těsně před Kiřinu tvář. Kira se ale nedívala na dolní část dívčina těla, nahou a tak blízkou, že jí z toho bylo nepříjemně. Hledala v jejích rysech pod silnou vrstvou líčidel podobu s fotografií, kterou právě objevila mezi případy zmizelých osob. Vypadala starší, samozřejmě, a také mnohem méně ostýchavá, ale byla to Jennifer Jacksonová.

„Tak honem,“ vybafl kdosi na Kiru.

A tak jí zastrčila za podvazek dvacetidolarovku. Jennifer na Kiru mrkla a odtančila dál, aby pokračovala ve svém obvyklém představení. Kira na ni jen zírala – ne že by skutečně sledovala dívčiny vyzývavé pohyby, ale proto, že si v paměti připomínala to, co vyčetla ze složky o jejím případu.

Zmizela před třemi lety, když jí bylo sedmnáct. Údajně utekla se svým starším přítelem, zvaným Flare, jehož skutečné jméno však nikdo neznal. Fakt, že Jennifer vyhodili ze střední školy a měla i drogové záznamy, jen potvrdil policejní předpoklad, že dívka prostě utekla z města, aby unikla před přísnými rodiči. Ti se s tímto závěrem ale nechtěli smířit, a tak si před dvěma lety najali Franka, jenže tomu se nepodařilo zjistit nic. Zmizení Jennifer pak Frank uložil k ledu vedle ostatních případů. Její složka skončila u Kiry v bytě na základě toho, co mu řekl jeden z Jennifeřiných bývalých kamarádů. Tvrdil, že za ním Jennifer přišla a prosila ho, aby jí pomohl utéct Flareovi, který „není člověk“. Jennifer se pak měla setkat se svým bývalým přítelem před barem Kolem světa, ale pak už se údajně nikdy neobjevila.

Frank se pak poptával mezi personálem baru, ale všichni svorně tvrdili, že Jennifer nikdy neviděli. A teď ji měla přímo před očima, jako nahou tanečnici vystupující pod jménem Candy Com, i když byla pořád ještě o celý rok mladší, než aby ji správně vůbec měli pustit do dveří takového podniku.

Mohla být Jennifer opravdu celou tu dobu takhle všem na očích? Možná však, že ti, kdo si něčeho všimli, si pak nic nepamatovali, protože Jennifer měla pravdu a její přítel Flare skutečně nebyl člověk.

Kira se zhluboka nadechla. Přišla sem s nadějí, že tu nalezne nějakou základnu světa upírů, jež by ji přivedla k Mencheresovi. Nechtěla se zaplést do případu, kde se mohla mladá dívka nedobrovolně stát striptérkou pro upíry. Jennifer před dvěma roky žádala svého bývalého přítele o pomoc. To naznačovalo, že v takové situaci být nechtěla, jenže to se mohlo za tu dobu změnit. Pokud ne, a Jennifer věznil nějaký upír proti její vůli, pak by pro Kiru bylo zatraceně těžké jí pomoci s tím něco udělat, jak sama dobře věděla z vlastní zkušenosti.

Zachraň jediný život, ozvalo se jí v hlavě Mackovo krédo. Co se týkalo jí, Mack si tehdy před deseti lety také nevybral tu jednodušší a snazší cestu. Kdyby to byl udělal, Kira by už nejspíš nebyla mezi živými. Ano, tahle situace byla možná nad její síly, ale Kira prostě nemohla vycouvat, aniž by se aspoň pokusila zjistit, jestli Jennifer nepotřebuje pomoc.

Narovnala se a kývla na nejbližší servírku nahoře? bez, která se kolem ní mihla.

„Co mám udělat, abych si mohla s tou holkou promluvit soukromě?“

Kira se posadila do jednoho z privátních boxů, oddělených od zbytku místnosti. Po pár minutách se tmavé závěsy rozhrnuly a dovnitř vklouzla Jennifer se svůdným úsměvem na tváři.

„Ahoj, krasavice,“ zapředla a přejela Kiře rukama po stehnech. Přitom se pohupovala v bocích a pokračovala: „Doufala jsem, že to jsi ty, kdo tu na mě čeká…“

„Jennifer,“ řekla Kira tiše. „Jennifer Jacksonová.“

Dívka se zarazila a očima těkala kolem sebe. Pak se znovu začala kroutit v bocích jako had a v předklonu? se ňadry otírala Kiře o stehna.

„Jak to, že víte, jak se jmenuju?“ zašeptala.Tohle byl opravdu dost podivný začátek konverzace. Jennifer byla prakticky úplně nahá, až na mimořádně úsporná tanga, a přitom se tělem ovíjela a třela kolem ní. Kira usoudila, že oddělené boxy jsou monitorovány, a proto Jennifer nepřestává se svou produkcí, i když už teď ví, že za ní Kira nepřišla jen pro zábavu. Nevypadalo to, že by se Jennifer vyděsila, když zaslechla svoje jméno, takže monitorování bylo pouze vizuální. Kira se také snažila vykouzlit na obličeji odpovídající výraz a nevšímat si přitom částí těla, kterými se k ní Jennifer při hovoru tiskla.

„Jsem detektiv, kterého si najali vaši rodiče,“ odpověděla jí Kira rovněž šeptem.

Jennifeřina tvář se změnila, i když na ní stále tkvěl naučený úsměv. „Ti mi nemůžou pomoct. A vy taky ne. Vypadněte odtud dřív, než na vás přijdou, nebo skončíte stejně jako já.“

Chudáka holku tu tedy skutečně zadržovali proti její vůli. Kiřino odhodlání zesílilo. Někdo donutil Jennifer v pouhých sedmnácti letech, aby odešla od rodičů a stala se striptérkou. Co kdyby unesli v tak mladém věku? Iřeba Kiřinu mladší sestru a nikdo pak Tině nepomohl, protože by to mohlo být příliš nebezpečné? Chtěla se dát k policii, protože si přála pomáhat lidem, kteří pomoc potřebují. No, a teď tu byl někdo, kdo opravdu potřeboval pomoc. A Kira byla nejspíš jediným člověkem, kdo toho věděl dost o důvodech, které ji zde drží, aby jí mohl pomoci se odtud dostat.

„Byl to Flare, kdo zařídil, aby si lidi vůbec nepamatovali, že tě tu někdy viděli, když ses pokoušela utéct?“ skočila do toho Kira rovnýma nohama.

Jennifer, která už teď seděla obkročmo na ní, se zarazila. „Kdo jste? Jak to víte?“

„Pokračuj,“ sykla Kira. Jennifer se znovu začala svůdně natřásat, ale její naučený úsměv zmizel.

„Jsem ta, kdo ví, že existují tvorové, kteří pouhým pohledem dokážou způsobit, že člověk na všechno zapomene,“ odpověděla Kira. Viděla, jak se Jennifeřin výraz změnil od podezření k naději, a její přesvědčení se dál posílilo.

Jestli bude muset, tak klidně vyvěsí ze svého okna znamení s netopýrem a rozsvítí za ním reflektor, aby si ho Mencheres všiml. Nebo si dá inzerát do novin se svou fotkou a s textem, že prosí, aby se jí ozval někdo vysoký, tmavý a mrtvý. Všichni kromě Mencherese si budou myslet, že je jenom bláznivá, nadržená ženská. Mencheres sice Kiru také zadržoval u sebe v domě, to ano, ale jeho dvorné chování k ní bylo bez jediné chybičky. Kira si nedokázala představit, že by strpěl, aby nějaký jiný upír unesl mladou dívku od rodičů a nutil ji ke striptýzu.

„A jsem taky ta, kdo má pistoli se stříbrnými kulkami přímo tady v kabelce,“ pokračovala Kira. „Jestli se mnou půjdeš, Jennifer, pokusím se tě odtud dostat – znám někoho, kdo by nám mohl pomoci.

„Podle toho, jak beznadějně se Jennifer tvářila, bylo znát, že se už celé roky nesnažila uniknout. Pokud jim bude přát štěstí, Flare tu dnes večer nebude, a ostatní, kteří mají Jennifer hlídat, nebudou dávat pozor. Kdyby se s Jennifer rychle vytratily zadním vchodem, budou dávno pryč, než si toho vyhazovači nebo ostatní personál vůbec všimnou…

Vtom se odhrnul závěs a v boxu se objevil podsaditý chlápek. Kira i Jennifer okamžitě vyskočily. Kiry se zmocnilo zoufalství, když spatřila, jak se mužovy oči mění. Ať už měly jakoukoliv barvu, teď zářily jasně zeleně.

„Ale nazdárek,“ pronesl upír. „A kdopak vy vlastně jste?“Kiřina ruka okamžitě zamířila do kabelky, ale upír ji popadl za ruku dřív, než se stihla dotknout ucha. Jennifer strachy vyjekla a uskočila, až se zamotala do závěsu. Upír bolestivě svíral Kiřino zápěstí a táhl ji na nohy.

Do prdele! znělo jí hlavou znovu a znovu. Měla mít pistoli v ruce už předtím, než se začala bavit s Jennifer. Tak by se jí možná povedlo vystřelit a zneškodnit upíra natolik, aby společně s dívkou mohly utéct.

Upír v mžiku hrábl po její tašce a kroutil jí přitom rukou tak silně, že si až myslela, že jí ji vykloubí.

„Ani se nehněte,“ nařídil a v očích mu zeleně blýsklo.

Poslechla, ale ne proto, že by se mu okamžitě podařilo ji zhypnotizovat. Když si upír bude myslet, že na ni jeho snaha o ovládnutí mysli působí, Kira bude mít větší šanci uniknout.

Upír jí pustil ruku a v Kiře se znovu vzedmul záblesk naděje. Skočil jí na to! Teď prostě jdi pryč, prohledej mi tašku a nech mě na pokoji…

Neodešel, ale Kira si dala záležet, aby jí na tváři nebylo znát zklamání. Sledovala, jak vytáhl pistoli a prohlédl si obsah zásobníku.

„Tak vy v tom fakt máte stříbrné kulky,“ pronesl upír? zamyšleně. „A chcete odtud Jennifer unést. Kdo vás do toho upíchl?“

„Nikdo,“ odpověděla Kira. Snažila se na tváři udržet prázdný výraz, i když jí srdce bušilo strachem. Ti ghúlové jí dokázali roztrhat střeva během pár vteřin. A tenhle upír by mohl udělat totéž. Během okamžiku už mohla hledět na své břicho rozervané smrtelnou ránou dřív, než by si vůbec všimla, že upír udělal nějaký pohyb.

Upír se zamračil a tvrdě ji popadl za bradu, až jí za-praštělo v čelisti.

„Ptám se, kdo vás do toho upíchl? Mohl to být jedině nějaký upír, kdo vás sem poslal se stříbrnými kulkami, tak čípak jste mazlík, hmmm? Chci slyšet jméno!“

„Neposlal mě sem žádný upír. Jsem soukromá vyšet-řovatelka, Jennifeřini rodiče si najali firmu, pro kterou pracuji,“ odvětila Kira co nejmonotónnějším hlasem.

Pokud bude mít velké, ale opravdu velké štěstí, upír jí vyšle další želené světlo do očí, řekne, že vlastně nic neviděla, a bude se domnívat, že jí tak vymazal mozek. A nechá ji jít. Pak bude moci zdvojnásobit své úsilí, aby našla Mencherese, a vrátí se sem s ním, aby zachránila Jennifer…

„Jsi fakt kočka,“ protáhl upír a důvěrně si ji prohlížel. Usmál se a mezi rty mu probleskly špičáky. „Teda, trochu stará na tuhle práci tady. Zákazníci mají rádi mladší zboží, jak se říká, když mají ještě vlhko za ušima – a taky jinde.“

Zasmál se nad svým hrubým žertem, ale Kira ani nemrkla. Správně, na to, abys mě nutil tančit nahou, jsem už moc stará, takže mě nech odejít.

„Ale stejně jsi sexy,“ pokračoval upír. Popadl ji znovu za ruku, tentokrát tak silně, až jí drtil kosti. „A lžeš, až se ti práší od té tvé hezké prdelky,“ zašeptal a přitáhl si Kiru k sobě.

Dech mu páchl alkoholovými výpary, když zhluboka nasál a pak dlouze vydechl. „Žádný pach upíra na sobě? nemáš, ale to nic neznamená – klidněs ho taky mohla ze sebe smýt! A určitě tě sem někdo poslal,“ pokračoval. „Někdo, kdo ti taky řekl o stříbru a kdo tě taky nakrmil jejich krví, abys byla imunní proti síle mého pohledu. Jinak bys mi teď prozradila, kdo to byl. Tak kdoje to, kočičko? A proč chce, abys mi ukradla můj majetek? No, pověz to hezky strýčkovi Flareovi!“

I přes svůj strach a nával adrenalinu, který ji zachvátil, Kira myslela na slib, který dala Mencheresovi, že o něm nebude s nikým mluvit. Ztěžka polkla. Její instinkty ji varovaly, že se pohybuje na hraně mezi životem a smrtí.

„Přišla jsem sama od sebe…“

Ve tváři jí explodovala bolest s takovou rychlostí, že ji téměř omráčila. Do očí jí vhrkly slzy, v hlavě jí dunělo a ústa se jí naplnila krví. Přesně jak předpokládala – ani si nevšimla, že by Flare pohnul třeba jen rukou, než pocítila následky rány.

Flare se usmíval, jak se Kira snažila po úderu vzpamatovat. Připomněl jí úsměv jednoho ghúla před pár týdny. Těsně předtím, než jí rozerval břicho.

„Takže ty potřebuješ trošku pobídnout, než mi povíš, kdo to byl, hmmm?“ tázal se Flare. Znělo to téměř radostně. „No, na tenhle pokec si asi budeme muset najít větší soukromí, viď, že jo?“

Mencheres s klapnutím zavřel víko kufru a naposledy se rozhlédl po ložnici. Tenhle stísněný prostor i s jeho nehezkým zařízením už nikdy neuvidí. Za normálních okolností by svému odjezdu nevěnoval ani myšlenku, ale tentokrát v tom viděl symbol svého rozhodnutí. Už se nevrátí. Do tohoto pokoje, do tohoto domu ani do tohoto města. Už tak tady zůstal až příliš dlouho. Cítil se zhnusený, že poslední spojení se světem lidí stále pronásleduje jeho myšlenky. Přesto však dodržel svůj slib, že už nebude Kiru sledovat.

Do pokoje přišel se zachmuřeným pohledem Gorgon. Severský upír vycítil náladu svého pána. Zvlášť nyní, když z Mencherese opadl obvyklý ochranný štít a znovu se rozhlédl kolem sebe. Selena, Kurt i Sam odešli už včera. Teď přišel čas, aby odešel i on s Gorgonem. Nebylo proč to dál odkládat.

„Letadlo už tankuje?“ otázal se Mencheres.

„Ano.“

Mencheres se na Gorgona suše usmál. „Nemusíš odejít se mnou, příteli. Už jsem ti mnohokrát říkal, že se můžeš zabývat i jinými záležitostmi, než jsou povinnosti v mé domácnosti.“

Gorgon mu vrátil úsměv a přejel si po jizvě, která se mu táhla po celé tváři. „A já jsem vám zase říkal, že to, co dělám se svým časem, je moje věc.“

Jako člen Mencheresova klanu byl Gorgon povinen svou loajalitou. Svým přátelstvím však už ne. Stejně tak tomu bylo i s jeho skutečnou oddaností a starostlivostí. Některé věci se zkrátka nedají nařídit, ani získat pomocí síly, strachu či úcty.

Mencheres to sice nevyslovil, ale cítil opravdový vděk, že má Gorgona vedle sebe. Věděl, že světlovlasý upír mu projevuje příchylnost, jež sahá daleko za hranice povinností. Pokud by teď Gorgonovi řekl, jak moc si cení jeho služeb za uplynulých pár divokých století, jen by v něm posílil odhodlání zůstat. A to by mu bránilo stát se tím, čím by měl.

„Proč mě nechceš požádat o volnost? Víš, že bych ti ji daroval. Už dávno jsi se měl stát mistrem s vlastním klanem.“

Gorgon stiskl Mencheresovi rameno: „Odejdu, až už mě nebudete dál potřebovat.“

Ta chvíle se již blížila. Konec byl na dohled, ať už na to chtěl myslet nebo ne. Možná by měl svou smrt naaranžovat tak, jako by ji způsobil Radžedef. Tato představa ho zaplavila pocitem chladného uspokojení. Těšíš se na můj konec, Radže, ale mohu tě ujistit, že až přijde, zničí i tebe.

Gorgonovi zazvonil mobil. „To bude nejspíš pilot,“ prohodil a odkráčel z pokoje.

Mencheres si už nepovolil znovu se rozhlédnout po pokoji a rovnou vyšel na chodbu. Všude to stále jemně? vonělo po citronu. Kiřina přítomnost tu přetrvávala, jako by byla duch, který ho pronásleduje.

Mencheres se rozběhl rychleji, schody bral raději po dvou. Až opustí tento dům, opustí jej i vzpomínky na Kiru a prolomí se tak ta podivná, hypnotická síla, kterou ho ovládá jeho paměť. Už nemá čas na toto nesmyslné toužení po ženě, v jejímž osudu nebylo psáno, aby se stala jeho.

„Sire.“

Gorgonův hlas zněl prázdným domem s takovou naléhavostí, až Mencheres klopýtl a zapotácel se. Vznesl se nad schodiště, tentokrát aniž by se ho dotkl nohama, a vzlétl do druhého patra.

Gorgon mu s kamenným výrazem podal mobilní telefon. „To musíte vzít.“

Kira sledovala Flarea přes závoj bolesti jediným okem. Odvlekl ji i Jennifer nahoru do další části klubu, kde nebyl nikdo až na dva další, obdobně násilnické upíry. Tam nepřestával na Kiru naléhat, aby mu prozradila, který upír ji sem poslal. Když odmítla, údery do tváře byly stále silnější. Přesto dosud neporušila slib daný Mencheresovi. Pak ji ale Flare chytil za ruku a zvolna jí ji drtil ve své pěsti a celou dobu se přitom usmíval.

Muka z kostí, tříštících se pod jeho nemilosrdným stiskem, byla to nejhorší, co kdy v životě zažila. Flare ji svíral a drtil dál, ale druhou rukou jí zajel pod sukni.

„Jakpak by se ti líbilo, kdybych tě ošukal a s každým přírazem bych ti tu ruku zmáčknul ještě víc, hmmm, kočičko?“ zapředl Flare.

Kira doufala, že bolestí každou chvíli omdlí, což by pro ni představovalo vítaný únik, ale přesto stále zůstávala při vědomí. Celou svojí bytostí protestovala proti tomu, že by porušila slovo, ale tohle zvíře to nejspíš myslelo vážně. A podle toho, jak se Flare tvářil, by se mu to ještě navíc líbilo.

„Mencheres,“ vyrazila ze sebe. „On mě sem ale neposlal, já Mencherese jenom… znám.“

Flare ji pustil tak zprudka, až upadla. Na několik okamžiků se jí zastřel pohled. Když konečně mohla zase zaostřit zrak, viděla, jak si Flare vyměňuje ostražité pohledy s ostatními dvěma upíry.

„Tak to je teda zkurvenej problém,“ zamumlal holohlavý.

„Jestli vůbec mluví pravdu,“ namítl Flare. Nadšený výraz, který měl celou poslední hodinu, ho náhle opustil, a začal nervózně přecházet po místnosti. „Hoď ji támhle. Tohle si musím ověřit.“

Holohlavý upír zvedl Kiru a posadil ji do křesla. Před očima jí všechno chvíli plavalo, jak se jí zmocnila šílená bolest, když se dotkl její poraněné ruky. Několikrát se však zhluboka nadechla, aby dokázala nekřičet. Jennifer se zatím krčila v koutku u křesla. Nedotkla se jí, ale dívala se na ni s tichým soucitem.

Kira zůstala zticha, i když se Flare pustil do série telefonátů. Opakoval několika lidem, že se nutně potřebuje spojit s Mencheresem. Netušila, jakých odpovědí se mu dostává, ale pokaždé znovu vrhl vypočítavý, zkoumavý pohled jejím směrem.

Kira se nemohla rozhodnout, co je horší: zda bolest, nebo stud, že porušila slib daný Mencheresovi, i když přece nemohla dopustit, aby Flare splnil svou výhrůžku. Podle toho, jak Mencherese poznala, věděla, že to pochopí.

„Konečně ho mám,“ řekl konečně Flare a ostře se na ni podíval. „Už jde k telefonu. Přišel okamžik pravdy, kočičko!“

Kira potlačila třes. Flare nemusel opakovat, co se stane v příštích pár vteřinách, které rozhodnou o jejím životě nebo smrti. Věděla to sama. Hrozba, která ochromovala její mysl, obsahovala otázku, zda dokáže vydržet to, co s ní Flare udělá předtím, než ji zabije.

„Je to Mencheres?“ zeptal se Flare. „Jo, hele, omlouvám se, že ruším, ale mám tady u sebe jednu ženskou, která tvrdí, že patří vám.“

„Říkala jsem, že ho jenom znám,“ opravila ho Kira a rozkašlala se, jak jí krev zalila ústa.

Na rameni jí přistála těžká ruka a pět prstů ji zmáčklo jako varování. I tak lehký pohyb jí zaplavil ruku novou bolestí.

„Pšššt,“ zasyčel holohlavý upír výhružně.

„Je dost dobrá, špinavě blond vlasy, hezká. V řidičáku má jméno Kira Gracelingová,“ pokračoval Flare.

V příští chvíli se ze svého uvolněného postoje napřímil, strnul a zatvářil se poplašeně.

„Aha. Dobře. Ne, je docela v pohodě… tady v klubu, jmenuje se Kolem světa. Je to na State Street, v Chicago Heights. Proč bychom ne…“

Flare zaklapl mobil. „Zavěsil a říkal, že sem přijde,“ pronesl neurčitě směrem do místnosti.

Holohlavý upír pustil Kiřino rameno. „A do prdele, kámo.“

„Jak jsem to měl, kurva, vědět?“ vyjel na něj Flare.?

„Kdo tohle moh hádat?“

Kiře se udělalo slabo z úlevy, když slyšela, že Mencheres přijde. Ve hře však bylo zároveň tolik věcí, že si nemohla být jistá, zdaje tak mimo nebezpečí, nebo ne. Kvůli vystřelující bolesti, jež jí zastírala vědomí, se nemohla ani soustředit.

„Možná bys ji měl trochu upravit,“ ozval se druhý upír s dredy na hlavě. „Jestli si sem Mencheres přijde pro ni osobně, tak je nejspíš v potravinovém řetězci výš než jen krvavá svačinka pro některého z jeho lidí.“

„Třeba ne. Když řekl, že tu bude za dvacet minut, tak je asi jenom někde poblíž,“ odbyl ho Flare podrážděně. „Ale máš pravdu. Až mu řekne, jak jsme ji zmydlili, bude pěkně nasranej, ale bude lepší, když uvidí, že to není tak zlý.“

Není to tak zlý? Jistě, v porovnání s tím, co jí provedli ti ghúlové, byla teď Kira ve skvělé formě. Ale jak strašné věci s ním musela prožívat Jennifer, když tomuhle Flare říkal „není to tak zlý“

Jennifer. Kira se znovu zalykala hanbou. To se tedy předvedla jako pěkný zachránce!

„Jak to máš s Mencheresem?“ obrátil se náhle k ní Flare. „Šukáš s ním, nebo ho jenom krmíš?“

Kira v mlčenlivém odporu odvrátila hlavu, aby nemusela odpovědět. Pokud správně pochopila změnu atmosféry v místnosti, tak se ji Flare před Mencheresovým příchodem neodváží znovu bít. Pak by ji ale mohl Flareovi zase nechat ze vzteku, že Kira porušila své slovo. Nevěřila ale, že by to Mencheres skutečně udělal, i kdyby byl sebevíc rozlícený, že přiznala, že ho zná.

Takhle si to ale rozhodně nepředstavovala, když doufala, že se s ním znovu setká.

„Nechceš mi odpovědět, hmmm?“ pokračoval Flare a v očích se mu zle zablýsklo. „Chytrá holka! Pochopila, že se jí ani nedotknu, než si sem to velký zvíře pro ni přijde. Ale Jennifer zmáčknout můžu, protože je moje.

„V okamžiku už stál za Jennifer a jeho špičáky značily tenkou rudou linku pod jejím krkem. Kira vyskočila na nohy dřív, než si stačila uvědomit, jak moc ji bolí každý pohyb.

„Já s Mencheresem nespím,“ procedila přes zaťaté zuby.

Flare Jennifer pustil a ta odklopýtala na opačnou stranu místnosti. Vypadala vyděšeně, ale kromě dvou rudých šrámů na sobě neměla jiné zranění. Dredař a plešoun vydali zvuky, podobné výkřikům úlevy.

„To je teda nářez,“ zamumlal Flare.

„To teda,“ přikývl dredař. Pak se zasmál. „Umíš si představit, jak mrtvej bys teprve byl, kdybys opíchal první holku, co do ní Mencheres šel po kdovíjak dlouhý době!“

„Rozemlel by ti kosti a upekl by si z nich chleba,“ přispěl i plešoun k všeobecnému veselí.

„Chvilku jsem měl docela nahnáno,“ přiznal Flare, který teď ale nevypadal vůbec vyděšeně.

Kira od nich odvrátila pohled. Pokud se pořádně soustředí, možná, že se jí podaří zachytit něco jiného než jejich výsměšné chechtání nebo bolest vystřelující z její paže. Opřela se zády o stěnu, zavřela oko, na které ještě viděla, zhluboka se nadechla a snažila se v duchu odejít pryč.

Ale ani po několika minutách pokusů žádná z meditačních technik nedokázala přemoci trýznivou bolest v její paži. Kdyby ji Flare propustil, mohla by zkusit použít krev z lahviček, které měla doma, aby se vyléčila. Mohla by však sáhnout na tuto omezenou zásobu, když věděla, že by tak mohla Tinu připravit třeba o rok života?

„Bolí tě to?“ zabručel Flare směrem k ní.

Kira otevřela oko právě ve chvíli, kdy se dvoje dveře v místnosti rozlétly, vyražené z pantů, jak se do nich opřela jakási neviditelná síla. Dopadly na podlahu s úderem, který se ještě dlouho rozléhal kolem. Flare, plešoun i dredař vyskočili a začali couvat.

Vtom dovnitř vrazila vysoká postava, zahalená? v plášti. Dlouhé tmavé vlasy jí vlály v rychlém kroku, uhlově černé oči zeleně blýskaly.

Kiře se na okamžik zastavilo srdce. Mencheres.

Jeho pohled zamířil rovnou k ní, aniž by se zastavil u kohokoliv jiného v celé místnosti. Pak Mencheres strnul a rysy mu ztvrdly tak, jako když se písek promění ve sklo. Zuřivost, která z něj vyzařovala, byla takřka hmatatelná, a Kiře se znovu zastavilo srdce.

Bylo důvodem jeho hněvu to, jak ji zmlátili? Nebo se Mencheres rozzuřil na ni?

Mencheres byl v mžiku u Kiry. Když pohlédl na její zbitou tvář, vzkypěl v něm hněv. Jediným nádechem poznal, že s ní sice zacházeli surově, ale že znásilněná nebyla, což změnilo příští osud jejích věznitelů od pomalé, mučivé smrti pouze k rychlému a bolestnému konci.

Pak ale spatřil její ruku – oteklou, zkrvavenou a zdeformovanou, s ostrými hranami kostí probodávajícími kůži. Takže to tedy bude pomalá, mučivá smrt.

Jemně ji vzal do náruče a na tři upíry se ani nepodíval. Podle jejich aury věděl, že jsou příliš mladí a slabí, než aby pro něj byli nějakou hrozbou, i když k nim zůstal stát otočený zády. Mencheres sevřel ústa, protože cítil, jak Kira ucukla pod jeho dotekem. Bylo to bolestí, nebo se ho bála?

Špičáky se zakousl do vlastního zápěstí a trhl. Pak přidržel krvavou ránu Kiře u úst. Ulevilo se mu, že se nepokusila odvrátit hlavu. Šklebila se, ale polkla. Pak jí unikl těžký vzdech.

„Ta ruka bude bolet, jak se bude hojit, ale brzy to přejde,“ řekl Mencheres a dál tiskl zápěstí k jejím rtům. Rána se mu sice zatáhla během několika málo vteřin, ale na zápěstí stále zůstávaly krůpěje krve, které mohla spolykat.

Když cítil dotek teplého jazyka na svém těle, ozvalo se v něm uvnitř cosi primitivního. Před jeho očima se Kiřin nos vrátil ke svému obvyklému, půvabnému sklonu, oteklé oči se pročistily, rty vyrovnaly. Také zdeformovaná ruka se jí natáhla, ze zkroucených prstů zmizelo znetvoření a zase byly rovné a pěkné. I když už víc jeho krve nepotřebovala, Mencheres stále tiskl zápěstí k jejím ústům, aby na sobě mohl déle vnímat dotek jejích rtů.

„Jo… takže vy teda musíte být Mencheres,“ ozval se hlas za jeho zády. „Já jsem Flare a tohle jsou Patches a Wraith.“

Mencheres je ignoroval. Soustředil se jedině na Kiru, z jejíhož pohledu už opadla bolest a přestala dýchat tak přerývaně. Popotáhla nosem a pak se rozkašlala, jak se jí zbytek krve z přeraženého nosu dostal do dýchacích cest. Mencheres neměl kapesník, a tak jí utřel tvář rukávem. Pak konečně odtáhl ruku od Kiřiných úst.

„Už to přestalo bolet?“ otázal se jí.

„Už je to pryč,“ rychle se na něj podívala a pak uhnula pohledem. „Omlouvám se,“ zašeptala. „Nechtěla jsem jim to říct, ale pak…“

„Ale hned, jak nám to řekla, tak už jsem ji nechal,“ ozval se znovu týž hlas. Hele, vy byste udělal totéž, kdyby se vám někdo vloupal domů a snažil se vám ukrást váš majetek, že jo?“

Teď si upír získal jeho plnou pozornost. Mencheres se obrátil a zadíval se na Flarea. „Vážně?“ otázal se a záměrně slovo protáhl.

Kiru brutálně zmlátili jen proto, že chtěla být k němu loajální, i když ji žádal, aby nemluvila o upírech pouze s nikým z lidí. Věděl, jaké utrpení jí muselo způsobit poranění na ruce, kde je velké množství citlivých nervových zakončení. Flare to musel vědět také, a ten blázen teď čeká, že se mu za její muka nijak nepomstí?

„Kdybych mučil člověka za čin, který ani neměl šanci dokonat,“ pokračoval Mencheres a každé slovo přitom znělo jako led, „co bych tedy měl udělat s upírem, který pro nic za nic ztýral někoho, kdo je pod mojí ochranou?“

Flare se zatvářil poplašeně. Druzí dva upíři se pokusili ztratit, ale Mencheres je znehybnil pouhým hnutím své mysli.

„Tak hele, počkejte,“ spustil Flare a rozhodil rukama. „Neřekla, komu patří, a já jsem se jí nemohl dostat do mozku, abych si zjistil, jak to je.“

Mencheres měl chuť je všechny zabít dřív, než k jeho uším dolehnou další zbytečná slova, ale nakonec se rozhodl to neudělat. Kira už dnes viděla příliš mnoho násilí. Navíc místnosti byly bezpochyby pod dohledem bezpečnostních kamer, a tak nechtěl zanechat žádné stopy, které by pak vedly ke Kiře.

Ty tři zabije jindy, na místě, kde bude víc soukromí.

„Chtěla jsem jenom pomoci té mladé dívce, aby se mohla vrátit zpátky k rodičům,“ ozvala se Kira. Ukázala na ženu, schoulenou v rohu místnosti. „Unesli ji a nutili se svlékat.“

Flare pokrčil rameny. „Chtěla se dostat do světa upírů. Její přání se splnilo. Nemůžu za to, že se jí to teďka? nelíbí.“

Další důvod, proč toho blázna zabít. Mladí upíři, kteří si libovali v trýznění lidí jen proto, že si to mohli dovolit, si v pozdějším věku našli jinou zábavu a páchali ještě horší činy. Byla to od Flarea zjevná lež, že neměl jinou možnost než mučení, jak zjistit, komu Kira patří. Vždyť se ani o nic jiného nepokusil.

„Odcházíme,“ pravil Mencheres Flareovi a v hlase mu zněla výhrůžka, aby se druhý upír nepokusil nic namítnout.

Ozval se zvuk blížících se kroků. Mencheres vzhlédl. Čekal, že uvidí Gorgona, který sem jel autem, zatímco on sám letěl. Ale upír, který vstoupil dovnitř, nebyl jeho oddaný přítel. Byl to jeho nejstarší protivník.

Radžedef se usmál. „Menkaure, vypadáš nějak překvapeně, že mě tady vidíš.“

„Radže,“ ozval se Mencheres tónem, který připomínal temné zavrčení. „Tak ty mě teď pronásleduješ? Jak prázdné tedy musí být tvé dny!“

„Pronásledoval jsem jeho,“ ukázal Radže na Gorgona, který se mezitím objevil ve dveřích. „Ty jsi na mě moc rychlý, abych tě mohl sledovat, ale on naštěstí ne.“

„Omlouvám se, sire,“ ozval se Gorgon zoufale a kajícně zároveň.

„Kdo je to?“ zeptal se plešoun, kterého Flare představil jako Patchese.

Radže se vypnul v celé výšce svých sto osmdesáti centimetrů. „Jsem strážce zákona.“

„Kurva, tomu bych nevěřil. Jednou se taky policajt objeví, když je ho potřeba,“ zabručel Flare.

„Tak co to tu máme?“ zeptal se Radže a postoupil dopředu. Mencheres se jakoby mimoděk posunul stranou, takže stál mezi Radžem a Kirou. Jeho starému nepříteli to podle úsměšku neuniklo. „Zase ten stejný lidský tvor? Menkaure, že bych v tom cítil nějaký tvůj? zvláštní zájem?“

„Pokud k zájmu, který máš na mysli, počítáš i to, když si jdu vyzvednout svůj majetek, pak ano, mám zájem,“ odvětil Mencheres chladně.

Kira se zprudka nadechla, když slyšela, jak o ní mluví jako o „svém majetku“, ale Mencheres se na ni ani neotočil. Bude ve větším bezpečí, když Radžedef uvěří, že Kira pro něj nemá větší význam než ostatní lidé, kteří žijí v rámci jeho klanu.

Zdálo se, že Radže hluboce uvažuje nad Mencheresovou upřímností. „Vím, jak důkladně se staráš o své lidi, i celý svůj majetek. Ale tady jde o něco víc, o tom jsem přesvědčený. Ty,“ Radžeho pohled přelétl k Flareovi. „Před chvílí jsi naznačoval, že jsi rád, že přišel strážce. Proč? Co se přihodilo mezi Mencheresem a touhle ženou?“

Flare se podíval na Mencherese, než spustil. „No, já jsem trošku pocuchal tuhle ženskou, když jsem slyšel, jak říká mý holce, že má v pistoli stříbrný kulky a že ji odtud chce odvést. Nechtěla se dát přimět mi říct, komu patří, ale nakonec přiznala, že je od Mencherese. Zavolal jsem mu, on sem přišel a tvářil se děsně nasraně, že jsme ji propleskli. Ale přijít sem a ukrást mi můj majetek přeci není správný, že ne?“

Mencheres se v duchu proklínal, že Flareovi, Patchesovi i Wraithovi neutrhl hlavy hned, jak sem přiletěl. Teď by Radže na něj nic neměl. Stěžovat by si mohl jedině jejich mistr, pokud by se kvůli Flareově, Patchesově a Wraithově smrti chtěl pustit s Mencheresem do války.

Radže se s prohnaným úsměvem obrátil od Mencherese k Flareovi. Cítil, jak se smyčka utahuje. „Vyhrožoval ti nějak Mencheres? Připomínám, že jsem strážce, musíš mi říct pravdu!“

Flare rozpačitě přešlápl. „Ani ne. Byl zrovna na odchodu, když jste se tu objevil.“

Radže se zasmál, tak hlasitě a vesele, že Kira povyskočila. „Aha, ty zatracený blázne. Jestli chtěl odsud odejít, aniž by ti řekl jediné křivé slovo, tak má v úmyslu nenechat tě naživu ani do chvíle, než znovu vyjde měsíc. Když je můj starý přítel doopravdy rozezlený, nezdržuje se slovy. Jenom zabíjí.“

Mencheres se tvářil nezúčastněně, ale jeho slova nepopřel. Radžedef ho příliš dobře znal.

„To je velice závažné obvinění proti tobě, Menkaure,“ pokračoval Radže, stále tím rozradostněným tónem. „Co můžeš uvést na svou obranu? Přiznáváš, že jsi poslal tu ženu, aby tomuto upírovi ukradla jeho majetek?“

„Ne, to není pravda!“ Mencheres se obrátil, aby se podíval na Kiru. Chtěl říct, že ano, že on řídil všechny její činy, ale Kira promluvila dřív, než stačil vyřknout první slovo.

„Neříkejte už ani slovo,“ zamumlal Mencheres. Railžedef ho mohl potrestat pouze peněžitou pokutou a poškodit jeho postavení u Shromáždění Strážců, ale Kiře by mohl strážcův rozsudek ublížit mnohem víc.

„Nebudu tu přece stát a poslouchat, jak vás obviňují za moje činy,“ odpověděla polohlasně Kira.

„Nemůžete…“ začal Mencheres.

„Ticho!“ zahřměl Radžedef. Všechna jeho předstíraná vlídnost náhle zmizela. „Zastupuji zde zákon, a nechceš-li, Menkaure, aby obvinění proti tobě byla ještě vážnější, neopovažuj se mě přerušovat!“

Zmocnilo se ho zoufalství. Kdyby Kiru násilně umlčel svou duševní silou, přímo by se dopustil vzpurnosti vůči strážcovu rozkazu – a navíc před svědky. Radžedef vyčkával už mnoho století, až se Mencheres dopustí takové chyby. Pokud by teď mluvil dál, jeho spoluvládce i jeho lidé by za to museli zaplatit, nejen on sám.

„Neviděla jsem Mencherese už víc než týden,“ pokračovala Kira a vysunula tvrdohlavě bradu. „Vůbec nevěděl, že sem půjdu. Jsem soukromá vyšetřovatelka a poznala jsem Jennifer podle fotografie z jednoho případu u nás ve firmě. Jednoznačně tady není ze své vůle, proto jsem jí nabídla, že jí pomohu se odsud dostat. A ano, řekla jsem jí, že mám zbraň. Mencheres se do toho zapletl až poté, co mě Flare chytil a zatelefonoval mu.“

„Vona říká pravdu, pokud vím,“ zabručel Flare a i Patches s Wraithem souhlasně zahučeli.

Radže se zatvářil zklamaně, ale Mencheres měl co dělat, aby nezařval bolestí. Kira neměla ponětí, co právě provedla.

„A když se Menkaure dozvěděl o tvých činech, neudělal nic, aby tě za ně potrestal?“ ozval se Radže skeptickým tónem. „To je totéž, jako by je posvětil!“

„Není třeba zacházet tak daleko. Jsem si jistá, že Mencheres se na mě teď velice zlobí,“ odpověděla Kira. Zadívala se na něj, slepá k pasti, kterou si právě sama vykopala. „Jenže vy jste se tu objevil hned po něm, takže neměl vůbec možnost nic se mnou udělat.“

Radžeho hlas zazněl zklamaně. „Tak tedy dobře. Ta žena tě osvobodila, Menkaure. Zabiješ ji teď sám, nebo to mám udělat já?“

Mencheres naslouchal, jak Kira zpečetila svůj osud, a připadalo mu, jako by vězel v nějakém strašlivém snu. Uměl si živě představit, jak se mu za několik děsivých chvil přímo před očima odehraje její smrt: Radže jí srazí vaz jediným nedbalým pohybem ruky. Nebo jí roztrhne krční tepnu a nechá Kiru zalykat se vlastní krví, valící se jí z hrdla. Jaké to bude, sledovat její smrt? Vyvolá to v něm znovu odpor, jenž pociťoval vůči životu předtím, než ji poznal? Způsobí, že pohled do hrozivé temnoty jeho budoucnosti se stane tím, co by uvítal?

Kdyby byl na Radžeho místě kdokoliv jiný, Mencheres by ho mohl zabít. Mohl by zlikvidovat všechny upíry v této místnosti a uklidit po nich stopy. Mohl by zničit celou tuto budovu, aby se nemohly dochovat žádné záznamy, jež by mohly ublížit jemu nebo Kiře. To všechno by mohl udělat, kdyby proti němu nestál s výsměšným úsměvem strážce zákona.

„Ach, můj starý příteli, vážně si myslím, že se mi konečně podařilo rozbít ten tvůj neproniknutelný sarkofág, kterým ses obklopil,“ pravil Radže se zadostiučiněním. „Tahle malá je pro tebe důležitá, viď? Jak zábavné!“

V Mencheresově nitru se pozvolna začala zvedat zuřivost. Tepala mu pod kůží a hledala cestu ven, aby prosadila svou vůli. Můžeš je přece všechny pobít, našeptávala mu. Padne na něj sice podezření, ale bez mrtvých těl jako důkazu se Mencheres může vyhnout trestu, který by Strážci zákona chtěli seslat na něj a na Bonese. Pusť mě ven, naléhala zuřivost mučivě důrazným šepotem. Už jsi mě věznil příliš dlouho…

„Hele, koukněte, to jsem nechtěl, aby to zašlo až sem,“ ozval se Flare a pohledem nervózně těkal mezi Radžem a Mencheresem. „Když slíbí, že nechá mě i můj majetek na pokoji, tak mi to bude stačit…“

„Jenže mně by to nestačilo, „ vyjel na něj Radže. „Tím, že jsi mě informoval o tom, co ta žena dnes provedla, jsi podal formální stížnost proti Mencheresovi, že se ti pokusil ukrást tvůj majetek. Pokud jsi to nechtěl udělat, měl jsi mlčet.“

„To sem nemoh tušit, že když vám to povím, je to stejný, jako bych sepsal stížnost,“ zahuhlal Flare.

Radže se chladně usmál. „Neznalost zákona neomlouvá. Tohle mají lidé a upíři společné. Upíři si ale nesmějí krást mezi sebou tak volně, jako to dělají lidé, a já zvlášť nemilosrdně nemíním tolerovat, když chce člověk něco ukrást upírovi. Rozsudkem je smrt! Takže, Menkaure, znovu se tě ptám, potrestáš tuto smrtelnici, nebo to mám vykonat sám?“

„Unesl nezletilou dívku a nutil ji se svlékat,“ Kiřin hlas zněl klidně, ačkoliv ve tváři byla strašlivě bílá. „Vy to možná za zločin nepovažujete, ale proč si mám zasloužit smrt za to, že jsem se snažila tuto dívku osvobodit? Měl byste se stydět, že si říkáte strážce zákona – jakéhokoliv zákona.

„Radžedef jí nevěnoval ani pohled. „Unos nezadaného člověka není zločin. Lidé jsou naše potrava, nemají stejná práva jako my upíři. Menkaure, čas rozhodnout, kdo provede tento trest, se krátí!“

Kira na to už nic neodpověděla. Nepokusila se ani o útěk, ale holohlavý upír ji popadl za ramena, jako by to od ní čekal. Mencheres se jí zadíval do očí a v jejich světle zelených hloubkách našel jen strach a rezignaci, nic žádnou naději ani prosbu. Nečekala, že by jí pomohl. Očekávala smrt z rozmaru muže, jehož její osud vůbec nezajímal.

Mencheresův hněv začal uvnitř bouřit ještě zběsileji.

Cítil, že se blíží chvíle, kdy mu povolí uzdu. Odevzdanost, s níž Kira přijala svůj osud, pro něj byla víc, než dokázal snést. Nezáleželo mu už na tom, zda všechny zničí, ale nemohl dovolit Radžemu, aby ji odsoudil k téže temnotě, jaká čekala na něj.

Zlovolné síle, která číhala v něm samotném, však podlehnout nesměl. Už jednou mu zničila život. Nesměl dopustit, aby Bones nebo jeho lidé znovu utrpěli zkázu.

„Tvůj rozsudek smrti vykonám sám, strážce,“ pronesl Mencheres a sledoval, jak se Radžeho úšklebek rozšiřuje. „Ale potom ji přivedu zase zpět.“

Radžemu opadl úsměv z tváře. „Ten rozsudek má představovat trest, a nikoliv odměnu, jež by zlepšila její bídnou existenci,“ zasyčel zlostně.

„Rozsudek zní smrt, kterou si zasloužila za svůj čin. Ale vzhledem k tomu, že je lidský tvor, není nikde psáno, že ji nemohu přivést zase zpět, až bude rozsudek vykonán. Tenhle mladík možná naše zákony nezná, strážce, „ Mencheres záměrně zdůraznil slovo a studeně se na Radžeho usmál, „ale já jsem s nimi obeznámen dobře.“

„Už jsi neproměnil člověka téměř sto let,“ odpověděl Radže, tentokrát ve starém egyptském nářečí, jež bylo pro oba mateřským jazykem.

Mencheres si dopřál nechat přes tvář přeletět lehký pobavený výraz, než mu odpověděl v tomtéž jazyce.

„Vážně už to bude celé století? Takže další důvod k tomu, abych ji proměnil. Už je to příliš dlouho, co jsem naposledy osvěžil svůj klan novou krví.“

„Ta tvoje malá smrtelnice si ale možná nebude přát stát se tvojí novou krví,“ popichoval ho Radže.

Otočil se ke Kiře. Dýchala přerývaně a tep jí bušil tak hlasitě, že jej bylo slyšet i přes vyřvávající hudbu v klubu. Přesto ani teď neprosila o život. Kira nemohla rozumět poslední části jejich rozhovoru s Radžem. Věděla sice, že na ni čeká rozsudek v podobě smrti, ale nemohla vědět, zda se pak znovu vrátí na svět. Její zelené oči se zdály ještě světlejší v odrazu stropních světel. Bezmocně k němu vzhlížela, zcela bez možnosti jakkoliv ovlivnit osud, který pro ni Mencheres vybere.

Holohlavý upír ji pustil a postrčil ji k Mencheresovi. Kira klopýtla, ale pak našla rovnováhu. Chmurně se rozhlédla po všech tvářích v místnosti a pak se pohledem znovu vrátila k němu.

Nemusel ani číst její myšlenky, a přesto věděl, co jí probíhá hlavou, když se dívala na upíry kolem sebe. Žádná naděje, žádná milost, žádné útočiště. A měla naprostou pravdu.

V Mencheresovi se znovu zvedla vlna zuřivého vzteku, dožadující se jiného řešení než jen zničit Kiřinu smrtelnost. Dobře věděl, jaké jiné řešení by to bylo a že by přineslo jeho spoluvládci ortel za zločin, jenž nespáchal. Mencheres krátce pohlédl na Radžedefa. „Doteď jsi mohl v naší válce zvítězit, aniž bys se mou zápasil,“ pravil opět v jejich dlouho mrtvém jazyce. „Teď však se tak tiše do hrobu odebrat nemíním. Při krvi Kainově, raději do hrobu dostanu já tebe!“

Radžedef si ho změřil pohledem. „Nikdy jsem si nepřál, abys pomýšlel na svůj konec. Proč si vlastně myslíš, že tě pronásleduji? Po našem posledním rozhovoru jsem se začal obávat, že se sám zabiješ dřív, než od tebe získám to, co chci. A ty mi to dáš, Menkaure. Už brzo.“

Mencheres věděl, co od něj Radže chce. Jeho návštěva před týdnem u něj v domě dostatečně odhalila jeho pohnutky, ale Mencheres neměl v úmyslu dopustit, aby Radže dosáhl svého cíle. Představil si tu temnou prázdnotu, která leží před ním. Neměl tušení, jak dlouho ještě potrvá, než ho obklopí, ale v čase, který mu zbývá, byl rozhodnut Radžedefa zničit. Kiřina ztracená smrtelnost musí být pomstěna. Oba vědí, že nejde o zákon. Jediným důvodem, proč Radžedef žádal Kiřinu smrt, byla skutečnost, že cítil, jak mu tím ublíží.

To se mu podařilo, ale Mencheres hodlal dosáhnout, aby Radžedef před svým koncem zaplatil za všechnu jeho i Kiřinu bolest. Oči mu zeleně zaplály. Znovu potlačil hněv, ale nechal proudit svou energii a moc. Zaplnila místnost a obklopila všechny, kdo se v ní nacházeli, až sebou ostatní upíři trhli a Radžedef přimhouřil oči. Svou nesmírnou mocí, vyvěrající z jeho nitra a vyplňující celý klub, Mencheres strážci zákona připomněl tu jedinou věc, již toužil mít, ale kterou nikdy nemohl získat.

Pak odvrátil zrak od svého nepřítele a podíval se na Kiru. Nepromluvila, neprosila, jen jí po tváři stékala jediná slza. Mencheres vztáhl ruku a setřel ji dřív, než stačila skanout na pyšnou, pevnou linku její brady. Jakmile se jí dotkl, celé Kiřino tělo se roztřáslo.

„Udělejte… udělejte to rychle.“

Hlas jí nezněl hlasitěji než šepot. Nedívala se přitom na něj, ale záda nesehnula. Znovu musel obdivovat její kuráž. Kira ve svém drobném ženském těle nesla bojovného ducha, jehož pravá cena se projevila až teď, když se neodvratně blížil její konec.

Pohladil ji po tvářích a cítil, jak se mu do prstů vlévá její teplo. Pak si ji přitáhl do náruče a naslouchal, jak se jí zrychlil tep, když se přitiskl k jejímu hrdlu.

„Mencheresi…“

„Ne,“ zašeptal a přitiskl jí prst na rty, stále ji svíraje v pevném objetí. „Neříkejte mi, že byste raději zůstala v hrobě, Kiro. Ať řeknete cokoliv, jsem rozhodnutý –přivedu vás zase zpět!“

Pak jí zabořil špičáky do hrdla, přímo do velké tepny, jež pulzovala se stejně zběsilou rychlostí jako její srdce. Kira vzlykavě zasténala, rukama křečovitě šátrala po jeho ramenou. Mencheres vytáhl zuby a nechal pramen, prýštící ze dvou ran, aby mu naplnil ústa horkou, sladkou krví.

Polykal tu záplavu a jeho prsty sklouzly z Kiřiných rtů mezi bohaté kadeře jejích vlasů. Pak znovu sjel špičáky k jejím krčním tepnám a zabořil je ještě hlouběji, až k samotným kořenům. Kira se pod ním roztřásla a z kombinace toxických látek z jeho špičáků a ztráty krve se jí začaly podlamovat nohy. Jeho paže se kolem ní sevřely ještě pevněji. Přitáhl si ji k sobě, přiblížil se k jejímu krku a kousl ji potřetí. Kiřina krev kanula třemi řadami dvojitých ran přímo do jeho úst tak mohutně, že téměř nestačil polykat.

Po těle, náhle mnohem těžším, se mu šířilo teplo a záplava energie, kterou do sebe absorboval s každým douškem nachové tekutiny. Okolnosti se mu sice nezamlouvaly ani za mák, ale pocit, jak do něj vniká Kiřina krev a spojuje je mnohem opravdověji než jakýkoliv sexuální akt, Mencheresovi poskytla opojnou radost. Nikdy si nemůže být s nikým bližší, než byla v tuto chvíli s ním. Zaplavovala ho životní síla, kterou z ní vysál, a spojovala je poutem, jež se nikdy nepřeruší.

Kira v jeho náruči bezvládně klesla a až na pár posledních nepravidelných záchvěvů její srdce téměř umlklo. Mencheres se konečně odtrhl od jejího hrdla. Oči měla zavřené, ústa mírně pootevřená a její kdysi rudé rty, nyní bledě růžové, nečeřil už žádný dech.

Trest smrti byl vykonán. Nyní přišel čas probudit ji do nového života.

Mencheres strhl Kiře stříbrný náhrdelník a tenký řetízek si ovinul kolem prstů. Ostrý konec křížku si pak zabodl do krku a trhl, až se objevila široká rána. Přidržel u ní Kiřinu ochablou hlavu a nechal do ní kanout svou krev. Stříbro se mu palčivě zařezávalo do masa a rána se hojila mnohem pomaleji, než tomu bylo u jiných materiálů. Kiřina ústa se však plnila jeho –jejich – krví.

Cítil, jak její tělo reaguje na jeho krev, i když se v něm zprvu nepohnul ani sval. Mencheres jí zvrátil hlavu dozadu a nechal jí krev stékat hrdlem až dál do těla. Znovu si zarazil její křížek do krku a otevřel druhý otvor, aby do Kiry mohlo vstoupit víc jejich smíšené krve a spolu s ní i jeho síla. Tentokrát už jí nemusel pomáhat, aby polykala jeho krev. Hrdlo jí fungovalo, i když už srdce navždy umlklo.

Mencheres si Kiru přitiskl ke krku a pohladil ji po vlasech. Cítil, jak se mu zuby zakousla do stejného místa, kam předtím vrazil její křížek. Stiskla silněji, až pronikla kůží, kam ji instinktivně volal život a síla jeho krve. Zabořila zuby hlouběji a začala sát, až se jí celé tělo roztřáslo.

Mencheres nyní rukou s řetízkem podepřel Kiru, zatímco společně klesli k zemi. Žádný z upírů nepromluvil, když se s ní v náruči usadil na podlaze, aby jí dopřál víc ze své krve. Se stále rostoucí dychtivostí mu trhala a kousala maso na krku, ale mírná bolest mu činila potěšení. Znamenala totiž, že Kira s každým zběsilým polknutím do sebe vtahuje život stejně jako předtím on z ní. Ano, byla to temnější stránka života, ale silnější než lidská smrtelnost, jež z ní vyprchala s posledním úderem srdce.

Žij, Kiro. Žij.

Když vypila víc krve, než z ní předtím vysál, Mencheres ji odstrčil. Silou své vůle jí musel zabránit, aby se mu nevrhla znovu po krku. Oči měla otevřené, ale nevidoucí a zářily jí tmavou, jasnou zelení. Dva špičáky nadzvedávaly Kiřin dosud rovný horní ret.

„Teď si odpočiň,“ řekl Mencheres a jemně ji položil.

Jejím tělem projel poslední záchvěv, pak se jí protočily oči vzhůru a zůstala bezvládně ležet. Lidství v ní zemřelo, a nové upíří tělo bylo ještě bezduché, než aby mohlo vstát.

Kira byla uvězněná v zuřícím pekle. Všude kolem sebe slyšela zvuky výbuchů, jak se jejich činžák rozletěl na kusy. Cítila mučivou bolest, jak jí plameny stravovaly tělo, a prosila smrt, aby už skončila její trápení. A smrt přišla, zalila její spálené, zničené tělo sladkou úlevou a odstranila muka, která ji celou prostupovala. Obstoupila ji chladná, malátná nicota, jež ji ochránila před ničivým ohněm, který stále zuřil kolem ní.

Musela být mrtvá, protože bolest byla náhle pryč, ale Kira kupodivu stále slyšela zvuk řítících se budov a cítila pach ohně. Jak podivné, že i přes svou smrt stále může slyšet a čichat. Ke všemu cítila chuť něčeho neznámého. Něčeho tak silného a bohatého, že vedle toho zvuky a pachy ustoupily do pozadí. Chtěla toho víc, ať to bylo cokoliv. Ano. Víc.

Pak se ten úžasný nektar kamsi ztratil a Kiřin zrak zastřelo bílé světlo. K jejím uším opět dolehlo hřmění hroutící se budovy a dusivé výpary plynu, jenž musel být příčinou výbuchu. Bylo tam však ještě i něco jiného. Kira zavzlykala. Zřejmě ještě není mrtvá. Ještě ne, a tak každým okamžikem pocítí hrůzu, jak plameny začnou stravovat její tělo…

„Kiro.“

Zvuk jejího jména zazněl jako pevný bod, jenž ji vtáhl zpět do reálného světa. Náhle přímo před sebou spatřila Mencheresovu tvář. Oči měl jako černé diamanty a pleť vypadala dokonale jako barevný křišťál. Neuvízla v hořícím bytě. Bylo to něco jiného.

Mencheres. Zabil ji… a pak ji přivedl zpět.

Znovu se ozval hřmot a pach plynu přehlušil temnou, sladkou vůni, jež byla všude kolem ní. Kira se pokusila utéct před hrozivým burácivým zvukem, ale Mencheres ji zadržel. Ucukla, když se jeho ruce dotkly její kůže. Připadalo jí, jako by celé jeho tělo bylo nabité elektřinou a vysílalo napětí přímo do ní.

„To jsou jen letadlové motory, Kiro. Nehrozí ti žádné nebezpečí.“

Výbuchy se ozvaly znovu, tak silné a ohlušující, že se nemohlo jednat o motory letadla. Kira se rozhlédla kolem sebe, ale všechno se jí rozmazalo před očima. Mencheres ji vzal za bradu a pevným stiskem ji přiměl dívat se mu rovnou do očí.

„Zůstaň v klidu. Ještě sis nezvykla na své nové smysly. Zprvu tě zaskočí, ale brzy se s nimi naučíš zacházet.“

Moje nové smysly. Přes sršící napětí vyzařující do ní z Mencheresových rukou, přes ohlušující zvuky kolem, přes olejem páchnoucí směs plynů a přes záblesky světla, které jí hrozily spálit zrak, Kiřinu mysl opanovala jediná, nepochopitelná myšlenka: už není člověkem.

„Já… vy… nejsem…“

Nedokázala to vyslovit nahlas. Jako blesk jí náhle projelo šokující poznání, že sice používá vzduch, aby mohla mluvit, ale přitom nepotřebuje dýchat. Slepě rukou zatápala po krku. Tam, kde měla nahmatat tep, nebylo nic než hladivý klid.

Jsem upír.

Mencheres nepromluvil, ale vzal její tvář do dlaní. Teprve teď jí přestal zrak mlžit natolik, aby na něj viděla. Měl na sobě tutéž košili, jako když ho spatřila naposledy, ale teď na ní vpředu byly velké rudé fleky.

Byla to její krev? A kde je Radže, ten ďábelský, vysmívající se upír, jenž nařídil její smrt? Je tu ještě? Kira znovu přejela pohledem okolí, ale opět jí všechno splynulo dohromady v jedinou rozmazanou čmouhu.

„Mám něco s očima… kdo tady je?“ otázala se s rostoucí panikou v hlase.

„Nikdo kromě mě, Gorgona a pilota. Jsme v letadle, a jak říkám, jste v bezpečí.“

V bezpečí? Kira ze sebe vyrazila hysterický smích. To by řekla, že je v bezpečí, když už je mrtvá.

Mencheres seděl naproti ní a vážně se na ni díval svým temným pohledem. Jednu ruku měl položenou na jejím rameni a druhou v dlani držel její tvář. Zamrkala, jak jí náhle připadal o tolik – živější. Výrazné rysy tváře byly zřetelnější, nazlátlé odlesky vyvolávaly bohatší odstín černi na jeho vlasech, v očích se mu třpytily drobné stříbřité jiskřičky a jeho kůže… jeho kůže působila jako písek ve sluneční záři, jako směs zlata a smetany, oživená silou, která z něj vyzařovala.

Byl víc než jen krásný, byl – úchvatný. Mencheres, její vrah. Její zachránce. Na Kiru toho bylo náhle příliš.

„Nedotýkejte se mě,“ zašeptala a odvrátila pohled.

Svěsil ruku. Okamžitě ji zachvátil pocit ztráty, ale hned zase opadl. Kira si ani nebyla jistá, zda se nejednalo opět o halucinaci, jako předtím s peklem výbuchu v jejím bytě.

Hřmění bylo stále všude kolem nich. Podívala se stranou a tentokrát jí věci před očima plavaly už méně, takže viděla, že jsou skutečně v malém letadle. Když pohlédla dolů, shledala, že Mencheres není jediný, kdo je celý pokrytý rudými skvrnami. Neměla na sobě stejné oblečení, v jakém, ehm, zemřela, ale přesto bylo pocákané něčím, co vonělo jako tekutá cukrová vata.

Kira bez uvažování začenichala a nos jí téměř vybuchl přemírou vůní a pachů, příliš různých, než aby je dokázala rozlišit. Nejsilnější bylo omamné, návykové aroma, vycházející z rudých skvrn na jeho košili. Než se zmohla na jedinou souvislou myšlenku, popadla ji a strčila si látku do úst. Zakňourala, jak jí hrudí projela intenzivní bolest.

Pak jí krkem začalo protékat něco neuvěřitelně lahodného. Plného chuti, opojného, životadárného, neodolatelného, co utišilo náhlý záchvěv trýzně a celou ji konejšivě prostoupilo.

Ani si neuvědomila, že zavřela oči, až ji zášleh světla v pohybu přiměl je otevřít, a opustit klid náhle tak vítané prázdnoty.

„Co to se mnou jenom je?“ vypravila ze sebe Kira. Snažila se zastavit to bláznivé pohupování, které zachvátilo svět vždy, když se pokusila rozhlédnout kolem sebe.

Mencheresovy rysy se jí vlnily před očima, než na? ně dokázala zaostřit. Stál nad ní a vlasy mu spadaly podél obličeje jako temná opona. Pokud se nemýlila, pak ta tvrdá, otřásající se plocha pod jejími zády je paluba letadla. Copak upadla? Nepamatovala si to. Na ústech i na tvářích cítila něco vlhkého. Nedokázala se ovládnout a olízla se. Projela jí vlna slasti téměř tak silná jako orgasmus. Co to jen může být?

„Jste právě v krvavém rauši,“ když jeho hlas dolehl k jejím uším, znovu se otřásla. Zvuky, pohledy, pachy, chutě, doteky – bylo toho příliš. Měla pocit, že každou chvíli musí vyletět z kůže.

„Za chvíli se to zmírní,“ pokračoval Mencheres. Kira si uvědomila, že se natahuje za jeho hlasem, jako by se jí fyzicky dotýkal se stejným účinkem, s jakým působil na její smysly. „Do té doby vás ale nemůžu pustit. Zabila byste, Kiro, a pak byste toho litovala.

„Ne…“ zasténala a zavřela zase oči. To nemůže být pravda. To není pravda!

V dalším okamžiku jí hrdlem stekla další dávka slasti hustší než voda a sladší než sirup. Polkla a znovu se prohnula v zádech v potřebě dostat se blíž k jejímu zdroji, ať byl kdekoliv. Rukama pohybovat nemohla, aby se ho zmocnila.

„Postarám se o vás,“ ozval se znovu hluboký, konejšivý hlas. „Dohlédnu, abyste tím prošla bez úhony.“

To nemůže být pravda. To není pravda! Není pravda, nepřestávala si opakovat Kira v duchu. Nic tak naléhavého a intenzivního přece nemůže být skutečné.

A přes burácení motorů, drnčení podlahy a návaly bolesti střídající se s pocity blaženosti, jež jí pronikaly jako šíp, jak jí hrdlem protékala tekutá slast, a přes otřes, který v ní zanechal každý jeho dotek, zaslechla Mencheresův hlas: „Odpusťte mi.“

Mencheres pozoroval Kiřinu tvář. Ležela vedle něj v posteli a od úsvitu se ani nepohnula. První paprsky ranního slunce ji uvrhly do hlubokého spánku, stejně jako tomu bývá u všech nově proměněných upírů. Spánek jí umožnil překonat okamžiky, kdy se pohybovali v prostorách plných lidí, jako například na soukromém letišti, kde přistáli, a v autě, jímž se pak přepravili do jeho domu v Jackson Hole ve Wyomingu. Mencheres toto místo pečlivě vybral. Nejbližší sousedé byli odtud vzdálení nejméně kilometr v každém směru, a jakmile přijeli, Gorgon pak dohlédl, aby se všichni okamžitě přemístili pryč. Čím méně zvuků, pokušení a omezení, tím snáze bude moci Kira zvládnout svoji novou situaci.

Přesto to teď pro ni bylo nesmírně těžké. Lidé, vybraní pro proměnu v upíry, za normálních okolností procházeli různě dlouhou etapou, v níž postupně popíjeli stále vyšší množství upírské krve. Dalo jim to představu, jaký pak bude jejich nový hlad, smysly a narůstající síla. Díky tomu pro ně konečná proměna nebyla takový šok. Kira touto přípravou neprošla. Proto zprvu pro ni bylo všechno tak náročné.

A kromě toho si proměnu nevybrala ze své vůle. To by pro ni mohlo být nejtěžší překážkou, kterou teď musela překonat. Mencheres však věděl, že stejně nemohl jednat jinak. Kdyby si musel zvolit mezi Kiřinou smrtí a jejím opovržením, vždycky by si vybral stát se předmětem její nenávisti než být nástrojem jejího trvalého zničení.

Odletující štěrk na příjezdové cestě prozradil, že se vrátil Gorgon. Mencheresovi se ulevilo. Kira už vypila všechny krevní konzervy, které spěšně ukradl v nemocnici cestou ze striptýzového klubu ke svému letadlu. V krajním případě by postačila i zvířecí krev, ale připadalo mu, že kdyby se Kira vzbudila a zjistila by, že by měla sát z těla mrtvého jelena, pocítila by vůči němu ještě silnější odpor.

„Už je vzhůru?“ volal Gorgon, hned jak vstoupil do domu.

„Ještě ne,“ odvětil Mencheres s pohledem na poslední paprsky zapadajícího slunce, které pronikaly mezerou mezi záclonami. Už brzy se vzbudí. Nejpozději tehdy, až padne tma.

Gorgon přišel do ložnice s polystyrénovou chladicí přepravkou a postavil ji na podlahu.

„To by mohlo? stačit až do východu slunce. Pak tam půjdu ještě jednou a přinesu další. V okolí tady moc nemocnic není, a bylo by mi hloupé, kdybych jim odnesl celou zásobu.“

Mencheres s ním souhlasil, i když péče o Kiru převážila nad starostmi o problémy neznámých smrtelníků.

„Zajisti také čerstvou krev. Přiveď pár lidí, co patří k mému majetku, do hotelů tady v okolí, kdyby bylo potřeba.

„Jistě,“ kýval Gorgon a pohlédl na spící Kiru. Mencheres ji vykoupal a znovu převlékl. Pak ji přikryl silnou dekou. Často se totiž stávalo, že novým upírům bylo ze záhadných důvodů zima, jak si ještě nezvykli na svou změněnou tělesnou teplotu. A tady, ve vyšší nadmořské výšce, bylo i teď na jaře chladněji než v Chicagu.

„Strážce měl pravdu. Chováte k ní zvláštní city. Když jste s ní, váš pach se změní a také jste mnohem otevřenější, než jsem u vás kdy viděl,“ pravil Gorgon tiše.

Mencheres stáhl opět své emoce za clonu, za níž je druhý upír nedokázal vycítit. „Po tom, co jsem jí provedl, to už je, myslím, jedno.“

„Neměl jste na vybranou. Až to Kira pochopí a zvykne si, že je upírem, přestane se na vás zlobit,“ usmál se Gorgon. „Ale zatím bude zajímavé to všechno sledovat. Ještě nikdy vám nedalo práci svést ženu, že ne?“

Pravda byla, že Mencheres nikdy nepotřeboval sladká slova nebo vášnivé sliby, aby dostal ženu do postele. „I kdyby ano, tak vzhledem ke svému dlouhému celibátu jsem teď hodně z formy, abych užil téhle moderní fráze,“ poznamenal suše.

Gorgon se rozesmál. „Je to jako jízda na kole. Některé věci se nezapomínají.

„Mencheres si přál, aby problém dobývaní byl jedinou překážkou mezi ním a Kirou. Kdyby tomu tak bylo, pak by se těšil z možností, jak získat její důvěru, zájem, tělo a – podle vůle bohů – i její srdce. Jenže tou skutečnou překážkou byla černá prázdnota jeho budoucnosti.

„Mám teď mnohem horší starosti,“ pronesl pouze.

Gorgonův smích opadl. „Radžedefa.“

Mencheres povzdechl a zavřel oči. „Vím, co chce, a já si musím být jistý, že neobjeví cestu, jak mě donutit, abych mu to vydal.“

„Měl byste to říct Bonesovi.“

Prudce otevřel oči. „Ne. A ty mi přísahej, že mu to také nepovíš.“

Gorgon se zatvářil zmateně, ale pak přikývl. „Pokud na tom trváte. Určitě o Kiře brzy uslyší. Vsadil bych se, že ti tři upíři z klubu už žhaví dráty a volají a esemeskují všem, co viděli.“

Flare, Patches a Wraith už bezpochyby rozšířili zprávy o událostech včerejšího večera. Mencheresovi nevadilo, že se Bones o Kiře dozví. Stejně by se dozvěděl, jak je pro něj důležitá, hned v okamžiku, kdy by otevřel obálku s Mencheresovou závětí, kterou mu předal. Jediný rozdíl byl v tom, že se to Bones dozví ještě předtím. Důležitější však bylo, aby se nedozvěděl o prohlubujícím se Radžedefově nepřátelství. Cat teprve nedávno sama unikla před smrtí z rukou jednoho ze Strážců zákona. Ani ona, ani Bones nesmějí dlouhou dobu riskovat, že by pohněvali dalšího strážce. Pokud chtějí zůstat naživu.

Tento souboj s Radžedefem navíc propukl dlouho předtím, než se Bones narodil. Mencheres si proto nepřál, aby jeho spoluvládce za něj musel vybojovat jeho zápas. Bylo na něm, aby zvítězil.

Místností začala proudit energie a soustřeďovala se kolem postele. Mencheres se podíval po Gorgonovi, který beze slova vyňal z přepravky krevní konzervu.

Vzal si ji od něj, druhou rukou podepřel Kiru a odváděl ji do koupelny. Kdyby se probudila v posteli promáčené krví, sotva by to snížilo její stres z toho, že se právě stala upírem.

Faktem bylo, že probudit se v koupelně pocákané krví nebylo o mnoho lepší, ale na druhou stranu se koupelna aspoň dala lépe uklidit než koberce a pokrývky.

„Přejete si, abych počkal, nebo se mám jít poohlédnout po nějaké další krvi?“ otázal se Gorgon.

Mencheres znovu vrhl zkoumavý pohled na Kiru, která sebou zrovna začala škubat – předzvěst, že se v ní co nevidět probudí palčivý neutuchající hlad.

„Můžeš odejít. Postarám se o ni sám.“

A to také udělá, v celém čase, který mu ještě zbývá.

Kira se usadila na židli u krbu a naslouchala praskání plamenů. Slyšela je tak hlasitě, jako by se lámaly stromy. Přesto toužila posedět si u ohně. Jeho teplo pro ni bylo jako hřejivý zábal a připadalo jejím očím jemnější než zář podhledových světel nebo stolních lamp. Dokázala teď vidět i v úplné tmě, ale nechtěla nechat zhasnout všechna světla, aby si to tolik nepřipomínala.

I bez toho pro ni bylo mimořádně obtížné vyrovnat se s neustálou zimou, špičáky, vysunujícími se jí z úst bez jakéhokoliv varování, vábením okolních lesů, a ach, ano, také divokými výpadky paměti, z nichž se vzpamatovala s krví, stékající jí po tváři a s palčivou touhou po další krvi.

Mohla se spolehnout pouze na Mencheresovo slovo, že během těchto výpadků nikomu neublížila. No, na ně a pak také na stále se snižující počet krevních konzerv v přepravce. Mencheres jí říkal, aby si nedělala starosti, že Gorgon se do rána vrátí a přiveze další. Tato představa Kiru uklidňovala a zároveň znechucovala. Nikdo jí nemusel říkat, že by teď mohla v okamžení představovat hrozbu pro kohokoliv – nebo pro cokoliv. I když její tělo nyní s bezmeznou dravostí toužilo po oné rudé tekutině, Kiřina mysl se stále nemohla vyrovnat s představou, že pije krev. Lidskou krev. Připadalo jí to jako forma kanibalismu – až na to, že ona sama teď už člověk nebyla.

Opřela se – a židle se pod ní rozsypala. Vylekala se, ještě podivnější však bylo, že přitom neupadla na podlahu, jen stála a zírala na rozbitý nábytek, se šálem stále obtočeným kolem ramen. Copak vyskočila, než se židle rozpadla? Proboha, copak je opravdu teď tak rychlá?

Brnění na kůži jí prozradilo, že do pokoje vešel Mencheres. Pohyboval se takřka neslyšně – prozradil ho pouze pach a tiché šustění jeho šatů, pokud by ho ovšem Kira dřív nevycítila. Ani se nemusela otočit, aby věděla, jaká vzdálenost je ještě dělí. Čím silnější byly vibrace na její kůži, tím byl blíž.

Cítí všichni lidé, že také mají kolem sebe vlastní elektrické pole, nabité napětím? Nebo je to pouze výsada upírů? Kira se radši ani neptala. Netušila, zda by teď dokázala zvládnout další nové informace.

„Vůbec nevím, jak se to stalo, ale ta židle se najednou rozpadla,“ podotkla. Takhle tedy skončila její snaha mít chvilku pro sebe. Nebyla sama ani deset minut, než se ta židle sama rozložila.

„Nechte to být. Postarám se o to.“Dokonce i hlas mu zněl jinak než předtím, než se probudila jako nemrtvá. Byl hlubší, odlišný přízvuk zřetelnější – a připadalo jí, že se kolem ní ovíjí jako hustá, svůdná mlha.

„Já to zvládnu.“

Kira sáhla po největším kusu rozbité židle, ale dřevo se jí rozpadlo přímo v ruce. Zamrkala a pokusila se o to znovu, ale stalo se totéž. Bylo to, jako by se židle rozpadala přímo pod jejím pohledem.

„Co to…“ začala.

Mencheres přistoupil k ní. Byl blízko, ale nedotýkal se jí. Kdykoliv byla při vědomí jako právě teď, což bylo čím dál častěji, důsledně dodržoval její přání, aby se jí nedotýkal. Věděla však, že v případě jejích záchvatů krvežíznivé posedlosti tomu tak není, ale tomu se nemohla divit.

Jenže vzhledem k jeho vůni a brnění, jež vyvolával na její kůži, to bylo takřka stejné, jako by se jí dotýkal. Když se k tomu ještě přičetlo působení jeho hlasu, Kira byla úplně omámená pouhou jeho přítomností.

„Ještě jste si nezvykla na svoji novou sílu,“ vysvětlil jí. Sáhl po kusu dřevěného opěradla. Nerozpadlo se mu v ruce, jako se to předtím stalo jí. Podal jej Kiře.

„Zkuste to vzít, ale velice jemně.“

Uchopila dřevo – a to se jí přímo v ruce rozpadlo. Kira se frustrovaně otočila, ale vtom ucítila, že ji něco bodá do nohy. Podívala se dolů. Pravá noha se jí probořila skrz dřevěnou podlahu.

„Co to zatraceně je?“ vykřikla a vytrhla nohu. Spolu? s ní však šel i další kus a v podlaze zela vyrvaná díra.

„Jak říkám, ještě jste si nezvykla na svou novu sílu,“ opakoval Mencheres. V hlase mu nezazněla ani stopa výčitek, třebaže mu právě zničila židli i podlahu. „Tohle je právě další z důvodů, proč vás zatím nemůžeme pustit mezi lidi, dokud si nepřivyknete na své nové schopnosti.“

Copak se ani nemůže opřít na židli nebo se projít po podlaze, aniž by způsobila rozsáhlé škody? Když se k tomu přidají krvavé choutky, které ji popadají téměř každou hodinu, vypadalo to, že se proměnila v pravý smrtící nástroj!

Kiru pálilo v očích, jako by si do nich nastříkala pepřový sprej, a její až příliš ostrý zrak zahalil růžový, rozmazaný závoj. Bude vůbec moci ještě někdy obejmout Tinu, aniž by ji přitom rozmačkala prvním dotykem, jako tomu bylo s touhle židlí?

„Do prdele s tebou,“ vyhrkla a odvrátila pohled od Mencherese. Okamžitě však litovala, že to vyřkla. Nebylo fér ho z toho vinit. Udělal, co bylo v jeho silách, aby jí pomohl, jak předtím, než přišel Radže, tak i potom, kdy nad ní zkorumpovaný policista vynesl rozsudek smrti.

Když se po něm podívala koutkem oka, zdálo se, že na něj její slova nijak nezapůsobila, ale do jejího vědomí pronikla vlna smutku. Kira měla vztek a byla rozrušená, taky se v ní znovu začal ozývat hlad, ale smutná rozhodně nebyla.

Vycházel tedy ten smutek z něj? Copak už teď mohla cítit emoce stejně, jako cítila jeho sílu a vliv jeho hlasu?

Kira si připomněla poslední slova, která zaslechla ještě ve své lidské podobě: „Ať řeknete cokoliv, jsem rozhodnutý – přivedu vás zase zpět!“ Byl Mencheres smutný, že ho donutili ji zabít, nebo litoval svého rozhodnutí přivést ji zpět jako upíra? Co je vlastně jeho skutečný přístup: ten původní, přezíravý, s nímž se k ní choval včera před Radžem? Nebo ten starostlivý a láskyplný, když za ní přišel do klubu a vyléčil ji? Když ji propustil ze svého domu, vůbec se nesnažil s ní znovu setkat. Ale když nad ní Radžedef vyřkl svůj ortel, naznačil, že o ni Mencheres stojí.

Úvahy o tom, co si o ní ten záhadný upír myslí, byly pro Kiru dosud zdrojem tajných, temných představ, ale teď byla rozhodnutá dozvědět se to stůj co stůj. Mencheres změnil její existenci v každém směru a stal se ústřední postavou jejího nového života, ale ona přitom neměla jistotu, zda pro něj není ničím víc než jen přechodnou obtíží.

Pohlédla na něj. Ve tváři mu opět vězel jeho obvyklý netečný výraz. Bylo jí to jedno. Než jí před úsvitem znovu zatemní mysl další z výpadků vědomí, chtěla od něj slyšet odpovědi na pár otázek.

„Proč jste zhypnotizoval mého šéfa, aby mi dal auto a zvýšil mi plat?“ zeptala se, celá napjatá soustředěním, zda z něj ucítí nějaké emoce.

Podvědomím se jí mihl lehký záchvěv překvapení a pak znovu rychle zmizel. Kira málem vyjekla. To nemohlo být z ní, ji samotnou přece nemohla zaskočit její vlastní otázka!

„To je od vás, že?“ zeptala se znovu, nedávajíc Mencheresovi ani čas, aby zodpověděl její předchozí otázku. „To je k neuvěření, já teď dokážu vycítit, co si myslíte.“

Náhle jako by se kolem něj zvedla neprostupná zeď, jež Kiře odstřihla všechno, dokonce i vliv jeho chvějivé aury.

„Bude pro vás lepší, když se zaměříte na to, abyste ovládla svou sílu a spotřebu krve,“ odvětil Mencheres s chladným odstupem.

Přiběhla k němu, aniž by věnovala pozornost tomu, jak podlaha pod jejíma nohama skřípe a prohýbá se.

„Tak takhle ne,“ vyjela na něj. „Nemůžete přede mnou skrývat jediné vodítko, které mám, abych věděla, co si myslíte. Včera jste mě zabil a pak jste mě zase přivedl zpět do existence, v níž je všechno úplně jiné než dřív, hlavně já sama. Ale nejhorší na tom je, že vůbec nevím, zda to pro vás znamená něco jiného než jen velkou, otravnou nepříjemnost. Tak mi něco předveďte, ať už slova, nestřežený výraz, záblesk vašich emocí, prostě cokoliv! Ale udělejte to teď, protože nutně potřebuji vědět, jak to s vámi a se mnou je.“

Kdyby Kira ještě musela dýchat, právě teď by supěla překypujícími emocemi. Nyní tu však stála v naprostém klidu, stejně jako upír proti ní, a čekala na jeho odpověď. Mencheres nezměnil svůj nevyzpytatelný výraz, nespustil ani svou ochrannou stěnu, ale aspoň naklonil hlavu.

„Pracovala jste dlouho do noci, jak se prokázalo i jindy než jen v den, kdy jsme se setkali. Nebylo pro vás bezpečné, abyste pak chodila ze zaměstnání pěšky.“

Kira na okamžik nevěděla, o čem to mluví. Pak si připomněla svou původní otázku, a zachvátilo ji zklamání. Celou dobu, co Mencherese hledala, vycházela z mylného předpokladu, že to, co provedl s jejím šéfem, znamená, že se s ní chce znovu vidět. Jak se mýlila! Byl to doslova smrtící omyl. Znamenalo to od něj pouze bezmyšlenkovité gesto, učiněné jen ze soucitu. Buď opatrná v tom, co si přeješ, pomyslela si chmurně. Nakonec se jí sice podařilo Mencherese znovu vidět, ale stálo ji to život.

„Díky,“ pronesla otupěle. „A teď mi povězte, proč jste mě nenechal mrtvou?“

Mencheres odvrátil pohled a jeho tvář nabyla ještě nečitelnějšího výrazu než dřív. „Radžeho rozsudek znamenal zneužití jeho úřední moci. Jediným důvodem, proč vás odsoudil tak tvrdě, byla jeho nenávist ke mně. Nenechat vás mrtvou bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat.

„Další výraz soucitu, pomyslela si Kira a nevěřícně potřásla hlavou. Jak dokonale hnusná připomínka, že za svou současnou existenci nevděčí ničemu lepšímu než jen zlomyslnosti jednoho upíra a záchvatu svědomí druhého. Když ji Mencheres propustil, měla od něj dát ruce pryč – měla by dnes nové auto, lepší plat a sestru, jejíž život už neměl být tak tragicky krátký. K tomu pár přátel, nezodpovědného, ale přesto svým způsobem milujícího bratra, a občas dokonce i nějaký společenský život. Ale ne, musela to všechno zahodit a honit se všude možně za upírem, který jí nejspíš už nevěnoval ani vzpomínku, když ji dopravil na střechu domu. Ty blázne, spílala si Kira v duchu.

„Nemusíte mít obavy, že jste přišla o všechno ze svého předchozího života,“ pokračoval Mencheres. Kiře se chtělo rozesmát. „Za pár měsíců už budete po východu slunce dost silná, abyste se mohla vrátit ke svému zaměstnání. A už během týdne nebo dvou budete schopná ovládat svůj hlad i ostatní schopnosti před lidmi natolik, že zvážíme, zda byste mohla navštívit svou rodinu…“

„Vy to prostě nechápete, že ne?“ přerušila ho netrpělivě. „Tohle všechno – to, jak jsem se znenadání stala někým jiným, je samo o sobě dost hrozné. Ale vědět, že jediným důvodem, proč neležím v hrobě, není to, že by snad můj život pro vás něco znamenal, ale to, aby se podle vašich představ vyrovnaly vážky spravedlnosti… no, tak z toho by jeden umřel. A ano, naprosto si uvědomuji ironii tohoto prohlášení.

„Něco mokrého sjelo po Kiřině tváři. Osušila si ji – a s překvapením shledala, že jí na prstech utkvěla růžová tekutina. Byly to slzy? Copak umí plakat dokonce i teď, když se stala upírem?

Než se nad tím stačila zamyslet, projela jí bolest, kterou už dobře znala. Kira se předklonila a chytila se za břicho, jako by tak mohla zdusit svou touhu po krvi.

Závan vzduchu, jenž se dotkl jejích vlasů, byl jediným znamením, že Mencheres odešel a zase se vrátil do místnosti jakoby v jediném pohybu. V rukou držel dva z těch zatracených rudých vaků. Když je Kira spatřila, ucítila v břiše stahy, které ji zkroutily dvěma protichůdnými pocity. Přála si s odporem vyhodit krevní konzervy z okna. Toužila je vytrhnout z Mencheresových rukou a vyprázdnit rychlými zuřivými loky.

Mencheres jí podal jeden z vaků, ale Kira odvrátila hlavu. Nechtěla už dál pít krev. Bylo to špatné, hnusné…

Dvě bolestivá bodnutí ve spodním rtu Kiře připomněla, že se jí mezi horními rty vysunuly špičáky, a její ústa znovu zatoužila vychutnat si tu plnou, měděnou chuť. Tělem jí projel nový záchvat bolesti, ten nenáviděný pocit, jako by se jí něco propalovalo zevnitř ven až k šílené trýzni.

V příští chvíli ji už Mencheres tiskl v náruči a přidržoval jí u úst vak s hustým lepkavým obsahem. „Musíte to vypít.“

Její rozpolcení skončilo, když bolest v nitru jejího těla nahradila neuvěřitelná úleva. Kira cítila, jak někam odplouvá a její mysl zatemňuje nával rozjaření a hladu. Ale dřív, než se propadla do tmy, v podvědomí se jí cosi ozvalo. Cosi, co napoprvé nepochopila, protože byla příliš rozrušená. Něco, co jí Mencheres řekl, když jí vysvětlil, proč zhypnotizoval jejího šéfa, aby jí dal auto a zvýšil plat. Pracovala jste dlouho do noci…

Existovala pouze jediná cesta, jak se mohl Mencheres dozvědět, kolik hodin tento týden věnovala své práci.

Sledoval ji.

Mencheres kráčel lesem vedle Kiry. Teď v předjitřních hodinách byl vzduch příjemně chladivý, ale Kira stejně na sobě měla tlustý svetr a kalhoty, jako kdyby bylo ještě o mnoho chladněji. Jak šla, zdálo se, že ji nic nezajímá víc než půda pod jejich nohama. Jen občas se podívala jinam, když jejich přítomnost vylekala nějaké noční zvíře.

Neříkal nic, nechával ji, aby si mohla přivyknout na záplavu podnětů z okolí. Druhý den svého života jako upír se probudila už pár hodin před soumrakem, a když nasytila svůj hlad z vaků, které čerstvě přivezl Gorgon, trvala na tom, že se sama osprchuje. Nepřineslo jí to příliš pozitivní zážitky – přesně tak, jak ji Mencheres varoval. Když otvírala dveře sprchy, vyrazila dveře. A když se musela vysprchovat bez dveří, vyrvala ze zdi kohoutek, jak se pokoušela vypnout vodu. Zoufalství nad neschopností ovládat vlastní sílu potom vyústilo v další záchvat hladu, což rovněž nebylo žádné překvapení. Zlost a nutkavý hlad byly u nových upírů velmi úzce spojené. Vzhledem k tomu, že všechny její emoce se zvýšily na předem nepoznanou úroveň, měla být Kira ještě pár dalších dní uzlíčkem nervů.

„Nepřipadá mi správné, že nevidím tmu,“ přerušila Kira konečně mlčení. „Vím, že je ještě noc, ale vypadá to, jako by bylo odpoledne s mraky, kdy je slunce ostřejší, ale nepálí mě do očí. Nikde nejsou žádné stíny, jen temnější místa. Jak dlouho vám trvalo, než jste si zvykl na to, že není tma?“

Mencheres se pokoušel vzpomenout na první dny, kdy se stal upírem. Bylo to už tak dávno, že mu připadalo, jako by se přeměnil někdo jiný. Pamatoval si hlad, když se prvně vzbudil – na ten nezapomene žádný upír. Na to, jak vypadala noc, když ještě býval člověkem, si však už nepamatoval, a tak ani nemohl říct, jak dlouho mu trvalo, než ji přestal postrádat.

„Většinu z těch prvních dnů jsem už zapomněl přiznal.

„Protože jste starší než hlína, jo?“ prohodila Kira a úkosem na něj pohlédla. „Tak mi řekněte, jestli vám taky všechny ty zvuky kolem znějí, jako bychom stáli někde poblíž demolice? Nebo jestli jste se je za ty roky naučil ztlumit nebo potlačit?“

Mencheres se krátce zaposlouchal do zvuků, naplňujících les okolo nich. Ne, nevěnoval jim vůbec žádnou pozornost kromě toho, že je automaticky třídil na přirozené, a na ty, jež mohly představovat hrozbu a musely být proto odstraněny. Naučil se je prostě ztlumit, jak to popsala Kira? Nebo byl tak zlhostejnělý, že už ani nevnímal, že cvrčci cvrkají, listy šumí, větve se třou jedna o druhou a zvířata pobíhají sem a tam ve spěchu za potravou nebo za nalezením svého protějšku.

„Však se naučíte vybrat, na co máte soustředit pozornost,“ odpověděl.

Byla to pravda. Mencheres sice nevěnoval pozornost zvukům okolního lesa, ale zato by dokázal Kiře vyprávět o každém sebemenším rozdílu, jak se při společné procházce měnila její vůně. Nebo o tom, kolikrát se jí v očích smaragdově zablesklo, když se někde poblíž objevil tvor s bijícím srdcem.

Kira se zastavila a obrátila tvář ke stromům. „Světlušky. Neviděla jsem je od té doby, kdy jsem byla dítě. Chodily jsme s Tinou do lesů kolem našeho starého domu a chytaly jsme je…“

Mencheres se rovněž zastavil a sledoval směr jejího pohledu, kde vzduchem vířil svítící hmyz. V jejím hlase zněla toužebná vzpomínka, která mu nic neříkala.

I když si samozřejmě na své dětství pamatoval, neměl žádného sourozence, který by mu byl věkem blízký, a kromě toho v jeho rodném kraji žádní tvorové podobní světluškám nežili.

Pro Kiru však tyto vzpomínky měly svou cenu. Připomínaly jí to, co ztratila už v dětství. Pohlédl na její profil. Hlavu měla zakloněnou, plné rty mírně pootevřené a bledá linka jejího hrdla vykreslovala svůdný reliéf na pozadí lesa. Vypadala nádherně, téměř nadzemsky krásná. I když měl mít víc rozumu, nemohl se přinutit přestat na ni dívat.

Nemohl s ní sice sdílet vzpomínky na chytání světlušek, ale mohl jí dát novou památku na pobyt v lese. Takovou, kterou nikdo jiný nedokáže napodobit.

Mencheres vyslal praménky své síly do okolí, až dosáhly ke květům nejrůznějších planých rostlin. Trhaly je jeden po druhém, až jich shromáždily celé stovky. Světle červené, modré, žluté a bílé květiny se začaly vznášet nad lesním podrostem. Kira si ničeho nevšimla, stále se dívala na světlušky.

Mencheresova síla se zvolna vracela zpět a spolu s ní i různě poházené květy, až se soustředily do jediného barevného shluku.

Kira jen vykulila oči, když spatřila, jak se k ní po zemi přibližuje záplava květin. Tělem jí projel záchvěv. „Cítím, jak z vás vyzařuje energie. Co to s nimi děláte?“

Nedívala se na něj, když se ptala. Mencheres neodpověděl, jen vyslal další vlnu své síly, jež seskupila květy do podoby komety, která svým letem vytvářela složité obrazce mezi vrcholky stromů. Kira vydala zvuk, jenž byl něčím mezi překvapeným polknutím a smíchem, a ve výrazu tváře úžas vystřídal bolest a stres, které ji naplňovaly po celé poslední dva dny.

Stále se však na něj nepodívala, jen sledovala tančící květiny. Mencheres změnil tvar komety v jeden dlouhý pás a vyslal jemně vonící pruh v sérii oblouků vzhůru, aby z něj několik metrů nad Kiřinou hlavou vytvořil kruh. Pak jej postupně rozšiřoval a nakonec jej snesl dolů, až byla celá zahalená záplavou květin.

Kira se tiše dívala na prstence lesních květů, jež ji obklopovaly. Vztáhla k nim ruku, ale nedotkla se jich. Pak se konečně podívala na Mencherese a v zelených očích jí tančily plamínky, podobné světluškám, jež před chvílí obdivovala.

„Už toho nechte.“

Melodické chvění jejího tichého hlasu se obtáčelo kolem něj jako neviditelné pouto. Mencheres nechal svou energii opadnout, a květiny se volně snesly na zem kolem Kiřiných nohou. Pomalu vykročila k němu.

V Mencheresovi se všechno sevřelo.

Kira mu nepřestávala hledět do očí a vzdálenost mezi nimi se stále zmenšovala. Vyšla k němu s úmyslem, že se ho zeptá, proč ji pronásledoval. Chtěla vědět, zda k tomu Mencherese vedla podezíravost, nebo touha ji znovu vidět. Teď to však přestalo být podstatné. Kira cítila, jak po ní touží. Jeho touha pronikala přes chladnou stěnu netečnosti, kterou si v sobě vybudoval, a proudila z nich ven ve stále mohutnějších vlnách, až se z ní stala takřka hmatatelná síla, sice neviditelná, ale všudypřítomná.

Zažehla v ní touhu, jež ji téměř srazila na kolena. Přála si dotknout se jeho kůže, ochutnat jeho ústa, zabořit ruce do jeho dlouhých vlasů. Toužila, aby ji vzal do náruče, ale už ne pouze ochranitelsky. Jak šla blíž, naléhavý tepot uvnitř ní stále zesiloval. Už byla takřka na dosah ruky, netrpělivá, až se jí dotkne i jeho tělo, a ne jen jeho energie.

„Kiro.“Hlas měl tichý, jako by její jméno jen vydechl. Vztáhla k němu ruce, které ji téměř bolely touhou po kontaktu s jeho tělem. Mencheres je zachytil, ale podržel ji za ně kus od sebe. Jeho aura se změnila z touhy ve frustraci.

„Tohle byste přece nechtěla.“

Málem se rozesmála nad absurditou jeho tvrzení. Copak snad necítil, jak v ní narůstá trýzeň, příliš silná na to, aby se dala nazvat jen touhou, a příliš hluboká, než aby byla pouhým chtíčem? Když dokázala ona vyčíst jeho emoce i přes bariéry, které v sobě zbudoval, tak proč necítil on ty její?

„Chci to. Tebe. Všechno,“ vyrazila ze sebe a vrhla se k němu celým tělem, i když ji stále za ruce držel od sebe. Dotek jeho těla, třebaže oblečeného, stačil na to, aby Kiře tělem projel šok. Zavřela oči a z hrdla se jí vydralo zasténání. Jeho energie, vtékající do ní všude, kde se dotýkali, ji tak vzrušovala, až ji to téměř bolelo.

I jemu unikl drsný sten, tak hluboký a primitivní, že se jí v podbřišku rozlil ještě větší žár. Kira se pokoušela vymanit ruce z jeho sevření vší svou nekontrolovatelnou silou, ale Mencheres se ani nepohnul a bez nejmenšího úsilí ji svíral dál. Sklonil hlavu, a vlasy jí pohladily tvář i hrdlo jako smyslné hedvábí.

„Tohle přece není to, co cítíte. To jsou jen vaše nové smysly,“ pronesl hlasem, jenž svou hloubkou zněl jako zavrčení. „Kvůli nim máte pocity, které nejsou skutečné…“

„Tohle jsem k tobě cítila už předtím,“ přerušila ho Kira touhou zdrsnělým hlasem. „Už když jsi mě držel v zajetí, ale hlavně potom, cos mě propustil. Neříkej mi, že to, co cítím, není skutečnost, a nepředstírej ani, že mě nechceš taky!

„Bylo jí jedno, jak vyzývavě to zní. S přímočarou, soustředěnou jednoduchostí, jakou dříve zažívala pouze ve snu, teď Kira věděla jen tolik, že ho chce a že on k ní cítí totéž. Znovu se pokusila uvolnit si ruce. Mencheres ji tentokrát pustil a jeho oči se změnily z černé na jasnou, zářivou zeleň.

Pak ji strhl k sobě. Její nervová zakončení jen poskočila v zběsilé odezvě na náraz jeho těla. Ještě mu stačila zajet rukama do vlasů, a pak už se jeho ústa zmocnila jejích rtů.

Otřes, který pocítila, mířil rovnou na dřeň a vyslal jejím tělem vlny záchvěvů. Jazykem pronikl mezi rty, aby jí mohl se spalující vášní prozkoumat ústa. Chutnal jako exotické koření, temné, bohaté a opojné, až se jí omámením zatočila hlava a naplnil ji žár. Erotické útoky jeho jazyka ještě zesílily, když Kira bezděčně vysunula špičáky a objevila se jeho krev. Mencheres neucukl, naopak ji líbal ještě hlouběji a sevřel ji tak pevně, až se nohama přestala dotýkat země a před pádem ji už zadržovaly jen jeho paže.

Touha, již cítila předtím, byla pouhým nezřetelným náznakem žádosti. Teď, když ji Mencheres objímal a jeho jazyk pustošil její ústa, se teprve rozhořela naplno. Vymanila mu ruce z vlasů, přejela po zádech a netrpělivě do nich zatnula nehty. Pevné svaly, které cítila pod dlaněmi, ji pokoušely, aby se mohla dotknout přímo kůže, jež byla tak blízko, a přesto kvůli oblečení tak nedostupná.

Kira už nechtěla, aby je dál dělily tkaniny jejich šatů. Chtěla cítit dotek kůže proti kůži. Neústupný tepot mezi nohama zesílil do rytmu, který volal po naplnění. Pokusila se mu to říct, ale jeho ústa ji stále ovládala s hladovou, smyslnou naléhavostí. Nemohla mluvit. Nedokázala téměř ani myslet.

Něco jí lehce přejelo po zádech a zezadu po nohou a její svetr i džínsy byly najednou pryč. Mencheres ležel na zemi a ona na něm. Nezastavila se, aby se podivila, jak se knoflíky na jeho košili samy od sebe rozlétly a látka sklouzla. Jediné, co ji zajímalo, byl neuvěřitelný nápor vzrušení, které ji uchvátilo, když se jejich těla dotkla. Jak pevná, hladká a tuhá byla jeho hruď pod jejími ňadry! Zdálo se jí, že Mencheres má najednou tucet rukou, neboť cítila jeho doteky prostě všude.

Pocity, jež ji strhly, byly stejně intenzivní, jako když se poprvé vzbudila jako upír, jenže tentokrát ji neděsily. Kůži měla jako v horečce, tělo se jí chvělo touhou a třáslo se v extázi z pouhého jeho dotyku. Když Mencheres sjel ústy od jejích rtů dolů ke krku a vyčnívajícími dlouhými špičáky jí poznamenal kůži, unikl jí hlasitý sten. Nekousl ji, jen lízal a sál nejcitlivější místo, kudy o dvě noci dříve jeho zuby pronikly dovnitř.

Elektrizující vjem z jeho úst se jí prohnal tělem jako slepá, mučivá touha od krku až po podbřišek a všechno v ní ztuhlo.

„Strašně tě chci,“ zavzlykala a přimáčkla se k němu.

Mencheres se odtrhl od jejích úst se stenem, jenž se mu ozýval celým tělem. Popadla ho za vlasy v zoufalé snaze opět mít jeho rty na svých a pak pocítila mučivou slast, jak se k ní přivinul a znovu ji začal líbat.

Kiřina touha zesílila až k bolesti. Zajela mu opět rukama do vlasů a skoro mu je trhala v netrpělivé žádosti mít jeho ústa co nejblíž. Když sklouzl k jejím stehnům, ozvala se zdušeným výkřikem, jak jeho ruka za sebou zanechávala pálivou stopu. Dlaní přejel přes její pohlaví a začal jí pevnými, krouživými pohyby třít klitoris. I přes kalhotky cítila jejich ohromující účinek.

Kirou projel spalující žár, jako by všechny nervy v dolní části těla zasáhl blesk. Cítila slast tak intenzivní a naléhavou, že až ztrácela vědomí. Vykřikla nad náhlým křečovitým záchvěvem, který ji pronikl hluboko uvnitř, a extáze ji zalila nekontrolovatelnými vlnami, jež ji celou prostupovaly a šířily se do každého kousku jejího těla.

Mencheres se vyžíval v pocitu z Kiřina orgasmu. Omamná sladkost jejích úst, mučivá slast z doteku její kůže, její tělo, chvějící se nad ním a chraptivé výkřiky, jež se ozývaly z jejích rtů – to vše tvořilo obraz, který si chtěl mnohokrát vyvolat v budoucnosti, ať už tato budoucnost má být jak chce krátká.

Vždyť už získal víc, než měl. Kdyby se měl zachovat čestně, pak by byl ukojil Kiřinu touhu, aniž by se jí dotkl rukou. Tuto schopnost využil už dřív k týmž účelům u jiných nových upírů, které proměnil. Vždycky však jen na dálku, aby v tom nebylo nic osobního. U nových upírů byly všechny potřeby zprvu příliš mohutné, než aby je dokázali ovládat, a chtíč mezi nimi nebyl žádnou výjimkou. Ale když mu Kira řekla, že po něm touží, když se ho dotkla… Mencheres se nedokázal přinutit, aby ji uspokojil jen pouhou mocí. Potřeboval cítit své ruce a ústa na jejím těle, cítit, jak je blízko, bez ohledu na to, jak bolestné to bude. Bylo to úchvatné.

Jen s největším úsilím ukončil jejich polibek. Ještě si olízl rty, aby si naposledy uchoval Kiřinu chuť. Pak vyslal svou energii pro svetr a kalhoty, které z ní předtím spěšně strhal.

Hlava jí klesla k němu na rameno a její hebké, plné rty se přisály k jeho tělu. Zachvěl se, když vystrčila jazyk a dráždila mu kůži po cestičce od ramene až k důlku pod hrdlem.

Ach, bohové, kdyby jen všechno bylo jinak.

„Kiro, musíme přestat.“

Mencheres se posadil a přiměl i ji, aby se napřímila. Její krásná tvář se už teď netiskla k jeho tělu, ale hleděla přímo na něj, plná zmatku.

„Co se děje?“

Všechno na ní ho svádělo, aby porušil své zásady. Prsa v podprsence se jí napínala, krajkové kalhotky toho víc odhalovaly než skrývaly a její citronová vůně teď byla touhou sladší i trpčí zároveň. Zavřel oči. Kdyby se mohl aspoň přesvědčit, zda chutná stejně dobře, jako voní…

„Tohle nemůžeme udělat. Je to tím, že vás ovlivňují vaše nové smysly. Kdybych se s vámi teď vyspal, později byste se na mě doopravdy zlobila, že jsem zneužil vaší situace.“

Kira vydala zvuk, jenž byl čímsi mezi výsměšným odfrknutím a nevěřícným smíchem. „Takže ty chceš přestat jen proto, že si myslíš, že nevím, co chci?“

Snažil se vzpomenout, co v takových situacích odpovídal ostatním lidem, které proměnil. Jenže k nim ho netáhla tak silná touha, jaká ho svírala nyní. Bylo těžké dát dohromady nějakou logickou větu, když jeho pozornost stále rozptylovala Kiřina vůně na jeho kůži, její blízkost a její úchvatný vzhled v titěrném spodním prádle.

„Z vlastní vůle byste do toho nešla,“ drtil slova mezi zuby. Pokud by to bylo ještě o další kousek obtížnější, už by se tomu dalo říkat mučení.

Kira byla jediným skokem na nohách. Popadla svetr a kalhoty, ležící vedle na zemi.

„To je k neuvěření. Děláte to často, že myslíte za druhé? Nebo jste si to vyhradil pouze pro mě?“

Její kyselý tón ho zaskočil. Myslela si snad, že ji odmítá z nedostatku touhy po ní? Znělo by to zábavně, kdyby jen zrovna v tuhle chvíli tolik netrpěl.

„Mám s novými upíry své zkušenosti. V tuto chvíli vedou vaše konání jen vaše nové smysly, a ne vaše opravdová vůle. Předpokládat za těchto okolností, že skutečně myslíte vážně to, co říkáte, by se rovnalo…“

„Tak vy vážně rozhodujete za druhé,“ přerušila ho Kira. „Páni, to je ale musí srát. A mě to taky pěkně rozzuřilo. Gratuluju, vyhrál jste! Teď už vás fakt nechci.“

„Vždyť jste o mě předtím nikdy nejevila zájem,“ vyštěkl na ni Mencheres. Jeho upjatá fasáda se zvolna začínala drolit pod tíhou jeho frustrace. „Když jsme se seznámili, bydlela jste pod mojí střechou celý týden, a celou dobu jste mluvila jen o své touze být zase pryč. Nic o touze po mé osobě.

„Přešla blíž k němu, kalhoty napůl rozepnuté, jak si je roztrhla při svlékání.

„Když jsme se seznámili, myslela jsem si nejdřív, že mě chcete zabít. Pak, když už jsem věděla, že ne, tak jsem stále byla ve vašem zajetí. Rozhodně jsem se nechtěla poddávat nechutné podobě stockholmského syndromu tím, že bych svému vězniteli vykládala, jak jsem z něj nadržená – ačkoliv, jestli si vzpomínáte, něco v tomto smyslu jsem vám jednou skutečně řekla. A když jste mě nechal odejít, což byla jediná cesta, jak jsem se mohla začít řídit podle toho, co k vám cítím, tak jste prostě zmizel. Kdyby nebylo toho, co jste provedl s mým šéfem, nikdy bych vás nezačala hledat…“

Kira se zprudka odmlčela a natáhla si svetr, rovněž rozervaný vlastní silou. Visel na ní v cárech jako pončo. Mencheres vyskočil, chytil ji za ruce a otočil ji k sobě. V hrudi se mu něco pohnulo.

„Vy jste mě šla hledat? A kdy?“

Kira se drsně zasmála. „Hned ten večer, co jste zhypnotizoval mého šéfa. Navštívila jsem všechna možná místa z mých starých případů, kde se objevily nějaké paranormální stopy. Víte, proč jsem tehdy večer byla v tom striptýzovém klubu? Nepřišla jsem tam vyšetřovat případ zmizelé osoby. To, že jsem přitom objevila Jennifer, byla pouhá shoda okolností. Byla jsem tam hledat nějaké spojení na vás, protože jsem se s vámi chtěla znovu setkat, a tentokrát už ne jako zajatkyně a její věznitel.

„Na několik okamžiků Mencheres nedokázal promluvit. Byla v tom klubu proto, že ho hledala? A strávila pátráním po něm také několik dalších večerů? Mohla snad Kira k němu pociťovat stejnou nevysvětlitelnou a neodolatelnou přitažlivost, jakou cítil on k ní? Potvrzoval to fakt, že se po něm nesháněla z jiného důvodu. Nepatřila totiž mezi ten druh lidí, kteří tíhli k nemrtvým, aby v upírské společnosti našli někdy dost nebezpečné vzrušení, a nepotřebovala ho ani na nic jiného. V tom měl jasno, protože než odešel, dal jí veškerou krev, kterou by mohla potřebovat pro svou sestru.

Hleděla na něj a v zelenkavých očích se jí odráželo měsíční světlo. „Řekněte něco. I kdyby to mělo být, že jsem idiot, protože jsem vás naháněla, a že si zasloužím skončit existenci i jako upír. Pořád to bude lepší než tohle mlčení.“

Její otevřená upřímnost se vůbec nepodobala jeho obvyklému obezřetnému vyjadřování. Rozum ho varoval říct Kiře, že má pravdu. Že pokud se lidské bytosti vrhnou do světa upírů bez ochránce, obvykle to skončí vážnými následky, ale nedokázal to ze sebe vypravit. Nedokázal Kiře říct ani další věc, jíž by měla raději uvěřit, přestože to nebyla pravda: že o ni nemá větší zájem než o ostatní ze svého majetku. Pod vlivem jejího upřeného pohledu však chladná logika neobstála, a Mencheres zjistil, že jí odpovídá se stejnou syrovou upřímností, jakou prokázala ona.

„Jsem mistrem obrovského klanu upírů a lidí a je pravda, že často myslím a rozhoduji za druhé. Nadto jsem zradil skoro všechny, které jsem miloval, včetně toho, že jsem se podílel na vraždě své manželky a že jsem tajil důležité informace před svým spoluvládcem. Mých dalších hříchů je tolik, že je tady nebudu vypočítávat. Nad mou budoucností visí hrozba smrti, takže jakmile budete schopná ovládat svůj stav, Kiro, uděláte jedině dobře, když na mě zapomenete.“

Dál se na něj dívala přímým, pronikavým pohledem, ale v obličeji se jí nezračil ani šok, ani znechucení. Mencheres vyčkával, že si konečně uvědomí obsah jeho slov a její výraz se změní. Minuty však uplývaly, a přesto se jí ve tváři stále nezračilo nic než jen zamyšlené soustředění.

„Začínám mít hlad,“ pravila konečně. Obrátila se? a vydala se zpátky lesem k jeho domu.

S úžasem hleděl za ní. Kde jsou nějaké připomínky? Proč se nepustila do odsouzení jeho povahy a charakteru, jímž by ho ochotně a rychle počastovali mnozí jiní, kdyby jim řekl to, co právě jí? Ke všemu vůbec nevytušil, že Kiře hrozí nový záchvat hladu, ale třeba jej jen skrývala. Nebo se už naučila čekat, kdy ji přepadnou její choutky.

Mencheres jen mírně zavrtěl hlavou a vydal se za ní. Na zemi nechal ležet svou košili. Beztak měl už příliš mnoho vzpomínek na dnešní noc, než aby si s sebou bral ještě tento hmatatelný důkaz, aby se jím mučil.

Přesto si ještě jednou olízl rty, aby si připomněl její chuť a vyvolal tak představu Kiry, zmítající se nad ním slastí. Kdyby věděl, že ho hledá, že její touha po něm neplyne jen z jejích nových, neovládaných smyslů, měl by dost síly, aby ji dnes odmítl

Ne. Odpověď rezonovala skrze něj, okamžitě následovaná další výsměšnou otázkou.

Když tedy teď tohle všechno ví, najde on sám dost síly, aby se od ní držel dál?

Kira se přiměla postavit šálek na stůl, přestože v něm ještě zbýval aspoň jeden doušek. Posunula jej přes stůl ke Gorgonovi.

„Děkuji, už nebudu.“

Bylo to jedno z nejtěžších prohlášení, které kdy vyslovila, a doprovázel ho nával pýchy, neboť svíravý pocit hladu jí velel šálek zase popadnout a vylízat do poslední kapky.

Gorgon se na ni usmál. „A to jste nemrtvá teprve pátý den! Máte silnou vůli, viďte?“

„Roky na dietě zocelí spousty žen, aby se naučily ovládat svoje chutě. Kdo by řekl, že odpírání moučníků se ukáže jako bojová příprava na situaci, kdy se z vás stane upír?“

Gorgon se zasmál a vylil zbývající krev ze šálku do dřezu. Kira si všimla, že nikdy nepil z vaků, které představovaly celý její jídelníček, ale že každou noc na několik hodin zmizel. Doufala, že aspoň střídá své dárce, jinak všichni jejich nejbližší sousedé skončí s chudokrevností.

Gorgon pak z ledničky Kiře podal láhev vody. Napila se, i když se šklebila nad tím, jak teď chutná. Dostalo se jí však varování, jak je důležité, aby v prvních týdnech jako upír pila vodu. Připadalo jí, že ji celé nové tělo tělo pálí z neustálého přísunu potravy, po níž však nic nezůstávalo, takže teď připomínala grapefruit, který zůstal příliš dlouho na slunci. Kira se radši neptala, jak je možné, že může jíst a pít, ale nepotřebuje chodit na záchod. Některá tajemství upírů zatím nebyla připravená odhalit.

K pozitivním stránkám však patřilo, že už se nemusela trápit s menstruací, i když fakt, že jí mateřství zůstane odepřeno, byl pro ni drsný. Tina také nemohla otěhotnět kvůli své nemoci. Kira se nemínila trápit jejich společnou bezdětností, zvlášť když věděla, že existuje možnost adopce. Ta ovšem připadala v úvahu až tehdy, kdy si úplně zvykne na svou novou existenci.

„Tak,“ obrátil se k ní Gorgon, v ruce karton s vajíčky. „Teď to zkuste znovu.“

Kira zírala na vejce se směsicí zoufalství a odhodlání. Jednoduché pravidlo pro nové upíry znělo, že dokud nedokážou udržet karton vajec, aniž by nějaké rozbili, tak se nemohou přiblížit k lidem. Jinak by riskovali, že je bezděčně zraní už jen pouhým dotekem.

V posledních několika dnech Kira zničila víc obalů s vejci a umazala si ruce od vaječného žloutku víckrát, než si chtěla pamatovat. Pořád se jí zdálo, že jí pod nehty tkví zbytky mazlavé hmoty, ať si je drhla kartáčkem sebevíc. Postupně se však zlepšovala. Už nevylamovala dveře, ani nezanechávala na podlaze místo stop díry a poslední pokus s kartonem vajíček skončil pouhým jediným rozbitým vejcem.

Kira přistoupila ke Gorgonovi a sáhla po vejcích.V duchu si přitom opakovala „opatrně, opatrně“. Když se jí skutečně povedlo vzít si karton z Gorgonovy ruky, aniž by si znečistila ruce vaječným obsahem, vítězně se zašklebila.

„Ha!“ zaradovala se. Zdálo se, že tím správným kouzlem je zopakovat pokus po padesáté.

Gorgon se pyšně usmál. „Tak, a teď ho otevřete, vyndejte pár vajíček a žádné přitom nerozbijte. Když to zvládnete, tak už skoro můžete zase mezi lidi.“

Velice pomalu a opatrně Kira otevřela obal a dotkla se špičky jednoho vajíčka. Ulevilo se jí, že se nerozbilo. Teď už zbývá je pouze vyndat.

Periferním viděním zahlédla, jak kolem prochází Mencheres. V posledních dnech ho vídala právě jen takhle – koutkem oka. Ne, že by se jí úplně vyhýbal, ale pokaždé se zdálo, že má na práci něco jiného, než aby strávil chvilku ve stejné místnosti jako ona. Aspoň to nedělal nijak urážlivě. Vlastně jí připadalo, že by se jí Mencheres rád vyhnul, ale že se nedokáže donutit, aby se držel dál. Pohnutky, které ho vedly k tomuto přístupu podle hesla „já tady vlastně vůbec nejsem“, jen dráždily její zvědavost. Že by si tenhle starý a protřelý upírský mistr doopravdy připadal trapně kvůli tomu, co se mezi nimi přihodilo?

„Tak vyndejte to vejce,“ pobídl ji Gorgon.

Kira špičkami tří prstů uchopila chladný oblý tvar a co nejjemněji zatáhla. Vejce se zatřáslo, ale neexplodovalo. Mysli na Tinu, napomínala se v duchu. Tohle není vejce, je to ruka mladší sestřičky a ty jí přece nechceš ublížit, až ji zase uvidíš…

Povedlo se jí vytáhnout vejce v celku. Gorgon zajásal a Kira málem poskočila radostí, ale kdyby se vajíčko rozplesklo po podlaze, zkazila by celý dojem. S vejcem v dlani vzhlédla a viděla, jak ji Mencheres pozoruje. Vypadal potěšeně, ale jak se jejich pohledy setkaly, okamžitě zase nasadil netečný výraz.

„Tak ty si pořád hraješ na pana Chladného, jo?“ pomyslela si Kira a raději zase věnovala pozornost obalu s vejci. „Zkusím to s dalším,“ oznámila Gorgonovi.

Zvesela se ušklíbl: „Tak jen do toho.“

Volnou rukou sáhla po druhém vejci a její myšlenky se znovu vrátily k Mencheresovi. Po jeho doznání v lese Kira přemítala, zda je doopravdy tak opovrženíhodný, jak ze sebe dělal. Byla rozhodně poslední osobou, která by radostně vykřikovala „Óóó, jak jsi sexy!“, kdyby před ní nějaký muž přiznal, že je panovačný, bezohledný bastard. Takové vztahy už v minulosti zažila, takže dobře věděla, že na tom není ani nic romantického, ani nic sexy. Jenže Mencheres o sobě sice vykreslil hnusný obrázek, ale jeho činy byly v přímém protikladu k jeho slovům.

Když ji věznil ten první týden, co se seznámili, proti obvyklým zvykům jí věnoval tolik svobody, kolik jen bylo možné. Pak ji dokonce i propustil, ačkoliv tím riskoval, že by mohla vyzradit tajemství jeho rasy, a navíc jí také věnoval prostředky, jimiž Kira mohla léčit sestřinu chorobu, aby Tina prožila normální život. Když ji ohrožoval Flare, Mencheres ji přišel zachránit a vyléčil ji bez sebemenšího zaváhání.

A když pak musel čelit Radžeho ultimátu, Mencheres pro ni udělal, co bylo jedině možné: přivedl ji ze smrti zase zpátky. Od chvíle, kdy se znovu poprvé probudila v letadle, nestanovil jí žádnou podmínku ani omezení, jež by mělo jiný smysl než zabránit, aby zabila nevinné lidi. Měla úplnou svobodu dělat si, co chtěla, včetně toho, že směla telefonovat, komu chtěla, kontrolovat své e-maily, a dokonce mohla i nakupovat po internetu, kdyby zatoužila po něčem jiném než po půjčeném oblečení. A Mencheres jí také několikrát opakoval, že jakmile se naučí ovládat svůj hlad a svou nově získanou sílu, bude moci volně odejít. Znovu.

„No, skoro,“ pravil Gorgon povzbudivě, když Kira začala vytahovat druhé vejce. Na bílém povrchu se objevila drobná prasklina. Sevřela rty, ale snažila se dál. Po dalších několika vteřinách už vejce leželo v její dlani, hladký povrch narušený jen jedinou malou klikatou prasklinou. Obsah však zůstal bezpečně uvnitř.

„A teď je vložte zase zpátky. Jestli je přitom neroz-mačkáte, tak myslím, že jste to zvládla,“ pokračoval Gorgon a mrkl na ni.

Kiřina pozornost těkala mezi snahou vrátit vejce zpátky do krabičky a úvahami o tom, co Mencheres neřekl ani neudělal. Tehdy v noci cítila jeho touhu, ale i když ho k sexu prakticky nutila, odmítl ji s odůvodněním, že ji jen ovlivňují její nové smysly. Pak jí o sobě řekl strašlivé věci, jako by čekal, že ho bude za ně kárat. Mencheres se rozhodně nechoval jako někdo, kdo má malou úctu k ostatním. Disponoval ohromnou silou, ale přesto ji nezneužíval. Vlastně vždycky viděla jen to, že ji využil pro dobro druhých. Kdyby byla na jeho místě, určitě by tuto sílu využívala neustále. Třeba tak, že by si pěkně seděla na zadku a odpočívala, a krev nebo voda by se k ní samy teleportovaly. A kdyby uměla pohybovat předměty, Bůh pomáhej každému, kdo by se ji pokusil předjet v autě.

Ne, k Mencheresovi opravdu vůbec nesedělo, jak drsně se sám vykreslil. Kira neměla ani v nejmenším chuť uposlechnout jeho radu, aby na něj zapomněla, jakmile dokáže kontrolovat své nové tělo.

Kira koutkem oka pozorovala, jak Mencheres odchází do vedlejší místnosti. Kráčel svou obvyklou neslyšnou chůzí, pyšně vzpřímený jako král, a zadek v obepnutých kalhotách měl hříšně sexy.

Ne, takhle snadno ji neodradí. Pokud jde o ni, strhne mu tu jeho skořápku, kterou se obklopil. A pak uvidí, zda pouto mezi nimi, to, jež se Mencheres snaží tak úporně popírat, je tak silné, jak si Kira myslí.

Položila vejce zpátky do obalu a usmála se nad svým úspěchem. V duchu už plánovala svoje další pohyby.

Hra začala.

Mencheres zaslechl, jak se dveře jeho ložnice otevřely, ale sám oči neotevřel. Horká voda ve vaně, kde ležel, ho uklidňovala. Nechtělo se mu opustit dočasný klid pod vodou kvůli něčemu tak triviálnímu, jako když Gorgon přijde sebrat jeho špinavé prádlo. I když svému příteli už několikrát říkal, že se o svou obsluhu postará sám, Gorgon trval na tom, že to udělá.

Po pravdě řečeno, Mencheresovi by trvalo pár minut, než by přišel na to, jak se zachází s pračkou. Ve všech svých sídlech, kde pobýval, míval vždycky k dispozici početné služebnictvo, složené jak z lidí, tak i z upírů, a tak se o podobné úkoly vždycky někdo postaral. Možná si Gorgon myslel, že k jeho úkolům teď patří péče o výměnu celého Mencheresova šatníku.

Pak však uslyšel nějaké klepání, a tak oči otevřel. Rozhlédl se přes závoj vody a spatřil Kiru, jak stojí ve dveřích a štíhlými prsty poklepává na jejich rám.

Okamžitě vystrčil hlavu z vody a uvnitř se mu rozezněl alarm. „Stalo se něco?“

„Ne,“ řekla, vešla do koupelny a opřela se o skříňku? s umyvadlem. „Gorgon odešel na procházku – což, myslím, znamená shánět večeři – já jsem si začala připadat trochu osamělá.

„Zelené oči měla jasné a bezelstné, ale Mencheres poněkud pochyboval o pravdivosti jejího tvrzení. Ještě nikdy předtím nevešla do jeho ložnice, natož aby ho překvapila během koupele. Kira měla něco za lubem. Co, to nevěděl. Zatím.

„Osamělá?“ opakoval po ní se zvednutým obočím.

Pokrčila rameny. „V tuhle hodinu všichni spí, z koukání na televizi by se člověk za chvilku zbláznil. Sílu a hlad zatím moc ovládat neumím, takže mezi lidi taky nemůžu, a tak mi přišlo jako dobrý nápad jít si s vámi trošku popovídat, než bych se stresovala a chodila sem a tam, než se Gorgon zase vrátí. Zmýlila jsem se?“

A zase ten její bezelstný pohled, i když teď v něm viděl náznak výzvy. Mencheres cítil, jak se mu rty kroutí. Snažila se ho vyprovokovat, aby jí řekl, ať odejde, což by ale určitě mělo dopad na její úžasné pokroky. Byl zvědavý, jak daleko to hodlá dovést.

„Prosím, jen zůstaňte.“

Uvelebil se, opřený o stěnu veliké vany, a založil si ruce za hlavu. Kira mu přejela očima přes hrudník níž, kde začínala voda. Její pohled se zastavil a ve tváři se jí objevil lehký úšklebek.

„Bublinková pěna. Mezi věcmi, které bych čekala od zlého upíra, co je starší než hlína, na žebříčku od jedné do deseti bych bublinkové lázni dala nulu. Jediná věc, která by mě mohla ještě víc překvapit, by byla gumová kačenka.

„Zjistil, že se mu rty kroutí ještě víc. „Gumové hračky jsou výsadou těch nejstarších, nejsmrtonosnějších upírů. Já mám před sebou ještě aspoň sto let a tisíc dalších lidí, které musím zabít, než dosáhnu tak uctívaného postavení.

„Kira se zasmála ženským, hrdelním smíchem, po němž se v něm všechno stáhlo a připomnělo mu, proč se jí v posledních dnech snažil vyhýbat. Ve slabinách ho začalo pálit v tiché připomínce, že jeho tělo tam potřebuje víc krve. Ignoroval to, šťastný, že tyto věci umí kontrolovat, místo aby je nechal dělat, co jim se líbí.

„Tak co, jak si vedu?“ otázala se Kira a chystala se uvelebit na skříňce u umyvadla. Hned po prvním doteku jejích rukou v ní zapraskalo, ale Kira naštěstí nevyvinula tolik síly, aby umyvadlo ulomila. Další úžasný pokrok!

Zavřel oči. Pokud se na ni nebude dívat, snad bude snazší ignorovat nutkání těla. Už tak ho dost mučila její vůně, která naplňovala celou koupelnu a dráždila ho? její blízkostí.

„Pokračujete velice dobře. Za pár dalších dnů vám už ukážeme, jak se krmit z lidí. Až to budete umět bez dopomoci, nebudete už tady muset zůstat.“

„Já se nechci krmit z lidí,“ odpověděla okamžitě a z hlasu jí vyprchala předchozí lehkost. „Zůstanu u krevních konzerv. Když si je ohřeju a dám do šálku, můžu se tvářit, že je to vlastně jenom takové hustší kafe. Zakousnout se někomu do kůže… ne, tohle já dělat nechci.

„Mencheres neotevřel oči. „Jenže to musíte, i kdyby to neměl být váš nejoblíbenější způsob obživy. Je lepší to umět, kdyby vás přepadl hlad na místě, kde krevní konzervy nejsou k dispozici. Jinak byste mohla svou nezkušeností někoho zmrzačit nebo i zabít.“

Úplně slyšel, jak si kouše ret. „To máte pravdu,“ přiznala konečně.

Mencheresovi se nechtělo jí říkat, že až ochutná krev přímo ze žíly, nejspíš se už ani nebude chtít vrátit ke konzervované náhražce. Chuť čerstvé krve a vaků s plazmou se vůbec nedala porovnat. Dokonce i energie, kterou čerstvá krev poskytovala, byla mnohem mocnější.

„Co ten bezcharakterní policajt, co on proti vám má?“ otázala se Kira a náhlá změna tématu ho tak překvapila, že konečně otevřel oči.

Málem si nahlas povzdechl. I kdyby dokázal shrnout několik tisíc let nepřátelství mezi ním a Radžedefem do krátkého vysvětlení, nijak se mu do toho nechtělo. Avšak vzhledem k tomu, že jejich nenávistný svár nakonec vyústil v to, že Kira přišla o svou smrtelnost, nebylo by fér, kdyby jí odepřel odpověď.

„Radže pochází z panovnického rodu, kde každý následník dostal přidělen určitý počet let, kdy měl vládnout svým lidským poddaným. Na začátku své vlády byl takový následník proměněn v upíra, aby se tak zabezpečila jeho nesmrtelnost, ale zároveň se tím také zajistilo, že neměl vlastní děti. Jejich manželky dostávaly jiné partnery a z dětí, které počaly, se pak vybral další následník. Tento systém fungoval po mnoho generací, až do chvíle, kdy na trůn nastoupil Radže. Když se po vyhrazeném čase měl vzdát vlády, nechtěl se s tím smířit. Pak jeho následník za záhadných okolností zemřel ještě před koncem jeho období, odpovědnost za výběr nového panovníka spadla na Radžeho. Ten stále oddaloval jeho volbu a zamýšlel se znovu zmocnit vlády. Když byl vybrán následník bez ohledu na jeho námitky, Radže mu odmítl předat moc a vznesl námitku ohledně schopnosti nového panovníka vládnout. Když pak na nového následníka bylo spácháno několik atentátů, zasáhl do záležitosti Radžeho pán a násilím ho přiměl opustit království. Dar moci, původně určený Radžemu, pak jeho pán předal novému panovníkovi. Od té doby v Radžem hoří plamen nenávisti.

„Kira na něj hleděla a její tvář vyjadřovala sympatie, pochopení a také náznak hněvu „To vy jste byl ten nový panovník, ten, kterého se pokoušel zabít.“

Mencheres sklonil hlavu. „Ano.“

Její zelené oči na něj dál nepohnutě zíraly. „A jaký to byl dar, který jste dostal místo Radžeho?“

„To může být různé, záleží na jednotlivci. Ale já jsem získal mimořádnou sílu, schopnost číst v myslích lidí, vidět do budoucnosti a dar nalézt lidi nebo předměty a také jimi pohybovat pouhou silou myšlenky.

„Ozvala se zvukem, který snad připomínal smích.

„Ach, tyhle triviální věci. Je to sice jeho vina, ale protože je tak bezohledný, že si to neuvědomuje, tak se mu ani nelze divit. Války ve světě už propukly z menších důvodů, než je žárlivost.“

Ano, a kdyby Kira tušila, kolik z těchto válek mezi lidmi během staletí vypuklo kvůli nepřátelství dalších upírských mistrů, byla by překvapená.

„Takže předtím, než jste se stal upírem, tak jste by? něco jako vůdce?“

Mencheres se na ni plaše usmál. „Něco takového.“

„Tak to už se nedivím, že jste zvyklý rozhodovat za druhé. Něco jako dnešní politici.“

Potlačil úsměv nad hořkostí jejího prohlášení. „Absolutní moc korumpuje absolutně,“ zacitoval.

Seskočila ze skříňky, zběžně mrkla na podlahu, která po jejím dopadu zavrzala, a bylo vidět, jak se jí ulevilo, že pod ní nepopraskaly žádné kachlíčky.

„A Radže setrval ve své nenávisti i poté, co se stal jakousi upírskou obdobou policajta. Nepřipadá mi to jako přirozená volba.“

Mencheres nadzvedl široká ramena, jako by jimi chtěl pokrčit. „Strážci zákona mají mezi upíry nejvyšší? postavení. Radžemu byla upřena jedna forma moci, a tak získal jinou.“

Kira se tvářila zamyšleně. „Já jsem taky chtěla být policajt. Jenže jsem to nedokázala.“

To ho zaujalo. Připadala mu jako velice odhodlaná žena. Co ji tedy mohlo odvrátit od dosažení tohoto? cíle?

„Co se stalo?“

Hodila po něm pohledem. „Jestli chcete, abych vám to pověděla, tak si musím namočit nohy u vás ve vaně. Taky potřebuju nějakou relaxaci, když se mám pustit do takových vzpomínek.“

Teď ho to začalo pořádně zajímat. Mencheres ukázal hlavou k obrubě vany, a tak Kira zula boty a opatrně se usadila na rovný okraj. Uhnul, aby jí udělal víc místa, i když to nebylo potřeba, protože si schválně zvolil tu největší vanu, aby mohl odpočívat s celým tělem úplně ponořeným pod vodou.

Kira vsunula nohy až nad kotníky do vody a vyjekla potěšením. Mencheres se snažil dívat se jí do obličeje, a ne na pěkná stehna, až příliš blízko a příliš nahá, jak si Kira vykasala okraj šatů vysoko nad kolena.

„Povím vám, jak jsem začala cítit věci. Když mi bylo sedmnáct, cítila jsem něco z jednoho přítele mého staršího bratra a ten pocit mi signalizoval nebezpečí. Přitom na pohled tomu nic nenasvědčovalo. Pete sportoval, byl oblíbený, pocházel z úplné rodiny, kde oba rodiče pracovali u policie. Sám se taky dal k policii, ihned jak dokončil střední školu. Myslím, že jediným důvodem, proč si mě Pete všiml, bylo, že jsem se mu vyhýbala pokaždé, kdy jsem šla ven s jeho sestrou.“

Mencheres nemohl skrýt drobný úsměšek. „Jistě, určitě to nemělo nic společného s vaší inteligencí ani půvabem.“

Úkosem na něj pohlédla. „O Petea se zajímala spousta hezkých a chytrých holek. Jenže on mě začal balit, a já jsem ignorovala své varovné pocity, protože jsem se tehdy ještě nenaučila věřit svým instinktům. Začali jsme spolu randit. Ze začátku to bylo fajn, ale pak mi začala dělat starosti Peteova žárlivost. Nesnášel, když jsem se sešla se svými kamarády. Nesnesl ani, aby se na mě podíval jiný kluk. Těsně před maturitou jsem se s Petem rozešla. A on mě pak začal děsit.“

Mencheresův mobil, odložený v ložnici, začal zvonit. Kira se po něm otočila. „Musíte to zvednout?“

„To počká.“

Vzpomněl si na obálku z konopného papíru, kterou předal Bonesovi. Obsahovala všechny dostupné informace o Kiře – všechny detaily, které opatřil Gorgon a na které se Mencheres nechtěl ani podívat s odůvodněním, že čím méně toho bude o Kiře vědět, tím snáze se jí zbaví ve svých myšlenkách. Teď se ale při vyprávění o této části Kiřiny minulosti nechtěl dát ničím rušit, dokonce i přesto, že zvonění jeho telefonu naznačovalo, že mu volá Bones.

„Krátce poté, co jsme se rozešli, se moje máma nakazila infekční meningitidou. Než jsme se s Tinou stačily vzpamatovat, byla pryč. Byly jsme úplně zničené. Objevil se Pete a začal nám pomáhat, zařídil pohřeb, postaral se o všechny záležitosti – byl zkrátka úžasný. Omluvil se za všechno, co dělal předtím, říkal, že si uvědomil svoje chyby, a dokonce se se mnou chtěl oženit. Nebyla jsem si jistá, ale… o Tinu se začala zajímat sociálka. Bylo jí akorát šestnáct, můj táta nebyl její táta a její pravý otec ji nechtěl. Kdybych se provdala za Petea, Tina by získala to, čemu úřady říkají ‚stabilní domácí prostředí‘, a nemusela by jít k pěstounům. Takže i když mi bylo teprve devatenáct a měla jsem pořád určité pochybnosti, vzala jsem si ho.“

Odmlčela se a suše se usmála. „Jak si určitě umíte představit, Pete se žádným zázrakem nezměnil. Jeho majetnickost se stále zhoršovala. Za chvíli jsem už neměla žádné přátele, na vysokou jsem mohla zapomenout a jediný, koho jsem z celé rodiny směla vídat, byla Tina, protože ta s námi bydlela. Byla jsem zoufalá, ale rozhodla jsem se počkat, až Tině bude osmnáct, abych ho mohla opustit. Myslím, že Pete tušil, co mám v úmyslu. Ty jeho záchvaty vzteku byly čím dál horší a začal mě taky bít.“

Mencheres neřekl nic, ale v duchu už nařizoval Gorgonovi, aby mu opsal všechny informace o Kiře, aby mohl toho Petea najít a zabít. Ano, tenhle typ znal. Ne, ti se nikdy nezmění.

„Snažila jsem se schovávat před Tinou modřiny, protože už beztak prožívala peklo se svou nemocí. Když jsem pak jednoho dne uklízela na půdě, našla jsem tam pár sáčků s bílým práškem a v krabici nacpané peníze. Na to, aby mi došlo, co Pete dělá, jsem nemusela být žádný génius. Zavolala jsem jeho parťákovi od policie a doufala jsem, že to nějak vyřeší, ale byla to chyba. Pete všechno popřel, řekl, že jsem se asi zbláznila, jeho parťák ty informace založil a Pete mě zmlátil do bezvědomí. Hrozil, že mě zabije, jestli ještě někomu jenom pípnu o těch penězích a drogách. U nás doma se začali objevovat v každou denní hodinu podivní lidé. Bylo mi jasné, že Pete kšeftuje s drogami, a kvůli Tině jsem měla děsný strach. Znovu jsem se snažila nalézt nějakou pomoc, bez ohledu na jeho vyhrůžky. Znala jsem jednoho starého poldu, Macka Davise, se kterým jsem se seznámila na svojí svatbě. Pete říkal, že dělá u vnitřní kontroly. Tak jsem šla za ním.“

Její hlas se změnil. Místo bezvýrazného tónu bezemocí, jímž doteď vyprávěla svůj příběh, zněl plněji a něžněji. Mencheresovi to prozradilo, že Mack Davis ji nezklamal.

„Mack mi věřil. Sám začal Petea sledovat, aby ho usvědčil. Věděl totiž, že kdyby zvolil obvyklý postup, vzhledem k tolika policistům v rodině by někdo Peteovi určitě dal avízo. Během měsíce tak Mack získal všechny potřebné důkazy, videa, nahrávky a další věci, jež mu umožnily jít rovnou za prokurátorem. Petea a pár dalších policajtů pak zatkli za šíření drog. Byla jsem jedním z hlavních svědků při procesu s Petem. Soudce ho poslal do basy na třicet let, ale do roka od uvěznění ho v kriminále zabili.“

Kira se odmlčela a zadívala se Mencheresovi přímo do očí. „Když jsem proti němu svědčila, věděla jsem, jak spoluvězni zacházejí s bývalými policajty. Věděla jsem, dokonce už tehdy, když jsem poprvé šla za Mackem, že to skončí Peteovou smrtí. I když jsem ho pořád trošku milovala, stejně jsem to udělala. Peteovi rodiče mi říkali, že jsem ho zavraždila, ale to jsem nebyla já, kdo ho zabil. Sám se rozhodl pro své činy a to zpečetilo jeho osud. Mrzí mě, že je mrtvý, ale nemůžu litovat toho, že jsem zachránila sebe a svou sestru.“

Odvrátila pohled a s pohrdáním sama k sobě pokrčila rameny. „Když jsem viděla, jak jeden dobrý policajt dokáže napravit škody, které napáchalo tolik těch špatných, šla jsem na univerzitu. Vystudovala jsem trestní právo a pak jsem šla ještě na policejní akademii. Tu jsem taky dokončila na výbornou, ale nikde mě u policie nechtěli vzít. Přátelé Petea a těch ostatních policajtů byli proti mně. Takže místo abych se dala k policii, Mack mi dohodil práci soukromého vyšetřovatele. Není to sice většinou nic jiného než honění nevěrných manželů a tuny papírování, ale občas to znamená, že mohu pomoci lidem změnit jejich život. Mack umřel před rokem. Jeho krédem vždycky bylo zachránit život, jakýmkoliv způsobem. Dokázal jich zachránit o moc víc než jen jeden, a mým cílem teď je dělat totéž.“

Mencheres prožíval mnoho pocitů. Uspokojení z toho, že muž, který Kiru týral, je po smrti. Obdiv k její chladné odvaze, již prokázala už v tak mladém věku. Vděčnost k lidem, kteří jí pomohli. Vztek na policisty, kteří odmítli dát Kiře práci kvůli pochybné loajalitě k těm, kdo porušovali zákon. Ale nad tím vším převažovalo pochopení. Chápal muka, jež jí způsobovalo vědomí, že zapříčinila smrt někoho, koho dříve milovala, ačkoliv Kira nebyla jejím přímým původcem. Ano, až příliš dobře znal bolest z takového rozhodnutí a nutnosti nést je dál až k hořkému, krvavému konci. Jen málo lidí ví, jak zlé je takovou tíhu unést.

Ze všech lidí v okolí skladiště tehdy před třemi týdny byla Kira jediná, která zaslechla jeho hlas a vstoupila dovnitř. To nemohla být pouhá náhoda. Byl to osud.

Znamená ta hrozící temnota, která na něj čeká, že se Kira má stát nástrojem osudu a způsobit jeho smrt? Během krátké doby začala v jeho životě hrát nesmírně důležitou úlohu. Za dva tisíce let nikdo jiný nezpůsobil tak obrovskou změnu v jeho činech, myšlení a pocitech. To, co ho v těch dlouhých, válkami vyplněných letech udrželo naživu, byl chladný rozum, ale kdykoliv byl v Kiřině přítomnosti, jako by ho rozum opouštěl. Pokud by chtěl odrazit hrozící temnou nicotu, udělal by nejlépe, kdyby Kiru od sebe odstřihl. Ti, komu vládly jejich vášně místo rozumu, vždy mnohem snáze přišli o život, jak dobře věděl.

Kdykoliv se však na Kiru podíval, nedokázal přesto myslet ani na rozum, ani na smrt. Ani na svůj telefon, který právě zase začal zvonit.

Mencheres ve vodě sklouzl blíž ke Kiře, veden stejně neodolatelným vábením, jež pudí můry tančit v plamenech. Zažil už mnoho životů, vyplněných rozumem, chladnými manipulacemi a nakonec prázdnotou. Můry možná vědí to, co on zatím nevěděl – že rozkoš, nalezená v plamenech, stojí za vlastní zničení.

Chtěl se to dozvědět také.

Jak se k ní blížil, Kiřiny oči ztmavly do temnějšího odstínu zelené. Chytil se za okraj vany, ruce po stranách jejího těla, a přitáhl se na kolena. Její nohy se teď dotýkaly jeho hrudi, voda, která z něj stékala, jí smáčela lem šatů, ale Kira neuhnula. Místo toho pomalu a důkladně studovala jeho tělo a její vůně prozrazovala vzrušení.

„Ten váš pohled na sobě úplně cítím,“ zamumlal. Ve slabinách se mu rozhoříval žár, jak konečně dovolil své koupelí zahřáté krvi, aby se tam přemístila.

„Jestli čekáš, Mencheresi, že se nepodívám, tak to bys mě podcenil!“

Hlas měla drsný a slabiky jeho jména protáhla tak, jako by se s nimi mazlila. Přisunul se blíž a tělem se mačkal k jejím kolenům tak, že je buď musela odtáhnout, nebo dát od sebe.

Kira dala nohy od sebe. Nevšímala si vody, která ji zmáčela, jak se k ní přitiskl. Vychutnával si její zasténání, když se konečně dotkli. Položila mu ruce kolem krku, prohrábla husté prameny jeho vlasů a zadívala se mu do očí.

„Nehodláš si to zase uprostřed rozmyslet, že musíš přestat, že ne?“

Přejel jí ústy přes vlasy, a než odpověděl, jemně olízl něžnou mušli jejího ucha.

„Žil jsem odděleně od manželky víc než devět století a zákon mi zakazoval spát s kýmkoliv jiným. A po její smrti mě nikdo moc nepřitahoval… až ty.“

Kira se od něj odtáhla se zvukem překvapení a úžasu. „Ty jsi neměl sex víc než devět set let?“ polkla.?“Jestli tím tedy chceš říct, že bychom měli zpomalit a počkat, až se vzájemně líp poznáme…“

Zasmál se a stáhl ji k sobě do vany. „Ne. Jen tě varuju, že mě teď už nic nezastaví.“

Políbil ji s celou svou potlačovanou hladovostí, jež v něm kypěla už skoro celé tisíciletí. Kira ho objala těsněji. Její ústa chutnala omamně a doteky jejího jazyku ho rozpalovaly svou smyslnou marnotratností. Z vany vyšplíchla voda, jak z ní stáhl šaty a odhodil je stranou. Podprsenka a kalhotky šly rovnou za nimi, a už nic nebránilo, aby k němu přilnula její hladká hebká kůže.

Přejela mu rukama po těle a znovu zasténala. Mencheres se odtrhl od jejích rtů, zlíbal ji na rovnou linii brady a pak sklouzl k plným ňadrům. Střídavě bral do úst obě bradavky a sál je, až se Kiřiny steny změnily ve výkřiky a její nehty se mu zaryly do zad. Hladila ho náruživěji a obtočila mu nohy kolem pasu. Žádost se v něm rozhořívala s každým jejím smyslným pohybem víc a víc, ale Mencheres nespěchal. Nejdřív ji chtěl důkladně prozkoumat.

Rukama jí dál hladil prsa, ale hlavu ponořil pod vodu. Rty polaskal úzkou houštinku, než jazykem pronikl dál, hlouběji. Chtíč ho zaplavil s nesnesitelnou intenzitou hned s prvním ochutnáním. Její vlhká hebkost chutnala jako droga a přiměla ho prodrat se jazykem dál, hlouběji a rychleji, dokud mu její horký med nezaplavil ústa a naléhavé rytmické výkřiky neprozradily, že je na samé hraně vrcholné slasti. Její žár jen dál rozpálil jeho nepřekonatelnou, bolestnou žádost. Všechno se v něm sevřelo v divokém nutkání. Musí být v ní. Musí…

Mencheres vyskočil z vany s divokým řevem. Jen staleté přátelství mu zabránilo uštědřit smrtelný úder upírovi, který se odvážil vyrušovat. Ve dveřích koupelny stál Gorgon a tvářil se pochmurně.

„Kdyby to nebyla otázka života a smrti, věřte, že bych neobtěžoval, ale tohle musíte vidět. Hned.

„Kdyby se Kira ještě uměla červenat, právě teď by se její obličej podobal hasičskému autu. Nejlepší by bylo, kdyby už nikdy nemusela vylézt z koupelny a podívat se na Gorgona, ale jeho slova, že se jedná o otázku života a smrti, jí nedovolovala obírat se svými rozpaky. Mencheres za sebou s mumláním jakýchsi omluv zavřel dveře a vydal se zjistit, co Gorgona přimělo je vyrušit. Měla tak chvilku pro sebe, aby se pokusila sebrat duševní rovnováhu – a taky ručník – a vyšla za ním.

„Snažil jsem se dovolat,“ začal Gorgon a kdožvíproč zamířil k Mencheresově počítači. „Bones také. Zavolal mi, když se vám nemohl dovolat. Hned, jak jsme zavěsili, jsem co nejrychleji běžel z města domů.“

Mencheres stál s rukama založenýma, stále nahý, a voda z něj zvolna stékala na koberec. Kira si všimla, že má na zádech tetování, ale neznámý symbol jí nic neříkal. Stejně neměla čas ho obdivovat, protože se soustředila na to, co dělá Gorgon.

„Nemohl bys mi říct, co je tak nutného, než ten počítač naskočí?“ zavrčel Mencheres.

„Ten striptýzový klub někdo vypálil,“ odvětil Gorgon a ruce se mu přitom hbitě míhaly po klávesnici. „Ti tři upíři jsou mrtví a k tomu ještě pár dalších lidí. Ale to není ten hlavní problém.“

„Byla mezi těmi oběťmi z řad lidí také Jennifer? Jennifer Jacksonová?“ otázala se Kira, užaslá nad tím, jak nezúčastněně Gorgon mluvil o obětech.

„Bylo by lepší, kdyby ano,“ zamumlal Gorgon.

Kira místo odpovědi jen zalapala po dechu. Mencheres ji vzal do náruče, mokré vlasy mu padaly na její ramena a rty zlehka přejel po jejím spánku.

„Tyto zprávy, jakkoliv jsou důležité, přece mohly klidně počkat,“ pravil drsně Gorgonovi.

Gorgon rychle přejížděl prsty po klávesách a vzhlédl. „Tohle by nepočkalo.“

Na monitoru se objevila internetová stránka zpravodajství z Chicaga. Uprostřed stránky byly videozprávy místních televizních novin. Kira vykulila oči, když viděla, že přes nehybný obrázek se táhne nápis: ZPŮSOBILI ŽHÁŘSKÝ UTOK „UPÍŘI“? Ale nebyl to titulek, co ji zaskočilo. Na obrázku totiž viděla samu sebe s hlavou zvrácenou dozadu. K jejímu hrdlu byl přisátý Mencheres.“Ach, panebože,“ zašeptala.

Gorgon kliknutím spustil video a okamžitě se ozval hlas moderátorky. Popisoval děsivou scénu se spálenými těly, kterou objevili hasiči, když přijeli na telefonickou výzvu. Kupodivu k vypálení došlo už o den dříve, a ne až včera. Aby se zpráva dostala včas do vysílání, museli použít záznam z bezpečnostních kamer. Jediný záznam, který byl k dispozici, byl poškozený, ale přesto se daly některé scény dobře rozeznat.

„… zatím nejsou známa jména účastníků události,“ zněl jednotvárně moderátorčin hlas profesionálně pochmurným tónem. „Policie se zatím stále snaží zjistit jejich identitu, ale jak můžete sami vidět, jedná se o bizarní napodobeninu upírského – ano, správně, opravdu jsem řekla upírského – rituálu. Pusť nám záznam, Roberte.“

Mencheres sevřel Kiru pevněji a beze slova se díval na monitor, kde se právě objevila scéna její smrti. Když Kira spatřila, jak jí Mencheres strhl řetízek a přívěskem si rozřízl vlastní hrdlo, ruka jí vylétla k hrudi a křečovitě sevřela křížek. Musel dát ten řetízek opravit, pomyslela si ochromeně. Vůbec si neuvědomovala, že by jí na čas na krku chyběl, ale pravda byla, že celý první den strávila v krvelačném rauši…

„Toho budeš litovat,“ oznámil na obrazovce Mencheres Radžemu, když se odtrhl od jejího hrdla a Kiřino tělo zůstalo nehybně ležet.

Strážce zákona si založil ruce. „Chceš mi vyhrožovat?“

Zdálo se, jako by se celý obraz zúžil jen na detail Mencheresovy tváře, když odpověděl: „Ne, to je slib.“

Obraz zmizel a místo něj se znovu objevila moderátorka.

Vyzývala všechny, kdo by mohli podat nějaké informace o identitě osob zachycených na videu, ať se obrátí na oddělení policie v Chicago Heights, na linku bezpečí nebo na zpravodajské oddělení televize.

Kira ze sebe stále nemohla vypravit ani slovo. Ztuhlá a ochromená dokázala myslet jen na jediné: Mohla by to vidět moje sestra. Nebo bratr. Nebo její šéf nebo Lily nebo kdokoliv jiný od nich z firmy – a, zatraceně, třeba také všichni ti policisté, co se před lety zúčastnili projednávání Peteova případu. Ti všichni by ji mohli poznat. Během pěti minut tak všechny její šance na návrat k relativně normálnímu životu shořely stejně dokonale jako ohněm zničený striptýzový klub.

„Radže,“ Mencheres to jméno ze sebe doslova vyplivl. „Tohle je neodpustitelný zločin, dokonce i u něj.“

Gorgon se na něj zpříma zahleděl. „Strážce zákona tvrdí, že vy jste zabil ty lidi a vypálil celý klub.“

Mencheres zíral na Gorgona a pokoušel se vstřebat tuto informaci. Pažemi stále objímal Kiru a cítil, jak se lehce chvěje.

„Tohle byl celý záznam, který se podařilo odtud zachránit?“ zeptal se drsně. „To video z oné noci je přece už několik dní staré. Neexistují nějaké další nahrávky? Třeba ty, na kterých by byly viděl skutečné vraždy a žhářství?“

Mencheres se ani nemusel dívat, jak Gorgon vrtí hlavou, aby poznal odpověď. Věděl, že všechny místnosti v klubu byly hlídány bezpečnostními kamerami. Radže to nejspíš věděl právě tak dobře, a jako strážce zákona si dokázal zajistit, aby na scéně nezůstalo nic, co by ho přivedlo do podezření. Ne, Radže se postaral, aby k dispozici zůstaly jen ty nahrávky, na nichž Mencheres vypadal přímo hrozivě.

„Žádný další záznam z pozdější doby už se neobjevil, a to, co jste viděl, byla zkrácená verze. Celá nahrávka sice na webových stránkách této televizní stanice není, ale dá se najít na YouTube a pár dalších místech.“

„Ukažte mi to,“ ozvala se náhle Kira.

Gorgon se podíval na Mencherese, který mu odpověděl stěží viditelným přikývnutím. Po několika kliknutích se spustila verze nahrávky na YouTube. Trvala mnohem déle, začínala tím, jak Mencheres prvně vstoupil dovnitř a vyléčil Kiře zranění, a končila tak, že nesl její čerstvě mrtvé tělo pryč z místnosti.

Z jedné strany musel obdivovat Radžeho vychytralost. Nahrávka, kterou mohl vidět celý svět, ukazovala Mencheresovy skryté hrozby třem upírům, kteří zranili Kiru, pak jeho zjevnou nelibost nad výrokem strážce zákona a nakonec otevřené výhrůžky Radžemu. Dokonalé.

„Podívej se na komentáře,“ ozval se dutě Kiřin hlas. „Oni kritizují moji smrt!“

Rychle projel komentáře uživatelů dole pod videem. Stihl pouze zahlédnout věty typu „Panebože, to je ale mizerná napodobenina!“ – „Chtělo by to víc krve!“ nebo „Nejhorší herečka na světě!“, případně „Proč mu doprdele tak málo svítěj voči?“, než hnutím mysli zprudka zaklapl víko notebooku.

Kira ho zatahala za ruku, a tak ji pustil. „Já bych… nevím. Měla bych zavolat Tině. Jestli to zítra ráno uvidí, hned jak vstane, tak se zblázní, ale co bych jí vlastně měla říct?“ zamumlala a začala nervózně přecházet po místnosti.

„Měla by ses obléknout,“ připomněl jí a dal si záležet, aby v jeho hlase nezněly vztek a nenávist, které pociťoval k Radžemu.

„Jo. Obléct,“ Kira chodila sem a tam a stále se celá chvěla. Mencheres se jí ani nemohl divit. Bylo mu jasné, že Radže svým chorým činem zruinoval víc než jen jeho život.

Setkal se s pohledem Gorgonových modrých očí. „To je zlé,“ konstatoval Gorgon, čímž jen pojmenoval to, co bylo zjevné. „Vzhledem k tomu, že Flare, Patches a Wraith jsou mrtví a ten striptýzový klub shořel, většina upírů uvěří Radžeho tvrzení, že jste splnil své hrozby, jakmile uvidí tohle video.

„V tom ovšem nespočívalo hlavní nebezpečí, což Gorgon věděl. Zabít tři bezprizorní upíry bez pána a k tomu pár lidských tvorů nebylo nic, co by vzbudilo zájem Shromáždění Strážců. Zanechat však za sebou důkazy o existenci upírské rasy, aby si je každý lidský tvor mohl stáhnout z internetu? To už muselo zajímat všechny upíry.

„Jistě, všichni spíš uvěří, že jsem to skutečně udělal, než by věřili, že strážce zákona je schopen takovým způsobem ohrozit tajemství naší rasy,“ přikývl Mencheres a hořce stáhl ústa. „Zvlášť když nemám adekvátní důkaz své neviny. Jediní, kdo vědí, že v době požáru jsem byl zde, jsi ty a Kira.

Tedy stejné osoby, které jsou do činu zapletené. Radže si svůj útok dobře naplánoval.

„Musíme okamžitě pryč,“ rozhodl. „Radže může sázet na to, že se budu o Kiru v jejích prvních dnech po proměně starat sám, bez přítomnosti většiny mých lidí, a tím pádem i bez alibi pro ten požár, ale určitě zároveň na nás nasadil množství špehů. Strážci nebo Vymahatelé mohou přijít každou chvíli.“

Gorgon se na něj vážně podíval. „Bude lepší, když se k nikomu z nás žádný strážce nedostane, dokud nezískáte prostředky, jak dokázat, že to provedl Radže. Od vás něco chce, ale já a Kira mu nejsme k ničemu, i když jsme jediní, kdo může potvrdit vaši nevinu.“

Ano, tyhle dva bude Radže mít určitě na mušce jako první. Mencheres zvažoval jejich šance, pokud zůstanou pohromadě. A vyhlídky se mu nelíbily. Bude lepší, když se rozdělí, zatímco on sám se bude snažit dát dohromady své spojence. Kdyby jednoho z nich, nebo dokonce všechny, chytli, pak by pravda nikdy nemusela vyjít na povrch.

„Jdi,“ řekl měkce Gorgonovi. „Neříkej mi, kam půjdeš. Zůstaň ve skrytu, dokud to celé neskončí.“

Gorgon ho vzal za ramena. „Máte věrné spojence, kteří přesvědčí Shromáždění Strážců, aby vám naslouchali. Až přijde den, kdy mě budete potřebovat, budu zde.“

Mencheres mu krátce stiskl ruku v gestu, jež mělo nahradit všechna slova, která neměl čas vyslovit.

„Jdi,“ zopakoval jen prostě.

Gorgon odešel, nevzal si s sebou nic a ani se neohlédl. Správně. Šlo o čas, a to, co se nevejde do jedné ruky, nestojí za to, aby se kvůli tomu zdržoval.

Mencheres na sebe rychle navlékl nějaké oblečení. Pak popadl pouze mobilní telefon, notebook a svůj plášť. Kromě Kiry už nic jiného nepotřeboval.

Kiru probudil křik lidí a hukot vlaku, valícího se stále blíž. Vyletěla v slepém pudu sebezáchovy, aby uhnula z cesty. Uchopily ji ale pevné paže.

„Neboj se, jsi v bezpečí.“

Mencheres. Kolikrát od něj ještě bude muset tahle slova vyslechnout? Hodněkrát, jak to vypadá.

Probrala se natolik, aby si všimla, že se nacházejí v holé místnosti s několika kusy těžkého zařízení, připevněného ke stěnám. Stroje běžely s vytrvalým hučením a kdesi nad nimi se ozývaly a zase umlkaly salvy výkřiků, doprovázené zvuky přijíždějícího nákladního vlaku.

„Co to..začala Kira.

Podíval se ke stropu. „Jsme pod horskou dráhou. Myslím, že se jmenuje Velký horský blesk.“

Na pár vteřin Kira nevěděla, jestli se má začít smát nebo se ptát, zda si z ní dělá legraci. Disneyland? Tak tady si Mencheres myslí, že se mohou v bezpečí ukrýt, když museli utéct v takovém spěchu? Když vyletěli z domu, neřekl jí, kam půjdou. Pak s nadcházejícím dnem usnula, a tak ani po několika zastávkách nemohla zjistit, kam mají namířeno.

„Tak napřed bublinková koupel s pěnou. Teď zase disneyovský park. Ty prostě musíš otřást všemi strašidelnými mýty, které jsem kdy o upírech slyšela.“

Mencheres pokrčil rameny. „Je to význačný orientační bod, dá se snadno najít, a my se tu máme sejít s nějakými lidmi. Navíc jsi potřebovala bezpečný úkryt, kde by ses mohla vyspat. V těchhle tematických parcích jsou úplné labyrinty nepoužívaných prostor, které slouží k čištění a údržbě parku a nejsou hostům na očích.“

Kira se nad tím zamyslela. Vůbec netušila, že pod Disneylandem něco je, což znamenalo, že většina lidí to nejspíš také neví. Jisté však bylo, že jde o bezpečnější místo, než kdyby spali v autě nebo někde na lavičce.

„S kým se tu máme setkat?“

„S mým spoluvládcem a s jeho ženou,“ odvětil Mencheres.

„Se spoluvládcem,“ povytáhla obočí. „Znamená to, že je tvým společníkem ve velké upírské společnosti, kterou oba řídíte?“

V koutcích mu cuklo. „V podstatě ano.“

„A ty mu věříš?“

Kira cítila, jak jeho emoce těkají mezi smutkem a rozhodnutím. Dost podivná kombinace na to, aby zodpověděla její otázku.

„Věřím, že vždy dělá to, co je nejlepší pro naše lidi, a že mi vždy řekne pravdu o svých záměrech, ať jsou jakékoliv,“ odvětil konečně.

„Pročpak mi to jen připadá, že mi nechceš dát přímou odpověď na mou otázku?“ zamumlala.

Náznak Mencheresova úsměvu byl teď zřetelnější. „Protože jsi bystrá.“

Podívala se pod sebe a shledala, že leží na jeho plášti a několika ručnících, mikinách a dalších kusech oblečení s obrázky Disneyho postaviček. Byla to jediná překážka, jež ji oddělovala od tvrdé betonové podlahy. Zavrtěla hlavou. Tohle je její první návštěva Disneylandu: jako upír, který se schovává s jiným upírem pod horskou dráhou. Zážitky Alenky v říši divů byly ve srovnání s tím naprosto normální příběh.

Mencheres natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Kira se jí chopila, a tentokrát už očekávala vlnu přirozené energie, vyzařující z jeho těla. Na začátku, než si zvykla, ji vnímala jako mírnou ránu elektrickým proudem, ale teď už jí jemné brnění, jež Mencheresův dotek vyvolával, připadalo příjemné. Jeho pulzující energie měla nečekané výhody. Po včerejší noci už Kira věděla, že jeho jazyk může fungovat jako vibrátor, nastavený? a rychlost ach, ach, ano!

Jeho paže ji sevřely úžeji a jeho ústa se znenadání ocitla na jejím krku, kde vdechoval její vůni. Také Mencheresova vůně zintenzivněla. Jeho přirozené aroma tmavého koření bylo hlubší a plnější. Něco se v ní sevřelo.

„Přitahuješ mě víc, než si umíš představit,“ jeho hlas byl tichý, ale zvučný. „Ať už myslíš na cokoliv, mysli na to dál. Z těch myšlenek voníš ještě sladčeji a svůdněji.“

Kira si povzdychla nad pocity, které se jí zmocnily. Ani ji nemusel políbit, a už byla celá vzrušená. Stačilo, aby byl vedle ní, a už po něm toužila.

Přejela rukou po Mencheresově paži. „Kolik máme času, než se máme setkat s těmi lidmi?“ v její otázce bylo mnohem víc než snaha dozvědět se podrobnosti o nadcházejícím setkání.

Znovu jí sjel ústy po krku, až se ještě víc rozechvěla z jeho energie. „Zasloužíš si něco lepšího než tohle,“ zašeptal něžně.

Kira cítila, jak se v něm sváří chtíč se smyslem pro čest – a přála si, aby jeho čest prohrála. „I když je to jen špinavá strojovna, aspoň jsme tady výjimečně sami,“ zašeptala mu v odpověď. „To bychom neměli propást!“

Rty jí přejížděl po kůži a celým Kiřiným tělem procházely vlny vzrušení. Tiše zasténala. Poznala, že ji tisíci neviditelných doteků hladí jeho energie, dokonce i na těch nejintimnějších místech. Její Špičáky se samy od sebe vysunuly a projel jí záchvěv.

„Znamená to ano?“ zmohla se ze sebe vypravit.

Místo odpovědi se jeho rty přitiskly k jejím. Kira pootevřela ústa a jejich jazyky se propletly. Oplácela mu polibek se stejnou naléhavostí, jako ji líbal on. Znovu zasténala, neviditelné doteky byly silnější a její vzrušení vzrostlo ještě víc, jak se jí zároveň po těle rozběhly i jeho ruce.

Sáhla po knoflících na jeho košili a jediným pohybem je všechny utrhla, jak zapomněla zmírnit svou nově nabytou sílu. Mencheres ze sebe shodil oblečení, aniž by ji přestal hladit. Šaty padaly na zem v roztrhaných cárech jen pod vlivem vyzařované energie. Také Kira cítila, jak se zbavuje šatů stejným způsobem i ona, až tu stáli oba nazí, jen s roztrhaným oblečením na zemi u nohou.

Z hrdla se jí vydral nekontrolovatelný primitivní výkřik, když ucítila, jak se jí k břichu přitiskl jeho tvrdý úd. Touha se jí zmocnila s téměř bolestivým sevřením. Vzala mu ho do dlaně a vnímala, jak se ještě zvětšil. Po všech těch pokusech a přerušeních ho už konečně chtěla mít v sobě. Žádost byla tak silná, že se nechtěla zdržovat s předehrou.

„Dej ho tam. Nezdržuj,“ vyrazila ze sebe přerývaně, jakmile jí uvolnil rty a vydal se ústy na pustošivou pouť po jejím hrdle.

V příští chvíli už měla uvnitř jeho prsty, až vykřikla potěšením. Dotýkal se jí mnohem pomaleji než ona jeho, ale její rychlost v Mencheresovi vzbuzovala hluboké hrdelní steny, jimiž jen dál zvyšoval její žádost.

„Ještě nejsi připravená. Mohlo by tě to bolet,“ zachraptěl.

Vnímala jeho chtíč, jako by to byl živý tvor, jenž se snaží dostat ven. Intenzita a nepřekonatelná síla jeho touhy dál poháněly její netrpělivost. Ano, tak jí v tu chvíli bylo – jako by měla umřít, jestli ho nebude mít v sobě hned teď.

„To, jak moc tě chci, mě bolí ještě víc,“ zalykala se Kira.

Mencheres vydal drsný zvuk a ve stejnou chvíli definitivně padla veškerá jeho opatrnost. Na zádech ucítila chlad zdi. Mencheres jí roztáhl nohy a zvedl ji do výšky. Jeho ústa se přisála k jejím ve žhavém polibku ve stejném okamžiku, kdy se svým tuhým, tvrdým mužstvím dotkl jejího klína.

Všechna její nervová zakončení se zelektrizovala z tohoto intimního spojení. Vykřikla, když do ní žhavě vnikl, jako by to byl cejch. Byla vlhká, ale ne dost, ne pro jeho velikost. Přesto mu Kira ovinula ruce kolem krku a vypjala se proti němu, jak v ní zvítězila žádost nad prvotní bolestí.

„Ještě, víc,“ zasténala mu do úst.

Svaly na jeho zádech se pod jejíma rukama napjaly, jak s dalším spalujícím zásunem pronikl hlouběji. Z rozkoše, smíšené s rychlým zábleskem bolesti až zakňourala, ale stejně nechtěla, aby přestal. Nic na světě se nevyrovnalo úžasnému pocitu, když jí Mencheres jazykem pustošil ústa a zároveň vyplňoval její tělo až po samý okraj.

Při dalším průniku zaklonila hlavu a slast vypudila poslední záchvěvy bolesti. Na zádech cítila každý výstupek drsné zdi, vnímala doteky jeho jazyka, rukou i energie a přitom do ní tvrdě pronikal stále dál. V popudu, jenž nedokázala ovládnout, se k němu přitiskla klínem, aby vnikl ještě hlouběji. Divoce zasténal a s mohutným pohybem boků se do ní úplně pohroužil.

Kira sice nepotřebovala dýchat, ale teď se doslova zalykala přívalem slasti. Mencheresova kůže sršela energií a každý dotek jí tělem vysílal lehké záchvěvy mravenčení, až jí připadalo, že celé její tělo vibruje stejnou pulzující energií jako on. Z ohromující plnosti uvnitř jí tepala nervová zakončení, ale nutkavý hlad si žádal ještě víc.

Odtrhl ústa a zatímco se jí díval rovnou do očí, pomalu z ní vystoupil. Palcem jí obkreslil obrys rtů a druhou rukou ji zvedl do vzduchu, ale jejich klíny zůstaly spojené. Kiřiným podvědomím projela hluboká rozkoš, zasahující až do morku kostí, jak do ní znovu vnikl. Pod divokým, pustošivým nárazem, který ji celou vyplnil, až vykřikla.

„Tohle cítím, když jsem v tobě,“ hlas měl tichý, oči mu plály oslepujícím zeleným svitem. „A ty to budeš cítit taky v každém směru, slibuju!“

Pak znovu spustil clonu nad svými emocemi, až Kira opět zůstala se svými pocity sama. Zajela mu rukama do vlasů ve snaze mu říct, ať zbourá tu zeď mezi nimi, aby je už nedělily žádné překážky, ale než stačila něco říct, zachvátila ji prudká slast. Přestala myslet a z úst jí vycházely místo slov jen výkřiky. Mencheres se v ní začal pomalu hýbat. S pootevřenými rty sledoval, jak se vsouvá do jejího lůna. Zmocnil se jí další záchvěv rozkoše, že zavzlykala jeho jméno, jak stahy uvnitř ní zesílily.

Usmál se, tak smyslně a hezky, že pro ni bylo další formou blaha se na něj jenom dívat. Kira mu vytáhla ruku z vlasů a hladila ho po zádech. S každým stahem svalů, jenž znamenal další hluboký zásun do jejího těla, byla stále vzrušenější. Znovu se k ní přisál ústy a jeho polibky teď chutnaly plněji a temněji. Jazyky se proplétaly se stejnou hladkostí, jako se pohyboval jeho úd v jejím klíně. Kira byla už tak rozžhavená, že se do ní hladce celý vešel.

Rukama jí přejížděl všude po těle a zvolna zvyšoval tempo. Jeho polibky zdusily Kiřino sténání, k němuž se přidaly Mencheresovy drsné hrdelní výkřiky, jak se zmítali ve společném rytmu. S každým dalším vniknutím byla čím dál žhavější, až jí místo slabin tepalo vzrušením celé tělo. V nádherných mukách ji bolela dokonce i kůže a volala po bližším splynutí. Horečnatě ho svírala a ovinula mu nohy kolem boků.

Popadl ji vzadu za stehna a pevným stiskem ji přitáhl k sobě, aby mohl proniknout ještě hlouběji. Vlny slasti, vyvěrající z jejího klína, vykřičela do jeho úst a její špičáky se mu zatnuly do rtů. Házela divoce hlavou, až ji popadl za vlasy a chytil, aby neupadla. Plenil její ústa spalujícími polibky, jejichž dychtivost byla příliš mocná, než aby se mohla nasytit.

Začal se v ní hýbat ještě rychleji, až mu zatnula nehty do boků, a v neústupném rytmu jako by Kiřin rozum zmizel. Smyslný tlak byl stále silnější. Zdálo se jí, že exploduje, pokud Mencheres nepřestane – ale nechtěla, aby přestal. Chtěla s ním dojít až na vrchol, překročit hranu a zřítit se volným pádem.

Mencheres od ní odtrhl ústa s výkřikem, jenž se v malé místnosti hlasitě rozlehl. Zvýšil své tempo až k bodu, který by Kiru mohl vyděsit, kdyby ji zároveň nezaplavila vlna neuvěřitelné slasti. Zavřela oči a klín se jí konečně sevřel křečí nepřekonatelného opojení, které ji zaplavilo pocity příliš silnými, než aby se daly nazvat jen pouhou slastí.

Z Mencheresových úst plynula slova v jazyce, jejž neznala. Sevřela ho silněji, jak v ní pulzovaly vlny orgasmu, šokujícího svou intenzitou. Přála si, aby cítil totéž, co ona. Chtěla, aby zahodil poslední zbytky sebekontroly.

„Udělej se do mě,“ zvolala ochraptěle. „Musíš se udělat, teď hned, Mencheresi, musím to mít…“

Z jeho rtů se opět chraptivě řinula slova, jimž nerozuměla. Pak ji políbil s takovou vášní, jakou hořela ona touhou po jeho těle. Přitiskla se k němu, hýbala se spolu s ním a její mysl se odpoutala od reality a vydala se do říše čiré smyslnosti.

Pak hluboko v klíně pocítila záchvěv, třes, který prostupoval z jeho těla do jejího. Napínal se a svíral a z hrdla mu vycházely chraptivé výkřiky. Mencheres se prohnul a pronikl do ní tak mocně, že zavzlykala. Zvrátil hlavu dozadu, až jeho dlouhé černé vlasy zavlály, a vyrazil další dlouhý výkřik, který se přidal ke křečím, jež ji celou pronikaly. Jeho orgasmus jí prostoupil lůno mocnými, rytmickými vibracemi.

Omotala mu ruce kolem krku a vychutnávala si křeče, jež ho stále rozechvívaly. Naplnil ji hluboký pocit sounáležitosti, jako by cosi neklidného uvnitř ní konečně nalezlo své spočinutí. Pár dlouhých chvil ani nedokázala promluvit ze strachu, že by jakékoli slovo mohlo pokazit dokonalost okamžiku.

Pak se podívala Mencheresovi do obličeje. Náhle zjistila, že hromádka šatů leží přímo pod nimi. Přesněji? řečeno pár metrů pod nimi.

„Cože?“ vyjekla. Nový pohled okolo jí potvrdil, co jí už prozradily oči. To, co ji dřelo do zad, nebyla stěna. Byl to strop.

Mencheres se otřásl tichým smíchem a vzdálenost od země se začala zmenšovat. Jejich těla se snášela dolů pomaleji než poletující pírko.

„Copak sis myslela, že bych tě nechal spadnout?“ zeptal se chraptivě a líbal ji přitom na hrdlo s pomalou důkladností, jež odvála záchvěv strachu. Přistál na vršku měkké hromádky šatů a ani se přitom nemusel dívat, kde přesně je. Seděla teď obkročmo na něm s koleny zabořenými do kupky látek. Vlasy mu rámovaly tvář jako černé hedvábí a rukama ji hladil po zádech, pevnými, jemnými doteky, které končily na oblých bocích a zadečku.

„Už jsem slyšela výraz lézt po zdi, ale nikdy by mě nenapadlo, že to sama zažiju, natož takhle!“ zamumlala a na rtech se jí rozhostil zasněný úsměv.

Mencheres se na ni také usmál. Upřímný, široký úsměv jí připomněl, jak úchvatně vypadá bez svého obvyklého netečného výrazu. Dotkla se jeho tváře, přejela prsty po vysedlých lícních kostech, temném obočí, plných rtech i po pyšně klenutém nose.

„Na co myslíš,“ otázala se a nahnula se dopředu, až se ňadry otřela o jeho hruď.

„Že bych chtěl s tebou takhle zůstat navždycky, kdybych mohl,“ odvětil a jeho úsměv poněkud pohasl.

Způsobil ten stín na jeho tváři jen nedostatek času, protože se mají brzy setkat s jeho spoluvládcem? Nebo je to kvůli boudě, kterou na něj ušil Radže, aby to vypadalo, že Mencheres je namočený ve vraždách, které přitom vůbec nespáchal? Nechtěla se ptát. Přála si uchovat tento okamžik jen mezi nimi dvěma, bez jiných lidí nebo záležitostí, jež by se mezi ně pletly.

„Proč se přede mnou uzavíráš, takže nemohu znát tvé pocity?“ zeptala se s lokty opřenými o jeho ramena.

Prohlížel si její prsa, která se mu tiskla k hrudníku. „Byl by špatný milenec ten, který by své dámě přinesl pouze potěšení ze své vlastní slasti,“ odpověděl s mírným úšklebkem.

Kira se zachichotala. „Mám dojem, že s tím si nemusíš dělat starosti. Vůbec!“

„Příště tedy,“ odpověděl hlubokým hlasem, „skončíme společně!“

Zmocnila se jí dychtivost, velící jí proměnit příště v právě teď. V ten moment však uvnitř pocítila jiné sevření, tentokrát mnohem hrozivější. Kira se s úděsem rozhlédla okolo sebe. Kromě strojů, Mencheresova kabátu a disneyovských propriet, na kterých leželi, byla místnost prázdná. A ona začínala mít hlad.

Když před pár hodinami, jež zbývaly do úsvitu, ve spěchu opouštěli dům, Mencheres s sebou nevzal přepravku s krví. Kira byla po zhlédnutí své smrti na videu a nad smyšleným obviněním Mencherese z vražd a žhářství v takovém šoku, že si ani nevzpomněla, aby ho o to požádala. Jediná věc, na níž před odchodem trvala, bylo zavolat Tině. V tom spěchu však stejně sotva stačila sestře říct, že jí nehrozí žádné nebezpečí a že má Tina říct také bratrovi, aby nevěřil všemu, co uvidí v televizi. Jako vysvětlení to za moc nestálo, ale prodaný okamžik to zkrátka muselo stačit.

„Prosím, jen mi řekni, že sis před odletem nacpal? do pláště pár krevních konzerv,“ špitla a neklidně se zmítala, jak hlad v útrobách sílil.

„Říkal jsem ti, že přijde čas, kdy si nebudeš moci vybrat, jak se nakrmit. A ta chvíle je tu dřív, než jsme čekali.“

Kiřina mysl se bouřila proti takovému pomyšlení, ale v žaludku jí znovu bolestivě zakručelo, tentokrát ještě silněji. Polkla. Pokud bude odmítat a zkusí vydržet, dokud nebudou poblíž nějaké nemocnice nebo krevní banky, mohl by ji posednout stejný bezhlavý krvelačný rauš, v jakém se ocitala v prvních dnech, co se stala upírem. A pokud by v tom okamžiku nebyl Mencheres u ní, mohla by někoho i zabít.

„Jak bych tohle mohla udělat?“ zašeptala. V žádném případě se o to nechtěla ani pokusit.

Ukázal na hromádku pod nimi. „Oblékneme si nějaké tyhle šaty a vyjdeme nahoru do parku. Jsou tam tisíce dospělých, ze kterých si budeš moci vybrat.“

Když to Mencheres dořekl, jemně ji překulil a posadil se. Z kupky oblečení vytáhl tričko a navlékl se do něj. Pak si vybral také kalhoty a se stejnou bezstarostností si je natáhl na holé tělo, tak úžasné, že toho Kira hned zalitovala. Přesto si neměla proč stěžovat – kdyby nebylo jejího hladu, mohli zůstat a znovu se milovat v místnosti, která se teď stala jejím nejoblíbenějším místem na světě.

Pak Mencheres vytáhl z hromádky také čepici. Dlouhé tmavé vlasy si smotal do uzlu a na něj nasadil kšiltovku s Disneyho obrázkem. Výsledek byl překvapující. Během několika málo vteřin se Mencheres proměnil z uhlazeného, elegantního muže kolem třicítky v mnohem mladistvěji vyhlížejícího turistu, po němž by klidně mohli žádat občanku, kdyby si chtěl někde dát pivo.

„Víš to, že jsi úplný chameleon?“ hlesla Kira.

Pozvedl obočí. „Převleky jsou pro upíry velice důležité umění. Nejde však jen o pouhé převlékání šatů. Vlastně se tak z tebe stane někdo úplně jiný. Naše podoby jsou známé nejen z chicagských zpráv, ale vyskytují se také všude možně na internetu, odkud si je každý může stáhnout. Nemusíme dát žádnému člověku šanci, aby nás poznal, zvlášť když nemáme příliš mnoho času.“

„Než jsme odletěli, moc jsi mi toho neřekl o tom, co máš dál v plánu. A pak jsem samozřejmě před východem slunce usnula. Vlastně ani nevím, jak jsi nás dostal z Wyomingu až sem do Jižní Kalifornie. Přece jsi nemohl uletět celou tu cestu?“

Pokrčil rameny. „Není nic těžkého přimět lidi, aby nás svezli. Museli jsme pryč a bylo také nutné se přesvědčit, že nás nikdo nesleduje.“

S Mencheresovými hypnotickými schopnostmi si řidiči ani nebudou pamatovat, že jim posloužili jako taxíkáři. Při té představě se Kira zarazila. Má snad teď i ona tutéž schopnost lidi zhypnotizovat? Nebo se to teprve s postupem času naučí?

Nová křeč v břiše jí připomněla, že si už nesmí dovolit ten luxus dál sedět a mudrovat nad rozsahem svých nových schopností. Prohrabovala se hromádkou šatstva, dokud neobjevila tričko a tepláky. Než se do nich oblékla, ještě si diskrétně osušila stopy po jejich společné vášni jedním z cárů, jež zbyly po jejich původním oblečení. Pak si zastrčila vlasy pod čepici stejně jako předtím Mencheres. Připadalo jí neuvěřitelné, že by se brzy měla naučit, jak doopravdy někoho kousnout a napít se jeho krve… a ještě ke všemu v čepici se psem Goofym a s myškou Minnie na tričku.

Radžeho čin rozmetal její život na kusy ve všech možných ohledech, ale Kira na to teď nemyslela. Kupodivu se naopak cítila šťastná, třebaže mluvit o štěstí vzhledem k okolnostem, v nichž se s Mencheresem nacházeli, moc smysl nedávalo.

S nepokrytým zájmem se jí zadíval na ústa, ale pak ji jen zlehka pohladil po tváři a vstal. Kira si olízla rty. Kdyby mu jen připomněla, že má do svého pláště Vzít nějaké vaky s krví! Pak by mohla věnovat dalších pár hodin průzkumu, po čem bude sténat ještě hlasitěji, a nemusela by se učit, jak někoho správně kousnout.

Mencheres začenichal a v očích mu zeleně blýsklo.

„Miluju tvou vůni,“ téměř zasténal. „Miluju ji, i když ji teď mám všude po celém těle.“

Z nenasytné žádosti, jež zněla v jeho tónu, se v ní tam dole všechno sevřelo. Naneštěstí se však její žaludek v téhle jízdě touhy odmítl spokojit se zadním sedadlem. Plány na další výzkum stropu tak byly vniveč.

„Tak rovnou pojďme,“ rozhodla. „Nebo se mi odtud za chvíli nebude chtít už vůbec, a pak bych mohla být nebezpečná pro všechny, kteří mi přijdou do cesty.“

Ta její zatracená chuť k jídlu a neustálá potřeba se krmit! Časem se určitě sníží, jak ji ujišťovali, ale na to teď čekat nemohla. Byla by to úleva, kdyby vše, co potřebuje, byl jen šálek krve z krevní konzervy a stačilo by jí to.

„Ano. Pojďme hned,“ zabručel Mencheres. Naposledy jí přejel po rtech v náznaku polibku, jenž Kiru málem přiměl zapomenout na potravu, ale pak ji pustil a oba společně vyšli z hlučné strojovny.

Stačilo jen pár Mencheresových pohledů, a zaměstnanci parku, které potkali, okamžitě zapomněli, že z podzemních prostor se vynořily dvě neznámé osoby. Už když došli ke schodišti, vedoucímu ven, Kiřiny oči žhnuly zeleným pří svitem a zpod horního rtu jí vykukovaly špičáky. Mezi smrtelníky byla poprvé od své přeměny. Jejich krev ji měla volat ještě intenzivněji než obvykle, protože cítila obrovský hlad. Tiskla mu ruku, že by mu jistě rozmačkala kosti, kdyby ho automaticky nechránila jeho síla.

„Nedovol, abych někomu ublížila,“ zaprosila. Hlas měla ochraptělý a špičáky se jí vysunuly ještě víc.

Zvedl jí tvář za bradu. „Však neublížíš. Jsi dost silná, abys to zvládla. V davu se ten pocit může zdát zprvu nepřekonatelný, ale zkus nemyslet na tlukot jejich srdcí. Soustřeď se na jiné zvuky. Hodně to pomáhá.“

Kira jen krátce přikývla. Sebrala v sobě sílu, špičáky se poněkud zatáhly a i zelený přísvit částečně zmizel z očí. Mencheres chvíli vyčkával, než její pohled opustí poslední stopy zeleně, a pak teprve otevřel dveře.

Postranní vchod, jímž vyšli, chránil před očima návštěvníků keř, ostříhaný do tvaru slona. Mencheres vedl Kiru na hlavní cestu, rovnou mezi procházející davy.

I když už bylo po západu slunce, v parku bylo stále rušno. Prodloužená letní otvírací doba umožňovala i po setmění spousty aktivit.

Kira se zachvěla a oči jí opět začaly zeleně blýskat, ale Mencheres se nezastavil. Bylo nutné, aby se naučila ovládat při setkání se smrtelníky. Bylo to sice o hodně dříve, než obvykle nechával ostatní nové upíry čelit pokušení z lidského davu, ale teď bylo nutné okamžitě začít s rychlokurzem. Zatímco Kira prve spala, pokusil se znovu nahlédnout do budoucnosti. Nic se však nezměnilo, až na to, že hrozivá temnota se zdála být ještě blíž. Jeho čas brzy vyprší, a Kira musí být připravená dřív, než on odejde. Právě proto ještě předtím, než se probudila, záměrně vyhodil krevní vaky, které měl ve svém plášti. Proto také nechtěl, aby se jednoduše nakrmila jen z některého ze zaměstnanců v podzemí parku.

„Skloň hlavu,“ nařídil jí.

Dala hlavu dolů, aby zvídaví lidé okolo nemohli vidět zelené záblesky v jejích očích. Prošli Westernovým městečkem až na náměstí New Orleans, kde u stánku obstaral pro Kiru sluneční brýle. Poděkovala mu pohledem a hned si je nasadila. Zelený svit v očích teď nebude tolik vidět, anebo jej lidé mohou považovat jen za efekt reflexních skel.

Jak procházeli mezi davy dál, její sebedůvěra pomalu rostla, ale Mencheres věděl, že ji stále svírá hlad, nemohl to necítit. Kira se stala upírem skrze jeho krev a moc, a tak byla jeho součástí. Proto dokázala vycítit jeho emoce, pokud je neukrýval za svým štítem. On však stále mohl zachytit pouhé záblesky jejích pocitů jen pomocí její vůně, výrazu, tónu hlasu a držení těla stejně jako dřív. To vše mu prozradilo, že i když Kiřin hlad je stále větší, tak stejně roste i její síla, takže dokáže odolat popudu vrhnout se na živou hostinu všude kolem nich.

„Mám si… někoho vybrat a pak si najít nějaké křoví nebo výklenek, kde se s ním schovám?“ zašeptala.To by bylo určitě vhodné, ale Mencheres ji zamýšlel naučit, jak se nakrmit i všem na očích. Litoval, že nemají víc času, aby mohli postupovat pomaleji a Kira to tak měla snazší. Její schopnost samostatného přežili však teď byla to nejdůležitější.

„Uděláme to tady,“ pravil a ukázal přímo před ně k budově na kopečku.

Kira se zastavila. „Ty chceš, abych někoho kousla při jízdě strašidelným zámkem?“ zeptala se nevěřícně.

Pokrčil rameny. „Je tam víc tma než na většině jiných míst v celém parku a ostatní lidé kolem budou příliš soustředění na jízdu, než aby věnovali pozornost tomu, co děláš.“

Znovu se dala do chůze, ale kroutila přitom hlavou. „A to jsem si zrovna říkala, že nic divnějšího už neexistuje.“

Kira se držela blízko Mencherese a postupovali společně ke vstupu na projížďku po strašidelném zámku. Vešli do malé kulaté místnosti. Vtom se strop a stěny prodloužily do výšky a přízračný hlas začal vyprávěto nejrůznějších ghúlských zábavách, jež očekávají návštěvníky. Zvlášť některé, pomyslela si Kira suše.

Snažila se soustředit na hlas, pocházející z nahrávky. Také na vrčení strojů, ohlušující hudbu a zvuky, vycházející z další místnosti. Na cokoliv, kromě těch krví naplněných těl všude kolem ní. V místnosti bylo narváno, takže lidé do sebe každou chvíli vráželi. Když se hodně snažila, slyšela jen změť zvuků hlučné atrakce, přes něž k ní nedoléhal svůdný zvuk tepu jejich srdcí tak naléhavě.

Ulevilo se jí, když se otevřely dveře. Vešli do další místnosti, mnohem větší, kde začínal pohyblivý pás s napodobeninami kočárů, jimž se říkalo bryčky osudu, do kterých hosté postupně nastupovali. Tady měla možnost se lépe ovládat než v té malé uzavřené místnosti, přeplněné obdobou oběda s polévkou a moučníkem všude kolem ní.

Mencheres se vyhnul frontě čekajících turistů a přistoupil rovnou k jednomu ze zaměstnanců, kteří organizovali jízdy. Stačil téměř nepostřehnutelný záblesk z jeho očí, a muž byl okamžitě ochotný usadit je k jednomu z jiných návštěvníků, místo aby jim dal vlastní kočár. Na mladíka, který už seděl v bryčce osudu, kam? im zaměstnanec pokynul, se Kira nedokázala ani podívat. V útěku jí zabránil pouze vytrvalý stisk Menchersovy ruky na paži, jímž ji nasměroval k sedátku.

„Ahoj,“ pravil mladík na pozdrav, když se Kira usadila vedle něj s Mencheresem po druhém boku. Nezmohla se ani na odpověď. Svářil se v ní hlad s pocitem viny. Opravdu dokáže mladíka kousnout a pak se napít jeho krve?

Zřízenec před nimi zaklapl bezpečnostní zábradlí, zkontroloval, zda je pořádně zajištěná, a už byli na cestě do další části projížďky. Z vestavěných mikrofonů se ozval nahraný hlas a vypravěč pokračoval v líčení. Pro Kiřiny oči zde tma nebyla, ale podle různých tónů stínu poznala, že ostatní hosté vůbec neuvidí, co se děje uvnitř vozíčku tak příznačně nazvaného bryčka osudu – kromě okamžiků, kdy se celý pás roztřásl a rozblikal.

„Myslím, že to nezvládnu,“ zašeptala Mencheresovi, protože mládenec se právě smál a mával na své přátele, jak s ním vozík při jízdě házel sem a tam, a tak se na okamžik ocitli vedle sebe.

Neuhnul pohledem: „Musíš.“

Bolest, šířící se jí útrobami stále prudčeji, s ním podle všeho souhlasila. Mencheres měl pravdu. Teď je z ní upír, a i když si možná ještě na tu myšlenku nezvykla a rozhodně si to sama nevybrala, na skutečnosti to nic nezmění. Buď se naučí, jak opatrně pít něčí krev, aniž by mu ublížila, nebo bude riskovat, že by mohla později někoho zabít, až se hlad vymkne z její kontroly a prodejní automaty na krev pochopitelně nebudou po ruce.

Mencheres se naklonil kupředu. Jakmile zachytil mladíkovu pozornost, z očí mu vyrazily zelené blesky, a pak mu řekl:

„Opřete se sem do rohu. Nic neříkejte. Necítíte strach.“

Na mládencově tváři se hned rozhostil povědomý lhostejný výraz. Vzal Kiru kolem ramen a spolu s ní se opřel o stranu vozíku. Skoro zavzlykala. Jak se o ni opíral celou půlkou těla, připadalo jí, že jeho tep přehlušuje všechny ostatní zvuky okolo. Nemohla myslet na nic jiného než na ten stálý, lákavý rytmus.

„Než získáš nějaké zkušenosti, nejbezpečnější bude ruka. Pak to můžeš zkusit do zápěstí, a nakonec na krku – ale pozor, nikdy nehryzni do krčních tepen, ledaže bys chtěla někoho zabít,“ radil jí Mencheres potichu. Projížďka pokračovala do imitace plesového sálu, plného figurín tančících duchů, oděných do kostýmů z osmnáctého století.

Kira se dívala raději na ně než na mládence. Pomalu si vložila jeho ruku do úst a připomínala si, aby nepoužila víc síly, než když se učila zacházet s vejci. Kdyby se někdo podíval, neviděl by nic víc než páreček, cukrující v rohu bryčky osudu, kdy muž položil ruku ženě na ústa, jako by ji nabádal k tichu. Blýskající oči nebyly za skly brýlí vidět a mladíkova ruka zakrývala před cizím pohledem i Kiřiny špičáky. Jakmile ucítila bušící tep v žíle pod palcem u svých úst, zuby se jí okamžitě znovu prodloužily.

Zavřela oči, několikrát si ještě zopakovala „opatrně, opatrně“ a pak konečně zatnula špičáky do žíly, pulzující pod jejími rty.

Úchvatná chuť, jež jí okamžitě naplnila ústa, smyla poslední zbytky váhání. To, co právě polykala, bylo bohatší než čokoláda, hladší než smetana, a rozprostíralo to lahodné teplo do celého jejího těla. Hned si uvědomila, že se krev vůbec nepodobá tomu, čím se živila předtím z krevních vaků. To mělo vždycky poněkud nakyslou pachuť a zanechávalo za sebou pocit nepatřičnosti, ale tohle chutnalo naprosto přirozeně. Jako by se tak stala součástí starobylého řetězce života, posvátného a tajemného a přitom temného a nádherného.

Po čtvrtém doušku Kira se zamrkáním otevřela oči. První věcí, co uviděla, byla mládencova tvář. Čekala vyčítavý pohled, ale jeho oči byly napůl zavřené a na tváři mu tkvěl úsměv, vyjadřující čirou blaženost. Přisunul se blíž k ní, položil si hlavu na její rameno a tělem se tiskl k jejímu pravému boku jako o život.

Jediný pohled do jeho klína odhalil, že se mu situace líbí až příliš. Kira se podívala na Mencherese, ale místo žárlivosti nebo odsouzení se tvářil docela pobaveně. Kira opatrně vytáhla zuby a Mencheres k jejímu překvapení uchopil mladíkovu ruku, než se stačila zeptat, co má dělat dál.

„Jedním způsobem, jak vyléčit vpichy, je kousnout se špičákem do vlastního jazyka a přiložit jej k rance a pak teprve odtrhnout rty,“ poučil ji. „Nebo se můžeš kousnout do palce, a když se objeví kapka tvé krve, přitisknout ji k oběma poraněním. V obou případech si ale dej pozor na co nejmenší ztrátu krve a také na to, abys neudělala skvrny na oblečení.

„Kira si pomyslela, jakou ironií je, že je projížďka právě zavedla do místnosti se scénou připomínající hřbitov. Poslechla Mencheresovy rady – zvolila kousnutí do palce místo do jazyka – a když Mencheres zvedl ruku, přiložila palec k dvěma rankám, které chlapci udělala. Když se na ně po pár vteřinách opět podívala, oba vpichy už byly dokonale zahojené a stejně tak i poranění na jejím palci. Nikde nezůstal ani sebemenší důkaz o tom, co se stalo, kromě uspokojivého tepla, jež se rozhostilo v jejím těle všude tam, kde ji předtím trápil svíravý hlad.

Pocit viny a hanby, který Kira očekávala, se však kupodivu nedostavil. Namísto toho se cítila mnohem lépe, a to nejenom proto, že ji přešel hlad. Všechno to bušení srdcí a teplá těla v budově kolem ní už teď nepředstavovala pokušení, pod jehož vlivem by se mohla snadno změnit ve vražedkyni. Lidé kolem ní byli opět lidmi. Kdo by to byl řekl, že nakrmit se z člověka v ní posílí pouto ke ztracenému lidství, místo aby je oslabilo?

„Sundej si ty brýle,“ ozval se tiše Mencheres. „Pak se mu podívej do očí a řekni mu, že si na nic nepamatuje kromě toho, že se mu projížďka líbila.“

Pohlédla na něj. „A já už to… umím?“ Cítila se teď mnohem lépe, ale pořád ještě ne jako někdo, kdo dokáže změnit vzpomínky druhých pouhým pohledem a větou.

V koutcích mu cuklo. „Ano, tuhle schopnost už máš taky.“

Kira se snažila sebrat duševní sílu. Posunula si brýle z nosu dolů a zaměřila pohled na mládence, který se o ni stále opíral se zasněným pohledem ve tváři.

„Takže, no, nic se nestalo, jenom, ehm, se vám líbila projížďka,“ zakoktala. Panebože, to byl ale trapný pokus o hypnózu. Tenhle trik se musí naučit lépe.

Mladík se posadil, prázdný pohled mu zmizel a vozík se znovu vydal na cestu k soustavě zrcadel. Automatický hlas oznámil, že brzy uvidí jedno ze strašidel tohoto zámku, které si přisedne k nim. Mencheres se naklonil, přitáhl si Kiru k sobě a vzal ji do náruče.

„Ono to funguje?“ vyhrkla užasle.

Znovu se zatvářil pobaveně. „No samozřejmě.“

Kira byla celá pryč, jak hladce se nakonec všechno odehrálo. Vtom se na ni mladík otočil s úsměvem na tváři: „Podívejte! Na klíně vám sedí strašidlo!“

Pohlédla do zrcadla na zdi, přes které uviděla předtočené video s buclatým obrýleným mužem, sedícím ve vozíku na ní. Pohled na jejich trojici i s usmívajícím se strašidelným pasažérem jen dál povzbudil její surrealistický pocit. První krmení, které absolvovala jako skutečný upír, ozdobil falešný duch!

V další místnosti jízda zpomalila a přiblížili se k místu, kde se z pásu vystupovalo. Zřízenec před nimi nadzvedl zábradlí a všichni tři vystoupili z bryčky. Mladík zamával na své přátele stejnou rukou, do níž ho Kira před chvílí kousla, a odešel, aniž by vůbec tušil, že během falešné projížďky s duchy zažil skutečnou nadpřirozenou událost.

Mencheres s Kirou se blížili zpátky k Velkému horskému blesku, když v okolním vzduchu vycítil závan mohutné energie. Na okamžik ztuhl, ale pak v něm proud síly probudil poznání. Bones. Jak je od něj hezké, že přichází včas.

„Můj spoluvládce tu bude každým okamžikem,“ pravil Kiře.

Sundala si sluneční brýle, jako by si až nyní uvědomila, že už je nepotřebuje. Poté, co se nakrmila, už jí oči přestaly zeleně svítit a také se chovala mnohem uvolněněji. Mencheres doufal, že brzy přijde na to, proč by v budoucnu měla zavrhnout krevní vaky. Čerstvá krev totiž nejen chutná mnohem lépe a dodává větší sílu, ale také dokáže důkladněji utišit hlad.

Spatřil Bonese a Cat, jak se prodírají davem na opačné straně horské dráhy. Jeho spoluvládce se netvářil příliš vesele.

„Zatraceně, velmistře,“ zněla Bonesova první slova, když přišel blíž. „Nechal jsi po sobě spoušť mrtvých těl, mrtvých upírů, ztracených osob, vyhrožujících strážců a na videu důkaz o existenci naší rasy. A pak si vyjedeš na dovolenou. Ty si nejspíš fakt přeješ zemřít.“

Kiře spadla čelist. Mencheres jí stiskl ruku a hned si všiml, že Bones pronikavýma hnědýma očima sledoval jeho gesto.

„Ani ne,“ odvětil chladně. „Věděl jsem, že ten podnik je monitorovaný, a jen naprostý blázen by nečekal, že tam budou kamery. Ano, chtěl jsem ty tři upíry zabít, ale už nikoho dalšího, a už vůbec ne, když tam po mně měla zbýt nahrávka, která zachycuje moje činy. Já jsem to nebyl.“

„Ty jsi chtěl zabít Flarea, Patchese a Wraitha?“ otázala se Kira a její hlas prozradil, že je v šoku. „Nevěřila jsem Radžemu, když to řekl…“

Mencheres na ni pohlédl. „Mučili tě. Samozřejmě, že jsem je chtěl zabít.“

V napjatém tichu, které následovalo po jeho prohlášení, si Cat odkašlala a spustila: „No, než to zajde příliš daleko, mohli bychom se aspoň představit s tvojí přítelkyní. Já jsem Cat a tohle je můj manžel Bones. Patříme do Mencheresovy podivné zubaté rodinky!“

Pak zopakovala své jméno a natáhla ruku ke Kiře, která se jí chopila a potřásla jí. Také Bones jí stiskl ruku, jen s mnohem zkoumavějším pohledem, než jí věnovala Cat. Mencheres se přitom tvářil netečně a nereagoval na tichou otázku, již mu kladl Bonesův pohled.

„Za normálních okolností bych ti věřil, protože jsi nejtrpělivější a nejopatmější osoba, s jakou jsem se kdy setkal,“ pravil Bones, aby navázal na předchozí téma hovoru. Očima však znovu střelil po Kiře. „Ale v tomto případě jsem v pokušení uvěřit Radžeho tvrzení, že tentokrát jsi měl důvod konat bez svého obvyklého pečlivého plánování.“

„Je bezpečné se o tom tady bavit?“ zeptala se Kira a kývla bradou směrem k zástupům rodin, které se procházely kolem nich po Westernovém městečku.

Mencheres vrhl na Bonese vyzývavý pohled. „Je, pokud tě nikdo nesledoval.“

Bones si posměšně odfrkl. „Já jsem opatrný, velmistře.“

„To slovo velmistr zní hrozně divně, zvlášť když vypadáte starší než on,“ zamumlala Kira.

Cat tázavě zvedla tmavé obočí a pak se zasmála. „Páni, nikdy jsem si toho nevšimla, ale ona má pravdu. Zvlášť teď, když má na hlavě tu baseballovou čepici a na sobě všechny ty věcičky s Disneyho obrázky. Vypadáš úplně jinak, Mencheresi. Myslím, že by tě takhle nikdo nepoznal.“

„Ano, jsi samé překvapení, viď,“ podotkl Bones a vrhl na Kiru další upřený pohled.

„Už jsi mu řekl, žes to nebyl ty, kdo podpálil ten klub. Jestli ti nechce věřit, tak bychom měli prostě jít,“ pronesla Kira sice tiše, ale přesto rozhodně. „Určitě máš i jiné přátele, kteří budou ochotní naslouchat tvé verzi celého příběhu.“

Mencheres pocítil nával pýchy, když sledoval, jak se Kira napřímila v ramenou a vrátila Bonesovi jeho tvrdý pohled. Předtím možná mohla lépe volit slova o jeho vražedných úmyslech ohledně oněch mizerných tří upírů, ale teď prokázala své odhodlání – a také svou schopnost nedat se zastrašit. Je to silná žena. Dost silná, aby přežila v pochmurném světě lidí a nelidí, až on už tady nebude.

„To je možná pravda, jenže já tu žádné nevidím,“ odvětil Bones a rukou ukázal na okolní park.

„A taky je neuvidíš. Setkám se s nimi o samotě, bez tebe,“ prohlásil Mencheres nevzrušeně.

Bones zvedl obočí: „Vážně? A proč?“

„Čím méně toho budeš vědět o mých plánech proti Radžedefovi, tím bezpečnější bude náš klan v případě, že by se mi nepodařilo uspět,“ vysvětlil mu Mencheres zostra a Bonesův pohled nad tím ještě víc potemněl.

„Hele, vážně bych teď potřebovala drink,“ vmísila se Cat, aby znovu narušila napětí. „Kiro, nechce se vám dělat mi společnost? Šla bych si ulovit nějaký ten gin s tonikem.“

Kira se ohlédla po Mencheresovi. „Nebudu pryč dlouho.“

Pobavilo ho a dojalo zároveň, že se ho Kira snaží chránit. Jak už je to dlouho, co naposledy někdo cítil potřebu jeho chránit před ostatními?

„Tak gin s tonikem, jo?“ prohodila Kira, když společně s Cat odcházely pryč. „Tak to mám pro vás špatnou zprávu. Tady v parku se žádný alkohol nepodává.“

Kiřina předpověď se ukázala správnou, a tak si její nová známá místo toho dala citronovou tříšť. Kira se pak chtěla vrátit za Mencheresem, ale Cat pokynula rukou k nedalekému stolu s lavičkami.

„Možná bychom měly nechat kluky pár minut samotné. Třeba tak spálí nějaký ten nadbytečný testosteron. Posadíte se ke mně?“

Kira na Mencherese pořád viděla i skrze tlačenici, ale všechen ten okolní hluk jí bránil slyšet, co říká. Ostražitě přitom sledovala i zrzku před sebou, ale Catin úsměv působil opravdově a neobsahoval v sobě nic ze špatně skrývaného antagonismu jejího manžela. Posadila se naproti ní a Cat k ní přes stůl přisunula svůj kelímek s citronovou tříští.

„Je tam tolik cukru, že by nad tím každý zubař zaplakal, ale chutná to dobře.“

Kira ze slušnosti trošku usrkla, ale nedokázala se ubránit zašklebení nad tou chutí. Připadalo jí to jako piliny.

„Promiňte, na tohle já nejsem,“ vypravila ze sebe? a postrčila nápoj zase zpátky.

Cat se neurazila a znovu si lokla. „No jo, vlastně, vy jste nováček. V těch prvních pár týdnech jednomu nechutná nic jiného než jenom krev. Však se vám pak zase chuťové pohárky vzpamatují.“

Kira věděla, že žena před ní je upírka. Absence srdečního tepu jí to prozradila hned, jak se setkaly. Byla zvědavá, jak je Cat asi stará. Brnění, které Kira pocítila, když si spolu potřásly rukou, bylo mnohem mírnější než to, které vycházelo z Bonese.

„Musí to být hrozné, když člověka promění, aniž by si to sám vybral,“ pokračovala Cat a dál si Kiru měřila svýma jasnýma šedivýma očima. „Já jsem to video viděla. Ten strážce zákona je opravdový zmetek. Vůbec se nedivím, že jste se s Mencheresem nasrali – a pokud jde o mě, tak jsem přesvědčená, že ti tři upíři si to prostě taky zasloužili. Mučit vás? Unést nezletilou holku a nutit ji se svlékat? Jen ať shoří v pekle! Mencheres vykonal pro svět neocenitelnou službu, když ho zbavil takových kreatur.“

Kiře se konečně rozbřesklo a musela se zasmát.? „Aha, takže hrajeme na zlého a hodného policajta, jo?“ kývla Bonesovým směrem. „On přijde a chová se naprosto nepřátelsky, vy to tak trošku uhladíte a pak si mě odvedete na takové hezké malé poklábosení. Čekáte, že se kvůli vašim sympatiím rozpovídám a přiznám Mencheresovy zločiny. Tak to bohužel, zkuste to znova. A tentokrát bych doporučila něco originálnějšího.“

Po Catiných rtech přeběhl úsměv. „Copak to bylo tak vidět? Bože, mně ty detaily moc nejdou. A taky nesnáším chodit kolem horké kaše. Koukám, že jste inteligentní holka, tak se na to vykašleme a pojďme rovnou k věci, co vy na to?“

„Jasně, jdeme na to,“ přitakala Kira. „Mencheres to nebyl. Byla jsem s ním ve Wyomingu po celou tu dobu, co jsme odešli z toho klubu, což bylo před týdnem. Jistě, mohl se vždycky někam vytratit, kdykoliv jsem od úsvitu do pozdního odpoledne spala, ale podle televizních zpráv oheň propukl po půlnoci. A Mencheres byl se mnou každou noc od chvíle, kdy jsem otevřela oči, až do úsvitu, takže to nemohl být on.“

„Koukněte, tady je jedna fakt hrozná věc,“ naklonila se Cat přes stůl. Hlas měla tichý, ale zřetelný. „Mencheres na vás fakt letí. Potvrzuje to ta nahrávka a vidím to i teď na vlastní oči. Za normálních okolností bych řekla, ať si každý dělá, co chce a s kým chce, ale poslední ženská, do které se Mencheres zamiloval, byla zlá, vražednická mrcha. Nedokázal se přimět, aby ji sám zlikvidoval, až zničila skoro každého – a mám tím na mysli opravdu každého – kdo mu byl blízký, zvlášť mě a Bonese. Takže chápejte, dívat se, jak na vás Mencheres dělá psí oči, ve mně vzbuzuje strach. A děsí to i všechny ostatní, kdo zažili, co se stalo posledně, když se tenhle chlap zbláznil do ženské.“

Kira zavřela oči. V duchu znovu slyšela ten hluchý tón v Mencheresově hlase, když jí svěřil, že se podílel na smrti své manželky. Cítí snad pořád vinu za to, k čemu došlo? Mohla se jen dohadovat, že ho k tomu dohnaly okolnosti – kdyby byl Mencheres nelítostný vrah, pak by byl Kiru zabil hned první den, co se setkali. Catin popis jeho bývalé ženy jen potvrdil Kiřiny dohady. Mencheres prostě neměl na vybranou než ji zabít, pokud chtěl, aby on i jeho blízcí přežili.

Právě tak jako neměla na výběr ani Kira, když obvinila svého manžela z obchodu s drogami, přestože věděla, co ho ve vězení čeká.

„Takže teď se bojíte, že jsem jenom další zlá, vražednická mrcha? Taková, co namočila Mencherese do žhářství a vražd, jen abych se pomstila za to, co se mi stalo?“ zeptala se a otevřela oči.

„Mučili vás a zabili,“ pravila vážně Cat a z očí jí na okamžik vyšlehl zelený oheň. „I mě kdysi mučili a málem zavraždili, a věřte mi, že jsem tehdy přísahala krvavou pomstu všem, kdo se na tom podíleli. Pokud jste nabádala Mencherese, aby vypálil ten klub a zabil ty upíry, já to pochopím, ale vypadá to, že to poněkud přehnal. On mívá sklony ztratit hlavu, když jde o ženskou, na níž mu záleží. Každopádně, oba dva byste teď měli přestat prchat a začít čelit následkům, než se celá záležitost ještě zhorší.“

„Mencheres. To. Neudělal,“ procedila Kira skrze zuby s rostoucím zoufalstvím. „Byl to ten zkorumpovaný policajt jménem Radže. Namočil do toho Mencherese, protože od něj něco chce. Věnovala jste pozornost také téhle části nahrávky? Kdybyste vy a Bones byli opravdoví přátelé, přestali byste Mencherese podezřívat, a místo toho byste se mu snažili pomoci prokázat, kdo to skutečně provedl.“

„Jestli to byl Radže, tak kde je pak ta vaše tanečnice?“ dotazovala se Cat. „Ta Jennifer, jak jste se jí snažila pomoci? Mezi mrtvými není, a zatím ji neobjevila ani policie, ani její rodina. Není to snad divné, že osoba, kterou jste původně chtěla z toho klubu odvést, může být jedním z mála lidí, kterým se podařilo utéct před ohněm?“

Kira vstala. Už toho měla dost, opakovat pořád všechno dokola. „Radže očividně ví, jak ušít dokonalou boudu. Kdyby se Jennifer našla mrtvá, už by to nepůsobilo tak přesvědčivě, že ne? Pokud se začnete na celou věc dívat z opačné strany, jako že to Mencheres neudělal, budete překvapená, co dalšího ještě odhalíte. Vy jste možná plánovala krvavou pomstu lidem, kteří vás mučili. Mencheres se také přiznal, že je chtěl zabít, ale já ne. Já jsem možná schopná zabít v sebeobraně, ale ne jako odplatu. Mým cílem je zachraňovat životy, ne je ničit.“

Kira se otočila a odcházela. Cítila, jak se jí Catiny šedivé oči zabodávají do zad. Pochybovala, zda Cat skutečně naslouchala tomu, co jí řekla. Zdálo se, že ona i Bones si už svůj názor na věc udělali, ještě než přišli. Pokud tohle byli Mencheresovi nejbližší přátelé, pak budou mít lepší šanci porazit Radžeho bez jejich pomoci.

„Ne,“ pravil Mencheres už potřetí.

Bones si v zoufalství zajel rukama do vlasů. „Věřím tvému slovu, žes to neudělal. Tví spojenci to nejspíš uvidí také tak. Ale máš spousty nepřátel, kteří ti neuvěří a budou všude možně šířit Radžeho verzi, jen aby proti tobě vzbudili opozici. Jestli ti má většina lidí uvěřit, že s tím žhářstvím nemáš nic společného, musíš přivést Kiru před Strážce zákona, aby tam mohla podpořit tvou výpověď o tom, kde jsi byl v době činu. To je tvoje jediná šance, a ty to víš.“

„Vím také, že Radže ji bude chtít zabít nebo jí aspoň ublížit, a ostatní strážci ji nebudou schopní ochránit, neboť ho nijak nepodezřívají,“ trval Mencheres na svém.

„Copak nevidíš, že když se s ní skrýváš před zákonem, působí to, jako bys byl o to víc vinen?“ vyštěkl na něj Bones. „Tvrdíš, že ona a Gorgon představují tvoje alibi, ale všichni odmítáte předstoupit před Strážce a vyvrátit Radžeho obvinění.“

„Radže trvá především na její přítomnosti, ne na mojí. Nepřipadá ti to podivné? Pročpak není stejně důrazný v hledání dalších svědků?“

„Ano, je to neobvyklé,“ odvětil Bones ostře, „a já věřím, že Radže má něco za lubem. Ale tím, že Kiru nepřivedeš ke slyšení, strašlivě riskuješ. Jestli budeš dál takhle odmítat, mohl bys být odsouzen v nepřítomnosti. Kiřina šance je v tom, že se vzdá některému Strážci, jemuž důvěřuješ. Nemusí to být Radže. Uvádíš se ve strašlivé nebezpečí, jestli se budeš dál chovat jako viník. Velmistře,“ ostrý tón se zlomil a zjemněl. „Prosím, nedělej to.“Mencheres se zprudka obrátil a zahleděl se ke stánku s nápoji. Kira a Cat už u stolu vedle něj neseděly. Vyslal kupředu své smysly a za vysokou lucernou z tepaného železa objevil zdroj energie, jenž nepocházel z lidské bytosti. Zaměřil zrak a spatřil za ní Kiru. Pod jeho pohledem sebou škubla a začala předstírat, že si musí zavázat tkaničku u boty v chabém pokusu zastřít, že je odposlouchávala.

„Vy jste tak umanutá,“ slyšel konverzačním tónem říkat Cat, která se postavila vedle Kiry.

„Mencheresi,“ připomněl se Bones.

„Nemám, co bych na toto téma dál řekl,“ odpověděl mu a dál sledoval Kiřiny maskovací manévry s tkaničkou.“Radže žádá, abych se dostavila k výpovědi?“ otázala se Kira Cat.

Slyšela toho příliš mnoho. Mencheres vrhl tvrdý pohled na Bonese a vydal se za ní.

„No jo, no,“ zabručela Cat. „Jenže Mencheres právě řekl ne, k sakru. Teda, to vám povím, ten ale umí být nerozumný, když se jedná o ženskou, na níž mu záleží. Jéje, a teď sem jde. A vypadá naštvaně.“

Kira se neotočila, jen ramena jí ztuhla. Mencheres střelil po Cat varovným pohledem, ale ta se jenom usmála.

„Mimochodem, vůbec se jí nepodobáte,“ pokračovala nevzrušeně, ignorujíc jeho mračení. „A věřte mi, že to myslím jako poklonu.“

Mencheres věděl, o kom Cat mluví. Připomínka jeho mrtvé prolhané manželky v něm probudila vztek. Copak ho pořád bude někdo posuzovat podle Patřiných činů? Budou ho její hříchy stále pronásledovat jako fantom, který si nikdy nedopřeje odpočinku?

„Když někdo z nás někdy z lásky udělal chybu, neznamená to ještě, že je odsouzen tuto chybu stále opakovat,“ bylo jediné, co Kira řekla, než k ní Mencheres došel.

Pohladil ji rukama po zádech, jako by její slova otupila ostří jeho hněvu a zmenšila pocit viny, o němž si ani neuvědomoval, že ho tíží. Ano, jeho srdce kdysi polapila žena, o níž věděl, že v sobě nosí velké zlo. Varoval Patru, že její temné skutky ji nakonec zničí, ale ona nedbala. Byla přesvědčená, že dokáže změnit svůj osud. Patřin konec přišel tak, jak jej Mencheres předvídal – ze stříbrného nože v ruce upíra, jehož Mencheres miloval jako vlastního syna, s nímž sdílel svou moc a sílu a kterého pozvedl do postavení spoluvládce svého klanu.

Ale i když na něj tvrdě dopadl její temný osud, neznamenalo to přece, že je navždy prokletý, aby miloval ty, kdo ho podvádějí. Znovu pohladil Kiru po zádech. Cat měla pravdu. Kira byla úplně jiná než Patra, a přesto ovládla jeho city ještě úplněji než kdysi jeho proradná manželka. Možná je nyní u konce svého života, ale přesto ten zbytek může ještě dobře prožít.

„Čas, který jsme jim věnovali, je u konce,“ oznámil Kiře.

Bones se postavil vedle Cat. „Máme toho ještě dost? probrat –“

„U konce,“ zopakoval Mencheres důrazněji. Pak položil ruku na Bonesovo rameno a zahleděl se mu do neústupných hnědých očí. „Chraň náš klan. Dokud se všechno neurovná, patří tobě.“

„To přece nemůžeš udělat,“ vyhrkla Kira v šoku. Uvědomila si, čeho všeho se těmito slovy vzdává.

„Chytrá holka, měl bys ji poslechnout,“ zabručel Bones.

„Není to definitivní,“ Mencheres nechal sklouznout ruku z Bonesova ramene a znovu objal Kiru. „Radžemu se nepodařilo mě porazit při všech jeho předchozích pokusech. A nepodaří se mu to ani tentokrát. Potřebuju jenom čas.“

Bones otevřel ústa, ale Cat se lehce dotkla jeho paže. „Už se nenamáhej. Ty by ses také nevzdal své přítelkyně, kdybys byl na jeho místě. Mencheresi, dej nám vědět, až budeš něco potřebovat. Uděláme ze sebe pitomce a budeme Strážcům zatím tvrdit, že o místě tvého pobytu nic nevíme. Kiro, těšilo mě. Bonesi… odcházíme!“

Bones se dlouze podíval na svou ženu. Jeho pach? stále prozrazoval zklamání, ale pak povytáhl ramena jako znamení souhlasu.

„Máš pravdu, kotě. Velmistře, upřímně doufám, že víš, co děláš. Kiro, doufám, že se příště setkáme za lepších okolností.“

Pak se oba upíři otočili a odcházeli, a jejich úchvatný zjev přiměl každého, aby se za nimi otočil. Ze vzduchu v okolí zmizela energie a nahradily ji jemnější vibrace, které vydávají smrtelníci.

Kira se postavila proti Mencheresovi, čelist sevřenou odhodláním. Obličej se mu znovu vyhladil do obvyklé netečné masky a čekal, že se s ním začne dohadovat kvůli tomu, že ji odmítl vydat Radžemu či dalším Strážcům zákona.

Její ruce mu však nečekaně vklouzly do kulatého výstřihu trička u krku.

„Pojďme tam dolů,“ řekla.

Opatrně se k ní naklonil, ale váhavost ho opustila, když mu Kira přitiskla rty na ústa. Vychutnával si její plná ústa a pak i chuť jejího jazyka, když rozevřela rty.

V těle se mu zvolna začal rozehřívat známý žár. Do úsvitu zbývá ještě tolik hodin…

Odtrhla se od něj a zadívala se mu do očí. „Kolik máme času, než se máš setkat s dalšími spojenci?“ zašeptala. V hloubkách jejích světle zelenkavých očí probleskly jiskřivé temně zelené zášlehy. Přestal ji hladit po tváři a vzal ji do náruče. „Schůzka má být až zítra.“

„To je dobře,“ vzdechla a špičáky se jí prodloužily samou touhou. „Tak už pojďme do tamté strojovny.“

Vtom se vzduchem přivalila vlna energie, jež Mencherese přiměla otočit se po jejím zdroji. Davy návštěvníků se prodíral Bones takovou rychlostí, že spíš připomínal závan větru, takže ho lidské oči ani nemohly spatřit. Cat běžela hned za ním.

„Vymahatelé,“ oznámil Bones, jakmile k nim doběhl. V očích mu zeleně žhnulo. „Je jich asi tucet a právě vcházejí hlavní branou do parku. Nevím, jak mě mohli vystopovat, ale nějak se jim to podařilo.“

Byla to nešťastná situace, ale pro Mencherese to nebylo úplné překvapení. Bones byl sice chytrý a opatrný, ale každý, kdo se chtěl stát Vymahatelem, musel mít alespoň pět set let a absolvovat přísný trénink. Kdyby neměli výjimečné schopnosti, nemohli by se stát ozbrojenou rukou mocné vlády všech upírů. Právě proto si Mencheres zvolil tematický park jako místo, odkud se dalo relativně snáze uniknout.

„Jdi,“ zavrčel na něj. „Když s nimi budeš bojovat, Strážci by tě mohli odsoudit společně se mnou. Odejdi a všude klidně říkej, že jsem blázen, který neposlechl tvých rad a odmítl se vzdát.“

„Nikdy,“ zachraptěl Bones.

Mencheres na něj krátce, tvrdě pohlédl: „Někdy musíme dělat i věci, které nechceme. Je to cena za postavení mistra v čele klanu. Teď tedy jdi a chraň naše lidi.“

Postrčil Bonese s Cat dopředu a pak se do nich opřel svou silou, jež je nadzvedla a unášela vzduchem pryč, daleko od parku. Kira jen v šoku vyjekla a pár lidí kolem nich se zmateně ohlédlo. Nemohli uvěřit tomu, co zahlédli v jediném zlomku vteřiny.

„Měli bychom také odejít,“ hlesla Kira a tahala ho? za ruku. „Pojď, odnes nás pryč odtud!“

Však odletí, ale ne teď. „Počkej.“

Ve vchodu do Westernového městečka se objevil tucet upírských mistrů z elitních jednotek Vymahatelů. Stisk Kiřiny ruky zesílil.

„Nechci se stát příčinou něčí smrti, Mencheresi. Je to moje volba, a jestli nás odtud nemůžeš dostat, tak se jim vzdám sama.“

Vymanil ruku z jejího stisku pouhým lehkým závanem své síly. Pak natáhl paže k Vymahatelům.

„Jestli si jdete pro mě, tak tady jsem.“

Kira hleděla, jak k nim postupuje tucet upírů jako ve zlém snu. V okolní tlačenici se pohybovali, jako by kolem nich ani nebyli žádní lidé, s tak urputným odhodláním, že měla chuť rozběhnout se k nim a vzdát se. Nedokázala by snést pomyšlení, kdyby propukl boj a nevinní hosté – muži, ženy i děti – by se ocitli v palbě, která by je mohla poranit. Nebo ještě něco horšího.

Snažila se to Mencheresovi říct, ale vyvlékl ruku z jejího zběsilého sevření. Věta, kterou přivítal Vymahatele, ji uzemnila.

„Jestli si jdete pro mě, tak tady jsem.“

Otevřená výzva v jeho slovech nenechávala nikoho na pochybách, že by hodlal dát svou kůži lacino. Ach bože, přece s nimi nemůže bojovat! Aspoň ne tady, kde je kolem tolik rodin s dětmi!

Kira vystrašeně vyjekla. Postupující upíři, muži i ženy, vytasili z pochev u opasků blýskavá ostří a ještě zrychlili krok. Pár lidí se zastavilo a dívalo se na ně, ale Mencheres ani nemrkl. Jen tam prostě stál s rukama rozpřaženýma a nohama pevně zaraženýma do země.

„Mencheresi,“ zvolal jeden z Vymahatelů, „jménem Shromáždění Strážců, půjdeš s námi!“

Ozval se tlumený výbuch, nato se vzduchem rozletěly vějíře jisker a v okolní části parku přestala fungovat světla. Dokonce i nouzové osvětlení se zhroutilo s krátkým praskavým zvukem a Westernové městečko se ponořilo do tmy, v níž lidské bytosti neviděly nic, pro Kiru však byla pouhým stínem. Ze všech stran se ozývaly různé zvuky, jak se všechny atrakce náhle zastavily.

Ozvalo se několik výkřiků, pár dětí se dalo do pláče. Vymahatelé si ničeho nevšímali a jen dál výhrůžně hleděli na Mencherese. A stále se blížili.

Kira se pokusila k nim rozběhnout. Chtěla podstoupit smrtelně nebezpečnou konfrontaci u výslechu, ať už by s tím Mencheres souhlasil nebo ne. Udělala však jen dva kroky, a náhle zjistila, že se nedokáže pohnout. Připadalo jí, jako by se její tělo od krku až dolů ocitlo v těžkém betonovém kvádru. Mohla pohnout jedině hlavou, a když to udělala, stihla zahlédnout, jak se na ni Mencheres nesouhlasně mračí.

„To není nutné! Dnes v noci nebude prolita žádná krev!“

Pak se vzduchem vzedmul příliv energie, v jehož středu stál Mencheres. Všichni Vymahatelé náhle zpomalili. Jejich dosud rychlé, přesné pohyby se teď proměnily v pouhé ploužení. Ve stejný okamžik lidé kolem nich, dospělí i děti, najednou v dokonalé souhře ustoupili dozadu. Místo teď bylo prázdné, až na Mencherese, Kiru a Vymahatele, jejichž rychlost se snížila tak, že se sotva vlekli.

„Pusť… nás,“ vyrazil ze sebe přiškrceným chropotem ten, který se k nim dokázal dostat nejblíž.

Mencheres v odpověď jen zatnul pěsti. Vydal další vlnu energie, po níž stříbrné nože vypadly Vymahatelům ze sevřených rukou, a skončily na hromádce u Mencheresových nohou. Pak je vlna všechny najednou vynesla do nočního vzduchu až do výšky horské dráhy a vzápětí jimi tvrdě udeřila o zem. Jejich dopad rozbil beton a vyvolal otřesy půdy, které zachvátily celou jejich část zábavního parku. Kolem nich se ozvaly výkřiky a sténání, i když vlastně jen pár lidí skutečně vidělo, co se tu stalo.

Pak se celý tucet upírů opět vznesl do výšky. Místo aby spadli na zem, tentokrát naráželi jeden na druhého. Kira jen užasle přihlížela, jak se mocní Vymahatelé znenadání proměnili v pouhé loutky, účinkující v jakési podivné show, připomínající kamikaze.

„Přišli jste mě zatknout za zločin, který jsem nespáchal,“ pravil Mencheres pod nimi klidně. „Vyřiďte? Radžemu, že budu vypovídat před Shromážděním Strážců… jakmile získám důkazy, kdo ten čin skutečně spáchal.“

Pak se Vymahatelé vznesli ještě víc, aby jejich těla znovu tvrdě udeřila o zem. A pak znovu a znovu a znovu. Kira byla příliš vyděšená z jejich makabrózního tance, pod jehož otřesy se dál drtil beton, že si ani nevšimla, že Mencheres teď stojí těsně u ní.

„Musíme zmizet.“

Němě přikývla, chytila se ho rukama kolem krku, a on ji přitiskl k sobě. Pak Mencheres vyrazil pryč a na cestě je doprovázely tupé zvuky úderů, s nimiž Vymahatelé stále dopadali na zem.

Mencheres přidržoval Kiru jednou paží a vystřelil přímo k nebi. Soustředil se na Vymahatele dole pod nimi, aby je co nejvíce omráčil opakovanými dopady, ale s rostoucí vzdáleností od místa jeho moc nad nimi slábla.

Jakmile pocítil přerušení, obrátil svou pozornost na to, aby je vynesl výš k nebi, dál, než by se odvážil, kdyby Kira byla stále ještě lidskou bytostí. Po pár vteřinách vzduch kolem nich začal mrazit a světla dole pod nimi pohasla. Přesto nepolevoval. Dobře znal odhodlání Vymahatelů. Rychle se vzpamatují a pak ho začnou pronásledovat.

Brzy skutečně vycítil nový příliv energie v proudech pod nimi. Zaměřil se na něj a vyslal soustředěný poryv své moci k jeho zdroji. Odměnou mu byl zdušený výkřik a okamžitý ústup proudící energie. Vymahatel se však jistě vzpamatuje dřív, než dopadne na zem. A pokud ne, alespoň to bude nad pustými horami, nad nimiž nyní letěli, a ne nad zábavním parkem, přeplněným tisícovkami nevinných lidí. Navíc tvrdý dopad upíra zabít nedokáže.

Ve vzdušných proudech k nim přiletěly dva další výrony energie. Mencheres s pochmurným výrazem potřásl hlavou, vydal novou, vyšší vlnu energie, a dvě nárazové vlny je poslaly v obloucích k zemi. Zabít je přímo v parku by bývalo jednodušší, ale Radže si přál, aby je zabil. Vražda byť jen jediného Vymahatele by postavila všechny Strážce proti němu. Nesměl to udělat, ale to ještě neznamenalo, že by jim měl dovolit, aby ho i s Kirou chytili. Jediným překvapením bylo, proč se Radže nedostavil zároveň s Vymahateli, aby se zúčastnil pokusu o jeho zadržení.

„Zima… hrozná zima,“ hlesla Kira.

Oba dva začala pokrývat námraza, ale nemohl si dovolit riskovat a slétnout níž. Stálo ho velkou část jeho pozoruhodných sil, aby je udržel v takové výšce i v takové rychlosti. Většina z Vymahatelů by to nedokázala. V tom byla jejich šance na únik, aniž by musel zničit všechny, kdo se odvážili ho pronásledovat.

Vedle nesouvislých pásů drobných světel se pod nimi náhle zaleskla obrovská temně modrá plocha. Mencheres na ni vrhl zkoumavý pohled. Třeba existuje i jiný způsob, jak se ztratit Vymahatelům a nemámit přitom síly ani na udržení výšky, ani na výbuchy energie, jimiž odrážel své pronásledovatele.

Mencheres s nimi zamířil k nekonečné modré hladině. Letěli teď už tak nízko, že se Kiře přestaly dělat na kůži krystalky ledu. Náhle znovu vycítil proudění energie tří dalších Vymahatelů, blížících se k nim odspodu. Nechal je přijít blíž. Blíž, ještě blíž.

Pak k nim vyslal zášleh své síly, jenž je odrazil až zpět k horám. Obsáhl svými smysly okolí, aby se dozvěděl, že v jejich blízkosti už žádní další Vymahatelé nejsou. Mencheres s uspokojením objal Kiru oběma rukama a vystřelil jejich těla přímo dolů ke zvoucí modré ploše.

„Mencheresi, ne!“ vyjekla.

V tu chvíli se však už jejich těla zabořila do vln oceánu.

Síla dopadu Kiru omámila a zaplavila ji svíravou bolestí. Na pár okamžiků zůstala v šoku. Pak bolest ustoupila, ale vystřídal ji nával paniky. Připomínala si, že se přece nemá čeho bát. Už nepotřebovala dýchat jako lidské bytosti, ale přesto se jí chtělo řvát hrůzou, když je Mencheres unášel stále hlouběji do moře. Pod vodou byl sice znatelně pomalejší než ve vzduchu, ale přesto tak rychlý, že se Kiře zdálo, jako by je táhl dolů neviditelný těžký řetěz. Voda je obklopovala stále těsnějším objetím. Okolní tlak se zvyšoval a Kiru zachvátila klaustrofobie. Kolem ní nebylo nic než voda, jež na ni tlačila jako pomalu se svírající pěst.

Pak se jejich pokles zastavil a místo toho chvíli jen pluli kupředu. Rozráželi vodu mohutnou silou, kterou je Mencheres poháněl, a mířili do hloubek, jako by se jejich těla společně proměnila v torpédo.

Konečně se jejich zběsilý postup zastavil. Kira se pevně držela Mencherese a čekala, že každou chvíli zase vyrazí vpřed, ale zůstával v klidu. Že celou dobu pevně svírala víčka, si uvědomila teprve až teď, kdy otevřela oči a zaštípala ji v nich slaná voda. Mencheres je ukryl v zatím nejtemnějších stínech, co kdy jako upír stačila spatřit, kde jediné osvětlení způsoboval smaragdově zelený svit jeho očí.

Kira si protřela oči, ale moc si nepomohla, sůl ji štípala dál. Mencheres povolil svůj stisk a přidržoval ji u sebe pouze jednou rukou. Pohlédl vzhůru, pak na ni a zavrtěl hlavou.

Pochopila, že jí tak chce říct, že v nejbližších minutách se nebudou moci vynořit, jak si přála, i když věděla, že to není příliš pravděpodobné. Tlak vody kolem v ní jen dál zvyšoval pocit, že se dusí – i když už to bylo víc než týden, co se za celé dny ani jednou nenadechla. K nepříjemným pocitům přispívalo i okolní příšeří, i když to byl vlastně nesmysl. Zrovna nedávno si přece stěžovala, už nikdy neuvidí tmu, a teď, když ji obklopovala její slušná náhražka, byla zase nespokojená. Jak rychle si přivykla na svou novou schopnost vidět všechno kolem sebe s křišťálovou jasností!

Kira neměla hodinky, a tak si poklepala na zápěstí a tázavě, jak doufala, se zadívala na Mencherese. V odpověď zvedl dva vztyčené prsty. I když byli pod vodou, chtělo se jí zaklít. Dvě hodiny tady dole? Jestli uvidí žraloka, určitě začne ječet, i když sama teď má pořádně ostré zuby.

Něco se dotklo jejích zad. Kira v duchu vykřikla děsem a ohlédla se, ale kam až dokázala dohlédnout, nebylo nic než temná modř. Znovu ucítila dotek. Pevné, konejšivé hlazení postupovalo od ramen až bedrům. Uklidnila se. Mencheres.

Obrátila se k němu tváří a jeho obličej zalilo světlo z jejích očí. Vlasy mu pod vodou vlály jako černý mrak a tričko měl vyhrnuté tak, že bylo vidět tuhé, svalnaté břicho. Úchvatné rysy jeho tváře na pozadí nekonečně modrého plátna byly strašlivě krásné a ve vlasech se mu probíraly podvodní proudy. Byl tak úžasný… a síla, kterou byl schopen vyvinout, byla až děsivá.

Vyprovodil Bonese s Cat z parku tak snadno, jako by si smetl drobky z košile. Pak odzbrojil Vymahatele. Odstranil lidi z místa, kde by jim mohl ublížit. Mnohokrát po sobě poslal Vymahatele k zemi stejně snadno, jako když si dítě hraje s míčem – a přitom se nikoho ani nedotkl. Vynesl ji až na samou hranici nebe a pak se ponořil do hloubek oceánu, aniž by na něm byla znát sebemenší námaha. Kira jen němě polkla nad rozsahem jeho schopností. Sama byla celá rozhozená už jen z toho, že měla ovlivnit mysl člověka zábleskem svého pronikavého pohledu, a to ve srovnání s Mencheresovými možnostmi nebylo ničím.

Hleděl na ni se svým obvyklým záhadným výrazem v obličeji. Do jejího podvědomí se však nepozorovaně vplížily náznaky nepříjemných pocitů. Ne jejích. Jeho.

Myslel si snad Mencheres, že dechberoucí ukázka jeho umění ji vyděsila? Co se týče schopností, rozdíl mezi nimi dvěma byl obrovský. Byl také o tisíce let starší než ona, což si bylo těžké už jen představit. Navíc měl nešťastný sklon přemýšlet za druhé, což sám přiznával a teď znovu prokázal, když ji nenechal vzdát se Vymahatelům.

Ale i přes svou úchvatnou moc měl Mencheres silné svědomí. Absolutní moc korumpuje absolutně, řekl jí jednou, ale sám mnohokrát svými činy prokázal pravý opak. I přes nerovnost jejich schopností měli s Mencheresem stejný emocionální základ a on jí vždy poskytl svobodu, aby ho přijala či odmítla.

Praktický rozum ji varoval, že jejich obrovská odlišnost by je mohla rozdělit, i kdyby nebyli ve vážném nebezpečí, jež jim hrozilo od Radžeho, Vymahatelů a Strážců zákona. Přesto jí však instinkt napovídal, že Mencheres je pro ni ten pravý.

Kira si uvědomila, že se při té myšlence usmívá. Mencheres. Její Mencheres. Natáhla ruku přes vodu, která je oddělovala, a pohladila ho po tváři. Vnímala, jak jí na kůži dopadají jiskřičky jeho energie. Je můj. Tak to má být. Po pravdě řečeno, tak silný pocit správnosti a náležitosti ještě nikdy nezažila.

Strhl ji do náruče a pocity, které z něj vyvěraly do jejího podvědomí, byly příliš silné, než aby je dokázala pojmenovat. Představa dvou hodin uprostřed vod oceánu náhle nebyla tak strašná. Ne, když ho může objímat a cítit vše, co se jí zatím ještě neodhodlal říct.

Mencheres bedlivě pozoroval řady domů v údolí pod nimi. Mírný větřík mu cuchal vlasy a on pátral mezi? jednotlivými usedlostmi po takové, v níž se neobjeví tlukoucí srdce. Kira vedle něj byla zticha, jen občas se zachvěla. Oba byli dosud mokří a tady bylo mnohem chladněji než na kalifornském pobřeží, kde se před několika hodinami poprvé ponořili do vod oceánu.

„Tady,“ řekl a zastavil se.

Kira si s ulehčením povzdechla. „Vím, že se to nedělá, vlézt do domu, jehož majitelé odjeli, ale už se nemůžu dočkat, až ze sebe dostanu všechnu tu sůl. Strašně to svědí!“

Pobaveně se na ni podíval a oba se vydali k prázdné usedlosti. „Na tom domě je nápis NA PRODEJ, takže pochybuju, že by uvnitř někdo byl. Uklidní ti to svědomí, když pak nechám poslat majitelům nějaké peníze za náš krátký pobyt?“

„To tedy ano,“ odpověděla. „Stejně se mi to moc nelíbí, že bychom tam měli vlézt, ale takhle se aspoň nebudu cítit jako nějaký lupič.“

„Jako by to už bylo zařízené.“ Toto malé gesto mělo uklidnit Kiřinu přecitlivělost, ale Mencheres nechtěl, aby majitelé ani realitní agenti zjistili, že v jejich domě někdo byl. Do setkání s jeho spojenci stále ještě zbývaly čtyři hodiny, a on nechtěl, aby ten čas Kira strávila mokrá, prochladlá a zubožená.

O pět minut později už stáli na trávníku před domem. Jak se přiblížili k okraji pozemku, Mencheres silou vůle odstranil světelná čidla pohybu a pak vyřadil z provozu bezpečnostní zařízení. Pak teprve otevřel zadní dveře. Mohl si vybrat skromnější čtvrť, kde by vyhledal prázdný dům, ale odtud to měl blíž k místu blížícího se setkání. A Kira si zaslouží pro své pohodlí trošku luxusnější prostředí, než byla ta hnusná strojovna, v níž se probudila včera.

Tichá prázdnota domu působila přívětivě. Nebyla to jenom Kira, kdo se těšil na pár hodin odpočinku. Vydal velkou část své energie na Vymahatele, na výšku, v níž letěl, na navigaci uprostřed oceánu a pak na další let, který je dovedl až sem. Také se už potřeboval nakrmit, ale to ještě mohlo počkat až do chvíle, kdy budou v bezpečí se svými spojenci.

„Kdybys chtěl, mohl bys být ten nejlepší bankovní lupič,“ podotkla Kira, když otevřel dveře a společně vešli dovnitř. Žádný alarm se neozval. Výborně. Některé systémy byly složitější. V domě sice nábytek byl, ale přesto z něj vycházel prázdný pocit, který vypovídal, že už tu celé týdny nikdo nebydlí.

„Nečiní mi to žádné potěšení,“ odpověděl s pokrčením ramen. „Někdy je sice nutné se někam vplížit, třeba jako teď, když se potřebujeme ukrýt, nebo když piju krev z lidí, kteří ani nevědí, že mi poskytli své žíly. Nebo když řidičům přikážu, aby nás odvezli, kam potřebujeme. Ale brát si tam, kde si věc mohu koupit nebo ji dostat zadarmo… ne, to není můj zvyk.“

Kira se na něj s obdivem podívala a pak se vydala k naleštěnému mramorovému schodišti. „Půjdu najít sprchu. Jenom doufám, že teče voda, abych se mohla konečně zbavit té soli,“ řekla a zmizela v prvním patře. Mencheres se za ní chvíli díval a uvažoval, zda v jejích slovech nebyl nějaký další smysl.

Po setkání s Vymahateli se toho mezi nimi mohlo hodně změnit. Kira byla očividně šokována tím, co udělal. Ale pak, zatímco vyčkávali, až bude jisté, že je žádní Vymahatelé nemohou najít, jej v mořských hlubinách něžně objímala. Když teď řekla, že půjde hledat sprchu, měla hlas mnohem hlubší. Nedokázal posoudit, zda se změnila i její vůně, protože stále z ní byla příliš silně cítit mořská voda, takže nedokázal zachytit ani nejmenší náznak touhy. Zato se mu zdálo, že než se obrátila k odchodu, v očích se jí zeleně zablýsklo.

Rozhodl se zjistit, zda se nemýlil.

Když vstoupil na první schod, zaslechl, jak nahoře začala téct voda. Šel pomalu, naslouchal zvukům, jak ze sebe svlékala promočené oblečení, a pak lehký výkřik potěšení, když Kira vstoupila pod sprchu. Veden těmito zvuky vyšel až do prvního patra. Šlapal na mokré stopy, které Kira za sebou na mramoru zanechala, přitahován ke koupelně, odkud ji slyšel.

Ke koupelně, která měla otevřené dveře.

Mencheres ze sebe stáhl promočené tričko a hodil ho na zem. Za ním letěly také boty a nasáklé kalhoty i s nefunkčním mobilem v kapse, který dopadl na mramorovou podlahu s tupým žuchnutím. Pak nahý vešel do koupelny.

Obklopila ho pára, když vstoupil do uzavřeného sprchového koutu. Kira stála pod sprchou zády k němu a tělo se jí jemně lesklo. Tekoucí voda jí přihladila vlasy, takže splývaly dolů až k ramenům a objevily se v nich topasové odlesky.

Bez zaváhání se mu opřela zády o hruď. V Mencheresově nitru se rozlil hluboký pocit úlevy. Až do této chvíle si vůbec neuvědomoval, jak těžce by mu ublížilo její odmítnutí. Skoro se mu třásly ruce, když jimi přejel po hladkých, pružných křivkách jejího těla. Moje Kira. Moje silná, krásná Temná dáma.

Políbil ji vzadu na krk a voda ze sprchy mu přitom? stékala po tváři. Kira tiše zasténala. Chtěla se otočit, ale Mencheres ji přidržel, aby zůstala, jak byla. Ve své předchozí netrpělivosti neměl čas zkoumat její tělo tak, jak chtěl. Pomalu. Důkladně. Až se bude svíjet rozkoší.

Mencheres ji přitiskl ke stěně s pažemi roztaženými a s tělem mírně nakloněným dopředu. Rukama ji hladil zepředu, ústy jí přitom klouzal podél páteře a vychutnával si tiché sténání, které z ní vycházelo. Uvolnil také svou energii, aby se dotýkala všech částí jejího těla, na něž ještě rukama nedosáhl. Když jeho rty dorazily až k prohlubni nad zadečkem, nechal spadnout ochranný štít své mysli, aby mohla vycítit jeho žádost. Aby ji rozpálil jeho chtíč a očekávání, s nímž jí roztáhl obě půlky a vyslal jazyk do údolí mezi nimi.

Zachvěla se a chraptivě vykřikla. Roztáhl jí nohy víc, poklekl a hledal nejsladší místo. Našel je hned s prvním olíznutím a přitiskl si ji ještě blíž. Předklonila se, až se prohnula v kříži, a projel jí dlouhý záchvěv.

„Prosím,“ zalykala se Kira. „Chci se tě dotýkat!“

Kolena se jí třásla, jak do ní Mencheres jazykem vnikal hlouběji. Nasál a vychutnával si její vůni, chuť i vibrace, které se dotýkaly jeho rtů. Silou vůle ji přidržoval vzpřímenou a nepřestával ji přitom hladit. Vlhko, jež cítil na jazyku, bylo stále větší a také Kiřiny vzdechy se změnily ve vzlyky. V extázi se prohnula a nalehla na něj, aby mu naznačila, že jeho jazyk má zrychlit a vsunout se hlouběji.

Mencherese naplnil pocit primitivního vítězství, když cítila, jak mu rty pokrývají její šťávy, i když kolem nich stále tekla voda ze sprchy.

„Teď, teď, teď,“ křičela Kira. Pustila se zdi a chytila se ho za ruce.Mencheres se hbitě vztyčil a vnikl do ní jediným mocným zásunem. Z hrdla se jí vydral výkřik, ale nebylo to bolestí. Také stěny její pochvy se stahovaly ne úsilím pojmout jeho úd, ale slastí. Chytil ji za boky a z úst se mu vydral hrdelní výkřik, když začal přirážet pomalými, hlubokými tahy. Byla tak úzká, ale přitom tak vlhká, že každé její sevření mu zaplavovalo tělo takřka nesnesitelnou rozkoší. Přiložil jí rty na krk a přirazil ji k sobě, až se mu zády otírala o prsa a půvabné plné půlky mu dorážely na slabiny. Zvrátila hlavu, pažemi ho objala dozadu a její boky se rozhoupaly ve stále zběsilejším tempu spolu s ním.

Slast zachvátila každičký nerv jeho těla. Rostla dál s jejími stále hlasitějšími výkřiky i stále užším sevřením jejího těla. Jeho vzrušení pořád rostlo, až mu připadalo, že mu kůže, napjatá a rozpálená, hoří skrz naskrz i přes příval vody ze sprchy, jež také působila až bolestnou smyslností. Nemohl než stále zrychlovat, vnikat do Kiry s nespoutanou chtivostí, která si žádala její odpověď. Zaplavila ho extáze, když vykřikla a v křeči znovu stiskla jeho úd. Její divoké vnitřní stahy zesilovaly jeho blaho víc a víc, až celé jeho tělo pulzovalo v odpovídajícím rytmu. Přál si pohroužit své semeno hluboko do jejího těla, ale nejen to, přál si znovu cítit kolem sebe sladké stahy jejího orgasmu. Teď hned.

Nepřestávala se třást prudkými křečemi vyvrcholení ani tehdy, když z ní Mencheres vystoupil. Zprudka ji obrátil tváří k sobě a přisál se ústy k jejím, aby z nich mohl pít její výkřiky. Kiřin jazyk se horečnatě rozkmital, když do ní znovu vrazil a poddal se přetrvávajícím dozvukům jejího orgasmu, vibrujícím v nekonečné smyslnosti kolem jeho údu. Použil svou moc, aby ji vyzvedl do výšky a vzduchem je přemístil ze sprchy do ložnice, kde společně klesli na postel. Nový dlouhý, pomalý zásun ji přiměl obtočit mu nohy kolem pasu a zabořit nehty do zad. I přes svou nenasytnou touhu pocítil záblesk jasného vědomí. Právě tam Kira náležela – do jeho náruče, aby s ním mohla sdílet všechny pocity, jež jím zmítaly s ničivou silou.

A pak se úplně ztratil v opojné chuti jejích úst, v hebkém doteku její kůže, pevném držení jejích paží a vlhkém, horkém stisku jejího klína, jež zaplavovaly jeho tělo nepopsatelnou slastí. Ze rtů mu uniklo se zasténáním její jméno, jak klouzal rty dolů po Kiřině těle a vychutnával vůni a chuť hedvábné kůže.

„Nepřestávej,“ naléhala Kira a snažila se přitáhnout si ho nazpět.

„Chci cítit, jak se znovu uděláš,“ stačil jen zachraptět.

Přiškrceně se zasmála. „Tak ho tam dej zpátky a nech mi pár minut… ach!“

Výkřik se ozval, když zabořil špičáky mezi její nohy, přímo do středu její smyslné citlivosti. Naplnilo ho hluboké uspokojení, když se pod jeho ústy Kiřina hebká mušlička takřka okamžitě sevřela. Pak se zvedl a vrazil ho hluboko do ní. Vykřikl, jak cítil, že se kolem něj pevně sevřela.

Prohnula se v zádech a nepřestávala se celá zmítat prudkými stahy. Hýbal se v ní rychleji, líbal ji na hrdlo, na rty i na čelist a jeho sebekontrola byla ta tam. Zběsilý tepot v něm stále rostl, až měl pocit, že mu praskne kůže samou rozkoší, bouřící uvnitř těla. Přemohla ho a zaplavila ho vjemy, jež stále sílily, až nakonec vybuchly v orgasmus, při němž Kiru tiskl tak silně, že jí mohl nadělat modřiny.

Na několik dlouhých okamžiků se na ni mohl jen dívat, zatímco jeho tělem stále probíhaly záchvěvy odcházející slasti. Kiřiny oči byly zelenější, než kdy u ní viděl, a nehty mu stále zarývala do ramen.

„Nemůžu uvěřit, žes mě tam kousl,“ promluvila konečně. „A už vůbec nemůžu uvěřit tomu, jaké to pro mě bylo.“

Úsměv mu zvlnil rty. „To patří k výhodám, když jsi upír. Tohle je jenom jedna z nich. Rád ti ukážu i ty ostatní.“

„Nemůžu se dočkat,“ zamumlala. Pak se její výraz změnil. Místo smyslné lenivosti se zatvářila vážně.

„Musím ti ale něco říct.“

Odkulil se stranou, aby opustil blaho její náruče a mohl se opřít zády o pelest. Také Kira se posadila. Přitáhla si přikrývku a zabalila se do ní, jako by tak chtěla vytvořit další překážku mezi nimi kromě prostoru, který je nyní odděloval.

„Poslouchám,“ ozval se. Desítky století, kdy se naučil skrývat své emoce, teď zanechaly jeho tvář prázdnou a netečnou a hlas bez barvy. Zároveň znovu pozdvihl svůj niterný obranný štít, takže Kira nemohla vycítit nic, co v něm právě bouřilo.

Zpříma se na něj podívala. „Miluju tě. Vím, že je to moc brzy říkat. Ano, je toho hodně, co o tobě pořád ještě nevím, ale zato vím, že to není ani pobláznění, ani jenom sex. Je to vážné, a zvolna to ve mně rostlo už od té chvíle, co jsi mě zanechal na té střeše.“

Mencheres byl jako omráčený. Otevřel ústa, ale nezmohl se ani na slovo. Rozumem okamžitě odmítl její prohlášení. Nemohla ho přece skutečně milovat. Kira měla čisté srdce. Jistěže ne bez poskvrnky – takové nemá nikdo – ale kdyby zahlédla všechny temné stránky, které se v průběhu let objevily v jeho životě, okamžitě by od něj utekla.

Stále se na něj dívala pevným, neúhybným pohledem. „Tak něco řekni. To je jedno co, hlavně nemlč a něco pověz.“

„Jsem vrah.“Vyřkl ta slova bez rozmýšlení, bez přípravy. Ale byla to pravda. A Kira si zasloužila, aby před ní nic netajil, i když ho pak nejspíš opustí.

Její hezká, plná pusa se ušklíbla. „To už přece vím.?

Vždyť jsem viděla, jak jsi urval hlavy těm ghúlům hned první den, co jsme se seznámili, pamatuješ?“

„To nebylo jenom tehdy,“ pravil Mencheres. Čekal, že se jí v očích objeví známky hnusu, když pokračoval: „Bylo to mnohokrát. Víckrát, než si dokážu vzpomenout.“

„Ale kolikrát to nebylo kvůli tomu, žes musel chránit sebe nebo své lidi?“ zeptala se však s nezměněným výrazem.

Svraštil obočí. Znovu ho dokázala překvapit.“Copak to je důležité?“

„Ano,“ odvětila důrazně. „Ve tvém světě platí úplně jiná pravidla. Moc jsem z něho zatím ještě neviděla, ale tohle je naprosto jasné. Říkáš o sobě, že jsi otrlý vrah, Mencheresi, ale já jsem viděla, jak bráníš nebo i zachraňuješ životy, které by pro tebe neměly nic znamenat, pokud bys byl skutečně tak necitelná osoba. Já to musím vědět. Vždyť můj život byl jedním z těch, které jsi zachránil, a to jsi mě tehdy vlastně ani neznal.“

„Vydal jsem svou ženu na smrt. Díval jsem se, jak umírá, a neudělal jsem nic, abych tomu zabránil,“ jeho hlas zněl hluše.

Kira se lehce dotkla jeho tváře. „Cat mi pověděla, že se tvá žena snažila zničit tebe i všechny tvé blízké. Neměl jsi tedy na vybranou. Stejně jako já, když jsem udala Petea.“

Odstrčil její ruku. Bylo by pro něj příliš těžké pokračovat, kdyby se ho dotýkala. Přesto se však musela dozvědět, kým je ten, o němž se domnívala, že ho miluje.

„Zabil jsem Patru už dlouho před oním dnem. Ptala ses, zda jsem někdy vzal někomu život, aniž by to sloužilo k ochraně mé nebo mých lidí. Odpověď zní ano. Než se Patra za mě provdala, milovala někoho jiného. Zabil jsem jejího milence, a nebylo to v sebeobraně. Já jsem byl upír, a on byl jen člověk.“

V paměti mu znovu vyvstala scéna oné vraždy, tak jako už mnohokrát během těch let, kdy se Patra neúprosně blížila naplnění svého osudu. Intefovo mrtvé tělo ležící na zemi, jeho krev zvolna se vsakující do bledé hlíny a vytřeštěné tváře Mencheresových stráží, hledících na ně.

„Řekl jsem Patře, že jejího milence zabili Římané. Vzali jsme se o pár let později, ale jeden ze svědků té události pak prozradil moje tajemství. Snažil jsem se jí vysvětlit okolnosti jeho smrti, ale nechtěla mi naslouchat. Můj čin tak způsobil, že mě Patra začala nenávidět a nenávist ji vedla k tomu, že se snažila zničit mě i moje lidi. Všechny její skutky padají na moji hlavu.“

„Tys ho zabil ze žárlivosti?“ chtěla vědět Kira a její hlas zazněl ostřeji.

Zavřel oči. „Lidé tehdy mezi sebou vedli válku. Vojáci Patru zranili tak vážně, že jsem ji musel proměnit, místo abych ji jen vyléčil. Pak jsem se šel podle slibu postarat i o něj. K Intefovi jsem necítil žádnou žárlivost. Byl jen jedním z mnoha potěšení, které si Patra dopřávala během svého nešťastného manželství, i když nejspíš k němu měla silnější vztah, poněvadž si přála, aby se také změnil v upíra.“

„A to jsi neměl strach, že když ho proměníš, tak si to pro sebe pokazíš? Vždyť jsi o ni musel hodně stát, nebo jste tehdy ještě nebyli, no, ehm, spolu?“

Mencheres otevřel oči a věnoval Kiře významný pohled. „Tehdy jsme ještě nebyli milenci. Měl jsem dost trpělivosti, nechtěl jsem se o ni dělit. O Patru jsem hodně stál, ale přesto jsem nebyl slepý k rysům její povahy. Přitahovala ji moc a bohatství. Obojí jsem měl, a Intef neměl nic. Věděl jsem, že mi brzy dá před ním přednost.“

„Takže když to nebylo ze žárlivosti…“ hlas se jí vytratil.

„Moji schopnost hýbat věcmi silou vůle ovlivňovaly moje pocity. Právě proto také vyžadovala plné soustředění, a proto také můj pán věděl, že Radže by nebyl dobrou volbou pro tento úkol. Až do toho dne jsem Intefa neznal, ale když jsem se vydal pro něj, zaslechl jsem jeho myšlenky. Využíval Patru, aby získal moc a zrazoval její tajemství jejím nepřátelům. Byl to on, kdo vyslal římské vojáky, aby ji zabili. Nakonec ji poranili tak vážně, že jsem ji musel proměnit, aby nezemřela. To všechno jsem vyslechl a pak jsem už nedokázal ovládnout svůj hněv,“ Mencheres sevřel rty do pochmurné masky. „Byl mrtvý dřív, než mě někdo z mých lidí stačil zastavit.

„V Kiřiných očích se zalesklo cosi růžového. „Bylo špatné, že jsi ho zabil,“ pronesla měkce. „Ale ty to víš, a už sis odsloužil devět set let dlouhý rozsudek svých pocitů viny. Myslím, že jako trest to už stačilo- a rozhodně neneseš žádnou odpovědnost za to, co udělala Patra. Jestli to má být omluva za všechny hrozné věci, které provedla, tak je to pěkný nesmysl, zvlášť, když víme, že ji Intef chtěl dát zabít. Jeho smrt padá na tvou hlavu, ale všechno ostatní je už jen její vina.“

Mencheres s překvapením zjistil, že se opět dostal do jedné z řídkých situací, kdy mu scházela slova. Lidé, kteří ho znali, ho nemilovali. Uznávali ho, byli mu věrní, báli se ho, nenáviděli ho, záviděli mu, toužili po něm, žádali od něj různé věci, anebo tohle všechno dohromady či v nejrůznějších kombinacích. Ale nikdo z nich ho prostě jen nemiloval, zvlášť ne někdo takový, jako byla Kira.

Přejela mu rukama po pažích a přivinula se blíž k němu.

„I přes všechnu tvou zkušenost si myslím, že existuje jedna věc, s níž nemáš dost zkušeností, a tak mi dovol, abych ti s ní pomohla,“ zašeptala. „Pro začátek ti povím, že není potřeba týdnů nebo měsíců, abys poznal, zda někoho miluješ. Dále, je to něco, co ani se vší svou mocí nemůžeš ovlivnit. Nemusíš sdílet moje pocity, Mencheresi, ale přesto se mnou o nich můžeš mluvit. Miluju tě,“ usmála se suše. „Tak se s tím musíš nějak vyrovnat.“

Přitáhla si jeho hlavu k sobě a přitiskla ústa na jeho rty tak něžně, jako by byl člověkem a ona se mu snažila nenadělat modřiny. Mencheres stále nenacházel slova, jimiž by odpověděl na její neuvěřitelné vyznání, ale tohle… nakonec ani slova nepotřebovalo.

Políbil ji se vší silou svých emocí, jež zatím nedokázal vložit do slov, a zároveň odstranil zeď, která dosud Kiře bránila je vycítit. Sevřela ho pažemi silněji a špičáky se jí znovu začaly prodlužovat. Když se k němu přitiskla celým tělem, probudila se v něm nová touha, silnější než chtíč a hlubší než pouhá chuť vlastnit. Odhodil přikrývku, jež byla jedinou překážkou mezi jejich těly, a nechal Kiru, aby cítila vše, co ho naplňovalo.

Černá limuzína čekala o kus dál na ulici, přesně tak, jak Mencheres řekl. Kira si v duchu ztěžka oddechla úlevou. Přicházeli pozdě. Díky bohu, že na ně jeho přátelé čekali.

Uhladila si vepředu svou narychlo spíchnutou tógu a doufala, že působí stejně sebevědomě jako Mencheres ve svém odpovídajícím oblečení. Zatímco on dokázal vypadat elegantně ve všem, co si vzal na sebe, i kdyby to bylo prostěradlo, Kira si byla jistá, že sama vypadá jako někdo, koho by nepustili ani na domácí mejdan.

Kdyby mysleli na to, že mají strčit oblečení nasáklé mořskou vodou do pračky a do sušičky, mohli teď mít na sobě něco jiného. Ale Mencheresova touha byla nenasytná a její zrovna tak, jak zjistila Kira ke svému nemalému překvapení. Nevěděla, zdaje to důsledek nové životní energie, kterou získala jako upír, nebo je to tím, že Mencheres uměl milovat tak, jako by sex sám vynalezl. Kdyby už nebyla tak jako tak mrtvá, tolik orgasmů, které dnes prožila, by ji beztak zabilo. A cítit, že on ve stejnou chvíli prožívá totéž? Kira se zachvěla. Zaplaťpámbu, že si Mencheres nakonec vzpomněl, že musí jít na schůzku. Sama na to vůbec nepomyslela.

Znamenalo to však, že si potom museli řádné pospíšit. Jenže v celém domě, i když byl dosud plně zařízený, nebyl ani kousek oblečení, které by si mohli vzít.

Kira se už chtěla obléct do svých mokrých šatů, plných mořské trávy a chaluh, ale Mencheres přinesl čisté prostěradlo z jiné postele. Ve chvilce jí z něj udělal něco jako sarong a pak si vytvořil podobný model i pro sebe. Naštěstí v tuto dobu – hodinu před úsvitem – bylo na ulicích jen málo lidí.

Když se přiblížili k vozu, okno limuzíny neslyšně sjelo a objevil se v něm hezký muž s dlouhými hnědými vlasy a narezlou bradkou.

„Mencheresi,“ promluvil neznámý muž. „Kdyby mě někdo jiný než ty přinutil přiletět sem přes půlku světa a pak ještě čekat, zatímco ty ses bezpochyby válel v posteli, řekl bych svému řidiči, ať ho přejede. Dvakrát.“

„Dlouhý let?“ zeptal se Mencheres místo odpovědi a otevřel dvířka, aby Kira mohla nastoupit. Uchopila lem své tógy a posadila se naproti tmavovlasému muži, který si ji měřil zkoumavým pohledem.

„Velmi dlouhý,“ přisvědčil. „Taky mě dvakrát zastavili na letišti kvůli namátkovým kontrolám. Jenom proto, že mám dlouhé tmavé vlasy a vousy, jsem neustále v podezření, že bych mohl být potenciální terorista. Myslím, že je to ještě horší, když letíš soukromým letadlem. To pak musíš pokaždé projít osobní prohlídkou.“

Mencheresova ústa se zvlnila úsměvem a rovněž nastoupil do limuzíny. „Ty kabinky na osobní prohlídku aspoň poskytují příjemnou možnost se nakrmit.“ Sedl si vedle Kiry a vzal ji kolem krku. „Tohle je Kira Gracelingová. Kiro, to je Vlad Tepeš.“

„Velice mě těší,“ usmál se Vlad a natáhl k ní ruku, přeťatou několika starými jizvami.

Kira uchopila nabízenou ruku a potřásla jí se svraštěným obočím. To jméno jí znělo povědomě. Kde už ho jenom slyšela?

„Ach!“ vykřikla najednou a vykulila oči. „Vy ale přece nejste ten pravý Dracula, nebo ano?“

„Copak nikoho nenapadne, že by měl druhé varoval, než je se mnou seznámí?“ zabručel Vlad a podrážděné se zadíval na Mencherese. „Budu předpokládat, že ti tenhle detail vypadl z hlavy ze stejného důvodu, proč jsi přišel pozdě.“

„Nebuď nezdvořilý,“ napomenul ho Mencheres, když viděl, že se Kira zvedá ze svého sedadla. Pravda však byla, že jejich oblečení nevyžadovalo zvláštní představivost k tomu, aby prozradilo, co je tak asi mohlo zdržet.

„To je v pořádku, Mencheresi. Kdybys mi řekl, že se mám setkat s tak legendárním upírem, byla bych si na sebe místo prostěradla vzala pěkný hedvábný závěs,“ pravila Kira a se zdviženým obočím se zadívala do Vladových zelených očí s nahnědlými tečkami.

Vlad na ni vrhl rychlý úsměv. „Aha, už chápu, co se mu na vás tak líbí. I když podle Radžeho to není jenom zalíbení. Zamiloval se do vás tak, že kvůli vám vraždí jiné upíry, odmítá podat výpověď Strážcům a všeobecně se chová ještě mnohem šíleněji, než tomu bylo v začátcích jeho vztahu s Patrou, nechť odpočívá v pokoji.“

Kira se krátce podívala na Mencherese. Tohle bylo z mnoha důvodů nevhodné téma – copak nikdo neměl dost rozumu, aby před Mencheresem nepřipomínal jeho mrtvou ženu?

„Víš, že bych nikdy nebyl takový šílenec, abych se nechal nahrát na kameru v místě, kam jsem se chtěl později vrátit a údajně je vypálit,“ pravil Mencheres. Prosím, naznačoval jeho tón s hlubokou ironií.

Vladovi cuklo v koutcích. „Ne, ty jsi na nahrávání hodně opatrný. Slyšel jsem, že v Disneylandu odešly všechny kamery i osvětlení, když tam muslimští extremisté odpálili menší bombu a pak zmizeli.“

„Muslimští extremisti?“ hlesla Kira a spadla jí čelist. Ze všech možných rasově podmíněných nesmyslů jetohle…

„Nikdo nebyl zraněn,“ pokračoval Vlad. „Ale všechny rodiny, které utrpěly šok, dostaly náhradu po předložení vstupenky.“

„Bonese pronásledovali Vymahatelé,“ pravil s pokrčením ramen Mencheres. „Byla to nešťastná záležitost.“

Vlad něco zabručel tak, že Kiru hned napadlo, že on a Bones si nejspíš nejsou nijak blízcí. To se jí však nijak netýkalo. Uvnitř se v ní začala vzmáhat ospalost. Východ slunce už se blížil. Chtěla ještě zavolat Tině, než usne, ale na to teď očividně nezbýval čas. Chudinku sestru by nijak nepřesvědčilo, že je v pořádku, kdyby odpadla během hovoru v půlce věty.

„Potřebujeme nějaké bezpečné místo, kde bychom se mohli na pár dní ukrýt,“ ozval se Mencheres. „Všechna moje sídla jsou pochopitelně prvními místy, kde mě Strážci budou hledat, a domy mých lidí nebo hotely hned po nich. Ale ty nepatříš k mému klanu a tví lidé se víc bojí tebe než Strážců – kdyby tedy někdo z nich odhalil, že mi pomáháš.“

„Já už jsem pro tebe místo vybral,“ zatvářil se Vlad významně. „Ale ty ode mě určitě chceš ještě něco jiného, jinak bys netrval na tom, abych vážil cestu až sem. Tajné ubytování se přece dalo dohodnout i po telefonu.“

„Potřeboval bych také bezpečné, neutrální místo, kde bych se mohl setkat s Veritas,“ odvětil Mencheres. „Takové, odkud bych mohl snadno uniknout, kdyby s ní přišel ještě někdo. A přál bych si, abys ty tam byl svědkem všeho, co bude řečeno.“

Zdálo se, že se Vladovi v očích objevil zelený stín. „Veritas? Zvláštní! Proč se domníváš, že ze všech Strážců bude právě ona nejvíc nakloněna tvému případu? Vím, že máte stejného pána, ale Veritas přece loni na podzim málem zabila Cat, protože se vměšovala do souboje.“

„Znám ji skoro celý svůj život,“ odvětil Mencheres.

Vlad si odfrkl. „Totéž bys ale mohl nakonec řícto Radžedefovi.“

„Kdo je ten upír, který tě proměnil, Mencheresi vmísila se do hovoru Kira. „Budu se s ním moci také někdy setkat?“

„Na téhle straně hrobu ne,“ zabručel Vlad.

Mencheres se na něj podíval vyčítavým pohledem a pak se otočil ke Kiře. „Mým pánem byl Tenoch. Byl to nesmírně mocný a uznávaný upír, který zemřel téměř před šesti stovkami let.“

„Jak se to stalo?“ zeptala se dřív, než si připomněla, že přirozené příčiny to nejspíš být nemohly. „Ach, to je nakonec jedno,“ zakoktala omluvně.

„Tenoch zemřel ze stejného důvodu, kvůli nimž umírají mimořádně staří a velice mocní upíři,“ pronesl Vlad. „Sebevraždou.“

„To se ale nikdy neprokázalo,“ vyjel na něj Mencheres ostře.

„Tenoch měl ještě větší moc a schopnosti než ty, a to mám věřit, že ho nakonec zlikvidovala jen pouhá čtveřice upírských mistrů?“ opáčil Vlad obdobně tvrdým tónem. „Takovému výmyslu mohou věřit jen ti, kdo neznají okolnosti, ale ty a já víme, že tam proti němu stáli opravdu jen ti čtyři, a ne pět, jak se říká. Tenoch se sprovodil ze světa sám. Pokud by chtěl opravdu ještě žít, mohl je snadno všechny pozabíjet. Jenže Tenoch už byl unavený. Ztratil vše, co ho drželo na tomto světě, a většina jeho lidí už ho přestala potřebovat. On si přál zemřít. Pouze to provedl tak, aby to vypadalo, že byl zavražděn, aby jeho lidé kvůli tomu netrpěli vinou.

Mencheresova tvář byla opět tou netečnou maskou a jeho vnitřní štít se uzavřel kolem jeho emocí jako silové pole.

„Omlouvám se, že jsem se vůbec ptala, radši bychom měli změnit téma,“ navrhla Kira. Připadalo jí od Vlada kruté, že o tom tolik mluvil. Pokud ale byl jeho popis situace pravdivý, vypadalo to, že si Tenoch vzal život. Lidé v depresi často udělají totéž. Někdy dokonce namíří nenabitou zbraň na policistu a nechají se od něj zabít. Takové sebevraždě se říká policejní smrt. Smrt je už tak dost těžká, ale sebevražda k ní vždy pozůstalým přidá další díl bolesti. Zřejmě právě proto se tomu i Tenoch snažil zabránit, a tak předstíral, že nešlo o sebevraždu, ale o léčku jeho nepřátel…

Pohled jí sklouzl k Mencheresovi a náhle jí po zádech přejel dotek strachu. Na tváři měl neproniknutelný výraz, a když se na ni podíval, v jeho očích byla prázdnota.

Skladiště. Ghúlové. Masakrovali ho, ale dokud nepřišla, Mencheres se ani nepohnul, aby se bránil, přestože ho mohli každou chvíli zabít –

„Ne!“

Kira se vrhla k Mencheresovi. Zachytil ji, přitiskl ji k sobě a pevněji objal. V tu chvíli však ucítila, jak vychází slunce a vysává z ní všechnu sílu. Snažila se odolat jeho paprskům, chtěla zůstat ještě vzhůru, aby se ho mohla vyptat, proč to udělal. Ale než ze sebe dokázala vypravit slovo, obestřela ji tma.

„Zdá se, že je nějak rozrušená.“

Mencheres vzhlédl od Kiřina spícího těla a setkal se s Vladovým upřeným pohledem. „Budu jí muset ledacos vysvětlit, až se vzbudí,“ odpověděl úsečně.

„Ty, a chceš něco vysvětlovat upírovi, který není ani dva týdny starý,“ zavrtěl Vlad hlavou. „Podle toho, co vidím, má Radžedef naprostou pravdu, když tvrdí, že jsi do ní bezhlavě zamilovaný.“

„Znamená to, že by ses nedivil, kdyby byla i ostatní jeho tvrzení pravdivá?“ otázal se Mencheres vyzývavě.

Vladův úsměv studil. „Ne. Jen se divím, proč se Radže takhle z ničeho nic rozhodl jít po tobě tak nemilosrdným způsobem? Nepřátelství mezi vámi dvěma už existuje dlouho, ale ani jeden z vás ho dosud nevyjádřil tak otevřeně. Vždyť ani nepodpořil Patru, když proti tobě vedla válku. Tomu se divili i tvoji ostatní spojenci. Proč by strážce náhle všechno riskoval kvůli starému nepřátelství?“

„Radže Patru nepodpořil proto, že mě chtěla zabít,? ale on mě potřeboval živého,“ vysvětlil mu Mencheres a položil si Kiru v náručí pohodlněji. „A pustil se do mě teď, protože se obává, že pokud promešká tuto chvíli, navždy uniknu z jeho moci a vezmu si s sebou to, co mu nikdy nikdo nemůže dát ani za tisíc let.“

Vlad zvedl obočí. „A to je?“

„Dědictví mé moci,“ pravil Mencheres. „Mnoho upírů zuřilo, když jsem ji předal Bonesovi, ale nejvíc ze všech právě Radže. Domnívá se, že je to jeho moc, kterou jsem mu neprávem ukradl. Ale kdybych to nebyl já, Tenoch by ji předal někomu jinému. Tenoch věděl, že Radžemu se nemůže svěřit tak ohromná moc nad upíry. Ale Radže to samozřejmě nechce uznat.“

Vlad si odfrkl. „Přiznám se, že i já jsem patřil mezi ty upíry, kdo se domnívali, že by se mohli stát držiteli tohoto dědictví. Koneckonců, ty a já jsme si byli vždycky blízcí, a já jsem byl poslední, koho Tenoch proměnil v upíra. Proto tě nechal se o mě starat spolu s ostatními pozůstalými členy jeho klanu, když se zabil pouhých pár týdnů poté, co mě proměnil.“

„Byl jsem hrdý, že jsem tě mohl považovat za svého, dokud nepřišel čas, aby ses stal sám mistrem,“ pokračoval Mencheres a hlas mu zjihl vzpomínkami. „A víš, že tě mám pořád rád. Osud však zvolil Bonese jako mého dědice. Já jsem pouze uposlechl tuto volbu.

„Vlad protáhl obličej. „Ano, osud mívá často nevyzpytatelný smysl pro humor, že?“

Pak se do jeho obličeje vrátil obvyklý znuděný výraz. „Já si nestěžuji. Několikrát jsi mi v mých mladých letech pomohl zůstat při zdravém rozumu, když jsem ztratil ženu a pak i syna. Za to ti bude vždycky patřit moje vděčnost i moje loajalita. Ano, budu tvým svědkem při setkání s Veritas a potvrdím všechno, co bude potřeba. Ale ty to budeš mít těžší. Budeš ji muset přimět, aby přišla.“

Mencheres si opřel hlavu o čalounění limuzíny. Přimět nejvýznačnější členku Shromáždění Strážců k tajné schůzce, aby jí na ní mohl sdělit obvinění jednoho z nich ze lži a zrady jejich rasy? A pak ještě zajistit, aby ho Veritas po jejich schůzce nechala odejít? Ano, tohle opravdu bude nesmírně těžké.

Kiru probudila ostrá křeč v žaludku. Rozhlédla se kolem, ale samozřejmě už neležela v limuzíně s Mencheresem a dalším proslulým upírem. Vlastně byla sama.

V místnosti nebyla žádná okna, ale přesto to určitě byla ložnice, což dokazovala i postel, na níž ležela. Okolní zvuky, které k ní doléhaly, se zvláštním způsobem odrážely a zdi nevypadaly jako omítka ani beton. Působily spíš jako dokonale vybroušený kámen a také vzduch byl zvláštně cítit. Ne nepříjemně, jen prostě jinak.

Další bolestivé dloubnutí v břiše odvedlo Kiřinu pozornost od okolí. Nejedla nic od té doby, co se nakrmila z toho mládence během jízdy po strašidelném zámku. Už je to skoro celý den, připomínal jí její žaludek se vzrůstající naléhavostí.

Vstala z postele a všimla si, že teď má na sobě místo přepásaného prostěradla vínově červenou saténovou noční košilku. Mencheres ji musel převléct, ale teď tu nikde nebyl. Kira provedla rychlou obhlídku ložnice.V rohu stála starožitná skříň, v níž našla pánské i dámské oblečení. Vděčně si na sebe natáhla propínací svetr a kalhoty a v duchu se omluvila tomu, kdo byl majitelem oblečení. Kručení v žaludku však bylo stále nesnesitelnější.

Když byla oblečená, vydala se hledat Mencherese. Vyšla do chodby, která ji překvapila svou výškou. Tvořily ji znovu ty zvláštní stěny jako v ložnici. Než došla k úzkému schodišti na jejím konci, minula troje dveře. Pustila se po schodech dolů a užasla. Schodiště bylo vytesáno z leštěného kamene a vedlo do neuvěřitelně velké obytné haly s mohutným klenutým stropem. Ani zde však nebylo jediné okno, jen lesklé našedlé zdi všude kolem.

„Ach, tak vy už jste vzhůru,“ ozval se hlas s lehkým cizím přízvukem odkudsi za rohem.

Kira popošla dál do haly, zklamaná, že hlas nepatřil Mencheresovi. Na jedné ze tří sedacích souprav si hověl Vlad. Na klíně měl otevřený notebook a rukou si bezmyšlenkovitě probíral bradku.

„Je tu někde Mencheres?“ zeptala se Kira. Otázka nabývala na naléhavosti, jak se jí v břiše ozýval hlad čím dal bolestivěji.

„Ne, ale brzy se vrátí. Vstala jste dřív, než jsme čekali. Slunce vyšlo ani ne před dvěma hodinami. Máte hlad?“

Projel jí opět další bolestivý stah, ale přesto dokázala říct jenom „Trošku ano,“ a ani se jí přitom nezachvěl hlas.

„Žádný problém, pošlu vám sem někoho,“ odvětil Vlad.

Někoho? „Ehm, no… jestli máte spíš nějakou krevní konzervu, tak by to bylo lepší.“

Vlad se bouřlivě rozesmál. „Krevní konzervu? Copak vy ještě potřebujete tadlencta přídavná kolečka? Když jsem se proměnil já, tak žádné krevní konzervy neexistovaly. Novým upírům se v prvních dnech prostě předhodili kriminálníci nebo zběhlí vojáci.“

Že jí tenhle obrázek nepokazil chuť, bylo jen dalším důkazem, jak velký už měla hlad.

„Mojí volbou je snaha nepoužívat lidi jako potravu,“ odvětila, celá naježená po jeho poznámce o „přídavných kolečkách“.

Vlad ji odhadoval svým chladným pohledem. „Myslíte si, že když se nebudete krmit od lidí, prokážete jim úctu, ale ve skutečnosti jim takhle jen ublížíte. Krev zvířat vám na dlouho nevystačí, a lidské krve je chronický nedostatek, protože je málo dárců. Ty vaky s krví, kterou pijete, mohou znamenat rozdíl mezi životem a smrtí pro lidi na jednotkách intenzivní péče. Když je dostanete vy, budou jim chybět,“ poslední dvě slova zdůraznil vyzývavým svraštěním obočí.

Kira si uvědomila, že všichni herci, kteří kdy ztvárnili Draculu, to vzali za špatný konec. Vlad nebyl švihák s bledým obličejem a evropským přízvukem, ani stárnoucí aristokrat s drápy místo nehtů a nezkrotným apetitem. Ne, Vlad byl třicátník, pohledný muž s podmanivým vystupováním, který se projevoval brutálně upřímným pohledem na svět. A nebál se ho sdělit druhým, jak se zdálo.

Navíc to dávalo smysl. Nechtěla, aby způsob jejího krmení někomu ubližoval, ale jestli se hodlá dál držet vaků s krví, tak škodit bude.

„Máte pravdu,“ prohlásila. „Ocenila bych, kdybyste tedy poslal pro toho, kdo má být tím dárcem. Začínám mít takový hlad, že mi to dělá starosti.“

Usmál se a jeho obličej byl náhle místo přísných rysů okouzlující. „Ale samozřejmě.“ Pak chvíli mluvil? do mobilního telefonu s někým, komu říkal „Mordred“, aby k nim „poslal Lewise“.

Kira nejistě postávala na místě. Má si sednout? Nebo je tu někde zvláštní místnost, v níž se bude moci nakrmit? Nejobvyklejším místem by zřejmě mohla být kuchyň, ale kdo ví, kde v tomhle podivném upírském útočišti bez oken, s kamennými zdmi a podlahami a s rozléhající se ozvěnou může být kuchyň?

„Jsme v podzemí?“ otázala se.

„Ne úplně. Jsme na úbočí hory. Kdysi tu býval starý důl, ale už je dlouho opuštěný. Před pár desetiletími jsem to tady zrenovoval a získal jsem tak pohodlné a přitom uzavřené sídlo.“

Opuštěné důlní chodby hluboko pod nimi tedy vysvětlovaly existenci ozvěny. „Kam Mencheres vlastně šel?“

„Potřeboval si zařídit důležitý hovor. Nemohl jsem mu půjčit svůj mobil, protože by nás pak mohli snadno vystopovat. Nemyslím toho, komu šel volat.“

Správně. Mencheres se chtěl setkat s dalším strážcem zákona, se ženou, jejíž jméno latinsky znamená pravdu: Veritas. Snad Veritas dostojí svému jménu a nepokusí se Mencherese vlákat do pasti, pokud bude souhlasit se setkáním.

Kira uvažovala, zda dalším důvodem Mencheresovy nepřítomnosti náhodou není fakt, že se jí vyhýbá. Rozhodně však neměla v úmyslu jen tak zapomenout na to, že se Mencheres pokusil pomocí ghúlů o sebevraždu.

Z opačné strany, než přišla Kira, vstoupil do místnosti narezlý mladý muž. Uklonil se Vladovi, což jí připadalo podivné, a pak poklekl.

„Já ne, Lewisi, to ona,“ pravil Vlad a nedbale pokynul rukou směrem ke Kiře. „Už s tím máte nějaké zkušenosti?“

Pochopila, že otázka patří jí, protože Lewis vypadal jako zkušený profesionál. „Dělala jsem to jenom jednou.“

„Tak to zkuste rukou. Tam je menší šance, že uděláte nějakou chybu.“

Totéž mi říkal i Mencheres, připomněla si Kira kysele. Copak na to mají upíři nějakou příručku? A pokud ano, co se učí v upírských kurzech pro starší a pokročilé Lewis se k ní s úsměvem blížil a natáhl k ní ruku. Kira se rozhlédla kolem. Podlaha byla z kamene, takže nemůže nic zničit, kdyby jí náhodou uniklo pár kapek.

„Pojďme se, ehm, no, posadit,“ navrhla.

Vlad je jen tiše pozoroval ze svého místa na gauči a na ostře řezaných rysech tváře mu hrál pobavený výraz. Kira se narovnala v ramenou. Dokáže to sama. Žádný strach.

„Chtěl byste, abych na vás nejdřív zapůsobila?“

„Cože?“ zeptal se poněkud zmateně.

Rychle vzhlédla, protože od Vladova místa k ní dolehlo něco jako zakašlání. Upíři ale přece nepotřebují kašlat. Byl to tedy snad tlumený smích?“

Však vy víte,“ odpověděla Kira a z očí jí vyšlehl zelený záblesk. Zároveň se jí z dásní vysunuly i špičáky. „Myslím jako dát se začarovat, abyste si nic z toho nepamatoval.“

Lewis se tvářil ještě popleteněji. „No, když chcete.“

Nebudu se ptát na rady Draculy, zapřísáhla se v duchu. Nebudu! „Jo, cítila bych se tak lépe. Takže, teda… ach… podívejte se mi do očí.“

Z Vladova směru se ozval další přiškrcený zvuk. Teď už si byla Kira naprosto jistá, že jde o smích. Rozhodla se, že ho bude ignorovat.

Lewis se na ni poslušně zahleděl, a Kira se snažila, aby její hlas zněl sebevědomě. „Nic necítíte. Nemáte strach.“

„Ale já jo!“ okamžitě se ozval Vlad. „Jestli mu ještě začnete vykládat, jak vlk sežral babičku, tak se smíchy potrhám!“

„Snažím se soustředit,“ procedila mezi zuby. Bolest v útrobách byla čím dál horší. Pak co nejjemněji uchopila Lewisovu ruku a zvedla ji ke svým ústům. Vyhledala tutéž pulzující žílu mezi palcem a dlaní, do jaké kousla včera. Špičáky ji už bolely zoufalou potřebou jídla, když je pomalu zabořila do ruky. S chutí prvního horkého doušku na jazyku jí z úst unikl lehký sten.

Pak Kira zapomněla na Vlada, zapomněla na všechno kromě blaženosti z jídla a na obavu, aby neublížila? křehké ruce, kterou tiskla a sála. Když se její hlad trošku utišil, uvědomila si, že slastí měla zavřené oči. Když je zase otevřela, Mencheres stál proti ní.

Mencheres vstoupil naprosto tiše. Věděl, co se tu děje, ještě než Kiru uviděl. Vstup do domu sice nebyl z okolních hor skoro vidět, ale uvnitř se nesly hlasy daleko. Teď se díval, jak se krmí z lidské bytosti, a naplňovala ho směsice pýchy a vzrušení. Kira se při krmení tvářila tak smyslně, že mu bylo jasné, že už se nebude muset vydat do nemocnice, aby tam zajistil další dávku krevních vaků.

Pak Kira otevřela oči a upřela je přímo na něj. Na okamžik mu připadalo, že všichni ostatní zmizeli z místnosti kamsi pryč. Kdyby byli opravdu sami, nezaváhal by ani na vteřinu, vrhl by se na ni a líbal by ji tak, až by mu zaryla nehty do zad. Kypěla v něm jeho mocná síla, jež se jí rovněž toužila dotýkat. Kira celá způsobila, že v něm všechno ožilo. Byl od ní pryč jen pár hodin, ale celou tu dobu ho to k ní táhlo. Propalovala se mu do podvědomí, až to bolelo.

Odtáhla ústa od mužovy ruky a zahojila ranky tak, jak jí ukázal, dřív než na zem stačilo stéct víc než jen pár kapek krve. Pak vstala a vydala se k němu. Oči jí stále zeleně žhnuly.

„Než se vy dva dostanete moc daleko, pověz mi nejdřív, co říkala Veritas?“ ozval se Vlad.

Mencheres potřásl hlavou, aby se zbavil až příliš živých představ, co všechno budou s Kirou provádět, jakmile se ocitnou zase v ložnici. „Přijde,“ odvětil zkrátka. „Zítra.“

„Odpoledne nebo večer, že?“ zeptala se Kira a smyslný výraz jí na tváři vystřídala umíněnost. „Ne ráno?“

Zlehka se usmál. „Ne, ráno ne.“ Jako kdyby nevěděl, že na tuhle debatu musí dojít.

„Tak to je dobře,“ pronesla s nezměněným výrazem. „Jdu se osprchovat. A pak, potom, Mencheresi, si musíme promluvit.“

Z jejího tónu, pachu i postoje bylo jasné, že tentokrát k jejím koupelnovým aktivitám přizván nebude. Ani ho to nepřekvapilo. Věděl, že od něj bude chtít vědět, jak to tehdy bylo s těmi ghúly. Jenom doufal, že až jí to bude vysvětlovat, nebude Vlad v doslechu.

Nakonec to ale bylo stejně jedno. I když měl předtím v plánu skoncovat se životem, teď se jeho plány změnily. Teď by ho do hrobu musel někdo dostat, místo aby sám vítal jeho chladné objetí. Smrt by znamenala odloučení od Kiry, což mu připadalo nepředstavitelné. Možná si pro něj smrt brzy přijde tak jako tak, ale už jí nehodlal napomáhat.

Kira zamumlala díky mladíkovi, který se uklonil Vladovi, a pak oba odešli z místnosti. Mencheres si s přítelem vyměnil dlouhý pohled a Vlad se chápavě usmál.

„Zdá se, že jsi v průseru,“ podotkl případně.

Mencheres pokrčil rameny. „Však si to zasloužím.“

Mencheres čekal v ložnici, kde před pár hodinami zanechal spící Kiru. I když dům, ukrytý v kopci, byl mimořádně rozlehlý, byla v něm pouze jediná sprcha, kam čerpadlo vhánělo vodu z vnitřního pramene uloženého hluboko ve skále. Sprcha byla o úroveň níž, takže zvuky se sem nesly slaběji, ale přesto slyšitelně. Věděl, že Kira skončila už před deseti minutami, a přesto tady stále ještě nebyla.

Po dalších deseti minutách se konečně objevila, oblečená do stejného svetru a kalhot, které měla na sobě předtím, a s vlasy stále mokrými. Vrhla na něj dlouhý, zkoumavý pohled, usadila se na postel a pak konečně promluvila.

„Proč?“

Nezkoušel předstírat, že neví, na co se ho ptá. „Myslím, že téměř z totožných důvodů jako můj pán. Můj klan už mě teď nepotřebuje, když se o něj stará můj spoluvládce, Radže se pustil do dalšího boje proti mně, a já jsem unavený. Navíc mě opustila schopnost vidět do budoucnosti. Viděl jsem pouze blížící se nekonečnou temnotu, a tak jsem věděl, že můj konec je nablízku. Proto jsem se rozhodl jej uspíšit. Už proto, aby Radže nemohl zosnovat proti mně obvinění, jež by zároveň dopadla i na mého spoluvládce.“

Kira na něj dál nepohnutě zírala. „Zapomněl jsi ještě zmínit, že tě také trápil pocit viny ze smrti tvé manželky.“

Chabě se usmál. „Vlastně jsem si to neuvědomoval, teprve až nedávno. To je také pravda.“

Sklopila oči. „A já jsem ti narušila plány, že? Vletěla jsem do toho skladiště, a ty jsi musel zachránit nás oba, místo abys nechal ghúly, ať dokončí svou práci. Pak jsme byli týden spolu, a když jsi mě nechal odejít… zase jsi plánoval nechat se od někoho zabít?“

Bylo slyšet, jak kdesi pod nimi Vlad zprudka zaklel, ale Mencheres tomu nevěnoval pozornost a soustředil se na Kiru. „Ano. Pořád jsem to měl v úmyslu, jen jsem čekal na další vhodnou příležitost.“

Otřásla se a s hlavou stále svěšenou hleděla na cíp přikrývky, který bezmyšlenkovitě mačkala v dlani.O poschodí níž cosi těžkého udeřilo do zdi. Ani jeden z nich tomu nevěnoval pozornost.

„A teď?“ špitla hlasem tak tichým, že jí bylo sotva rozumět.

Chtěl jít k ní. Chtěl si ji přitisknout k sobě a slíbit jí, že je nikdy nic nerozdělí, ale byla by to lež. A tak raději zvolil stejně brutální upřímnost, s jakou k němu Kira přistupovala po celou dobu, co se znali.

„Ne, teď už zemřít nechci, ale smrt si pro mě i tak brzy přijde. Říkám ti předem, Kiro, že už dlouho na světě nebudu. Není to moje volba, ale osud se nedá změnit.“

Zvedla hlavu, oči jí růžově jiskřily nezastíranými slzami. „Blbost. Nevěřím, že bys byl osudem předurčen zemřít víc než někdo jiný.“

Byl zvyklý, že druzí zpochybňovali jeho vize. Někteří uvěřili, když spatřili, jak přicházejí a naplňují se, ale někteří pochybovali stále.

„Moje vize jsou vždy neomylné.“ Kolikrát si už přál, aby tomu bylo jinak.

„Už jsi někdy slyšel o tom, že si sám přivoláš splnění svého proroctví?“ zeptala se, vyskočila z postele a stanula proti němu. „Když lidé v něco věří příliš silně, často se stane, že se jim to splní. Třeba jsi před sebou v budoucnosti viděl temnotu jen proto, že částečně pořád toužíš všechno vzdát, ale tvoje vědomí tohle rozhodnutí nepřijalo. Takže když nahlédneš do budoucna, vidíš jen smrt, protože podvědomě jsi stále rozhodnutý se zabít.“

Zavrtěl hlavou. „Díval jsem se znovu, když už jsem měl znovu chuť žít. Nic se nezměnilo. Temnota tam byla stále, a tentokrát dokonce ještě blíž.“

„Ale to neznamená, že je nevyhnutelná. Dobře, ohledně své sebevraždy jsi změnil názor. Ale protože jsi viděl smrt, když ses díval předtím, tak jsi očekával, že ji spatříš znovu. A to se taky stalo, takže ses pak vůbec nenamáhal bojovat o život, protože smrt je mnohem jednodušší než čelit tomu, co na tebe Radže nalíčil. Ty si to prostě jenom přivoláváš, takže ty svoje proroctví laskavě koukej sklapnout, zatraceně!“

Mencheres se musel usmát. Ještě nikdy nikdo mu neřekl, aby koukal sklapnout svoje vize. „Přál bych si, aby to bylo takhle jednoduché.“

„Však ono je!“ chytila ho za paže. „Ty těm svým vizím bezvýhradně věříš, ale když jsi ztratil schopnost vidět za tu temnotu, o čem to tu vlastně mluvíš? Musí přece být ještě něco dál. Trpíš pocitem viny jako ten, kdo přežil. Jsi celý rozrušený z toho, co se stalo s tvojí manželkou. Obviňuješ sám sebe za každou smrt, kterou způsobila, i za svou úlohu při její smrti. Proto nemůžeš vidět svou budoucnost, protože nevěříš, že by sis nějakou zasluhoval.“

„Moje vize se nemohou měnit pod vlivem emočního stresu,“ odpověděl.

„A to říká kdo?“ ostře na něj vyjela Kira. „To, že se to ještě nikdy předtím nestalo, neznamená, že se to stát ani nemůže. Když Pete umřel, začala jsem chodit na skupinové terapie, aby mi to pomohlo přenést se přes všechno, k čemu došlo. Jeden chlápek tam z ničeho nic přestal vidět červenou barvu. Jeho rodina zahynula při havárií, když do nich nabouralo druhé auto, které nezastavilo na stopce. Prostě ji přestal vidět! A ty se tady obviňuješ kvůli desítkám vražd, které spáchala tvoje žena, i z její smrti, a přesto si nechceš připustit, že by to mohlo zničit nebo aspoň změnit tvoji schopnost vidění? Psychika je nesmírně mocná, a pokud je ochromená žalem nebo pocitem viny, může ti zničit úplně všechno.“

„Kiro…“ Mencheres nevěděl, co má říct. Čekal od ní, že nějakým způsobem popře jeho vizi osudu. Očekával i smutek, ale to, jak rovnou odmítla, že by se mělo stát to, co viděl, ho zaskočilo.

„Prošel sis peklem,“ pokračovala stejně odhodlaným tónem. „Určitě toho ještě půlku ani nevím, ale vím, že většinu jiných lidí by to zničilo. Tebe to také málem zlomilo, a proto ses chtěl zabít, ale já ti tvrdím, že nejsi odsouzen k tomu, abys brzy zemřel. Kdyby tomu tak bylo, vycítila bych to, jako jsem to poznala u Petea, u Tiny, u mojí mámy, a dokonce i u sebe, tehdy v noci s Radžem. Teď mi ale všechny moje instinkty říkají, že ty a já spolu budeme dlouho, což znamená, že zůstaneš na světě. To, že teď před sebou vidíš temnotu, není vůbec podstatné.“

Zase neměl ponětí, co by jí na to mohl říct. Kiře bylo sotva třicet let. Jak si vůbec mohla myslet, že její instinkty jsou přesnější než víc než čtyři tisíce let jeho vizí?

„Dosud jsem se nikdy nezmýlil,“ řekl. „Nikdy.“

„Tak to teď holt bude poprvé,“ odsekla, ale hned se něžně dotkla jeho tváře. „Nebo si uvědomíš, že jsi nějak špatně pochopil, co jsi viděl. Já mám pravdu, Mencheresi. Vím to celým svým srdcem a duší. Vím to tak jistě, jako že mě miluješ, i když to neumíš vyslovit.“

Chvíli na ni dokázal jen hledět, omámený pohledem jejích bledě zelených očí, jako by byl pouhým lidským tvorem, zhypnotizovaným zářivým pohledem upíra. Něco se v něm uvnitř uvolnilo a ustal v něm tlak, o němž ani nevěděl, že ho svírá. Úleva, která ho zaplavila, se vyrovnala pouze pocitu jistoty, že Kira má pravdu – i když jen v jedné věci.

„Opravdu tě miluji,“ prohlásil chraptivě. To, co ke Kiře cítil, slova nedokázala správně vystihnout. Představovala pro něj všechno, co ve svém životě postrádal, všechno, kvůli čemu chtěl zůstat na tomto drsném, nelítostném světě, který se náhle díky ní proměnil v krásné místo.

Usmála se, a Mencheres opět užasl, kolik v něm ten drobný pohyb jejích rtů dokáže vyvolat radosti. „Vidíš? Říkala jsem ti přece, že mám pravdu.“

„Jenže to ještě neznamená, že…“

„Pšššt,“ okřikla ho něžně a zlehka mu přiložila prst na rty. Nemohl si pomoci, ale zase ho přemohlo pobavení. Už tisíce let na něj nikdo neudělal pšššt, ale Kira s tím vůbec nezaváhala.

„Nechci, aby ses znovu pokoušel nahlížet do budoucnosti,“ pokračovala. „Aspoň zatím ne. Jsi mimořádně mocný upír, ale nejsi bůh. Dokud se nevyrovnáš se záležitostmi, kvůli kterým jsi měl chuť být raději mrtvý, a myslím tím se všemi záležitostmi, tak si nemůžeš být jistý, co vlastně vidíš.“

Mencheres si pořád ještě nemyslel, že by Kira měla pravdu jak s přivoláváním splnění proroctví, tak s pocitem viny, že přežil, tak i ohledně jeho vize hrozící smrti. Přesto se chtěl řídit její radou. Schopnost předvídání jej koneckonců skutečně opustila bezprostředně po Patřině smrti. Možná měl mnohem víc moci než Kira, ale co se týče emocí, jistě byl na mnohem nižší úrovni.

Události několika posledních let pro něj byly těžkou zkouškou. Začal přemýšlet o vlastní smrti – ačkoliv vždy přísahal, že něco takového nikdy neudělá. I když zakusil bolest po Tenochově sebevraždě, málem svého pána následoval. Zabránila mu v tom pouze krásná, ne uvěřitelná žena, která mu onoho rána zkřížila cestu a nyní stála naproti němu.

Osud. Je snad možné, že před ním leží ještě něco jiného než věčná tma?

„Pověz mi ještě jednou, jak že znělo krédo tvého učitele?“ otázal se, třebaže odpověď už dobře znal.

„Zachraň aspoň jeden život,“ odvětila Kira tiše.

Mencheres ji vzal do náruče. „Dokázala jsi to. Zachránila jsi mi život,“ zašeptal a přitiskl rty k jejím ústům.

Kira mu rukou líně přejela po zádech a Mencherese její pohyb vzrušil, přestože za sebou měli několik hodin vyplněných vášní.

„Tohle je hodně zajímavé tetování. Co má znamenat?“

„To je šen, „ odpověděl a překulil se k ní obličejem. „Moderní výraz zní kartuše.“

I když už na obrázek neviděla, stále po něm přejížděla rukou. „A co znamená?“

„To je moje původní jméno Menkaure, napsané ve staroegyptském písmu.“

Zachmuřila se. „Tak tě přece oslovoval Radže.“

Pohladil ji po nahém stehně až k bokům, a tvář se jí okamžitě vyjasnila.

„Dostal jsi jméno podle faraóna?“ pokračovala ve vyptávání.

Jeho ruka se zastavila. „Co víš o faraónech?“

„Když jsi zhypnotizoval mého šéfa, začala jsem po tobě pátrat. Zadala jsem do Googlu slovo ‚Mencheres‘ a doufala jsem, že mě třeba k tobě nějak přivede, že třeba máš profil na Facebooku nebo tak něco,“ Kira se odmlčela a zahihňala se. „Samozřejmě, že jsi nic takového neměl. A jediné, co se mi ve vyhledávači objevilo, byly linky a články o dávném faraonovi, který se také jmenoval Mencheres, ale většinou vystupoval pod jménem Menkaure,“ zvědavě se na něho zadívala. „Jsi jeho potomek? Anebo proč sis vzal po něm jméno?“

Vstal z postele a postavil se před ni. Přišla chvíle, kdy se má dozvědět o něm všechno, včetně nejstarší minulosti.

„Jméno Menkaure má mnoho podob, které závisí na přepisu. Například Mycerinus, Mykerinus a Mencheres. Dostal jsem toto tetování v první den svého jmenování vládcem. Bylo mi dvaadvacet let, pouhých šest měsíců předtím, než jsem se stal upírem. Nejsem jen jedním z faraonových následníků, o kterých jsi možná četla. Já jsem ten faraón. Od doby, co jsem opustil Egypt, používám většinou jméno Mencheres.“

Kira otevřela a zase zavřela ústa, jako by náhle zapomněla mluvit. Čekal. Po všem ostatním, co už zvládla, neměl strach, že by se toto odhalení pro ni ukázalo být příliš náročné.

„Ale tento faraón žil hrozně, hrozně dávno ve starých časech! V Gize má dokonce pyramidu. To přece nemůžeš být ty! Vím, že jsi říkal, že jsi starší než hlína, ale…“

„Narodil jsem se v roce 2553 před Kristem,“ odpověděl a pozoroval, jak se její výraz mění od odmítnutí přes zmatek až k úžasu.

„Říkal jsem ti, že já a Radže pocházíme ze stejného rodu vládců, kde byl mezi následníky zavedený systém předávání moci nad jejich lidskými poddanými. Byl to rod faraónů, který panoval od první až po třináctou dynastii. Radže i já jsme patřili ke čtvrté dynastii. Radže je zkrácená podoba jména Radžedef, jak už víš, ale Radžedef je v egyptské historii známý spíš jako Džedefre. Byl nevlastním bratrem Chafreho, mého otce. Oba byli synové Cheopse, faraóna, který dal postavit egyptskou Velkou pyramidu.“

Kira se pořád ještě netvářila, jako by vstřebala všechny informace. „Takže Radže byl tvůj strýc? A ty a členové tvé rodiny jste nechali vystavět pyramidy? Pyramidy?“

Pokrčil rameny. „Měly sloužit starým faraónům, aby mohli po své smrti dál žít v přepychu se svými lidmi, zatímco na trůn už usedl nový faraón. Byly však příliš nákladné. Naši pozdější následníci si pak zvolili Údolí králů jako mnohem efektivnější řešení. Všechny ty podzemní chodby a tunely…“

„Uvědomuješ si, doufám, že je toho na mě trochu moc?“ přerušila ho a nevěřícně kroutila hlavou.

Mencheres jen povytáhl obočí. „Ještě před měsícem jsi ani nevěřila, že existují upíři. Teď jsi sama jedním z nich a miluješ se s druhým. Navíc jsi právě v domě ukrytém uvnitř hory, který je domovem jednoho z nejznámějších upírů, které literatura zná. Pevně věřím, že i toto nové zjištění zvládneš s minimálními obtížemi.“

Kira pořád ještě vrtěla hlavou, ale výraz nevíry už opustil její obličej. „Starší než hlína,“ zabručela. „Kdo mohl vědět, že vůbec nepřeháníš – naopak!“

Přišel k posteli a pomalu šplhal zase zpátky přes Kiřino tělo až nahoru k její hrudi. Zastavil se, až byly jejich tváře proti sobě, a nechal svou auru, aby se jí dotýkala stejně jako jeho nahá kůže.

„Připadám ti teď pro tebe moc starý?“ zamumlal mazlivě. „Jsem někdo úplně jiný než ten, koho jsi milovala, než ses tohle všechno dozvěděla?“

Oči jí už zeleně zářily a plné rty byly pootevřené. „Ne, nepřipadáš mi moc starý,“ hlas měla chraptivý. „Ani jiný. Jsi prostě můj. Ať jsi, kdo jsi, jsi… můj.“

Mencheres se usmál a 3pičáky se mu vysunuly v celé délce. „Tak jsi pravila, tak se i stane. Až na věky.“

Grand Canyon zalévaly barvy posledních paprsků zapadajícího slunce. Rezavá, oranžová, rumělková, zlatá, tmavomodrá a stříbrná se zdály rozplývat v nesmírné velikosti jeho stěn, jež vzbuzovaly úžas. Kdyby Kira nebyla tolik soustředěná na to, co má přinést několik příštích hodin, byla by se točila pomalu dokola a snažila se vrýt si do paměti ohromující krásu kolem sebe.

Jenže tohle samozřejmě nebyl vlastivědný výlet, i když byli v místě jedné z nejčastěji navštěvovaných turistických atrakcí v celé Americe. Grand Canyon byl také dobrým místem, kdyby museli utíkat o život. Různé jeskyně, pukliny a propasti jen přispívaly k výlučnosti tohoto místa. Mencheres jí vysvětlil, že Strážci i Vymahatelé zákona tady nebudou vědět, zda je mají hledat ve vzduchu nebo pod zemí.

Kira stála mezi Mencheresem a Vladem. Lehký větřík mísil přirozenou vůni vzduchu s novými aromaty, vyzařujícími z obou upírů. Mencheres voněl po santalovém dřevě a tmavých kořeních, Vlad nezvykle poskořici… a kouři.

„Podívejte se,“ promluvil Mencheres a ukázal rukou na jih.Zaostřila zrak tímto směrem, ale jediné, co viděla, byla plavovlasá dívka stoupající po stezce dvě stovky metrů pod místem, kde stáli. Musela vyrazit dřív než její turistická skupina, a stejně se Kira divila, že se na túru vydala v noci. Možná by měla sejít dolů a zhypnotizovat celou skupinu, aby se raději vrátila zpět. Obávala se, že by nevinní kolemjdoucí mohli přijít k úhoně, kdyby se situace se Strážci zákona nějak zkomplikovala.

„Mencheresi!“ zavolala dívka. „Přicházím sama, jak jsem slíbila.“

„Tohle že je Veritas?“ vyhrkla Kira. Ta mocná členka Strážců zákona, o níž Mencheres i Vlad hovořili s takovou obezřetností? Vypadala, že jí sotva oschl inkoust na občanském průkazu.

Hezká mladá blondýnka se zadívala přímo na ně. Kira i na dálku mohla spatřit zelený záblesk v jejích očích. Bez jakýchkoliv pochyb se nejednalo o člověka.

Vlad obrátil pohled ke Kiře. „Brzy pochopíš, že vzhled je tím nejméně spolehlivým vodítkem, podle něhož lze v našem světě kohokoliv posuzovat. Vezmi si jako příklad mě.“

Natáhl ruku k Veritas a okamžitě mu začala hořet modrým plamenem. Kira úžasem vykulila oči. Vladovy prsty ani dlaň však přesto nevypadaly ani trošku popálené. Plameny se ovíjely kolem manžety jeho košile, ale kupodivu se látka nevzňala. Když Vlad ruku opět spustil, oheň uhasl a nezůstala po něm ani jiskřička, ani spálený chloupek na kůži.

„Teď aspoň vím, proč je z tebe pořád cítit kouř,“ zamumlala nejistě Kira. Do svého seznamu nejrůznějších schopností, jimiž se upíři mohou chlubit, si tak přidala také pyrokinezi.

„Veritas,“ zavolal Mencheres na uvítanou. „Děkuji ti, že jsi přišla.“

Hlas měl tichý a sebejistý, ale do Kiřina podvědomí doléhaly důkazy toho, jak je napjatý. Obával se útoku a při sebemenším náznaku, že se jedná o léčku, byl připraven s ní okamžitě utéct.

Plavovlasá strážkyně se k nim blížila. Zrychlila krok, takže se teď pohybovala vzhůru do prudkého kopces rychlostí, jež prozrazovala, že není lidská bytost. Když už od nich byla asi dvacet metrů, Kira vnímala, jak z ní vyzařuje na dálku energie se silou, již dosud cítila pouze u Mencherese.

„Máš hodinu na to, abys mi přednesl svůj případ, Mencheresi,“ promluvila Veritas ostrým tónem. „To je jediná milost, kterou ti s ohledem na našeho společného pána a naše dlouholeté spojenectví mohu poskytnout.“

To nezní příliš slibně, pomyslela si Kira. Veritas, podobná panence Barbie, na sobě měla masku, za níž se skrýval hněv, a energie, jež se kolem ní vznášela, napovídala o jejím nevlídném rozpoložení.

Mencherese však přístup strážkyně zákona nezastrašil. Zlehka se uklonil, aby dal najevo svůj respekt, a začal líčit do všech detailů výmluvnými a přesvědčivými slovy svůj případ. Vypověděl, jak byl s Kirou a Gorgonem ve Wyomingu, když byl klub vypálen žhářským útokem. Upozornil ji také, že si může nechat poslat výpis hovorů z jeho mobilního telefonu, aby se přesvědčila, že byl ve Wyomingu, a ne v Chicagu. Připomněl, že by nikdy po sobě nezanechal důkaz o existenci jeho rasy, který by mohli lidé najít, což doložil i tím, že zničil všechny kamery v Disneylandu. Svou řeč zakončil omluvou za to, jak zacházel s Vymahateli, ale podotkl přitom, že se domníval, že jde o jedinou cestu, jak Radžemu zabránit v jeho zločinných úmyslech ohledně Kiry. Když domluvil, Kira měla chuť mu zatleskat. Kdyby to byla předvolební řeč, byla si jistá, že by získal hlas každého voliče.

Až na jednoho.“Omlouváš se také za smrt jednoho z Vymahatelů? Nebo to bylo také pod tvou rozlišovací schopností vzhledem k zápalu, s nímž jsi bránil svou novou milenku?“ zasyčela na něj Veritas.

Mencheres zvážněl. „Jakého Vymahatele? Žádného z nich jsem nezabil.“

„Josephus a šest dalších se tě vydali pronásledovali ve vzduchu, ale později byl nalezen mrtvý na zemi,“ odpověděla Veritas. Propalovala ho pohledem. „Jsi obžalován z vraždy Vymahatele zákona. Ani všichni tví spojenci nedokážou přimět radu ke shovívavosti, i kdyby byli sebemocnější.“

Významně se při tomto svém prohlášení podívala na Vláda, ale Kira byla příliš rozčilená, než aby dokázala zůstat zticha.

„Mencheres nic takového neudělal! Z oblohy jsme se spustili rovnou do moře, nikde na zemi jsme vůbec nebyli. Musím to vědět, protože jsem byla strachy bez sebe.“

„Kiro…“ začal Mencheres.

„Je to pravda,“ zopakovala umíněně, víc k Veritas než k němu. Blondýna nezměnila výraz, ale Kira se tím nedala zastavit. Už měla dost všech těch osob, které obviňovaly Mencherese ze všech možných hrozivých činů, ale přitom se vůbec neobtěžovaly vzít v úvahu, že by je mohl spáchat někdo jiný.

„Nechte mě hádat. Vy věříte Radžeho obvinění, že Mencheres to všechno spáchal, že kvůli mě úplně ztratil hlavu, že? A já jsem prostě jenom zlá čarodějnice, která ho podněcuje k vraždám? Nemohl by se někdo se mnou aspoň seznámit, než si to začne myslet? Myslela jsem si, že lidský soudní systém se občas může mýlit, ale váš upírský systém je horší. U nás přinejmenším platí předpoklad neviny až do chvíle, kdy se vina prokáže. A ne vinen a odsouzen dřív, než se někdo obtěžuje opatřit si všechna fakta!“

„Kiro!“ okřikl ji tentokrát drsněji Mencheres.

„Vy se opovažujete napadat zákony?“ obořila se Veritas na Kiru. Máchla přitom rukou k Mencheresovi, který se právě hotovil Kiru umlčet za pomoci neviditelného roubíku. „Nevměšuj se do toho! Nech ji mluvit, nebo okamžitě odejdu!“ zahřměla Veritas.

Kiřina ústa se opět uvolnila z náhlé nehybnosti. Hodila po Mencheresovi zdrcující pohled, slibující vážné důsledky, jestli to ještě někdy provede, a obrátila se k rozběsněné strážkyni zákona.

„Plně podporuji zákony, jež se snaží prosadit spravedlnost vůči každému, kdo zabil strážce zákona a podstrčil kompromitující nahrávky. Musím však říct, že jsem zklamaná, jak málo důkazů se při vyšetřování shromáždilo. Radže tvrdí, že Mencheres vypálil ten klub, a tak tomu všichni prostě jenom věří. Vůbec je nezajímá, že jsem v těch dnech byla v krvežíznivém rauši a Mencheres měl co dělat, aby se o mě postaral. Pak se najde mrtvý vymahatel, který pronásledoval Mencherese, a tak je hned každému zase jasné, že to udělal on. Nikdo nehledá jiné vysvětlení. Když je však trest za tu jedinou smrt tak přísný, proč by je byl Mencheres raději prostě nezabil všechny? To přece nedává smysl, zvlášť když předpokládáte, že Mencherese ponouká žena, která nachází potěšení v tom, že ho nutí kvůli ní zabíjet, jak tvrdí Radže.“

Veritas popadla Kiru za límec a její oči, modré jako moře, se zabořily do jejích.

„Možná, že Mencheres jednal bez vašeho vědomí. Možná vás přinutil ke spoluúčasti na svých zločinech.V tuto chvíli vám mohu jedině já nabídnout šanci vyjevit celou pravdu, aniž byste se musela bát následků. Dávám vám slovo strážce, že nebudete obviněna. Spáchal Mencheres tyto činy? Nebo alespoň od vás odešel toho večera, kdy shořel klub, či poté, co vás pronásledoval onen vymahatel, takže by měl možnost spáchat uvedené činy?“

„Nic z toho,“ odvětila Kira pevně. „On to nebyl.“ Veritas ji stále probodávala pohledem. „Jste ochotná doložit přísahou na svou vlastní krev, že je nevinen? Ztratit vlastní život, pokud se prokáže nebo on přizná, že spáchal byť jen jeden z těchto činů?“

„Ano,“ přikývla Kira, avšak Mencheres vybuchl: „Nebyla z ničeho obviněna, nemůžete od ní žádat, aby ztratila život na základě toho, jak rada rozhodne o mně!“

„Já mohu,“ odbyla ho Veritas. „A až se vrátím zpět, zopakuji její přísahu před radou. Jestli tedy chceš vyznat své viny a zachránit jí život, Mencheresi, udělej to teď!“

Mencheres se na Kiru podíval tak zmučeným pohledem, že jí po zádech přeběhl strach. Nechce přece přiznat něco, co neudělal, nebo ano? Určitě ne. Odsoudil by se sám k smrti jen kvůli tomu, že jistý strážce usiluje o jeho moc…

„Nedělej to,“ zavzlykala a sevřela mu paže. „Vím, že si myslíš, že tak jako tak brzy zemřeš, ale tvoje vize se mýlí Mencheresi! Stále tě trápí a svírají, protože cítíš vinu za věci, které však nebyly tvojí chybou. Tohle ale není jediný způsob, jak mě zachránit. Podívej se, jestli Veritas zatím nemá žádné podezření, že za tím vším je něco víc, tak ji o tom musíš přesvědčit. Nic z toho. Z čeho tě obviňují, jsi neudělal! A neopovažuj se tvrdit, že ano!“

Slzy jí vhrkly do očí a svírala ho tak silně, až mu drtila kosti v pažích, ale strach Kiře nedovolil ho pustit. Cítila, že by mohla Mencherese navěky ztratit.

„Nevěř tomu, co ti říkají ty tvoje zatracené vize,“ zašeptala. „Věř mi. Dokážeme Radžeho porazit jiným způsobem. Vím to! Dovol mi, abych ti to dokázala.“

Jeho oči, tak temné a bezedné, se dívaly přímo na ni. Velice něžně ji chytil za ruce a odtáhl je od svých paží. Pak si je pozvedl k ústům.

„Miluju tě,“ zašeptal jí do dlaní.

„Prosím, nedělej to,“ žadonila v zoufalé panice, zatímco jí dál po tvářích kanuly slzy.

Mencheres přes Kiru pohlédl na Veritas. „Nemám nic společného ani se žhářstvím, ani s vraždami oněch lidí, ani se smrtí toho vymahatele,“ pravil jasně a zřetělně. „Ten, kdo mě obviňuje z těchto činů, je za ně sám zodpovědný. Radžedef.“

Úleva zaplavila Kiru s takovou silou, že se jí až podlamovala kolena. Všechny instinkty jí napovídaly, že Mencherese dělil jen okamžik od rozhodnutí, že na sebe vezme všechny viny. Na jednu stranu se mu toužila vrhnout přímo do náruče, ale na druhou měla chuť ho udeřit za to, že málem provedl něco tak ušlechtile a smrtelně hloupého.

„Už mě nikdy nesmíš takhle vyděsit,“ nařídila mu třesoucím se hlasem.

Rty se mu stáhly v ponurém úsměvu. „To radši místo toho vyděsím sám sebe.“

Kira pochopila, jak to myslí. Věřila však tomu, že dokážou najít způsob, jak Radžedefa porazit, jak řekla. A když se podívala na Veritas, její výraz to pouze potvrzoval. Strážkyně zákona se tvářila ostražitě, ale bylo vidět, že uvažuje. Hněv, který se jí zračil předtím v očích, byl pryč.

„Mencheresi, jestli se budeš pořád snažit zmařit svůj život, tak tě snad zabiju sám,“ ozval se Vlad. „Možná tě teď, když s tebou vládu sdílí Bones, tvůj klan už tolik nepotřebuje, ale tví přátelé ano! Vzpomeň si na to, až tě zase bude zpěv sirén vábit do hrobu!“

„Většina strážců je přesvědčená, že jsi zabil ty upíry a založil oheň v klubu,“ promluvila po dlouhé chvíli opět Veritas. „Ale s Josephovým tělem se objevila jedna potíž. Jeho hlava byla oddělena od těla, ale při bližší prohlídce se ukázalo, že ho také někdo možná bodl do zad.“

„Copak se to nedá poznat přesně?“ zeptala se Kira a zamračila se.

„Ne. Když je upír zabit, jeho tělo se rozloží podle jeho skutečného věku,“ vysvětlil jí Mencheres. „Josephus byl starý několik stovek let. Muselo z něj zbýt sotva víc než vysušená kůže a pár kostí.“

Žádný pěkný obrázek, ale to mrtvá těla sotvakdy bývají. Kira však stále nechápala, co je na bodné rán2 v Josephových zádech tak podezřelého, zvlášť když ostatní vymahatelé vypověděli, že Mencheres jim sebral všechny jejich nože a zanechal je v parku. I když –Josephus přece mohl sebrat svůj nůž, pustit se za nimi, a pak jím být zavražděn…

„Tak tady to máte,“ pravil se zadostiučiněním Vlad. „Ať jde o upíry, nebo o ghúly, Mencheres nikdy k zabíjení neužívá nože. Prostě jim jen vždycky utrhne hlavu silou své moci. Radže by proti vymahateli potřeboval použít nůž a k tomu ještě také moment překvapení. To by vysvětlovalo, proč byl Josephus bodnut do zad. Ten chudák zřejmě ani nevěděl, že se blíží nebezpečí.“

Kiře se v paměti vynořil záblesk vzpomínky na onen den ve starém skladišti, a ušklíbla se. Mencheres připravil všechny ghúly o hlavu jen silou myšlenky rychleji, než by mu to trvalo, kdyby sebral jeden z jejich nožů. Proč by Mencheres měl vůbec používat nůž, když je pro něj telekineze rychlejší a smrtonosnější zbraní?

„Radže zřejmě musel oddělit Josephovu hlavu, až když byl mrtvý, aby to vypadalo, že jsem to udělal já,“ uvažoval Mencheres. „To od něj bylo chytré. Jistě ho nenapadlo, že někdo bude hledat bodnou ránu nebo že po ní zůstane nějaký důkaz, že tam byla. Kdyby na mě padla vina za vymahatelovu smrt, většina mých spojenců by se ode mě odvrátila. Předem totiž věděl, že sám vyhledávám smrt. Tak bych se ocitl v mnohem zoufalejším postavení, abych mu dal, co ode mě původně žádal.“

„A co tedy chce, kromě toho, abys byl mrtvý?“ zavrčela na něj Kira.

„Moji moc. Otcem naší rasy byl Kain, kterého jeho bůh navždy proklel. Za to, že zabil Ábela, byl potrestán tak, že se musel na věky potulovat zemí jako uprchlík bez domova. Kain však namítal, že jeho trest je příliš tvrdý, a bůh se nad ním slitoval. Vložil na něj znamení, takže Kaina nemohl nikdo zabít. Stal se tak prvním upírem, který se živil krví. Nemohl zemřít lidskou smrtí a vládl neuvěřitelnou mocí. Kain také založil vlastní rod, aby si tak nahradil rodinu, z níž byl vyobcován, ale svou moc mohl předat pouze jedinému ze svých potomků. Jako první ji získal Enoch, který o mnoho století později Kainovo dědictví odkázal svému následníkovi Tenochovi, od nějž jsem je pak získal já.“

Veritas povytáhla světlé obočí. „Jak by ji teď od tebe mohl získat Radže? Vždyť jsi přece předal svou moc Bonesovi, když jste spojili své klany.“

„Tak jsem učinil, a Bones moc nemůže předat nikomu dalšímu, dokud ji nebude vlastnit celou. Trvalo mi několik set let, než jsem to dokázal. Radže však tak dlouho nechce čekat. Přeje si, abych mu dal všechnu sílu, která ve mně ještě zbyla. Je to jediná cesta, jak si konečně zajistit, že bude vlastnit Kainův odkaz.“

„Ale kdybys mu odevzdal všechnu svou moc…“ nedokončila Kira a hlas se jí vytratil.

Pochmurně se na ni ušklíbl. „Tak by mě to nejspíš zabilo. Nebo by to udělal sám Radže, protože bych byl oslabený. Kdybych mu všechnu moc odevzdal a zůstal naživu, byl bych důkazem proti němu. Pokud bych zemřel, Radže by mohl skrývat svou nově získanou moc, a jen málokdo by se tak dozvěděl, že ji vlastní.“

Veritas se tvářila velice vážně. „Očekáváš, že Shromáždění Strážců uvěří tvým obviněním proti jinému strážci, že se dopustil spiknutí, vraždy, prozrazení naší rasy a vydírání. A to vše na základě pouhých domněnek, zatímco tvé dodržování zákonů je přinejmenším sporné.“

„Sporné? Vždyť nic špatného neudělal!“ vykřikla? Kira zoufale.

„Říká se, že Mencheres vyvolal přízraky, které pronásledovaly a pak i zabily jeho manželku. Zákon černou magii výslovně zapovídá, ale všichni svědkové Patřiny smrti a smrti jejích stráží samozřejmě patřili k Mencheresovým věrným a nechtějí to potvrdit.“

Při těch slovech se Veritas ostře podívala na Vlada. Mrkl na ni a ústa se mu zkřivila v prohnaném úsměvu.

„Jestlipak se také říká, že Patra vyvolala z hrobu armádu, aby ze zálohy přepadla mě a moje lidi?“ opáčil Mencheres.

„Ona na tebe poslal zombie?“ vyhrkla nevěřícně Kira.

„Ano,“ potvrdil Mencheres zkrátka. „A co povstane z hrobu, to se nedá normálními prostředky zničit. Proti nim byla bezmocná i moje telekineze. Záhrobní magie nepodléhá moci těch, kdo žijí, což Patra dobře věděla.“

„Mohl jsi podat oficiální stížnost…“ začala Veritas.

„Jenže to by trvalo celé měsíce, než by se něco vyšetřilo,“ přerušil ji Mencheres. „A mezitím bych byl já i moji lidé už po smrti, protože Patra by jistě povolala jinou formu záhrobní magie, aby nás zničila, když s tou první neuspěla. Tehdy nás zachránila pouze šťastná náhoda. Pro desítky těch, kteří zemřeli, však už bylo bohužel příliš pozdě.“

Strážkyně zákona měla stále přísně sevřené čelisti. Kira cítila napětí mezi všemi třemi upíry. Jejich vnitřní rozpory jen nahrávají Radžemu.

„Chápu a obdivuji vaši úctu k zákonům, Veritas,“ oslovila ji Kira. „Jste dobrá strážkyně. Kdyby však, zcela hypoteticky ovšem, Mencheres skutečně využil proti své ženě kouzla, pak by zaručeně také věděl, jak zabít Radžeho. Zajistil by si také, že by proti němu nikdo nesvědčil, ať už z loajality, nebo ze strachu. Mencheres však přesto odmítá použít tyto neporazitelné síly proti tomu, kdo se ho všemi způsoby snaží zničit.“

Kira se naklonila blíž a ztišila hlas. „Pokud někdy tyto síly použil, pak to bylo pouze v sebeobraně, a téměř všechny zákony povolují užít pro sebeobranu neomezené prostředky. Teď je však nepoužívá, ačkoliv by to určitě byla ta nejjistější cesta k vítězství. Neprokazuje snad tímto způsobem svůj nejhlubší respekt k zákonům?“

Veritas dlouze hleděla na všechny tři. Její modré oči byly mnohem starší než její takřka pubertální vzhled. Kira byla naprosto zticha, a jen doufala, že strážkyně zákona pochopí, jak Radže namíchal karty.

„Jsem nakloněna ti uvěřit, ale zbytek Shromáždění Strážců bude žádat důkazy, a ne jen dohady, ať už jakkoliv přesvědčivé,“ promluvila Veritas konečně.

Jenže než se jim podaří shromáždit potřebné důkazy, Radže na Mencherese ušije jinou boudu, při níž zemře kdovíkolik dalších nevinných lidí. Kira zatnula zuby. Už jednou pomohla odhalit zkorumpovaného policajta, tehdy s Petem. Snad se jí to podaří i teď s Radžem.

„Já vím, jak Radžeho dostaneme,“ pronesla. Tři páry očí se na ni zvědavě upřely. „Ale nejdřív musíme odjet do Chicaga a něco tam zařídit.“

Kira jela zelenou linkou chicagského metra a cítila se, jako by to bylo poprvé. Cestu k Loopu znala dobře, a přesto jí teď na ní všechno připadalo úplně jiné. Zaskočilo ji množství pachů, překonávající svým vlivem dokonce i rachocení vagonu na kolejích. Kromě výrazného pachu alkoholu, moči, lidských těl, parfémů a špatně vyčištěných zubů ve vzduchu přetrvávaly také další pachy jako otisky lidských emocí.

Samozřejmě, že dokázala také vyčenichat stopy krve, ať už přímo ve vagonu nebo na některých z lidí, kteří nastupovali, vystupovali a spěchali do cíle své cesty. Nedávno se znovu nakrmila, takže vůně krve v ní nevzbuzovala hlad, spíš jen zájem. Krev se nyní stala nedílnou součástí jejího života, ať už chtěla nebo ne, stejně jako fakt, že nepotřebovala dýchat, jako když ještě byla lidskou bytostí. V určitých ohledech Kira nemohla uvěřit, jak krátký čas uplynul od chvíle, kdy se poprvé probudila jako upír. Připadalo jí to dávno, stejně jako den, kdy se poprvé setkala s Mencheresem. Kalendář, dny a hodiny už pro ni nebyly spolehlivým měřítkem věcí.

Hlas v reproduktoru oznámil, že příští stanice bude Clinton Street. Kira si přehodila přes rameno kabelku a vstala. Teď už se ani nemusela kvůli rovnováze přidržovat opěradla. Když vlak zastavil, vyšla z metra ven a zamířila po známých ulicích k bytu, kde bydlela Tina.

Kira už prošla po setmění touto částí West Loopu mnohokrát. Pokaždé obezřetně nahlížela do temných postranních uliček či prázdných prostor plných tmy, kam nedolehla světla pouličních lamp. Pozorně naslouchala, zda se odněkud zblízka neozvou něčí kroky. Teď si však kráčela ulicí rychle a sebevědomě, aniž by se podívala někam jinam než kupředu. Žádná tma, zbraně, zákoutí nebo potloukající se pobudové jí teď už nemohli ublížit. Všichni, kdo v téhle ulici měli tepající srdce, se nyní mohli bát jí, a nikoli naopak, i kdyby jí zkřížili cestu se zlým úmyslem.

Došla k Tininu domu jen o maličko rychleji, než chodívala dřív. Nechtěla přece na sebe zbytečně přivolávat nevítanou pozornost, kdyby se pohybovala ulicemi s nadpřirozenou rychlostí. Odemkla si vlastním klíčem a pak se vydala pěšky po schodech, místo aby jela výtahem. Chtěla se tak vyhnout případnému setkání s některým z Tininých sousedů, kteří by ji mohli poznat. Kira věděla, že se její podoba v poslední době objevila ve zprávách na několika televizních stanicích. Když Tině naposledy telefonovala, sestra beze slova zavěsila. Nemyslela si, že by se na ni Tina zlobila. Pochopila, že sestřin telefon byl odposloucháván, což znamenalo, že mobil nejspíš také. Bratrovi Kira volat ani nezkoušela, málokdy se stalo, že by měl zapojené číslo.

Na schodišti nikdo nebyl, což Kiře umožnilo vyběhnout nahoru tak rychle, jak pro ni bylo nyní přirozené. Za pár minut byla ve čtrnáctém patře. Naučeným pohybem si zastrčila vlasy za uši a zastavila se před dveřmi Tinina bytu.Uvnitř se ozýval tep dvou srdcí, ne jen jednoho. Kira začenichala u dveří, ale neodhalila tak nic, co by jí pomohlo. Jako upír zatím sestřinu vůni neznala, a tak mohla jen předpokládat, že silné citrusové aroma u vchodu nejspíš patří právě jí. Kdo tam ale se sestrou je? A ať je to kdokoliv, může z toho být problém? Nemohla si dovolit teď odejít. Příliš by tím riskovala. Kira zaťukala, znovu si přihladila vlasy ke straně a čekala. Napřed zaslechla kroky a tep srdce na opačné straně dveří, pak zalapání po dechu a potom se dveře otevřely.

Stála tam Tina, plavovlasá a křehká jako vždycky,? ale zato s mnohem lepší barvou pleti, než když ji viděla naposledy. Kira se usmála. Její mladší sestru zachránila Mencheresova krev a lék pro Tinu teď plně koloval v žilách i jí.

„Ahoj,“ řekl Kira. „Můžu dál?“

Tininy modré oči se rozšířily a její pach – ano, byla to ona směsice citrusů připomínající pomeranč a hřebíček, jejíž závan Kira zachytila už zvenčí přede dveřmi – nyní poněkud zhořkl, jak se sestře zrychlil pulz.

„Děje se něco?“ zeptala se Kira napjatě. Byl snad u Tiny v bytě policista? Panebože, snad sem někoho neposlali, když jí Kira naposledy telefonovala?

„Kiro?“ ozvala se Tina váhavě, jako by si nebyla úplně jistá, koho to před sebou vidí.

„Kdo to tam je, Tinko?“ pronesl uvnitř v bytě hlas jejího bratra.

„On je tady Rick?“ otázala se Kira a zavrtěla hlavou.

„Jé, Tino, žes mu nedovolila se sem nastěhovat, nebo jo?“

„Kdo je to?“ za Tinou se objevil bratr. Oči měl rudé a podle otlaku od polštáře na tváři se zrovna probudil.

„No do hajzlu, Kira!“ zvolal a vyvalil oči, když ji uviděl. „Teda ty máš ale průser. Jako fakt velkej, teda.“

„Nazdar Ricku,“ pozdravila ho Kira nakysle. „Tak tě Joey konečně opravdu vyhodil?“

Tina beze slova ustoupila a Kira vešla dovnitř. V jediném okamžiku zjistila, že Rick je cítit po konopí, nějaké jiné droze, cigaretách a po alkoholu. Pohled jí prozradil, že si ustlal na Tinině sedací soupravě. Vypadalo to, že už je tady několik dní. Prázdné plechovky od piva, popelník přetékající nedopalky a pár prázdných pytlíků od bramborových chipsů jen dokreslovaly celý obrázek.

Kira měla chuť ho praštit, nejen proto, že se nacpal do Tinina bytu a choval se tu jako doma.

„Ty tady Tině kouříš? Má přece cystickou fibrózu, a je to jen pár dní, co přišla z nemocnice, kde ležela celé týdny a málem tam umřela! Ale pro tebe je ta tvoje zatracená závislost na nikotinu důležitější než její plíce? Copak nemůžeš aspoň kouřit někde venku, aby si u sebe doma mohla dýchat čistý vzduch, Ricku?“

Na tváři mu naskákaly červené skvrny. „Tebe hledají zasraní policajti, FBI a bůhvíkdo ještě, a ty mi tady chceš nadávat kvůli kouření? Teda páni, ty máš ale nervy…“

„Hele, buď zticha!“ obořila se na něho Kira.

K jejímu údivu Rick opravdu zmlkl. Náhle a nečekaně. Otevřel pusu, ale nic z ní nevycházelo. Pak vyvalil oči a začal se ovívat rukou, jako by ho v nich pálilo.

Kira se otočila. Čekala, že za ní někdo stojí, ale nebyl tam nikdo jiný než Tina. Právě zavřela dveře a jen tam stála a dívala se na ni.

„Tvoje oči…“ zašeptala.Kira zaklela. Celou cestu až sem se jí dařilo své emoce dokonale ovládat, ale stačilo pět vteřin ve společnosti bratra, a ztratila svou obvyklou vyrovnanou masku. Teď ho propalovala jasně zeleným svitem očí, jenž vypovídal o svém nadpřirozeném původu. Teď musela situaci nějak vyžehlit.

„Ricku, posaď se. Najdi si nějaké vhodné místo a uklidni se,“ nařídila mu.

Rick se posadil na zem, jeho zdivočelé pohyby ustaly a na tváři se mu rozhostil klidný výraz. Kira v duchu děkovala za to, že nebyla upírem, když byli děti a ona ho musela hlídat, když otec a jeho nová manželka potřebovali. Bylo by to vyžadovalo obrovský díl jejího sebeovládání. Rick byl pěkné kvítko už jako dítě. Pak se obrátila na Tinu. Sestra měla zavřené oči a po tváři jí stékala jediná slza.

„Kiro, ne,“ zaprosila Tina a stále pevně tiskla víčka k sobě. „Ať už jsi mu udělala cokoliv, mně to nedělej! Věděla jsem to. Viděla jsem video na YouTube, i když jsem tomu nechtěla uvěřit… neměla ses zaplést do něčeho takového a pak si prostě zmizet. A co jsi to provedla s máminým křížkem? Neměla jsi dovolit, aby ti ho někdo strhl a dělal s ním takové věci, i kdyby to bylo jenom jako. Ale tys ten přívěsek od její smrti ani jednou nesundala, takže když jsem to uviděla, hned mi bylo jasné, že je to doopravdy…“

Kiřina ruka sevřela křížek na krku. Byla v šoku, když zjistila, že ho Mencheres použil, aby si rozřízl hrdlo a pak ji nakrmil vlastní krví. Jenže ji nikdy nenapadlo, že to Tina uvidí a pochopí, že se nejednalo o zvrácenou hereckou roli. Tina však měla pravdu. Přívěsek si nikdy nesundávala od doby, kdy ho den před pohřbem sňala matce z hrdla a zavěsila si ho na krk.

„Tino…“Nebyla si jistá, co má vlastně říct. Nečekala, že to bude muset sestře vysvětlovat tak brzo. Někdy jindy snad ano, ale ještě ne zrovna dnes. A Rickovi to nemínila vysvětlovat vůbec.

„Policie našla u tebe v bytě pár lahviček s krví. Ptali? se mě, jestli vím něco o tom, že by ses zúčastnila té hry na upíry. Taky chtěli vědět, jestli jsem už někdy viděla toho chlápka na videu nebo jestli vím, kde jsi,“ Tinin hlas se zlomil. „Řekla jsem jim, že o tom všem nevím vůbec nic, ale že poznávám toho chlápka – viděla jsem ho v nemocnici ten večer, co mě odpojili z dýchacího přístroje. Sestřičky mi pořád říkaly, že je to učiněný zázrak, že jsem se z toho vůbec dostala. Nikdy jsem se pak necítila lépe. Když jsem ho potom viděla na té nahrávce, to, co se na ní odehrálo, a když jsi pak zmizela... najednou jsem pochopila, proč se mi udělalo lépe.“

Ach, bože, Tina už na všechno přišla. Kira se nemohla rozhodnout, co teď má dělat. Stačil by jediný záblesk z jejích očí, a Tina by na všechno zapomněla. U Ricka neměla na vybranou, věřila však, že sestra se s tím dokáže vyrovnat.

„Seznámila jsem se s ním náhodou,“ začala Kira. Snažila se dát v krátkosti dohromady neuvěřitelné události posledních pár týdnů. „Viděla jsem věci, podle nichž jsem poznala, že není člověk. Jenže se mu nepodařilo způsobit, abych na všechno zapomněla, tak jako to umí udělat u ostatních lidí. Když jsem ti řekla, že mám chřipku, tak to nebyla pravda. Držel mě ve svém sídle a doufal, že se poddám jeho vlivu, aby mi mohl vymazat paměť a já bych zapomněla na všechno, co jsem viděla. Jenže se to nestalo. Pak mě propustil, ale já jsem na něj musela pořád myslet a cítila jsem k němu silné pouto. Začala jsem ho hledat, a to mě přivedlo i do toho klubu. A sama jsi viděla, co se tam stalo.“

Tina neříkala nic, jen ve tváři zpopelavěla. Její drobná postava však stála zpříma.

„To on zapálil ten oheň? A zabil ty lidi?“

„Ne,“ odvětila Kira pevně. „Oheň založil ten zkurvysyn, co mě odsoudil k smrti. Byla jsem pak nějakou chvíli pryč, ale celou dobu jsem na tebe myslela a chtěla ti říct… no, tohle jsem ti teda vlastně říct úplně nechtěla, ale chtěla jsem ti aspoň povědět, že si o mě nemusíš dělat starosti. Jsem v pohodě, dokonce víc než v pohodě, a jakmile se to všechno vyřeší, zase se vrátím a budeme žít společně jako dřív.“

Tina se konečně podívala Kiře do očí a po tváři se jí skutálela další slza. „Strašně jsem se bála. Myslela jsem si, že už se nikdy nevrátíš, protože jsi teď jiná. Nevím, co to všechno má znamenat, a taky je strašně těžké tomu všemu uvěřit, ale když jsem slyšela, jak nadáváš Rickovi, věděla jsem, že jsi to uvnitř pořád ty.“

Kira cítila, že jí také do očí vstupují slzy. „No jasně, že jsem to pořád já. To vůbec není jako v těch pověstech. Nezabíjím lidi. Nemusím se skrývat přes den v hrobce. Vidíš, že můžu i teď nosit mámin křížek, takže se očividně ani nemusím bát náboženských předmětů. Když se to tak vezme, tak většina z toho, co jsi asi slyšela, vůbec není pravda.“

Tina se stále tvářila poněkud zmateně. Kira si připomněla, jak byla zprvu sama taky ohromená, a to přitom viděla na vlastní oči mnohem víc důkazů než Tina.

„Máš taky špičáky?“ vyzvídala Tina a zatvářila se přitom fascinovaně i váhavě najednou.

„Jo,“ přiznala Kira mrzutě. „A pořád si na ně nějak nemůžu zvyknout.“

„A ten chlápek… ty a on…“

„Jmenuje se Mencheres, a já ho miluju,“ odpověděla Kira něžně. „Je vážně úžasný. Nemáme teď dost času, abychom si o tom popovídaly, ale vážně je skvělý. Brzy vás představím, slibuju.“

Tina jí nakoukla přes rameno, jako kdyby se měl Mencheres nějakým kouzlem objevit ve dveřích. „To všechno je, ach, no, trošku divný,“ prohlásila pak důrazně. „Myslím tím, jakože jsi pořád moje sestra, takže mi ani teď nepřipadáš nějaká jiná, i když jsi tím, čím jsi. Ale on je úplně odlišný. Dokonce i opravdu vypadá jako upír – vysoký, tmavý a sexy. Bydlí v nějakém tom velkém strašidelném domě?“

„Ne, obě místa, kde jsem s ním byla, vypadala úplně normálně,“ odpověděla Kira, ale v duchu si pomyslela až na ten jeden dům, který jsem ještě neviděla. Ten velký jehlanovitý dům v Gize.

Tinin pohled sklouzl za Kiru. „Tohle ale Rickovi říct nemůžeš. Má tě rád, ale kdyby se ho zeptal nějaký policajt, všechno by vykecal. Už jim beztak řekl všechno, co jste prováděli od doby, co vám bylo deset. Kdyby se dozvěděl o tomhle, hned by s tím běžel na policii, do televize a bůhvíkam ještě, však víš sama.“

„Ne, Rickovi nic nepovím,“ povzdechla si Kira a podívala se stejným směrem na bratra jako Tina. Rick tam seděl a cosi si pro sebe broukal a vypadal mnohem uvolněněji, než ho kdy viděla, kromě toho, kdy byl úplně zhulený. „Nebude si pamatovat ani to, že jsem sem přišla. Ale ty ano, jestli sama chceš.“

Tina se tvářila odhodlaně, i když byla v obličeji stále úplně bledá. „Chci. Můžeš mi věřit.“

„Já vím, že jo, Tintítko,“ odpověděla Kira a použila přitom přezdívku, kterou sestru oslovovala už od dob, kdy byly obě děti. Přistoupila k ní. Cítila, jak se Tina zachvěla, když ji vzala do náruče. Když však kromě objetí nic nenásledovalo, sestra se uklidnila. Netušila, že si Kira musela v duchu připomenout své vajíčkové cvičení, aby ji omylem nezmáčkla příliš silně.

„Budu muset jít,“ pravila Kira konečně a pustila Tinu z náruče. „Musím Mencheresovi utéct, až bude mít zase nějaké jednání, a přijít za tebou. Nechce mi to moc dovolit, ale přijdu určitě brzo. Hrozně vyvádí, když se vrátí, a já tam nejsem.“

Tina se váhavě dotkla její paže. „On ti brání chodit ven?“

„Kdepak, to je úplně něco jiného než s Petem!“ odpověděla Kira klidně. Dobře věděla, z čeho pocházejí sestřiny obavy. „Jenom se prostě bojí, že se mi něco může stát, protože ti druzí upíři po něm jdou. Proto jsem nemohla přijít dřív. Až když někam odešel. Ale až bude všechno zase v pořádku, budu moci chodit, kam se mi bude chtít.“

„To doufám,“ podotkla Tina. „Radši mi teď nevolej ani neposílej maily. Myslím, že mi policie odposlouchává telefon a nabourala se mi i do mailu nebo tak něco, takže buď opatrná.“

„To víš, že budu.“Kira přistoupila k Rickovi a zadívala se na něj. Kdyby mu jen mohla pomoci s jeho nemocí tak snadno, jako Mencheres pomohl Tině.

„Vůbec jsi mě tady neviděl,“ pronesla nakonec a z očí jí vyšlehl zelený záblesk. „Jenom jsi spal. Až se za pár hodin probudíš, budeš vědět jenom to, že tě já i Tina máme moc rády a budeme tě mít rády vždycky. Půjdeš do skupiny Anonymních uživatelů drog a najdeš si tam pomoc, protože pochopíš, že život je o něčem jiném než jen o chlastu a fetování. Pochopíš, že jsi silnější než tvoje závislost, Ricku, a že ji dokážeš porazit. Jo a taky už nebudeš před Tinou nikdy kouřit,“ uzavřela.

Kira nemohla způsobit, aby se její bratr zřekl drog navždy, ale snad, pouze snad, mu vložit do podvědomí snahu se uzdravit. Konečně svůj život si může zachránit jen Rick sám. Jediné, co pro něj Kira může udělat, je poskytnout mu podporu.

Pak se obrátila, naposledy objala Tinu a vyšla ven z bytu. Znovu zamířila na schodiště. Když počítala patra, začalo se jí stýskat po Mencheresovi, i když ho viděla sotva před pár hodinami.

Na schodišti bylo ticho. Rozléhal se na něm jenom klapot jejích podpatků. Když sešla do poloviny schodů, pocítila na kůži mravenčení, jako by se jí o kůži ze vzduchu otíraly neviditelné pavučiny.

Na okamžik zaváhala, ale pak znovu srovnala krok. Ještě šest dalších pater, než bude v přízemí. Podivný pocit doteku pavučiny zesílil, ale Kira napřímila ramena a pokračovala v chůzi dolů. Vyhnula se nápisu VÝCHOD na pravé straně, jenž by ji zavedl dovnitř budovy v šestém patře.Upíři Kiru přepadli, než dorazila do čtvrtého poschodí.

Mencheresovi zazvonil jeho nový mobil. Chvíli se díval na displej, kde zobrazená čísla ukazovala, že volá Bones, a pak teprve hovor přijal. Potřeboval ten čas, aby si uspořádal myšlenky a jeho hlas neprozradil emoce, které v něm bouřily.

„Ano?“

„Právě jsem mluvil s Radžedefem,“ spustil Bones? bez úvodu. „Řekl jsem mu, že nemám ponětí, kde jsi, a všechny tyhlety blbosti, ale dal mi číslo, abych ti ho? předal. Říkal, že se mu máš ozvat, ‚než bude příliš pozdě‘. Co tím ke všem čertům mohl asi myslet?“

V Mencheresovi se vzedmula síla a hledala, koho zabít, avšak jediná osoba, na niž by chtěl vypustit svou smrtonosnou moc, tady nebyla.

„To budou nejspíš jenom nějaké další výhrůžky kvůli tomu zabitému vymahateli,“ odpověděl klidně. „Dej mi to číslo – a pak ho hned i se zprávou pošli dál hromadným mailem všem našim lidem i s jejich majetkem.“

„Udělám to, ale ty mi přestaň lhát,“ odpověděl Bones nevzrušeně, než mu zopakoval Radžeho číslo. „Co teď Radže provedl? Chci ti pomoct!“

„Když jsi tuhle naznačoval možnost, že sis během roku osvojil další část mých schopností, patřila k nim také schopnost vycítit na dálku, kde se která osoba nachází?“ zeptal se Mencheres a ignoroval Bonesovu předchozí otázku.

Bones chvíli mlčel. „Ne,“ odvětil nakonec.

„V tom případě mi nemůžeš pomoci,“ povzdechl si Mencheres. „Můžeš ale pomoci našim lidem, aby se nezapletli do sporu se Shromážděním Strážců. Stále tvrď, že nevíš, kde mě najít. Pokud to bude nutné, zřekni se mě. Žádám to od tebe.“

Na druhém konci telefonu se ozvalo podrážděné zafrkání. „Teď aspoň vím, jak zoufale si musela připadat moje manželka, když jsem se ji snažil držet dál od některých věcí, abych ji ochránil.“

„Jsem rád, že máš Cat,“ pronesl Mencheres tiše. „Věř mi, že to, co jsem předtím udělal, bylo v zájmu toho, abych uchoval její schopnosti ve prospěch našeho klanu. Viděl jsem, jak ji miluješ, a to bylo tím hlavním důvodem, proč jsem zasáhl.“

„Proč mám takový divný pocit, jako by ses se mnou chtěl rozloučit?“ zeptal se Bones napjatým hlasem.

Mencheres zavřel oči. Potřeboval aspoň malou chvíli, než byl schopen opět promluvit. „Jsem na tebe velice hrdý,“ pravil konečně.

A pak zavěsil, i když Bones začal okamžitě chrlit otázky, kde je. Telefon hned zazvonil znovu, na displeji poblikávalo totéž číslo, ale Mencheres hovor nepřijal. Hodinu vyčkával, než všem dojde Bonesův mail – a Bones jej určitě odeslal, bez ohledu na to, jak byl rozzuřený. Potom bude moci zavolat Radžeho a vyslechnout si podmínky Kiřina propuštění, které strážce zákona stejně nebude mít v úmyslu dodržet.

Věděl bez jakýchkoliv pochybností, že ji Radžedef chytil. Kdyby Kiru zadrželi jiní strážcové, byli by kontaktovali Bonese, a nikoliv Radžeho. Jedinou otázkou tak zůstávalo, zda bude mít Radže dost rozumu a nechá Kiru naživu.

Bones telefonoval v následujících dvaceti minutách ještě pětkrát, ale Mencheres mu to ani jednou nezvedl. Přesně šedesát minut poté, co domluvil s Bonesem, Mencheres vytočil číslo na Radžeho, které od něj dostal.

„Ano,“ ozval se Radže po několikerém zazvonění. Jeho hlas zněl hněvivě.“

Tady jsem,“ prohlásil Mencheres.

„Menkaure, tvůj spoluvládce mě velice zklamal. Vypadá to, že se opovážil lhát Strážcům, že nemá vůbec ponětí, jak se k tobě dostat,“ předl sladce Radže, který opustil svůj nepřátelský tón.

Musel se usmát. „Bones se mohl přetrhnout, aby doručil tvou zprávu. Poslal ji i s tvým číslem všem našim lidem i jejich majetku a požádal je, aby ji šířili dál a pokusili se tak najít někoho, kdo ví, kde jsem. Můžeš teď hledat v seznamu mezi tisíci lidí, než zjistíš, komu se to podařilo. Anebo si můžeme promluvit.“

Radže se krátce zasmál. „Chytrý. Tím se vysvětlují všechna ta volání, kde se po zvednutí nikdo nehlásí, i ty anonymní výhrůžky. Tví lidé jsou k tobě neobyčejně loajální. Teď si tedy budu muset nechat změnit číslo.“

„Máš něco, co chci,“ prohodil Mencheres. Dělal si příliš velké starosti o Kiru, než aby se zaobíral Radžeho obvyklými kousavými vtipy. „Já taky mám něco, co ty chceš. Buď dohodneme obchod, nebo ukončím víc než jen tento hovor.“

„Vůbec netuším, o čem to mluvíš,“ pronesl Radže s falešnou nevinností.

„Nesnaž se na mě něco hrát,“ okřikl ho ostře Mencheres. „Kdybych předstoupil před radu s obviněním, že jsi unesl Kiru, hned na potkání by mě vsadili do vězení, a ty jsi příliš opatrný, než abys teď do telefonu přiznal cokoliv, co bych si mohl nahrát a pak jim to přehrát jako důkaz. Nemáš žádné jiné publikum kromě mě, a já začínám být netrpělivý.“

V telefonu zaznělo tiché hvízdnutí. „Páni, Menkaure, tak se zdá, jako bys přišel o svého nejnovějšího upíra! Moc rád bych ti nějak pomohl, ale neviděl jsem ji od toho dne, co jsi ji proměnil.“

Radže si stále dával dobrý pozor na to, co říká, pro případ, že by byl jejich hovor monitorován, ať už nějakým člověkem, nebo pomocí elektronického zařízení. V Mencheresovi pulzovala energie v zuřivě smrtících vlnách s intenzitou, jíž se mohl rovnat pouze jeho strach o Kiru. Jestli ji Radže zabije…

„Víš, že už dlouho toužím odejít z tohoto světa,“ promluvil však ledovým tónem. „Mohu to provést dvěma způsoby. Buď půjdu rovnou na Shromáždění Strážců a přijmu odpovědnost za všechna proti mně vznesená obvinění. Mým ortelem bude smrt, a jejich spravedlnost přijde rychle. Nebo půjdu za tebou, vyměníš mě za Kiru a ji bezpečně propustíš. Jednu z těchto věcí udělám během následujících čtyřiadvaceti hodin. Která z nich by to podle tebe měla být?“

Radže mlčel. Mencheres rovněž vyčkával, ale mezitím se jeho rostoucí zuřivostí až třásly zdi okolo něj. Radže záměrně tvrdil, že je Mencheres do Kiry bezhlavě zamilovaný, ale ve skutečnosti tomu vůbec nevěřil. Mohl uhádnout, že mu na ní nějakým způsobem záleží, ale vlastně o tom nevěděl nic. Znamenalo to tedy, že strážce zákona neměl v úmyslu ponechat Kiru naživu kvůli vydírání? Co když ji zabije, jen aby Mencherese přiměl ke zbrklému jednání a přidal tak další obvinění k těm, která už proti němu rada vznesla?

Mencheres věděl, že se nemají vracet do Chicaga, ale Kira na tom trvala. Měli hledat důkaz proti Radžemu raději jiným způsobem. Kdyby nebyl souhlasil s Kiřiným plánem, mohla teď být stále s ním…

„Pokud uvažuješ o tom, že by ses vydal radě, pak jako strážce zákona a tvůj jediný žijící příbuzný budu naléhat, abys raději přišel za mnou,“ pravil Radže konečně. „Nechci, abys sešel ze světa pod nátlakem, když mohu tvůj odchod ulehčit.“

Mencheres sevřel pěsti a zaplavila ho úleva. Radže si stále dával velký pozor na to, co říká, ale obsah jeho řeči byl jasný. Kira je naživu, a Radže ji nyní nabízí výměnou za Mencheresovu moc – a smrt. Už dokonce ani nepředstíral, že potom hodlá nechat Mencherese žít dál.

„Moje smrt, na kterou jsem stejně pomýšlel, má tedy být výměnou za život jednoho z mých lidí. Pověz mi, kdybys nezískal Kiru, koho jiného bys využil ke svým účelům proti mně?“

„Jsem strážce, a jako takový nikdy nikoho nevydírám. Pokud bych ovšem skutečně někoho takového hledal, Menkaure, nebylo by to nic těžkého. Tys měl kolem sebe vždycky dost lidí, které jsi měl rád,“ pronesl Radže s krutým zadostiučiněním.

„A ty jsi nikdy neměl rád nic jiného než moc. S politováním ti musím sdělit, že bych svůj život za ten tvůj nikdy nevyměnil, strýče, i kdyby měl trvat ještě další čtyři tisíce let.“

„Už mám dost těchhle řečí,“ vyštěkl Radže. „Budu tě čekat zítra o půlnoci na střeše Americké banky v Atlantě. Přijď sám a beze zbraně.“

„Žádám důkaz, že tam nepůjdu zbytečně,“ opáčil Mencheres. „Pouhé tvoje slovo mi nestačí.“

Radže se rozesmál. „Kdybych vážně Kiru měl, určitě bych ji s sebou nevzal. Se svou nesmírnou silou bys klidně zabil mě i všechny stráže. Podstupuji obrovské riziko, když se s tebou hodlám setkat o samotě, místo abych tě přivedl před Shromáždění. Utěšuje mě ale vědomí, že kdyby se mi něco mělo stát, podnikl jsem už kroky, které zajistí, že budeš náležitě potrestán.“

Neboli pokud se nevrátíš zpět ke Kiře v dohodnutém čase, její stráže ji zabijí, pomyslel si Mencheres cynicky. Radže byl sice bezohledný, ale rozhodně ne blázen. Ne, Kira bude pořádně daleko od místa, kde se Mencheres s Radžem setká. Strážce zákona se nemusel obávat, že ji Mencheres předem najde. Jediným důvodem bylo to, že jeho schopnost zjistit, kde lidé jsou, zmizela spolu s viděním do budoucnosti.

Už se blížím, zdálo se mu, že k němu promlouvá temné podsvětí Duatu., Ještě ne,“ odpověděl mu Mencheres.

„Věřím tedy, že najdeš způsob, jak mi dát důkaz, který požaduji. Uvidíme se na střeše Věže zítra o půlnoci,“ sdělil tedy Radžemu a zavěsil.

Vlad přešel z opačné strany místnosti až k němu, ruce za zády a s vážným pohledem. „To určitě nemyslíš vážně, že bys za ním šel doopravdy sám, nebo ano?“

„Za Radžem?“ Mencheres se na něj pochmurně usmál. „Ale ano.“

Kira slyšela, jak Radže s Mencheresem hovoří v jiné místnosti starobylé stavby, kde ji věznil. Na sinalých kamenných zdech kolem ní byly vyobrazeny válečné scény s umírajícími bojovníky a okřídlenými hady. Tato část napůl zříceného chrámového komplexu tak poskytovala dostatečně děsivý rámec pro Radžeho zlovolné plány. Kiře připadalo, že křik nedobrovolných obětí stále zní rozlehlými ruinami kdysi obrovského mayského města.

Železné okovy na jejích zápěstích a kotnících vyčnívaly ze zdi za Kiřinými zády. Při sebemenším pohybu jí rozdíraly kůži, jež se vždy znovu zase hojila. Za bolest, jež ji vevnitř propalovala, však pouta nemohla. Mohl za to hlad. Nenakrmila se už od chvíle, kdy šla navštívit svou sestru.

V Tinině domě ji přepadlo a uneslo trio upírů. Letadlem ji pak dopravili až sem, do těchto chrámových ruin. Radže ji systematicky připravoval o veškerou krev tím, že jí neustále způsoboval nové rány stříbrným nožem. Ne proto, že by snad byl krutý, jak jí vysvětlil s chladným úsměvem, ale proto, aby byla tak slabá, že mu nebude moci utéct. Radže měl dokonce tu drzost Kiře tvrdit, že i když je bezmocně připoutaná ke zdi, nemusí se bát, že by ji některý z hlídačů zneužil. Je prý koneckonců strážce zákona, a proto by nikdy nedopustil tak nepřístojné chování.

Kira uvažovala, zda ten nafoukaný kretén doopravdy věří tomu, co vypouští z úst, nebo zda si myslí, že to ona je tak hloupá, že mu věří. Zachytila už několikrát pohledy žoldnéřů, které si s sebou Radže přivedl do starobylého komplexu, a rozhodně v nich nebyla ani stopa po respektu. Kira ani nepotřebovala své instinkty, aby poznala, že Radžeho hlídači jen čekají na chvíli, až jim Radže dá povel. Bylo jí jasné, že ji nemá v úmyslu nechat naživu, a jistě mu ani v nejmenším nevadilo, kdyby si s ní tihle bezectní muži užili pár okamžiků zábavy, než ji podle jeho rozkazu usmrtí.

Radže vtrhl do místnosti, kde byla Kira připoutaná, a pravil: „Máš důvod k jásotu. Mencheres souhlasil, že přijde místo tebe. Musí tedy být opravdu unavený životem. Anebo plánuje, že mě spolu s dalšími strážci chytí zítra večer do pasti. Jenže jediné, co by našli, bych byl já sám, v riskantní snaze dopadnout odsouzeného kriminálníka.“

„Jsem si jistá, že jsi myslel na všechno,“ odvětila Kira unaveným hlasem. Doufala jen, že brzy odejde, aby už dál nemusela poslouchat jeho chvástání.

Radže ji provrtal pohledem a jeho tmavé oči zeleně zazářily. Dlouhé černé vlasy měl spletené do vrkočů, které však přesto působily mužně a mírně se pohupovaly, jak se k ní blížil.

„Jsi zoufale mladá na to, abys mohla pochopit, jak dlouho jsem na tuto chvíli musel čekat. Teď však konečně získám moc, která mi náleží.“

„Myslíš tím, že ji Mencheresovi ukradneš?“ opravila ho uštěpačně.

Rozčileně rozhodil rukama. „Tato moc byla určena mně. Dokonce i samotní bohové s tím souhlasili. Pročby jinak Mencheres z ničeho nic začal toužit po smrti? Proč by ho jinak opustila jeho schopnost vidět do budoucnosti a poznat, kde se lidé nacházejí? Kdyby nebylo došlo ke všem těmto věcem, nikdy bych proti němu takhle nevystoupil. Vidíš? Dokonce i osud zasáhl v můj prospěch!“

Ty narcistický zmetku, pomyslela si Kira, ale nedovolila si Radžeho beztak dost vznětlivé rozpoložení provokovat tím, že by to vyslovila nahlas.

Dobře věděla, proč se Mencheresovi přihodily všechny tyto věci. Nemělo to vůbec nic společného s tím, že by snad osud napřáhl pomocnou ruku k Radžeho chtivosti moci. Důvodem byla dlouhá staletí potlačované viny, lítosti a bolesti, které Mencheres zakoušel. Spojily se dohromady do temné zdi, za niž nebyl schopen nahlédnout. A byl přesvědčen, že nemá ani sílu, aby ji strhl. Kdyby měl Radže vůbec nějaké svědomí, byl by sám poznal, jak silní mohou být vnitřní démoni. Jenže tenhle povedený strážce zákona byl uvnitř příliš prázdný, než aby o tom mohl něco vědět.

„A ty mě propustíš, až od Mencherese získáš to, co chceš?“ otázala se tak, aby z její otázky nebylo znát výsměch.

V Radžeho tváři se nic nezměnilo. „Samozřejmě. Kdybys ale chtěla někde něco povídat, tak si uvědom, že ti stejně nikdo nebude věřit. A i kdyby ano, tak nebudou žádné důkazy!“

Kromě tvých nově nabytých schopností, dodala Kira v duchu. Byla by naprostý idiot, kdyby mu uvěřila, že ji nezabije. Jedině tak si přece může zajistit, že neprozradí jeho tajemství. K čertu, vsadila by se, že i žoldáci, kteří mají za úkol ji hlídat, mají své dny sečteny. Předpokládala, že stále předstíral, že ji chce propustit, pouze z jediného důvodu: aby Kira během jeho telefonického rozhovoru s Mencheresem nekřičela a nevarovala ho tak dřív, než Radžemu odevzdá svou moc. Mencheres by mu ji nepředal, pokud by si nebyl jist, že je ještě naživu. A proradný strážce to věděl.

„Takže Menkaure si z tebe udělal milenku,“ prohodil pobaveně Radže. Přejížděl po ní pohledem, pod nímž Kira zatoužila po sprše snad ještě víc než po krvi. „Cítím ho z tebe.“

„Dej mi vodu a kus mýdla, a hned to napravím,“ odbyla ho zkrátka. Vypočítavý pohled, jenž se Radžemu objevil v očích, se jí vůbec nelíbil, stejně jako výmluvná narážka na Mencheresův pach na jejím těle. Čím dřív od ní Radže odejde, tím lépe.

Místo toho však přistoupil ještě blíž, až stanul jen? pár centimetrů od ní. „Když jsem dal prvně hlídat dům tvé sestry, myslel jsem si, že to bude marné. Cítil jsem, že na tebe Menkaure trpí, takže jsem nepředpokládal, že by ti ze strachu před léčkou dovolil se tam vrátit. Kdyby mu bylo jedno, kde se pohybuješ, pak by mi nejspíš nebylo k ničemu, že jsem tě chytil. Jenže moje stráže zaslechly, jak říkáš své sestře, že jsi musela Menkaurovi utéct, abys ji mohla navštívit. A tak jsem poznal, že jako živá mi můžeš být velice užitečná!“

Kira potlačila zachvění, když viděla, že nebezpečný svit v Radžeho očích ještě zesílil.

„Pověz mi,“ zapředl, „jak moc Mencheres tvrdí, že o tebe stojí?“

Že ji Mencheres miluje, bylo tou poslední věcí, kterou měla chuť Radžemu vyprávět. Určitě by jí pak byl schopen provést ještě horší věci než dosud, jen aby mu ublížil. Předstírat, že pro Mencherese nic neznamená, však také nemohla. Taková lež by až příliš bila do očí. Souhlasil přece s tím, že se za ni vymění, což o něčem vypovídalo, třebaže Radže věděl o Mencheresově touze po smrti.

„Neměli jsme možnost být spolu dost dlouho, ale čas,¨který jsme spolu strávili, vypadal slibně,“ odpověděla na konec Kira co možná nejlhostejnějším tónem, jaký se jí podařilo vyloudit. Svářil se v ní vztek a hlad. Měla chuť udeřit Radžeho do tváře, aby mu z ní zmizel ten výsměšný úšklebek… a zároveň by dala poslední peníze za jedinou krevní konzervu.

„Víš, jak Menkaurovi říkali Řekově?“ otázal se Radže s falešnou ledabylostí. „Eros, podle boha chtíče. Jako faraóny nás naši poddaní považovali zároveň za bohy. Stal jsem se strážcem zákona už před téměř třemi tisíci let, ale předtím, když jsem ještě míval čas na svá vlastní potěšení, tak jako Menkaure… trávil jsem dny mezi takovým mořem těl, že bych ani nespočítal všechny ty ženy, které jsem měl.“

V Kiře vzplál hněv ještě žhavěji, ale podařilo se jí ho skrýt za emoční štít, který před ním vztyčila. Radžemu nestačilo, že Mencherese falešně obvinil a zničil mu život. Teď se ještě snaží rozbít jeho vztah k ní, ačkoliv je už dávno rozhodnutý okamžitě ho zabít, jakmile ho uvidí.

„Tím lépe pro tebe. S těmi svými vzpomínkami bys? nejspíš z fleku mohl režírovat pornofilm Bohové musí být šílení,“ poznamenala téměř normálním tónem.

„Menkaure si žil tímhle způsobem života více než dva tisíce let, dokud se neoženil,“ oznámil jí Radže zostra, jako kdyby Kira neměla dost filipa, aby si dokázala představit, že Radže nejspíš nebyl jediný, kdo plul v onom moři těl.

Kira si naoko povzdechla. „Tak teď už to chápu. Všechny ty věci, co umí v posteli – až se mi z toho pokaždé spálily pojistky! A ta jeho síla – to myslím doslova!“

Radže se na ni zkoumavě zadíval. „Jenže to nebyly jenom ženy. Menkaure si užíval také s muži.“

Pokrčila rameny, jak jí to jen její kovová pouta dovolovala. „Tak prostě ve svých mladých upířích letech tak trochu experimentoval, no. To dělá spousta lidí. No, jednou na koleji jsem taky s jednou kámoškou po pár panácích tequily…“

„Jsi tak blbá, že nechápeš, co ti říkám?“ přerušil ji.

Kira se na něj nevraživě podívala a její vztek konečně zvítězil. „Chápu toho dost. Třeba to, jak jsi posedlý svou nenávistí k Mencheresovi, že jsi ochoten snížit se dokonce i k tomuhle. Jen pokračuj, klidně mi toho řekni ještě víc, ale mně je to jedno. Ať už Mencheres v minulosti vyváděl sebevíc, myslím, že to pak víc než vyrovnal celibátem delším než devět set let. Takže se ani nesnaž mě těmi svými pitomými špinavostmi obrátit proti němu. Vlastně mě to příšerně nudí!“

Viděla, jak se jeho pěst blíží, ale protože byla přikovaná ke zdi, nemohla udělat nic jiného než vyčkat, až dopadne. Obličejem se jí rozlila bolest, po níž následovalo křupnutí v krku, které nejen cítila, ale také slyšela. Na pár mučivých vteřin nic neviděla. Pak bolest konečně ustoupila a Kira znovu jasně viděla každý detail. Spatřila Radžeho, jak si otírá ruku od její krve o košili.

„Však uvidíme, jak se budeš nudit, až Menkaurovi seberu jeho moc a pak ho zabiju,“ zařval na ni Radže. „A jestli si pořád ještě myslíš, že nade mnou vyhraje, tak se mýlíš! Menkaure ví, že už je vlastně mrtvý. Kdyby nebyl, určitě by proti mně bojoval tvrději.“

Než zuřivě vyběhl z místnosti, jen ještě krátce nařídil jednomu z hlídačů, aby před Kirou schválně jedl, ale jí nedal nic. Kira odhodlaně sevřela rty, i když měla co dělat, aby snesla hlodavý hlad ve svých vnitřnostech. Měla před sebou úkol, který musela splnit, a na ten potřebovala mít jasnou hlavu.

A také trochu času, kdy se na ni hlídači nebudou? dívat.

Mencheres ležel na dně vany. Už to bylo dlouho, co voda v ní vychladla, ale přesto si žádnou další nepřitočil, aby si ji přihřál. Nechtěl se ani pohnout, aby nenarušil své soustředění. Už několik hodin hleděl do hrozivé zdi temna a pokoušel se ji strhnout, cihlu po cihle. Chtěl zjistit, kde se Kira nachází – jen kdyby se mu podařilo nalézt způsob, jak zdolat neproniknutelnou obranu.

Stalo se však jedině to, že se temnota ještě víc přiblížila, až se zdálo, že ho pohltí. Přehrával si v duchu Kiřina slova, jako by to byly talismany, jež ho mohou vést. Už jsi někdy slyšel o tom, že si přivoláš splnění svého proroctví?… Kdy jsi ztratil schopnost vidět skrze temnotu?… Trpíš pocitem viny jako ten, kdo přežil… Proto nemůžeš vidět svou budoucnost, protože nevěříš, že by sis nějakou zasluhoval.

Nic z toho nyní nebylo důležité. Možná nevěřil, že si zasluhuje nějakou budoucnost, ale zato věděl, že Kira ano. To by jej mělo osvobodit od všech pocitů viny, které ho předtím mohly omezovat. Kira ho miluje a věří v něj tak silně, jak v něj dosud nikdo nevěřil. Už to samo o sobě mu mělo umožnit strhnout stěnu tmy v jeho nitru.

Soustředil se každičkým kouskem těla na zničení této zdi, aby zjistil, kde Kira je, dřív než bude pozdě ji zachránit a dostavit se včas na schůzku s Radžem.

Temnota však přesto neustupovala. Naopak mu připadalo, že je ještě hustší a hrozivější. Když vypršel čas, který si nastavil na hodinách, s hlubokou bolestí si musel přiznat, že Kira neměla pravdu. Nepomohlo, jak silně v něj věřila. To nebyla zeď, kterou si vybudoval uvnitř sám. Nešlo o to, že si sám přivolával splnění svého proroctví, ani o pocit viny toho, kdo jediný přežil. Ne, jeho vidění se nemýlilo.

Byl to Duat, temné podsvětí bez země a bez nebe. A nikdo nedokáže přemoci smrt, jakmile na něj převozník upře svůj zrak.

Mencheres vystoupil z vany a ani se nenamáhal osušit, než se oblékl. Uzrálo v něm chladnokrevné rozhodnutí. Čeká na něj sice věčná tma, ale než vstoupí do Duatu, nejdřív temnotu využije ke svým účelům. Cesta, jak Kiru zachránit, stále ještě existuje.

Vlad, který na něj čekal za dveřmi koupelny, se tvářil vážně. Na nic se nemusel ptát, stejně poznal, že se Mencheresovi nepovedlo zdolat zeď ve svém nitru. Jinak by na něj naléhal, aby odjeli zachránit Kiru.

„Možná bychom mohli…“ začal Vlad.

„Znám jiný způsob,“ přerušil ho Mencheres. Rty se mu zkroutily v ironickém úsměšku. „Ale asi se ti nebude chtít zůstat a dívat se.“

Bolest ji zachvátila skrz naskrz ještě dřív, než Kira vůbec otevřela oči. V ústech měla sucho, necítila ruce ani nohy a v břiše jako by ji pálil oheň. Na několik zmatených okamžiků si nemohla ani vzpomenout, kde vlastně je, ani proč je připoutaná ke zdi. Pak ji zaplavilo poznání. Tři upíři, kteří ji přepadli ze zálohy u Tiny v domě. Radže, který ji přivezl sem. Mencheres, který se má dnes v noci setkat s Radžem, aby vyměnil její život za svůj.

Snažila se ani nepohnout, aby její kovová pouta nezačala chrastit a nedala tak strážím najevo, že už se probrala. Celou noc ji k jejímu zklamání nenechali ani na okamžik o samotě. Jistě, Radže byl nedaleko, a tak jen možná před ním předstírali větší horlivost. Slyšela je z ostatních místností. Měli tam s sebou lidské bytosti a tlukot jejich srdcí přiváděl Kiru k šílenství. Budova sice nebyla veřejně přístupná, ale okolní zříceniny sloužily jako turistická atrakce, a tak hlídači měli stále k dispozici dostatek jídla.

V tuto chvíli však v místnosti žádné stráže nebyly. Ani Radže tu už nejspíš nebyl, pravděpodobně se už vydal na cestu do Atlanty, kde se měl setkat s Mencheresem. Kolik bylo vlastně hodin? Jak dlouho ji sluneční světlo přimělo spát?

Kira se rozhlédla kolem sebe, zda někde spatří aspoň pár pronikajících paprsků slunce. Nedokázala vyvrátit krk natolik, aby něco viděla, anebo zde žádné nebyly, ale rozhodně necítila, že už by se venku skutečně setmělo. Stále zbývalo dost času. Rychlé bušení srdcí ji však volalo s hypnotickou vábivostí a pálení v břiše jí připomínalo, že vlastně mnoho času nemá. Pokud nedokáže ovládnout svůj hlad, krvežíznivé pominutí smyslů ji připraví o rozum a upadne do bezvědomí.

Mencheres na tebe spoléhá, připomněla si Kira v duchu. Musí to zvládnout. Nesmí ho zklamat.Co nejtišeji zatáhla za železné okovy, jež svíraly její zápěstí. Zachrastily tak hlasitě, že znepokojeně těkala očima ke vchodu, ale nikdo nepřicházel. Kira zatnula zuby a zkusila to znovu. Želízka se rozezněla tak nahlas, že jí to připadalo jako lodní zvon. Podle zvuků přicházejících ze sousedních místnosti se však hlídači zaměstnávali přítomnými lidmi. Kdo ale ví, jak dlouho to vydrží? Musela spěchat.

Kira ucítila, jak se pouto začíná ve zdi viklat. Zaplavil ji optimismus, ale ve stejné chvíli zaslechla, jak jeden z hlídačů říká druhému: „Slyšel jsi to taky?“

Zavřela oči a přitiskla se ke zdi právě včas, než hlídač vešel dovnitř. Jak se blížil, zaplavily ji vlny vycházející z jeho aury. Hrubá ruka ji chytila za bradu a setrvala tam až příliš dlouho. Pak jí stejná ruka drsně zmáčkla prs, ale Kira dokázala zůstat zticha.

„Pořád je mimo,“ zabručel hlídač a odešel. Slyšela, jak se připojil zpět k ostatním v sousední místnosti, a zaplavila ji úleva. Opatrně pootevřela oči jen napůl, pro případ, že by svůj odchod jen předstíral, ale byla tu sama.

Dokázala by vytrhnout okovy ze zdi, ale neobešlo by se to bez zvuků, které by jistě přilákaly stráže. Kira tedy podrobila pouta na svých rukou a nohou nemilosrdně zkoumavému pohledu. Zlomené kosti nadělají rozhodně méně hluku než chřestící okovy. Chce to jediné –vydržet přitom nekřičet. Vzpomněla si na muka, která jí způsobil Flare, když jí drtil ruku.

To se lépe řekne, než udělá, ale na vybranou neměla.

Kira zatnula zuby a připravila se. Pak pomalu, nemilosrdně táhla rukou dolů, ne aby vytrhla železa ze zdi, ale aby protáhla ruku kruhem, který byl pro ni příliš úzký.

Plameny pulzující bolesti jí projely rukou, jak si drtila kosti. Znělo to stejně, jako když se melou zrnka na ranní kávu. Celá se třásla, ale snažila se nevydat ani hlásek. Když se osvobodila ze železného sevření, ruka pár vteřin zůstala zkroucená do nepřirozeného tvaru. Pak se začala hojit, ale to bolelo snad ještě víc. Pak palčivá bolest konečně ustoupila, ale zato ji o to víc rozbolelo v břiše.

Při pomyšlení na krev začínala běsnit. Vyplýtvala mnoho ze svých chabých sil na zranění a vyléčení, a ještě ji čekaly druhá ruka a obě nohy.

Kira vrhla zoufalý pohled k místnosti, kde se nacházely stráže. Musíš to dokázat, opakovala si v duchu. Radže si myslí, že je jen obyčejný mladý upír, bezmocně spoutaný v okovech a hlídaný strážemi. Však mu ukáže, jak moc ji podceňoval – a stejně tak i Mencherese.

Pohlédla na svou druhou ruku. A pak se zaťatými zuby začala táhnout.

Mencheres seděl se zkříženýma nohama uprostřed kruhu. Ruce měl položené na kolenou a soustředil se na paprsky pozdně odpoledního slunce. Tváří byl obrácený k západu, směru, odkud přicházívala smrt. Přímo před ním ležel stříbrný nůž a prázdný pohár. Vlad stál pár metrů od obvodu kruhu se zaťatými zuby a vycházel z něj pach kouře.

„Tohle je šílenství.“

Mencheres zvedl stříbrný nůž. „Říkal jsem ti, že se nemáš dívat. Rozhodl ses ale sám, že tu chceš být, ale teď nesmíš do ničeho zasahovat. Jinak bys riskoval víc než jen svůj život.“

„Pojďme raději za Radžem,“ zahučel Vlad rozčileně. „Znehybníš ho svou mocí a já ho budu pálit ohněm tak dlouho, až bude sám prosit, aby ti mohl říct, kam Kiru ukryl. Tohle by určitě zabralo, a ne vyvolávat boha podsvětí prapodivnými rituály černé magie, které tě nejspíš zabijí.“

„Radže není žádný blázen,“ odpověděl Mencheres. „Dobře ví, že pokud by nám prozradil, kde je Kira, zabil bych ho hned, jak bych ji osvobodil. Nebo by odmítal prozradit místo jejího úkrytu tak dlouho, až by vypršel všechen čas, který stanovil svým hlídačům, a oni by ji stejně zabili. Zašel už příliš daleko, než aby ustoupil. I kdybych mu dal to, co ode mě žádá, stejně ji bude chtít zabít.“

„Kira přece může utéct. Je mnohem silnější, než si Radže uvědomuje. Nemusíš přece dělat tohle.“

Mencheres se málem usmál. „Ale ano, musím. Vím, že tak to bylo předurčeno.“

Duat a bůh podsvětí nyní leželi na ostří jeho stříbrného nože. Zvedl jej, až se špička zablýskla v záři klesajícího slunce. Do druhé ruky pak uchopil prázdný pohár.

„Zapsány pod svými jmény, známé ve svých podobách, vytesány v symbolech do kamene jsou hodiny života,“ začal Mencheres odříkávat z Knihy mrtvých Amduat ve svém rodném egyptském jazyce. (Pohřební text Amduat poskytoval duchům mrtvých jména různých zvířat a tvorů, aby se k nim mohli obrátit pro pomoc nebo použít jejich jméno, aby je porazili, při své pouti podsvětím přes 12 temných hodin noci. Pozn. překl.) „Jejich podstatou je tajemství, aniž by tajný obraz Duatu seznal kdokoliv z živých. Obraz tento je tak namalován v tajnosti Duatu, na jižní straně Tajné komory. Ten, kdo ho zná, smí požívat darů Duatu. Bude nasycen oběťmi bohů, následujících Osirida. Splní mu veškerá přání na zemi.“

Mencheres domluvil a vrazil si nůž do hrudi, přímo do srdce. Stříbro okamžitě naplnilo celé jeho tělo prudkou bolestí. Když naposledy prováděl tento temný rituál, použil raději místo stříbra ocel. Ale vyvolání převozníka z podsvětí od Mencherese žádalo víc než jen zaplatit svou krví a kostmi zavražděných přátel. Musel znát posvátné symboly a namalovat je krví, jež vyvěrala ze smrtící rány.

„Akene,“ zvolal, „Převozníku mrtvých, vládce Duatu, tebe volám!“

Z rány v hrudi se mu vyvalil proud krve a Mencheres pod něj nastavil pohár. Krev vyvěrala mučivě stálým proudem, až cítil, jako by jej propalovala kyselina. Když se pohár naplnil, Mencheres se mohl bolestí stěží pohnout. Jenže musel, i když sebemenší sklouznutí čepele nože mu mohlo rozetnout srdce, a tak ho zabít. Nemohl použít svou moc, aby udržel nůž nehybně na místě v ráně, ani aby vykonal další ze svých přetěžkých úkolů. Uvnitř kruhu mu jeho moc nebyla k ničemu.

Ponořil prsty do poháru, až se pokryly jeho vlastní krví. Bez ohledu na to, jak mohlo být posunutí ostří pro něj nebezpečné, naklonil se dopředu a začal kreslit první ze dvanácti symbolů, jež měly přivolat Akena.

Když dokončil první symbol, uprostřed kruhu se začaly tvořit stíny. Achu, prokleté duše podsvětí. Pokud nebude mít dost sil, aby dokončil rituál a nakreslil všech dvanáct symbolů, achu ho pohltí a jeho duši odnesou bohyni Amemait, Požíračce duší.

Připadlo mu, že temnota, kterou před sebou vidí, se mu vysmívá. Je to nekonečná Řeka smrti, po níž připluje převozník, pokud se Mencheresovi podaří dokončit rituál? Nebo se jedná o nekončící čerň Duatu, v níž bude odsouzen přebývat jako jeden z achu, jenž nikdy nenalezne klid? Je v osudu odedávna vepsán jeho nezdar, a on bude na věky věků uvězněn jako jeden z těch stínů, jež ho nyní obklopily?

„Mencheresi,“ ozval se Vlad, jako by zapomněl na varování, že nesmí zasáhnout. „Zastav to.“

„Už je příliš pozdě,“ procedil skrze zaťaté zuby a ponořil znovu prsty do poháru s krví. Cítil, že i tak lehký pohyb mu zarazil nůž ještě hlouběji do srdce. Snažil se soustředit pouze na purpurovou tekutinu, s níž namaloval další symbol, aby zapomněl na ochromující bolest a na neodbytné nutkání, jež mu velelo okamžitě nůž vytrhnout z rány. Kdyby to však učinil, achu kolem něj by ihned nabyli tělesné podoby a sežrali by ho. Čím déle však bude malovat symboly, tím víc síly budou achu získávat. Živili se bolestí, a Mencheres s hrudí proklátou stříbrným nožem pro ně byl pravou hostinou. Čím více zesílí, tím víc budou skuteční.

Mencheres znovu vložil prsty do poháru. Součástí jeho krve byla i Kiřina krev a její podstata se mísila také s krví dalších lidí, od kterých se krmil. Tato chvíle se však nesmí stát posledním okamžikem, kdy jí bude nablízku. Věřila v něj tolik, že riskovala svůj život před Radžem, který byl už jednou zodpovědný za její smrt. Mencheres tehdy možná chyboval, když jí vzal její smrtelnost, ale tentokrát už nezklame.

Nakreslil třetí ze symbolů, i když stíny achu se kolem něj začaly míhat rychleji. Mencheres se o kousek posunul, aby namalované symboly kolem něho vytvořily kruh. Z bolesti, která ho přitom zachvátila, málem dostal křeče. Potlačil ji a zvolna namaloval čtvrtý symbol. Každý musel být perfektně vytvořený, každá chyba by zrušila celý rituál a jeho odsoudila k věčnému zatracení. Připadalo mu, že stříbrné čepeli v jeho srdci jako by narostla chapadla a snažila se ho zničit svou vlastní příšernou vůlí. Zatnul zuby a upnul svou pozornost na linie dalšího symbolu, který maloval. Zbývalo ještě dalších sedm, než skončí.

Bolest ho zachvacovala uvnitř v nemilosrdných vlnách. Achu kolem něj zrychlili svůj vířivý tanec. Z přízračného oparu se začaly vytvářet jejich mlhavé stíny, připomínající člověka, s ústy otevřenými v bezhlesém výkřiku. Vlad něco zamumlal, ale Mencheres ho neposlouchal. Byl příliš soustředěný na to, aby udržel ruku pevnou, i když mu tělem probíjely blesky děsivé bolesti. Čím déle stříbro tkvělo v jeho srdci, tím víc mu škodilo. Narušovalo jeho schopnost malovat, ale zároveň ho nutilo, aby zkrátil své utrpení a vytrhl si nůž z rány. Temný rituál nepočítal s tím, že by ten, kdo ho provozuje, měl uspět. Byl určen k jeho zkáze, a právě proto jej Patra nikdy nepoužila, i když byla odhodlána ho zahubit pomocí magie.

Zbývalo ještě šest symbolů. U všech bohů, je teprve v polovině cesty. Nedokáže jej dokončit včas!

Mencheres však odhodlaně maloval dál. Zrak se mu zatáhl mlhou ze všeobjímající bolesti i z vířících achu kolem něj. Jak se živili jeho mukami, byli s postupujícím časem stále zřetelnější. Až se promění úplně, začnou se živit jeho masem. A už to nebude trvat dlouho.

Bolestivá křeč málem Mencherese srazila do pečlivě narýsovaného symbolu na zemi před ním. Napřáhl ruku, aby tak zarazil svůj pohyb, a zastavil se jen pár centimetrů od symbolů! Málem je přitom smazal… Zavřel oči a několik cenných vteřin se snažil potlačit bolest do snesitelné hladiny, ale dosáhl jedině toho, že ještě vzrostla. Vytřeštil oči hrůzou. Čím víc se soustředil na ignorování bolesti, tím byla větší. Stejně jako achu, kteří se už nyní místo beztvarým stínům zřetelně podobali lidem.

„Kira za úsvitu zemře, jestli to nedokončíš,“ naléhal Vlad hlasem chraptivým z rozrušení.

Mencheres zaměřil všechnu svou pozornost na dokončení osmého symbolu a nechal bolest volně proudit svým tělem. Otřásla jím, a jak se dotkla srdce, pohnula čepelí. Do údů se mu rozlily další mučivé proudy, ale on se soustředil na jediné: aby se mu netřásly ruce. Chvěl se však po celém těle a utrpení dosáhlo takové míry, že toužil po smrti, jen aby mu unikl. Stačil by jediný silnější záchvěv, a čepel by se posunula příliš hluboko. Jediná chyba v nakresleném symbolu mohla znamenat konec. „Smrt neodvrátíš,“ šeptala temnota svůdně. Proč se zbytečně trápit něčím, co se stejně nemůže zdařit?

Kvůli Kiře. Jinak zemře za úsvitu.

S největším úsilím dokázal udržet pohled i ruce v klidu. Achu kolem něj už temně vrčeli, stále hlasitěji, jak cítili, že se jejich vítězství přibližuje. Mencheres se přinutil, aby se na ně ani nepodíval, a domaloval devátý symbol. Vrčení znovu zesílilo, a kruh, v němž se pohybovali, se stahoval stále blíž, až ucítil škrábání jejich drápů. Ani nevzhlédl. Kreslil dál, i když bolest v něm vzrostla tak, že toužil jedině otočit nožem ve svých prsou, aby jí konečně unikl.

„Honem…“ naléhal Vlad.

Mencheresova ruka zaváhala a zastřel se mu pohled, ale začal malovat desátý symbol. Achu už po něm sahali, rukama se dotýkali jeho zad, paží a ramen, jak se snažili dosáhnout na nůž. Naklonil se dopředu, jak jen se nejvíc odvážil, ale bodavá bolest z tohoto pohybu ho přesto na několik okamžiků úplně oslepila. Přinutil se malovat dál, vyvolával si známé tvary jen po paměti, až po chvíli zase přece jen začal trochu vidět. Zrak se mu však zúžil jen na malý prostor, avšak právě v něm dokázal vytvořit už jedenáctý symbol.

Do zad se mu zakously zuby a rvaly mu maso z těla. Chraptivě vykřikl. Achu už byli nyní tak silní, že mohli začít hodovat.Zapomněl na ostré špičáky, které ho trhaly na kusy, a dokončil jedenáctý obrazec. Vší svou silou, která mu ještě zbývala, jim bránil v přístupu k noži ve svém srdci. A pak Mencheres začal črtat poslední symbol. Achu se na něj vrhli a v jeho útrobách vybuchla další vlna muk. Temnota mu zahalila zrak a ruka se mu zatřásla, ale kreslil dál. V mysli mu vyvstala Kiřina tvář se rty otevřenými v úsměvu. Soustředil se na ni s posledními souvislými myšlenkami.

Ať ho achu pohltí. Ať ostří nože zajede ještě hlouběji do jeho prsou. Ať přijde temnota Duatu. Přesto nepřestane tvořit symboly, jež představují Kiřinu volnost a bezpečí.

Když dokončil poslední linie dvanáctého symbolu, uši mu zalehly strašlivým řevem. Pak ho objala tma, jež zahalila hluk věčným závojem temnot.

Mencheres seděl uprostřed kruhu, nůž stále zaražený v srdci. Kolem něj byly dokončené symboly a v ruce držel pohár. Všechno okolo něj vypadalo stejně jako předtím, ale on přesto věděl, že už je v jiné úrovni existence. Prvním důkazem byla nepřítomnost bolesti. Naprostá prázdnota vně kruhu, kde neexistovalo nic jiného než pronikavá tma, byla tím druhým.

Náhle se kruh rozevřel, jak do něj vjela štíhlá lodice. Na její přídi stála vysoká postava s tělem a tváří muže, ale s beraními rohy, jež mu vyčnívaly z hlavy. Mencheres se uklonil tak hluboce, jak mu jen dovoloval nůž, vyčnívající z jeho hrudi.

„Převozníku,“ pravil. „Pane Duatu.“

Když pak vstal, Aken natáhl ruku a vytrhl mu nůž z prsou tak lehce, jako by utrhl květinu ze stonku. Ohromné rohy se přiblížily k Mencheresově hlavě a Aken chtivě olízl ostří. Jeho žluté oči se zavrtaly do jeho pohledu.

„Zaplatit jsi krvavou mincí, abys mě přivolal, Kainito. Čeho si žádáš?“

Už to bylo několik tisíc let, co Mencheres naposledy slyšel toto slovo. Bůh podsvětí však nejspíš ještě nezjistil, že je svět mezitím nahradil modernějším výrazem: „upír“. Koneckonců, i tisíce let byly pro boha pouhým okamžikem.

Mencheres se znovu uklonil. „Hledám jinou Kainitku. Jmenuje se Kira. Povstala z mojí krve a její esence stále zůstává ve mně. Použij moji krev, abys ji našel, a pověz mi, kde je.“

„Řekni mi své jméno,“ nařídil převozník.

Jména mají svou moc. Aken by jím mohl stvrdit jejich dohodu. „Menkaure,“ odpověděl proto, užívaje jméno, s nímž se narodil.

Převozník mu věnoval bezzubý úšklebek, jenž vypadal spíše jako otevřený chřtán hrobu. Znovu olízl nůž, na němž ještě stále zůstávaly zbytky Mencheresovy krve.

„Je daleko odtud,“ prohlásil Aken. Jeho úsměv se rozšířil. „Bude trvat dlouho, než ji najdeš.“

Slunce bylo ještě vysoko na obloze, když Mencheres započal se svým krvavým rituálem, ale přesto mu nyní chyběl čas. Jestli jsou Radže s Kirou na opačných stranách světa, nedokáže se ani k jednomu z nich dostat včas. Mencheres by však Kiřinu bezpečnost nesvěřil nikomu jinému. Nepochyboval, že Radže jistě zanechal strážím rozkazy, aby ji okamžitě zabili, kdyby došlo k útoku.

„Pověz mi, kde je,“ zopakoval svou žádost.

Převozník se dotkl Mencheresova čela. V jeho mysli okamžitě vyvstala představa rozsáhlého, rozbořeného města, složeného z polorozpadlých chrámů a pomníků, obklopeného nekonečnou džunglí. Střídaly se s obrazy rozlehlého chrámu, obklopeného sloupy. V něm byla Kira, přikovaná ke zdi, a kolem ní přecházely stráže sem a tam. Sevřel pevně čelisti. Poznal ty ruiny. Kira byla v mexickém Yucatánu, někde uvnitř Chrámu válečníků ve starobylém mayském komplexu Chichén Itzá. A on byl tady v Chicagu, víc než tisíc mil odtud, a přitom se měl o půlnoci setkat s Radžem v Atlantě, jinak Kiru odsoudí k smrti.

Aken spustil prsty z Mencheresovy hlavy a položil před něj stříbrný nůž. „Když mě někdo zavolá, moje loď se nikdy nevrátí do Duatu prázdná. Buď tímto nožem ještě před východem slunce proliješ krev vhodného náhradníka, nebo si přijdu pro tebe.“

„Souhlasím,“ zachraptěl Mencheres.

Pak převozník otočil svou lodici ven z kruhu a zmizel v černi Řeky mrtvých. Jakmile byl pryč, kruh zmizel, a Mencheres se opět ocitl zpátky v lidském čase. První věc, kterou uviděl, byla Vladova užaslá tvář. Přítel se k němu naklonil:“Nemůžu tomu uvěřit, že ještě nejsi po smrti.“

Vlad ho chytil za paže a postavil ho na nohy. Mencheresovi se stále ještě točila hlava, jak přecházel mezi oběma světy. Pak se mu ale mysl opět rozjasnila, a spatřil, že slunce už nezáří s tak oslepující silou jako předtím.

„Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Když ti ty věci začaly trhat maso z těla, zůstal jsi ležet mrtvý aspoň hodinu,“ vypočítával Vlad. „Jestli už neuvidím povstat živé tvory z černé magie nikdy, tak to pořád bude ještě příliš brzo.“

Mencheres mu stiskl paži. „Potřebuji letadlo. Teď hned.“

Kira právě vytáhla už druhou nohu z pouta kolem kotníku, když vtom zaslechla, že někdo přichází. Kdyby se upíři mohli potit, byla by mokrá od hlavy k patě. Zlomené ruce strašlivě bolely, když je vytahovala z pout, ale u nohou byla bolest už taková, že ji takřka nedokázala snést. Vyžadovalo to veškerou její vůli, aby nekřičela z plných plic. Navíc uvolnění nohou trvalo mnohem déle. Zvlášť proto, že do místnosti občas nahlédl některý z hlídačů, a ona musela dlouhé minuty předstírat, že stále spí, přitom svírat železa a doufat, že si stráže ničeho nevšimnou.

Na okamžik nerozhodně strnula. Bolest jí vystřelovala nohou vzhůru do celého těla, jak se zlomenina hojila. Má předstírat, že je pořád pevně připoutaná, a doufat, že se stráže nepřijdou podívat příliš zblízka – nebo vůbec ne? Pak však zaslechla, že zvuky kroků doprovází tep srdce. Ať už do místnosti mířil kdokoli, byl to rozhodně člověk.

Sebrala všechnu svou zbývající sílu a pro případ, že by Radže měl mezi svými hlídači kromě upírů i lidské bytosti, se připravovala, že ji vyšle k příchozímu. Když však viděla, kdo vstoupil dovnitř, spadla jí čelist. Jen strach z prozrazení Kiře zabránil, aby bez dechu nevyřkla její jméno.

Jennifer Jacksonová, ta mladá dívka, kterou Flare přinutil se svlékat. Tatáž dívka, která zmizela v den, kdy Radže vypálil klub a zavraždil všechny ty lidi.

Jennifer se vkradla dovnitř s rozšířenýma očima. Nikde nebylo ani světýlko, a tak nejspíš neviděla vůbec nic. Kira nevěděla, co dělat. Jestli sem vtrhnou stráže hledající Jennifer, určitě přitom zjistí, že se Kiře povedlo vymanit se z okovů. Když jí řekne, aby odtud odešla, uslyší ji zrovna tak. A ke všemu tu byl ještě jeden problém: mučivě blízký Jennifeřin pulz. Tep jejího srdce jí zněl jako zvon, jímž se svolává k obědu. Kiře se v útrobách opět připomněla hlodavá bolest a špičáky se jí samy vysunuly z dásní. Jen pár metrů ji teď dělilo od takového množství krve, které by ani nestačila vypít.

Jennifeřinu tvář zalila nazelenalá zář a dívka zalapala po dechu. Kira neslyšně přeskočila místnost a zakryla jí pusu. Dotek jejího teplého, tepajícího masa ji málem odrovnal. Útrobami se jí valila lavina chtivosti a zaplavila Kiru jako rozpálený asfalt. Musí se z Jennifer napít, aspoň trošku. Musí přestat dřív, než vypije příliš mnoho…

Než ji zabiješ.

Kiřiny instinkty křičely jasné varování, jež ani její hladem zatemněný mozek nemohl popřít. Hleděla na Jennifer a silou odváděla pozornost od omamného pulzu, bušícího jí jen pár centimetrů od úst. Přes zvuk dívčina pádícího srdce se pokoušela zaslechnout, zda se neblíží stráže. Nemohla si dovolit ani doušek. Jak by jednou začala pít, nepřestala by, dokud by Jennifer nepadla mrtvá.

Potřebuješ získat sílu, jinak se odtud nikdy nedostaneš, pokoušel ji hlas jejího hladu. Jeden obětovaný život stojí za záchranu všech těch jiných, které ušetříš, když se ti povede dostat se zpátky za Mencheresem. Hlídači by Jennifer nejspíš zabili tak jako tak…

Kira rázně potřásla hlavou a zaplašila hlad se silou, jíž by normální nový upír nikdy nebyl schopen. Nesmí zavraždit nevinnou dívku, i když by tak získala lepší vyhlídky, že se jí podaří odtud dostat. Radže zacházel se životy druhých s pohrdáním, ale to ona nikdy neudělá. Jennifer tu možná stejně zemře, ale nebude to její rukou. Aspoň do té doby ne, dokud v ní zůstal kousek sebeovládání.

Kira přiložila prst na rty, aby zůstala tiše, a pak pomalu zvedla ruku z Jennifeřiných úst. Čím dřív se jí přestane dotýkat, tím snáze se jí povede ovládnout, aby nezabořila špičáky do dívčiny nejbližší žíly.

Jennifer nepromluvila, ale v očích se jí leskly slzy. Popadla ruku, kterou Kira chtěla odtáhnout, a sevřela ji s překvapující silou.

Vezmi mě s sebou, vyslovila Jennifer ústy beze zvuku.

Kira zavrtěla hlavou. Nalézt cestu, jak se vyhnout hlídačům, bude i tak nesmírně těžké. A pokud se o to bude snažit s pomalejší, hlasitější a slabší lidskou bytostí? Nikdy to nedokáže.

Jennifer se ohlédla přes rameno k otevřené chodbě, jež vedla k místnosti strážců, a pak se podívala opět na Kiru.

Znám cestu ven, vyslovila opět neslyšně.

Kira zaváhala. Možná, že Jennifer říká pravdu. Pokud ji sem přivezli už té noci, kdy v klubu došlo k požáru, mohla se už obeznámit s rozvržením chrámu, jeho chodeb i rozlehlých zřícenin v okolí. Kira však zahlédla impozantní chrám se stovkami sloupů, kamenných válečníků a příkrých schodišť jen letmo, když ji Radžeho strážci vlekli do pyramidy, ukryté uvnitř jiné, rozpadající se pyramidy. Skládala se z bludiště chodeb, tajných místností a napůl zborcených prostor, kudy by bylo nesmírně obtížné projít, aniž by svým útěkem ne– zalarmovala hlídky.

Jennifer však také mohla lhát, třeba jen ze strachu, že ji tady Kira nechá. Nemohla by se jí kvůli tomu nijak divit, ale přesto si nemohla dovolit takový risk, že by vzala Jennifer s sebou. Půjde-li sama, bude mít mnohem větší šanci na úspěch, i kdyby Jennifer mluvila pravdu.

Znovu záporně zavrtěla hlavou, i když s pochopením.

Jennifer začaly tiše kanout po tvářích slzy. Prosím, naznačila ústy a v obličeji se jí zračilo zoufalství a beznaděj.

Kiře se v hlavě ozval Mackův hlas, stejně znělý a naléhavý, jako když býval ještě naživu. Zachraň aspoň jediný život. Nemohla sice nijak pomoci těm lidem, kteří byli ve vedlejší místnosti spolu s hlídači, ale před ní stála jedna lidská bytost, jíž by pomoci mohla. Musí to aspoň zkusit.

Kira popadla Jennifer. Kdyby se nechala omezovat Jennifeřinou lidskou rychlostí, nikdy by se jim nepovedlo odtud vyváznout, a tak ji musela nést. Tiše se modlila, aby na to měla dost síly, aniž by podlehla neodbytnému nutkání se nakrmit. Ve svém hladu viděla v náruči pouze svazek šťavnatých žil, i když jí rozum připomínal, že je to vystrašená, traumatizovaná dívka, která potřebuje pomoc.

Ukazuj cestu, naznačila Kira neslyšně ústy.

Jennifer ukázala rukou, a Kira vyrazila na opačnou stranu, než odkud Jennifer přišla.

Mencheres poklepával jedním prstem na opěradlo sedadla uvnitř tryskového letounu Falcon 20. Byla to jediná známka napětí, kterou dával najevo. Od chvíle, kdy mu Aken prozradil místo, kam Kiru odvlekli, uplynuly už čtyři hodiny. Z toho už skoro tři hodiny cestovali letadlem. Bezmála hodinu jim trvalo jen dostat se v Chicagu k nejbližší společnosti, která by provozovala charterové lety tryskáčem, a zhypnotizovat personál natolik, aby byl ochoten okamžitě se vydat s Vladem a Mencheresem na neplánovaný let. Další cenné minuty pak ztratili, když se letadlo připravovalo na cestu a tankovalo palivo.

Nemohl však piloty přimět, aby letěli s letadlem maximální rychlostí, protože stroj mohl bez doplnění paliva urazit jen patnáct set mil, což byla prakticky přesně vzdálenost mezi Chicagem a středem severní části Yucatánského poloostrova, kde se nachází pozůstatky Chichén Itzá. Kdyby letoun spálil víc benzinu tím, že poletí rychleji, než je jeho průměrná cestovní rychlost téměř pěti set mil v hodině, zůstali by bez paliva dřív, než by dorazili k cíli.

Teď však přišla chvíle, kdy musí dát vědět ostatním, kde je Kira. Už jen pro případ, že by ji nedokázal najít včas.

„Potřebuji tvůj telefon,“ pravil Mencheres, a Vlad mu jej okamžitě podal.

Mencheres vyťukal Bonesovo číslo a pak se podíval okénkem ven na temnou rozlohu vody hluboko pod nimi. Mexický záliv. K Chichén Itzá jim stále zbývala ještě téměř hodina cesty.

„Tepeši?“ ozval se v telefonu Bonesův hlas. Ani se neobtěžoval pozdravit, a hned zjišťoval. „Víš, kde je teď Mencheres?“

„To jsem já,“ odpověděl mu klidně, ačkoliv klid byl rozhodně tím posledním, co právě cítil.

„Do prdele,“ zasyčel Bones. „Když jsem s tebou mluvil naposled, myslel jsem si, že…“

„Taky jsem si to myslel,“ přerušil ho Mencheres poněkud nakysle. „Ukázalo se však, že zatím nejsem předurčen pro takový osud.“ Temnota ho hledala stále dál, ale už ne jako jednoho z achu požíračné bohyně za to, že se mu nepodařilo naplnit rituál.

„Kde jsi teď?“

„V letadle na cestě do Chichén Itzá na Yucatánském poloostrově. Tam Radže vězní Kiru. Potřebuji, abys tam dorazil. Pokud se mi povede ji osvobodit, někdo bude muset přimět Radžeho hlídače, aby mu před naším setkáním potvrdili, že je všechno v pořádku.“

„Tak na tohle ho potřebuješ?“ ozval se Vlad poněkud uraženě. „Jsem dvakrát tak starý a dvakrát silnější než on!“

„Zavolej Veritas a pověz jí, kde je Kira,“ pokračoval Mencheres, jako by Vlad ani nic neřekl. On a Bones spolu měli často nějaké problémy, bezpochyby proto, že měli tak podobné nátury. „Řekni jí, ať přijde, ale neříká o tom žádným dalším strážcům. Nemohu riskovat, když jsem jednou Radžemu dal své slovo.“

„Ty se pořád snažíš, abych si před strážci nezadal. Nejspíš kvůli tomu, kdybys z toho nevyvážl,“ pravil Bones ostře.

„Ano,“ potvrdil Mencheres krátce. „Náš klan potřebuje ochranu, ať už se stane cokoliv.“

„Děde, já…“ začal Bones, ale hlas se mu zlomil.

Mencheres se slabě usmál. Bones mu řekl děde, protože stvořil upíra, jenž později proměnil Bonese. Mencheres však věděl, že nejen on považuje jejich vztah spíš za spojení mezi otcem a synem.

„Nemusíš už nic říkat. Já vím.“

Pak zavěsil a setkal se s ironickým pohledem Vladových nažloutlých očí.

„Co máš ty a Cat na tom pouličním bastardovi, to teda nemůžu pochopit.“

„My do něho totiž vidíme hlouběji, než se ty obtěžuješ nahlédnout,“ odbyl ho Mencheres. „Když jsi byl v jeho letech, tak jsi byl ještě horší. Já si to pamatuju. Byl jsem u toho.“

„Když jsi chtěl zavolat Bonesovi a Veritas, proč jsi to neudělal dřív, aby dorazili zároveň s námi?“ zeptal se Vlad, aby změnil téma hovoru.

Mencheres se znovu podíval z okénka. „Veritas bude chtít spíš zajistit důkazy proti Radžemu než zachránit život Kiře. A Cat s Bonesem teď budou mít příležitost napravit s ní vztahy, když to provedou osobně. Veritas je velice cenný spojenec, ale mají v minulosti něco, co musí překonat.“

„Budeš muset nechat několik hlídačů naživu. Nevíš přece, kterému z nich pak bude Radže volat.“

Mencheres si ho změřil pohledem. „Právě proto budu potřebovat, aby tam bylo víc lidí než jen ty, až odjedu na setkání s Radžem – protože nemůžu vzít Kiru s sebou.“

Kira běžela džunglí s Jennifer pevně sevřenou ve své náruči. Slunce už zapadlo, ale tím se pro Kiřino vidění jen rozšířily plochy stínu, místo aby se celá scenérie ponořila do totální tmy, jak to muselo připadat Jennifer. Kira ji držela kolem krku, takže měla její hrdlo jen pár centimetrů od svých úst. Vytrvalé bušení jejího tepu z Jennifeřina těla, přitisknutého k jejímu, ji téměř přivádělo k šílenství.

Palčivá bolest v útrobách byla tak naléhavá, že už si téměř nedokázala vzpomenout na chvíli, kdy ji necítila. Kira se rozběhla rychleji, a nejen proto, aby unikla strážím, které je pronásledovaly. Snažila se utéct před svým hladem, před tím tupým, hlodavým živočichem, snažícím se dostat ven a žádajícím nasytit svou chtivost na člověku přímo před jejími ústy. Nemůžeš si pomoci, řval v ní žádostivě. Není to tvoje vina. Jsi přece jen nový upír, tomu by přece žádný neodolal.

Já to dokážu, odpověděla Kira svému hladu. Nebyla přece jen tak obyčejný nový upír. Byla nový upír, kterému v žilách kolovala část Mencheresovy neuvěřitelné síly a moci. Už proto se Kira vzbudila o několik hodin dřív, než stráže předpokládaly. Proto dokázala vydržet téměř dva dny bez potravy a nezešílet přitom hladem. Proto si dokázala bez jediného hlesnutí rozdrtit kosti rukou i nohou a proto se také uměla ovládnout a na místě neroztrhala Jennifer hrdlo.

Mencheres jí říkal, že pokud se nechá od Radžeho unést, bude potřebovat mimořádnou sílu. I přesto však okamžitě odmítl její plán, i když ho Vlad a Veritas přesvědčovali, že Kira má pravdu. Byli si jistí, že je to nejjistější cesta, jak zbytku Shromáždění Strážců předložit neoddiskutovatelný důkaz, že je Radže do celé věci namočený. A tak i když byla původně proti, Kira nakonec dovolila Mencheresovi, aby do ní vložil část své síly, po níž Radže toužil už celé tisíce let, třebaže jen v malém množství. Pak už Kiře zbývalo jen si počkat, až ji cestou z návštěvy u Tiny unesou, a skrýt před Radžem i jeho nohsledy své nové síly. Netušili, že jí v žilách koluje část Kainova odkazu, a ukolébali se tak do falešného pocitu jistoty.

Teď však užívala své síly k tomu, aby dokázala nést Jennifer hustým porostem mexické džungle a přitom prchat před mnoha upíry, kteří se vydali je pronásledovat. Kdyby měla jen tolik energie jako běžný mladý upír, stráže by je už dávno chytily. Jenže Kira teď měla sílu a rychlost, jakou u ní nepředpokládali. Věřila, že Mencheres rozbije zdi své mysli a najde ji. Pro oba by však bylo lepší, kdyby se nemusel probíjet celým chrámem, než se k ní dostane. Radže zanechal rozkazy, aby zabili jak ji, tak ostatní lidské bytosti, pokud by na ně někdo zaútočil. Kira přece nemohla zůstat přibitá ke zdi a jen tak čekat. Nemohla bezvládně viset v poutech a čekat na svou záchranu. Nemohla vědět, zda Mencheres bude mít dostatek sil, aby zabránil všem hlídačům splnit Radžeho rozkazy.

Pokud by ji Mencheres prostřednictvím své síly nedokázal najít, pak bude muset oba zachránit sama. Povedlo se jí utéct. Teď musí vydržet tak dlouho, dokud je Mencheres nenajde. Nebo až bude Radže telefonovat, aby Mencheresovi poskytl důkaz, že je Kira naživu, a jeho hlídači budou muset přiznat, že jim uprchla. Obojí by se mohlo stát pro ostatní strážce nevyvratitelným důkazem, na jehož základě by mohli Radžeho podrobit výslechu. Pro Kiru byla tato představa mimořádně účinnou pobídkou k tomu, aby se džunglí probíjela stále rychleji. Stačí jim unikat ještě aspoň pár dalších hodin. Mencheres tak získá potřebný důkaz. Dokáže to.

Vtom Kira před sebou v džungli něco zaslechla. Nebylo to zvíře ani zvuky přírody. Zpomalila, postavila Jennifer za sebe a přitom ji prstem přitisknutým na rty varovala, ať zůstane zticha. Jeden z upírů se musel nějak dostat před ně. Rozptýlili se, jak poznala z jejich občasného pokřikování, ale většina z nich stále zůstávala daleko vzadu. Tomuhle jedinému se však povedlo je předběhnout a teď na ně číhal. Možná uměl létat, tím by se to vysvětlovalo.

Nemohla doufat, že mu uteče. Aspoň ne s Jennifer v náruči. Pokud se chce přes něho dostat, musí najít způsob, jak ho zabít.

Yucatánský poloostrov ležel pod nimi a pozůstatky starověkého mayského města Chichén Itzá byly znepokojivě blízko. Mencheres vstal a nařídil pilotům, aby přistáli na první prázdné silnici nebo dlouhém plochém kusu země, který uvidí. Nemohli přistát na oficiálním letišti, protože mimořádně podezřívavý Radže tam mohl mít své špiony, kteří by slídili po Mencheresovi nebo někom z jeho lidí. Stačil záblesk z jeho pohledu, a piloti už začali na zemi pátrat po neobvyklé ranveji. Letadlo bylo dost malé, aby se s ním dalo bezpečně přistát i v takových podmínkách.

Zrovna se vracel zpět ke svému sedadlu, když mu mysl zachvátila bolest, již necítil už několik měsíců – a nečekal, že ji ještě někdy pocítí znovu. Mencheres nevěřícně ztuhl. Byl příliš ohromený, než aby odpověděl, třebaže vnímal, že se ho Vlad ptá, co se mu stalo. Mysl mu naplnily obrazy, poněkud matnější, než býval zvyklý, ale přesto nezaměnitelné.

Kira prchá džunglí a v náručí svírá nějakou ženu. Před ní číhá v úkrytu upír, další jsou vzadu, ale už se blíží. Kira postavila ženu na zem, otočila se a běží k upírovi. Zápasí s ním a snaží se mu vzít jeho stříbrný nůž…

Rozběhl se zpátky do pilotní kabiny. „Leťte níž,“ nařídil a v očích se mu zeleně zablýsklo. „Přeleťte nad Chichén Itzá. Až budete na severovýchodním okraji, klesněte co nejníž.“

„Co to děláš?“ chtěl okamžitě vědět Vlad.

Obrátil se k němu, naplněný úžasem i odhodláním. „Kira už není v Chrámu válečníků v Chichén Itzá. Je v pralese směrem na sever.“

Vlad se začal usmívat: „A tys to viděl?“

„Ano,“ Mencheresův hlas byl plný emocí. „Ve své mysli.

„Upír vrazil koleno Kiře do žaludku. Projela jí bolest, ale dál svírala jeho nůž. V okamžení se jí do ramene zaryly jeho špičáky a trhaly jí maso. I přes novou vlnu palčivé bolesti si Kira uvědomila, že tímto způsobem ji zabít nemůže. A že má také zuby…

Zprudka se otočila, až se upír ocitl pod ní. Trénink z policejní akademie a několika let kurzů sebeobrany se draly do popředí a spojily se s její nadpřirozenou silou, Mencheresovou mocí a hladem, který jí stále propaloval vnitřnosti. Vrazila upírovi loket do obličeje. Ucítila, jak oběma praskly kosti, ale nezaváhala a znovu mu vrazila loket do tváře. A pak ještě jednou.

Čtvrtý zásah ho oslepil. Pak mu zabořila kolena do žeber a sjela níž, kde mu s pomocí zubů vyrvala z ruky nůž. Než znovu začala myslet, vrazila mu jeho čepel co nejhlouběji do prsou. Zařval, ale křik okamžitě ustal, když mu drsně otočila nožem v ráně. Cítila, jak z něj vyprchala všechna síla. Tělo mu ochablo, hlava spadla dozadu a v očích mu vyhasla zelená zář.

Kira potlačila odpor, který jí velel se od něj odtáhnout. Musela mu ještě vytrhnout nůž z hrudi. Neměla ani čas znovu se zamyslet nad tím, zda ho opravdu musela zabít. Pevně sevřela nůž a rozběhla se zpátky za Jennifer. Kvůli všem ostatním zvukům džungle, jež ji obklopovaly, a hučení motorů letadla nad hlavou nedokázala Jennifer najít podle dechu a tepu srdce. To ale bylo dobře – znamenalo to, že ji nebudou moci vystopovat ani ti druzí upíři.

V Kiře se vzedmula netrpělivost, vztek a zoufalství, až skoro zastínily palčivou bolest, již jí způsoboval hlad. Co nejrychleji běžela zpět k místu, kde zanechala Jennifer.

Dostal ji snad některý z upírů? Proto se jí tedy právě náhle zjitřily všechny smysly? Zatraceně, Jennifer si toho už přece vytrpěla tolik! Jestli ji někdo z nich našel a nějak jí zase ublížil, Kira ho prostě zabije.

Sevřela nůž ještě odhodlaněji a v předklonu se prodírala hustým porostem. Cítila stále hlubší beznaděj, propalující ji zevnitř stejně jako nepolevující bolest z hladu. Zvuky se ozývaly zleva, pak zase zprava, a dokonce i zepředu, kde by měla být Jennifer. Po páteři jí přeběhla hrůza. Stráže. Podařilo se jim ji obklíčit.

Kira zpomalila. I s částí Mencheresovy moci, která jí dodávala sílu, je nedokáže vyřídit všechny najednou. Jediná šance byla jít na ně postupně, ale i tak její vyhlídky nebyly valné. Přesto však nechtěla zahodit nůž a vzdát se. Ačkoliv cítila uvnitř naprostou marnost, obrátila se po nejbližším zvuku. Tam, velelo jí podvědomí. Rovnou tamhle!

Pak pocítila poryv elektřiny, tak náhlý a ochromující jako úder blesku. Kira se zastavila tak zprudka, až měla pocit, jako by vrazila do neviditelné betonové zdi. Na zlomek vteřiny zpanikařila. Podívala se dolů, jestli? nemá tělo probodnuté desítkami čepelí, aby pochopila,proč se nemůže ani hnout. Vtom se do jejího podvědomí vkradlo něco jiného, co zaplašilo beznaděj a zoufalství a nahradilo je vlnami úlevy a nedočkavosti.Tehdy si uvědomila, že to, co cítí, nejsou její emoce, ale Mencheresovy. Mencheres je tady!

V příštím okamžiku ji uchopily pevné paže a se známým praskáním energie ji přivinuly do náruče. Kiřina ztuhlost opadla, takže se mohla otočit tváří k Mencheresovi. Z očí mu vyzařoval zelený svit a díval se na ni s odhodlaným výrazem. Než se stačila rozmyslet, popadla ho a strhla mu hlavu k sobě. A pak už se oddávala brutálně vášnivému polibku. Mencheres ji líbal tak, jako by to mělo být naposledy.

Až příliš rychleji však pustil, a tak si Kira uvědomila, že jsou pořád ještě v obklíčení nepřátelských stráží. Teď nebyl ten správný čas mu dokázat, jak moc jí chyběl. Mencheres ji ještě pohladil po tváři, pak ustoupil o krok dozadu a rozpřáhl ruce.

Burácení neviditelného hromu otřáslo celou džunglí. Kira vykulila oči, jak s omračující náhlostí všechno kolem ztichlo. Umlkly dokonce i hlasy zvířat a ptáků, a bylo slyšet jen tiché šumění bezpočetných listů a stromů. Pak klid náhle rozťal vedví ochromující svist. Zavalila ji nesmírná tíže. Vzduch zhoustl hmatatelnými vibracemi jeho moci.

„Tak tady jste,“ zamumlal Mencheres.

Pak se tíha zvedla a zvířata se vrátila ke svému nočnímu pobíhání a volání. Ve vzduchu však stále tkvěla zřetelná připomínka jeho moci. Kiřině pozornosti také nemohlo uniknout, že ve stejnou chvíli, kdy pocítila něco jako zásah blesku, všichni jejich pronásledovatelé padli tiše k zemi.

„Dostal jsi je, ehm, všechny?“ otázala se.

Přes Mencheresovu tvář přeběhl náznak úsměvu, který však nedokázal smazat nelítostný výraz.

„Ano. Mám je.“

Pak se kolem nich začalo ozývat tiché šustění. Radžeho hlídači se jeden po druhém zvedli a přicházeli k nim, až vytvořili kruh. Jejich kroky byly dokonale sehrané, ale strach v jejich výrazu jasně ukazoval, že činy neřídí vlastní vůlí.

Sto metrů od nich rozčíslo noční džungli modré světlo. Kira pohlédla na Mencherese. Nevypadal znepokojeně a jedinou emocí, kterou z něj cítila, byla úleva, a nikoliv strach. Neříkala tedy nic, jen sledovala, jak se k nim blíží světlo. Za pár okamžiků se mezi stromy objevil Vlad Tepeš. Tmavé vlasy mu vlály v pramenech a jednou rukou, z níž šlehaly modré plameny, svíral za hrdlo upíra a vlekl ho za sebou.

„Nazdar, hoši,“ pozdravil přívětivě. Vstoupil do kruhu nehybně stojících upírů. Plameny z jeho ruky vyšlehly výš a propalovaly upíra, jehož svíral, dokud neobklopily celé jeho tělo. Vlad je pohodil do středu kruhu. Na jeho šatech nevzplála ani nitka, ačkoliv ječící upír se svíjel bolestí v moři plamenů.

„Takže,“ pravil Vlad se zálibnou krutostí. „Kdopak si chce promluvit a kdo chce uhořet?“

Mencherese ani nepřekvapilo, že stačilo zabít pár strážných, a ostatní hned začali jevit ochotu prozradit, co věděli o počtu a umístění všech dalších i o tom, které z nich má Radže kontaktovat, a vůbec o všem, co se od nich potřebovali dozvědět.

Radže si nevybral staré, ostřílené žoldáky. Na ty by platily ostřejší pobídky, protože by si uvědomili, že jejich osudem za účast na zločinech je v každém případě smrt. Zvolil si mladé, pošetilé upíry, které sám tajně proměnil. Takové, kteří splnili jeho požadavky bez zbytečných otázek a kteří zase mohli rychle zmizet, když už je pak k ničemu nepotřeboval.

Kira zůstala s Jennifer, v níž Mencheres poznal dívku z klubu, raději opodál. Bylo znát, že se netouží stát svědkem tvrdého výslechu, ale přitom nezpochybňovala jeho důležitost. Chtěla se vrátit k ostatním lidským bytostem v chrámu, kde je věznili, ale Mencheres ji nabádal k trpělivosti. Museli si být nejdřív jisti, že kolem Chichén Itzá nezůstaly žádné další stráže, které by mohly dát Radžemu vědět o jejich přítomnosti. Jeho smysly sice nemohly pojmout víc než sedmnáct upírů, jež pronásledovali Kiru v džungli, ale přesto si nemohli dovolit riskovat.

Teprve když jim ti, kdo zůstali naživu, prozradili, že víc jich už za Kirou Radže neposlal, obrátil se Mencheres s Kirou a Vladem zpět k odchodu do zřícenin chrámu. Proč asi Radže nechal Kiru hlídat jen tak málo lidmi? Byla to z jeho strany arogance, nebo spíš paranoia? Domníval se snad, že čím víc stráží, tím by bylo riziko prozrazení větší? Obával se, že by někdo z jeho nohsledů mohl příliš mluvit a zvěst o tom, co provedl, by se dostala až k ostatním strážcům? Nebo snad skutečně věřil, že Mencheresovi na Kiře záleží tak málo, že od něj neočekával žádný pokus o její záchranu, třebaže věděl, že ji nehodlá propustit, jak se dohodli?

Možná však, že by Radže mohl mít pravdu – pokud by se ovšem nejednalo o Kiru. Jen vědomí, že její život visí na vlásku, dodalo Mencheresovi dost síly, aby dokončil rituál, jímž přivolal Akena. Před převozníkem mrtvých nikdy nezůstalo utajeno místo pobytu ani jedné duše, ale Radže přitom ani nemusel vědět, že rituál na Akenovo přivolání vůbec existuje. Jen málo příslušníků jejich rasy znalo nejtemnější magii. Patra ovládala kouzla jedině proto, že ji to Mencheres naučil v době, kdy byli spolu – a za tuto chybu pak draze zaplatil.

Ano, některé znalosti bylo lepší ponechat pohřbené před zraky světa. Mencheres zvedl oči k obloze a zahleděl se na měsíc. Do hodiny bude muset vyrazit na setkání s Radžem.

K jeho smyslům dorazil známý příliv energie. Ještě před dvěma dny byl jediným upírem, který vládl touto mocí. Avšak teď, když sdílel část svých schopností s Kirou, stala se i ona neoddělitelnou součástí jeho smyslů.

„Bones je tady,“ prohodil Mencheres.

Vlad, který právě pomocí stříbrných nožů připíchl dalšího hlídače ke zdi chrámu, jen pozvedl obočí.

„To tedy musel být mnohem jižněji, než když jsme se vydali na cestu my. Vždyť jsi mu volal teprve před necelými dvěma hodinami!“

Ve vchodu se objevila Kira. Tvářila se smutně a rozzlobeně najednou. „Objevila jsem tady šest mrtvých těl, ale podle toho, co říkala Jennifer, tady muselo zahynout mnohem víc lidí. Hlídači v noci házeli mrtvoly do džungle.“

Vlad zarazil jednomu ze strážných do zápěstí další stříbrný nůž. Mencheres je sice znehybnil svou mocí, ale bylo zapotřebí je zajistit na dobu, až odtud odjede.

„Takovíhle upíři, jako jsi ty, mě pěkně serou,“ zavrčel přitom na něj Vlad. „Nechat po sobě řadu mrtvol, aby je lidi našli a začali čenichat kolem! Zvlášť když je nebylo potřeba zabíjet kvůli jídlu! Už ti někdy horda vesničanů s vidlemi a pochodněmi vypálila dům s pokřikem ‚smrt upírovi‘? Mně jo, a byla to neuvěřitelná otrava!“

„Víš, jací tihle staří Rumuni byli,“ ozval se od vchodu do chrámu Bonesův hlas. „Prostě chtiví krve, a bez důvodu!“

„Slíbil jsi, že nezačneš…“

Catin hlas zněl mnohem přívětivěji než Bonesův. Mencheres si nevšímal jejich poznámek a raději objal Kiru.

„Musím už brzy vyrazit. S těmi třemi tady budeš v bezpečí.“

Zavrtávala se do něj svým zeleným pohledem. „Měla bych ti říct, abys nechodil, protože je Radže příliš nebezpečný. Ale ty bys mi opakoval pořád dokola potřebujeme nevyvratitelný důkaz, stejně jako jsem to dělala já, když jsi mi rozmlouval nápad, že se nechám Radžem unést, až půjdu od sestry, vid?“

„Jak už jsem mnohokrát říkal, jsi velmi chytrá,“ zamumlal Mencheres. Naplnila ho zvláštní rozjařenost, vzrušení smíšené s nadšením, jaké už necítil… ani si nemohl vzpomenout, jak tomu bylo dlouho. Schopnost vidění ho neopustila. Potvrdil to obraz Kiry, a pokud tomu tak bylo, pak měli šanci na budoucnost.

Co způsobilo tuto změnu? Bylo to tím, že se mu podařilo dokončit rituál podle všech pravidel, přestože ho mohl zabít? Nebo měla pravdu Kira, a onu temnou zeď, bránící mu ve vidění do budoucna, si v sobě vystavěl pouze on sám? Možná to způsobil dotek boha, když mu Aken ukázal, kde je Kira. Nebo se mu třeba povedlo překážku strhnout už dříve, ale pouze hned neviděl výsledky? Nevěděl sám. Věděl pouze tolik, že v cestě k životu s Kirou mu nyní stojí už jen jediná překážka.

Radžedef. A Mencheres byl rozhodnut tuto překážku zrušit.

„Cítím tu Radžedefa,“ ozval se zvenčí hlas, který neočekávali. „A ještě něco dalšího. Starého a… známého.“

„Veritas,“ pravil Mencheres a v hlase mu byl znát údiv.“Svezla se s námi,“ vysvětlila jim Cat. Právě vešla do místnosti a jen zvedla obočí, když spatřila, jak Vlad připichuje hlídače ke zdi.

Vlad na chvíli ustal a věnoval jí křivý úsměv. „Přivítal bych tě vřelým objetím, Cat, ale jak vidíš, mám právě trochu napilno. Bonesi, klidně si posluž zbývajícími noži na ty tři poslední hlídače.“

„V takovéhle chvíli určitě bolestně postrádáš svoje proslavené dlouhé dřevěné kůly,“ prohodil Bones. Sebral pár nožů a podíval se nemilosrdným pohledem na strážné, kteří čekali v rohu místnosti.

Vlad zahučel. „Ty mi chybí pořád.“

„Něco jsem vám přinesla,“ řekla Cat ke Kiře a zvedla do výšky nákupní tašku. „Hádám, že vám nedali ani najíst, když vás tu drželi.“

Mencheres se po ní vděčně podíval. Kira už mezitím nahlížela dovnitř. V tašce objevila několik zapečetěných krevních konzerv. Už předtím rozhodně odmítla nakrmit se z některého z lidských zajatců s odůvodněním, že už si vytrpěli dost. Teď ji tedy už nemusel odvézt do blízkého hotelu, aby tam utišila svůj hlad na některém z nic netušících hostů.

„Děkuju,“ obrátila se Kira ke Cat. Pak se podívala na Veritas, která si zatím s tichou důkladností prohlížela celou místnost.

„Cítíte Radžeho. Jeho hlídači vám mohou potvrdit, že jim Radže nařídil mě unést. Já mohu samozřejmě dokázat, že mě tady zadržoval proti mé vůli, což pochopitelně žádnému z ostatních strážců zákona neřekl. Postačí to jako důkaz, jaký se z něho stal darebák?“ otázala se zpříma.

„Pokud se mě týká, pak ano,“ připustila Veritas. Přistoupila k hlídačům a kriticky si je změřila. Pak se obrátila, znovu začenichala a svraštila obočí. „Ale pro ostatní členy Shromáždění, z nichž mnozí jsou Radžedefovi blízcí přátelé, se může jednat jen o nepřímý důkaz, podpořený pouze zpochybnitelnou výpovědí svědků.“

„To nemůžete myslet vážně,“ spustila Kira.

„I kdyby to Shromáždění stačilo, já se přesto musím s Radžem setkat,“ přerušil Mencheres její hněvivá slova. Dotkl se Kiřiny tváře. „Ne kvůli důkazu. Pro náhradu.“

Cat se přitočila blíž, zlehka začenichala a nakrčila nos. „Nechci být hrubá, ale co je to za smrad? Jako by ses válel v mrtvolách nebo tak něco.“

„Taky jsem si toho všimla,“ přikývla Kira. Zachmuřila pohled. „Dělá mi to starosti.“

Vlad dál s nehybnou tváří zajišťoval hlídače. Bones se s povytaženým obočím zadíval na Mencherese a vyčkával. Neřekl nic. Zato Veritas přimhouřila oči. Došla až k němu, zhluboka se nadechla v blízkosti jeho hrudi a pak pokračovala k hlavě aspoň do takové výše, aby se nemusela vznést.

„Jak přesně ses dozvěděl, kde je Kira?“ otázala se pak Mencherese.“Ze svého vidění,“ odpověděl. Byla to část pravdy,i když ne celá.

„Věděla jsem, že dokážeš odvalit tu překážku ve své mysli,“ zamumlala Kira a stiskla ho v pase.

Veritas znovu zavětřila, pak ustoupila o krok a její pohled v barvě moře ztvrdl.

„Páchneš po Akenovi.“

Vlad zabručel nějakou kletbu. Cat a Kira zároveň vyhrkly: „Kdo je to?“

Mencheres mlčel, jen se díval Veritas do očí.

Poznala pach vládce podsvětí. Existoval jediný způsob, jak to mohla dokázat – tím, že někdy Akena sama přivolala.

Zdálo se, že Tenoch nepředal tajemství temného rituálu pouze Mencheresovi. On a Veritas se teď vzájemně drželi v šachu. Vyvolat převozníka bylo aktem černé magie a porušením upírských zákonů. Pokud obviní Mencherese z tohoto zločinu, bude tak zároveň muset přiznat i ten svůj.

„Teď nyní znáš i ten druhý důvod, proč musím jít za Radžem,“ pravil Mencheres vyrovnaně.

Veritas sklonila hlavu na znamení, že uznává situaci.

„Ano. Nebyla jsem vždycky jen strážkyní,“ pak její pohled opět ztvrdl. „Musíš si pospíšit. Převozník nečeká a jeho loď se nikdy nevrací zpět prázdná.“

„O čem to tu vy dva teď mluvíte?“ nechápala Kira.

Políbil ji do vlasů na temeni hlavy. „To ti povím, až se vrátím.“

Cat si odkašlala. „Chápu, že jsem půlce věcí nerozuměla, ale slovo ‚pospíšit‘ chápu docela dobře. My tři jsme přiletěli jedním z nových tryskáčů mého strýčka. Však víte, že vláda má přístup k nejrychlejším letadlům, co existují. Takže jestli spěcháš, Mencheresi, můžeš si ho půjčit. Musíš se vmáčknout do nákladního prostoru pro zbraně. Takže pohodlí nic moc, ale zato je to fofr.“

Mencheres zvažoval její nabídku. Byl by raději neměl nic společného s lidskými vládami, ale čas běžel příliš rychle. „Já letadlo mám, ale není v něm palivo.“

Cat se usmála. „V tom mém je – a říkala jsem už, že je fakt rychlý.

Budova Americké banky se pyšně vypínala nad ostatní mrakodrapy v atlantském panoramatu. Světla ozařovala pozlacené ocelové nosníky, křížící se nahoře jako vzdušné krajkoví do tvaru – kupodivu – zářivé pyramidy. Mencheres stál na střeše blízké Symphony Tower a hleděl na více než tři sta metrů vysoký mrakodrap. Jak dobře Radže zvolil toto místo. Jejich nepřátelství počalo v píscích plošiny v Gize a skončí zde, uvnitř zářivé pyramidy, zbudované nikoli starověkými faraóny, ale lidským průmyslem.

Přeletěl dalších pár set metrů a přistál na vrcholku. Pak vklouzl mezi nosníky dovnitř pod klenutou kopuli. Světla z budov dole pod ním se zdála bledá ve srovnání s dramatickou zlatou září, jež vycházela z kovové pavučiny, obemykající její prostor. Vítr mu z výšky rval šaty i vlasy. Pak spatřil svého starého nepřítele, jak stojí zády k němu na nosníku patnáct metrů nad ním a shlíží na město, rozprostírající se pod ním.

„Pamatuješ si ještě, když nejvyšší stavbou na světě byla Cheopsova pyramida?“ otázal se Radže, aniž se otočil. „Na její zbudování byly zapotřebí tisíce lidí a desítky upírů. Rád jsem sedával nahoře, díval se na lidi a žasl jsem, jak malí se z té výše zdáli. A podívej se teď. Smrtelníci dokážou postavit budovy, vedle nichž Cheopsovo hrdé dílo vypadá jen jako trpaslík, a umí je dokončit ani ne za rok. Jak jen se ten svět změnil.“

Mencheres se nedíval na desítky impozantních budov, na něž Radže ukazoval, ale na muže, který patřil do jeho života už od chvíle, kdy se narodil. Když se Tenoch zabil, Radžedef se stal posledním člověkem, který Mencherese znal ještě předtím, než se proměnil v upíra. On a Radže byli posledními faraóny ze čtvrté dynastie, kteří byli ještě naživu. Jaká škoda, že je Radžeho nenasytná žárlivost a chtivost moci dovedla až sem.“

„Svět se změnil, to je pravda, a minulost je pohřbena hlouběji než jen pod písky času,“ odpověděl Mencheres tiše.

„A já jsem rád, že tam odpočívá.“

Byla to pravda. Tíha, kterou nesl, když stále myslel na své minulé hříchy, nepřinesla nic jiného než těžkou zátěž pro něj a ohrožení pro jeho lidi. Tato tíha dokonce zlomila jeho moc, vzala mu jeho schopnost vidět budoucnost a nakonec mu sebrala i chuť žít.

To už stačilo. Ano, udělal chyby, a bylo jich dost, ale to už se nedalo změnit. Budoucnost však ještě ležela před ním jako nepopsaný list. Jak Kira dokázala, bylo v ní víc než věčné zapomnění, i když ho zoufalství na čas přimělo uvěřit, že před ním už není nic než temnota.

„Menkaure,“ oslovil ho Radže a obrátil se tváří k němu. „Je čas to skoncovat.“

„Ano,“ odvětil pevně. V paměti mu vyvstaly tisíce let hořkosti, krve a svárů mezi nimi. „Nejvyšší čas.“

Mencheres se vyhoupl na nosník křížem k Radžemu. Nový poryv větru k němu přinesl místo běžných pachů města zápach rozkladu a kouzel, mísící se s odérem strážce zákona. Mencheres zavětřil a Radžeho ústa se roztáhla v prohnaném úsměvu.

„Přišel jsi sám, jak jsme se dohodli, ale ani tak jsem si nemohl dovolit riskovat. Nevěřím, že by ses vzdal tak snadno.“

Mencheres ze sebe vyrazil krátký smích. Radže se zahalil do kouzla esence smrti. Byla to jediná věc, jež dokázala zneškodnit Mencheresovu schopnost telekineze, kterou by proti němu mohl použít. Radže byl opatrný až do konce, ale přesto ne dost.

„Tvá obezřetnost mi lichotí, strýče,“ pravil zlehka.

Radže na něj upřel pohled, vypočítavý a vyčkávavý. „Nejsi jediný, koho Tenoch vyučil v temných uměních. Teď si svlékni šaty a pak je hoď dolů.

„Mencheres si pohrdavě odfrkl, ale pak si začal svlékat postupně boty, kalhoty i košili. Když byl úplně nahý, shodil všechno dolů, ale napřed se ujistil, že tam nikdo není. Oblečení by sice lidským bytostem ublížit nemohlo, ale boty shozené z takové výšky ano.

„Myslel sis, že mám s sebou odposlech? To je lidský trik, Radže.“

„Otoč se,“ pronesl Radžedef zkrátka.

Mencheres se otočil zády. Skryl své pohrdání, když ucítil, jak mu Radžeho ruce hrubě zajely do vlasů, zda v nich nemá schované elektronické zařízení.

„Víš přece, že upíři nemohou mít žádný odposlech pod kůží. Uspokojí tě, Radže, když ti řeknu, že nemám v úmyslu nahrávat nic z toho, co bude mezi námi řečeno?“

Radžedef si ho změřil. Vítr mu cuchal pevně spletené prameny vlasů. Zavětřil, aby nasál Mencheresův pach. „Je z tebe cítit netrpělivost, Menkaure. Copak se vážně nemůžeš dočkat, až zemřeš?“

Zadíval se mu do očí. „Dej mi důkaz, že Kira žije,? a skoncujme s tou naší záležitostí.“

Radže vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo. Mencheres čekal a myslel přitom na to, kolik práce mu dalo smýt ze sebe všechny stopy Kiřina pachu, než se vydal za Radžem. Byla to však naprostá nutnost. Každá stopa po ní, Veritas, Radžeho hlídačích nebo po převozníkovi by proradnému strážci prozradila, že prohrál. A Mencheres si nepřál, aby se to dozvěděl. Zatím ne.

Kira. Ano, byla z něj cítit netrpělivost. Už byl bez ní příliš dlouho. Žíznil po ní už dlouho před tím osudným ránem v onom skladišti. Tou částí své duše, jež ji rozpoznala, když se setkali, a která ho tak trýznila, když se na ni pokoušel zapomenout.

„Shade, dej ten telefon zajatkyni. A donuť ji, ať do? něj promluví,“ pravil krátce Radže, když se na opačném konci ozval jeden ze strážných.

Po pár vteřinách Mencheres zaslechl, jak Shade říká Kiře, aby promluvila. Pak mu Radže mobil podal a přes svištění větru ze sluchátka uslyšel znít její přívětivý hlas: „Mencheresi?“

„Jsem zde,“ odpověděl a zachytil Radžeho vyčkávavý, nemilosrdný pohled.

„Miluju tě. A teď mi dej Radžeho zpět k telefonu.“

Radže zvedl obočí, ale přiložil si mobil k uchu. „Co je?“

„Veritas je tady,“ pravila Kira zřetelně. Radžeho oči? se rozšířily. „Objevilo se volné místo vymahatele po Josephovi, kterého jsi zabil,“ pokračovala Kira. „Veritas říká, že výcvik trvá několik století, ale já do toho půjdu. Svět upírů určitě ocení dalšího dobrého policajta a…“

Radže pustil telefon a skočil dolů podél budovy. Mencheres se pustil za ním. Nedokázal Radžeho zadržet telekineticky, ale esence smrti, pokrývající jeho nepřítele jako neviditelný štít, nemohla omezit jeho rychlost. Chytil ho právě ve chvíli, kdy se strážce zákona chtěl probourat zdí vedlejší budovy. Mencheres se i s ním vznesl vzhůru, ale Radže se v jeho sevření zkroutil tak, že k němu byl nyní obličejem. Mencheresovi okamžitě vzplál v břiše oheň a jeho plameny se šířily v brutálním oblouku směrem vzhůru. Přesto ho pevně svíral dál,i když cítil, že Radže trhl stříbrným nožem výš. Už tam skoro byli. Ještě kousek…

Mencheres hodil Radžeho na pozlacené ocelové traverzy napodobené pyramidy. Kov se kroutil a trhal, jak jím proletělo strážcovo tělo a zanechalo za sebou díru ve spleti zářivého krajkoví. Mencheres letěl za ním. Přitom si vytrhl nůž z břicha a vrazil ho do Radžeho právě ve chvíli, kdy se jeho strýc chystal skočit zase dolů. Oba dva se teď váleli uvnitř prostoru pod špičkou a při svém zápasu ničili a trhali další ocelové vzpěry.

Radže mu tvrdě zarazil koleno do ještě nezahojeného břicha, až se zkroutil, ale přesto ho nepustil. Mencheres vlekl Radžeho zády napřed k místu, jehož si strýc nevšiml – ke zlomené ocelové traverze, ostře trčící do otvoru, který Radžeho tělo prolomilo do konstrukce.

Radže zařval, když mu ocel probodla hrudní kost. Pokusil se uletět, ale Mencheres ho nemilosrdně svíral. Jejich oči se střetly na vteřinu, v níž jako by se zastavil čas, a pak Mencheres silou vyrval několik dalších pozlacených kusů oceli a zarazil je Radžemu do těla.

Kouzlo esence smrti fungovalo na svého nositele pouze proti Mencheresově telekinezi. Radže zapomněl kromě svého těla začarovat také okolní konstrukci.

Radže zavyl, jak mu rozeklaná ocelová kopí pronikla tělem a probodla mu paže, nohy, hruď a břicho. Mencheres je zkroutil pouhou silou myšlenky. Ohnul kov kolem Radžeho i skrze něj, takže se ocitl v nepřekonatelném sevření kovu ve spojení s jeho sílou. Jas světel z ostatních budov ozařoval tvář strážce zákona a jeho krev proměnila zlatém pokrytou ocel kolem něj rudou barvou. Další krev stékala na střechu dobře o patnáct metrů níž.

I přes Radžedefův řev, vítr, skučící kolem nich ze všech možných směrů, a přes okolní hluk města, Mencheres slyšel zespodu Kiřin hlas. Ozýval se z telefonu, který Radže odhodil při svém pokusu uniknout, a volal jeho jméno.

Mencheres vyslal směrem dolů paprsek své energie, ovinul ho kolem něj a telefon mu skočil sám do ruky. Přitom urval další ocelovou traverzu a zarazil ji rovnou do Radžeho hrdla. Strážcovy nenávistné výkřiky vystřídalo chroptění, a v kvílícím větru byl jeho hlas už sotva slyšitelný.

„Jsem tady,“ promluvil Mencheres do telefonu. Kiřin divoký křik okamžitě ustal. „Díky bohu!“ vzlykla. „Slyšela jsem křik, ale nevěděla jsem, jestli jsi to ty, nebo on…“

„Byl to on,“ odpověděl a zalitoval, co si musela vytrpět. „Všechno je v pořádku. Radže už nám nebude moci škodit.“

„Okamžitě si beru letadlo,“ pronesla. I když se jí ulevilo, ve hlase jí stále byla znát úzkost. „To letadlo, kterým jsi přiletěl, už natankovalo a čeká na příkaz. Budu tam za pár hodin. Miluju tě.“

Mencheres se zadíval Radžemu do očí a teprve pak odpověděl. „A já miluju tebe, má zbožňovaná. Čekám na tebe.“

Ve sluchátku byl slyšet šramot a pak se z něj ozval ženský hlas, patřící strážkyni zákona. „Je naživu?“ otázala se Veritas.

„Ne,“ odvětil. Ocelová traverza bránila Radžemu vydat jakýkoliv zvuk, který by přes skučící vítr Veritas mohla zaslechnout. „Snažil se uprchnout, tak jsem ho musel zabít. „„To už je teď jedno. Dali jsme ten telefon na hlasitý odposlech, takže všichni strážcové měli možnost slyšet, jak Radže doznává svou účast na Kiřině únosu a to, že ji pak využíval k tvému vydírání. Slyšeli také další svědectví hlídačů o Radžeho vině za Josephovu smrt a vysílání videozáznamu, který lidským bytostem prozradil existenci naší rasy. Jsi osvobozen od všech obvinění, Mencheresi.“

„Děkuji,“ odpověděl krátce a zarazil další kus oceli Radžemu do hrdla, když se předchozí rána už začala hojit natolik, že zase mohl slyšitelně klít. „Musím teď jít, než se sem dostanou nějací lidé.“

Veritas mohla tušit, proč Mencheres tolik spěchá. Převozníkova loď se nikdy nevrací s prázdnou, a Mencheres rozhodně neměl v úmyslu stát se tím, kdo na ní odjede.

Zavěsil a pak vytrhl z Radžeho hrdla jeden kus oceli, ale ostatní tam ponechal. Po pár vteřinách se zející rána ve strážcově krku zahojila a jen krev ukazovala, kde předtím byla.

Radžeho pohled zezelenal zuřivou nenávistí. „Byl to všechno jenom podvod? Tys nikdy neztratil své vize? Nikdy jsi nevyhledával smrt? Tys to všechno předem naplánoval?“

Mencheres se neubránil ironickému úsměšku. „Nic z toho podvod nebyl, až dnes. Málem jsi vyhrál, strýče, ale osud mi kdoví proč vrátil vše, o co jsem přišel – a ještě víc!“

„A co uděláš teď?“ zasyčel Radže. „Chceš mi utrhnout hlavu?“

Mencheres vyslal svou sílu skrz rozervané mřížoví okolo nich dolů na střechu Symphony Tower, kde stál předtím, když čekal, až hodiny odměří půlnoc. Ovinul ji kolem stříbrného nože, který si tam zanechal – týž, kterým provedl temný rituál – a pozvedl jej k sobě.

Když Radže spatřil, že ho drží v ruce, v jeho pohledu se objevil strach.

„Nevezmu si od tebe nic,“ odpověděl mu Mencheres. Přejel nožem po Radžeho hrudi, až se ostří pokrylo z obou stran strážcovou krví. V ten okamžik jasně osvětlená kupole nad nimi zmizela v nekonečné tmě Duatu. Po obsidiánově černé řece se k nim blížila štíhlá lodice. „Ale on ano,“ dokončil Mencheres a kývl směrem k převozníkovi.

Radžedef vykřikl, když se objevila rohatá Akenova postava. Mencheres couvl, vytrhl mu z těla ocelové pruty a naházel je na hromadu pod nimi. Když se Radže pokusil utéct, Aken po něm sáhl jednou dlouhou rukou a jeho široká ústa se otevřela v bezzubém, děsivém úsměvu.

Nikdo neunikne vládci podsvětí, pomyslel si Mencheres chmurně. Ani on sám. Jednoho dne také on bude tím, koho Aken převeze přes řeku, aby stanul před Anubisem. Jeho hříchy budou zváženy a bohyně Maat rozhodne, zda na něj čeká Amemait, Požíračka duší, nebo klid a odpočinek věčného ráje Aaru.

Ale dnes ještě ne.Radžedef stále křičel, když ho Aken posadil do lodě. Převozníkova rohatá hlava pokynula k Mencheresovi.

„Přijímám tvou náhradu, Menkaure. Pověz mi, našel jsi svou temnotu?“

Mencheresovi přeběhl po zádech mráz. „Moji temnotu?“

„Kiru,“ pravil převozník a vyslovil její jméno tak, jak ho říkávali staří Keltové.

Mencheres se dal do smíchu. Všechny ty náznaky a symboly chápal úplně špatně. V jeho vizích se temnota blížila stále víc, jako by ho chtěla pohltit. Domníval se, že je to smrt, protože ve své beznaději nedokázal čekat nic jiného, ale nebyla to smrt. Byla to ona.

Kira. Ta, jejíž jméno v keltštině znamená temnotu.

„Ano, našel jsem ji,“ odpověděl Akenovi. Vzpomínka na onu nekonečně se táhnoucí tmu v jeho vizích, naplňující všechny stránky jeho budoucnosti, se náhle stala tím nejkrásnějším obrázkem, jaký kdy Mencheres spatřil.

Odvrátil se od převozníka a černá prázdnota zmizela. Vystřídala ji zář rozbité pyramidy kolem něj a světel z panoramatu města dole pod ním. Radžedefovo zvolna se rozpadající tělo teď leželo bez života pod konstrukcí a jeho duše mířila na převozníkově lodi zpět do Duatu.

Mencherese také čekala cesta. S Kirou k jejich společné budoucnosti.

KONEC

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai