Diana Gabaldon

Cizinka 03. Mořeplavec

Mnoho skotských vůdců bylo v bojích, mnoho šlechetných mužů padlo.

Smrt sama došla drahých vykoupení, a to vše pro skotského krále a právo.

„Nikdy se už nevrátíš“

Byl mrtvý. Ale nos ho hodně bolel, což mu za těchto okolností přišlo divné. Stále doufal a věřil v milosrdenství Stvořitele, pořád pociťoval i malou vinu, kterou cítí každý muž z obavy před peklem. Ale vzhledem ke všemu, co až doteď o pekle slyšel, mu přišlo velice nepravděpodobné, že by se mučení těch nešťastníků omezilo jen na bolavý nos.

Na druhou stranu to ani nemůže být nebe, a to hned z několika důvodů. Tak za prvé by si to nezasloužil. Za druhé to na nebe ani nevypadá. A za třetí pochyboval, že by si ti požehnaní vysloužili poraněný nos o něco více než ti prokletí.

Očistec si vždy představoval jako takové šedivé místo, slabé narudlé světlo, které obklopovalo vše kolem něj, mu připadalo jako adekvátní. Mysl se mu začala trochu rozjasňovat a pomalu se mu začala vracet i rozvaha. Trošku naštvaně si pomyslel, že ho někdo přijde navštívit a řekne mu, jaký je jeho trest, než bude očištěn a bude

moci vstoupit do království nebeského. A nebyl si jistý, zda má čekat ďábla, nebo anděla. Neměl ani tušení, jaké je personální obsazení v očistci; během školních let nebyla tato oblast jeho doménou.

Během čekání začal přemýšlet, jaká další mučení bude muset podstoupit. Po celém těle měl spoustu sečných i bodných ran, také tu a tam nějakou zhmožděninu a byl si naprosto jistý, že má znovu zlomený prsteníček na pravé ruce. Tomu bylo těžké zabránit, ruce měl zkřehlé a klouby úplně promrzlé. Nic z toho ale není tak hrozného. Co dál?

Claire. To jméno měl vyryté v srdci a ta bolest byla mnohem horší než cokoliv, co jeho tělo muselo kdy vydržet.

Pokud bude mít pořád své tělo, bude žít v agónii. Věděl, že to tak bude, už když ji posílal zpět do kamenného kruhu. Duševní bolest je v očistci zcela normální a počítal s tím, že bolest z odloučení bude jeho hlavním trestem bude dostatečná na to, aby si odpykal vše, co kdy udělal: včetně vraždy a zrady.

Nebyl si jist, zda mají osoby v čistci dovoleno modlit se, ale i tak to zkusil. „Pane, “ modlil se, „dej, ať je v bezpečí. Ona i dítě.“ Byl si jist, že to k tomu kruhu stihla. Byla teprve ve druhém měsíci těhotenství, takže zatím ještě neměla velké bříško a byla hbitá. A navíc to byla ta nejtvrdohlavější žena, s jakou se kdy setkal. Ale zda se jí podařil ten nebezpečný přesun zpět na místo, odkud přišla proklouznout nejistě skrze záhadné vrstvy, které leží mezi teď a potom, zcela bezbranná v sevření kamenů to se nikdy nedozví. Jen to pomyšlení bylo dost hrozné na to, aby zapomněl na bolest nosu.

Znovu se vrátil k přerušené kontrole svého bolavého těla a když zjistil, že mu zřejmě chybí levá noha, byl z toho krajně zoufalý. Cítil ji jen k bokům, kde měl mravenčení v kloubech. Doufal, že se mu potom vrátí zpět, a to buď jak dorazí do nebes, nebo alespoň při soudném dni. Koneckonců jeho švagr lan se celkem dobře naučil žít s dřevěnou protézou, kterou nosil místo nohy, jež mu chyběla.

Tak problém byla jeho ješitnost. Ano, tak to musí být; je to trest, který ho má vyléčit z hříchu ješitnosti a domýšlivosti. Zatnul zuby a byl odhodlán přijmout jakýkoliv trest, který přijde, s takovou odvahou a pokorou, jaké jen bude schopen. Ale stejně si nemohl pomoci, aby nezačal rukou prozkoumávat (anebo čímkoliv jiným, co místo ruky použil) své tělo směrem dolů, aby zjistil, kde mu noha končí.

Najednou ruka narazila na něco tvrdého a prsty se mu zamotaly do vlhkých ulepených vlasů. Najednou se posadil a s určitým úsilím se mu podařilo z očních víček odrolit zaschlou krev. Znovu se mu navrátila paměť a nahlas zasténal. Zmýlil se. Tohle bylo peklo. Ale James Fraser nebyl bohužel mrtvý.

Přes něj leželo tělo nějakého muže. Jeho váha mu drtila levou nohu, což vysvětlovalo to mravenčení. Těžká hlava ležela obličejem dolů na jeho břiše a mokré zacuchané vlasy se mu rozprostřely na látce košile. V panice sebou trhnul, až se mu ta hlava skulila do klína a pootevřené oči se nepřítomně dívaly skrze pramínky vlasů.

Byl to Jack Randall, jeho fešácký červený kabát kapitána byl teď mokrý a byl skoro černý. Jamie se snažil to tělo ze sebe setřást, ale najednou byl hrozně slabý. Rukou chytil Randalla za rameno, ale jeho loket se mu podlomil, jak se sám chtěl podepřít. Takže znovu ležel na zádech a díval se nahoru nad sebe na bledou šedivou oblohu a plískanici, která se mu honila nad hlavou. Hlava Jacka Randalla se mu hnusně kutálela po břiše při každém jeho nádechu.

Pevně se rukama přitiskl k rozblácené zemi chladivá voda ho studila do prstů a promočila mu záda na košili a skulil se na stranu. Mezi nimi se ale udržovalo jisté teplo; teď, když se vyprostil zpod mrtvého těla, zasáhl ho chladný déšť do obnaženého těla a byl to pro něj takový šok, že se najednou roztřásl zimou.

Jak se svíjel na zemi a bojoval se zmuchlaným a zabláceným plédem, slyšel nad sebou skučení dubnového větru. Byly to vzdálené výkřiky, sténání a bědování, jako kdyby vítr svolával duchy. A také slyšel chraptivé krákání havranů. Podle zvuků jich bylo spousta.

To je podivné, pomyslel si. Konečně se mu podařilo vyprostit zpod svého těla pléd a zachumlal se do něj. Když se sklonil, aby si přikryl i nohy, všiml si, že jeho kilt a levá noha jsou zbroceny krví. Ten pohled ho nevyděsil; jen mu to přišlo poněkud zajímavé, že temně rudá barva tak kontrastuje s šedivou zelení vřesoviště kolem něj. Ozvěny boje už mu v uších pomalu utichaly, a tak ponechal Cullodenské pole pokřiku havranů.

Vzbudil se mnohem později, když zaslechl volat své jméno.

„Frasere! Jamie Frasere! Jsi tady?”

Ne, pomyslel si nejistě. Nejsem. Kdekoliv byl během svého bezvědomí, bylo to lepší, než být tady. Ležel v malé prohlubni, napůl ponořený ve vodě. Plískanice už ustala, ale vítr ne; hnal se nad vřesovištěm až štípal a studil. Obloha ztmavla, teď už byla skoro černá; už musí být skoro večer.

„Říkám ti, viděl jsem ho jít támhle dolů. Támhle k tomu chomáči kručinky.” Hlas byl vzdálený a utichal, jak se s někým dohadoval.

U jeho ucha něco zašustilo a otočil hlavu. Zahlédl havrana. Stál v trávě stopu od něj, byl jen chuchvalcem černého větrem zčepýře ného peří, a zdravil ho očkama jako korálky. Když zjistil, že pro něj nepředstavuje žádnou hrozbu, s lehkostí otočil krk a zabodl svůj ostrý zobák do oka Jacka Randalla.

Jamie sebou s odporem trhnul. Havran se náhlým pohybem vyděsil, uskočil a zakrákal na poplach.

„Ano! Támhle je!”

Ozvalo se čvachtání v blátě, před ním se zjevila tvář a na přivítanou ucítil ruku na rameni.

„Žije! Ale no tak, MacDonalde! Chytni ho tady z této strany; sám chodit nemůže.” Byli čtyři a s notným nasazením se jim podařilo zvednout ho. Ruce mu bezvládně visely kolem ramen Ewana Came rona a Iaina MacKinnona.

Chtěl jim říci, aby ho tam nechali; když se probral, vrátily se mu smysly a on si vzpomněl, že chtěl zemřít. Ale jejich příjemná společnost byla natolik lákavá, že neodolal. Během odpočinku se mu navrátil cit do umrtvené nohy a on si uvědomil vážnost zranění. Stejně brzy zemře; díky bohu nebude sám a ve tmě.

„Vodu?” Ke rtům mu přitiskli kraj šálku. Už byl dost při smyslech na to, aby mohl pít a dával si pozor, aby to nerozlil. Někdo mu přiložil ruku na čelo a beze slova ji zase stáhl.

Hořel; když zavřel oči, cítil ty plameny za víčky. Rty měl z horka vyschlé a popraskané, ale pořád to bylo lepší, než ty návaly zimy,

které se k němu v určitých intervalech vracely. Když měl horečku, alespoň mohl v klidu ležet. Zatímco při zimnici se třásl, a to probouzelo démony v jeho bolavé noze.

Murtagh. Při pomyšlení na svého kmotra měl špatný pocit, ale už si nepamatoval, co se stalo. Murtagh byl mrtvý; tak to musí být, ale neuměl říci proč a jak to ví. Dobrá polovina skotské armády je mrtvá, rozsekaná na kusy na vřesovišti alespoň tolik pochytil z hovoru mužů na statku, ale on sám si bitvu nevybavuje.

Už předtím mnohokrát bojoval a věděl, že taková ztráta paměti u vojáků není ničím zvláštním. Už to viděl tolikrát, ale jemu se to nikdy nestalo. Věděl, že se vzpomínky zase vrátí, doufal, že dříve ale bude mrtvý. Při tom pomyšlení se pohnul, ale nohou mu projela ostrá bolest, až zasténal.

„V pořádku, Jamie?“ Ewan se vedle něj opřel o loket a i v šeru byla vidět jeho ustaraná tvář. Hlavu měl omotanou krvavým cárem a na límci měl rezavou skvrnu od kulky, která ho škrábla na hlavě.

„Ale ano.“ Natáhl ruku a vděčně stiskl Ewanovi rameno. Ewan ho pohladil a zase si lehnul.

Havrani se vrátili. Byli černí jako noc; na noc se stahovali, ale s úsvitem byli zase nazpět jsou to ptáci války, hodují na tělech padlých. Mohlo to být jeho oko, které by si ta bestie vybrala, pomyslel si. Cítil za víčkem tvar své bulvy, byla kulatá a horká. Očima bloudil tam a zpět, marně hledal zapomnění. Když vyšlo slunce, víčka ztmavla a oči měl rudé.

U okna statku seděli čtyři muži a tise si povídali.

„Utéci odtud?“ řekl jeden a pokývl směrem ven. „Kriste, chlape, , ten nejlepší z nás se sotva potácí a šest nemůže chodit vůbec.“

„Pokud můžete chodit, tak běžte,“ řekl muž, který seděl na podlaze. Zašklebil se na svou nohu zabalenou do potrhané deky. „Nezdržujte se s námi.“

Duncan MacDonald se s pošklebkem odvrátil od okna a zakroutil hlavou. Ozářilo ho světlo, které sem pronikalo oknem a prohloubilo strhané rysy na jeho tváři.

„Ne, zůstaneme,“ řekl. „Mimo jiné i kvůli tomu, že venku je Angličanů jako vší; vidím je z okna. Teď už se z Drumossie nikdo nedostaneš

„Ani ti, kteří z bitevního pole utekli včera, se moc daleko nedostanou,“ dodal tiše MacKinnon. „Copak jste neslyšeli, jak tady večer mašírovaly skupiny Angličanů? To si myslíte, že bude pro ně tak těžké dohnat naše uprchlíky?

Nikdo neodpovídal; každý znal odpověď velice dobře. Už před bitvou většina mužů z vysočiny sotva stála na nohou, byli zesláblí zimou, vyčerpáním a hladem.

Jamie se otočil ke zdi a doufal, že jeho muži vyrazili ještě zavčasu. Lallybroch je dost vzdálený; pokud se jim podařilo dostat daleko od Cullodenu, je nepravděpodobné, že by je chytili. A Claire mu také řekla, že jednotky Cumberlanda budou pustošit vysočinu a prahnout po pomstě.

Tentokrát myšlenka na ni probudila jen vlnu zoufalé touhy. Bože, mít ji tak tady, aby se ho dotýkala, ošetřila jeho rány a on si mohl položit hlavu do jejího klína. Ale ona je pryč je od něj vzdálená dvě stě let díky bohu, že je tak daleko! Zpod jeho zavřených víček mu pomalu kanuly slzy a on se s bolestí přetočil na bok, aby je nikdo neviděl.

„ Pane, dej ať je v bezpečí. Ona i dítě.

Odpoledne byl najednou cítit zápach spáleniště, pronikal dovnitř proskleným oknem. Bylo to silnější než dým střelného prachu, štiplavé a mezi tím byl i znatelný puch páleného masa.

„Pálí mrtvé,“ řekl MacDonald. Celou dobu, co byli na statku, tak se od okna sotva hnul. Sám vypadal jako mrtvola, uhlově černé vlasy slepené špínou měl shrnuté z obličeje, kde mu vystupovaly lícní kosti.

Tu a tam se z vřesoviště ozývaly osamocené rány. Výstřely. Rány z milosti, které udělovali ti angličtí důstojníci, kteří měli alespoň špetku slitování, než nebožáka zabaleného do tartanu položili na hranici k těm šťastnějším. Když Jamie vzhlédl, MacDonald stále ještě seděl u okna, ale oči měl zavřené.

Vedle něj se Ewan Cameron pokřižoval. „Doufejme, že s námi budou mít také slitování, zašeptal.

Měli. Bylo odpoledne na druhý den, když se před statkem ozvaly kroky v těžkých botách. Dveře se rozlétly.

„Kriste. Statkem se ozvalo mumlání. Průvan od dveří zavál čerstvý vítr k zapáchajícím, umorousaným tělům ležícím na podlaze.

Nebylo ani pomyšlení na to, že by se bránili; neměli na to odvahu a ani by to nemělo cenu. Jakobité prostě jen seděli a vyčkávali své návštěvníky.

Byl to hlavní důstojník, v nové, čisté a nepomačkané uniformě, měl naleštěné boty. Po chvilkovém zaváhání, kdy si prohlížel obyvatele statku, vstoupil dovnitř a jeho poručík za ním.

„Jsem Lord Melton, řekl a rozhlížel se, jako kdyby hledal vůdce těch mužů, jemuž byla tato věta určena.

Když se podíval na Duncana MacDonalda, pomalu vstal a naklonil hlavu. „Duncan MacDonald, z Glenu Richieý řekl. „A další;” mávl rukou, „z armády Jeho Veličenstva, krále Jakuba.

„To jsem si myslel, řekl Angličan suše. Byl mladý, něco málo přes třicet, ale měl sebevědomé držení těla jako ostřílený voják. S rozmyslem se díval z muže na muže, potom sáhl do kabátu a vytáhl složený lišt papíru.

„Tady mám rozkaz Jeho Milosti, vévody z Cumberlandu, řekl. „Ten opravňuje k okamžitému potrestání jakéhokoliv muže, který by měl nějakou spojitost s povstáním. Znovu se rozhlédl po chalupě a jejím osazenstvu. „Je tady nějaký muž, který by se cítil nevinný?

Skotové se začali smát. Nevinní, s černými tvářemi od kouře a dýmu z bitvy, zde, na pokraji těch jatek?

„Ne, můj pane, řekl MacDonald a na rtech mu ještě pohrával úsměv. „Všichni jsme zrádci. Oběsíte nás?

Meltonova tvář se znechuceně zkřivila, potom se jí zase navrátil její předešlý výraz bez známek citu. Byl to štíhlý muž, nebyl robustní, ale vyzařovala z něj autorita.

„Budete zastřeleni, řekl. „Máte hodinu, abyste se mohli připravit. Zaváhal, podíval se na svého poručíka, jako kdyby se bál, aby před svým podřízeným nevypadal příliš velkoryse, pak pokračoval. „Pokud bude někdo z vás vyžadovat psací potřeby třeba aby na

psal dopis můj úředník vám je dodá.“ Krátce se uklonil k MacDo naldovi, otočil se na podpatku a odešel.

Byla to šílená hodina. Několik mužů využilo nabídky papíru a pera a zarputile něco škrábali. Papír měli opřený o šikmý dřevěný komín, protože zde nebyl jiný povrch, na kterém by se dalo psát. Jiní se tiše modlili a další jen tak seděli a čekali.

MacDonald chtěl vyprosit milost pro Gila MacMartina a Frede ricka Murraye s tím, že je jim sotva sedmnáct a neměli by být trestáni stejně jako dospělí. Tento návrh byl ale zamítnut, chlapci seděli vedle sebe, bledé tváře otočené ke zdi a drželi se za ruce.

Jamie za ně cítil bodavou lítost i za ostatní muže v této místnosti, byli to oddaní přátelé a stateční vojáci. Nad sebou cítil pouze úlevu. Už se nebude muset strachovat, nemá co dělat. Pro své muže udělal všechno, stejně tak pro svou ženu i nenarozené dítě. Teď konečně ta fyzická mizérie skončí a jemu se dostane klidu.

Spíše jen po formální stránce, než že by měl pocit, že to potřebuje, zavřel oči a začal se kát. Francouzky, jak to dělal vždy. „ Mon Dieu, je regrette“ Ale dál už nemohl, bylo příliš pozdě na nějakou lítost.

Přemýšlel, zda se s Claire setká ihned, jak zemře. Anebo jak předpokládal, bude muset nějaký čas čekat? Ať tak či onak ji zase znovu uvidí; k tomuto přesvědčení se přiklonil mnohem blíže než k náboženským principům. Bůh mu ji dal, tak mu ji zase navrátí.

Zapomněl na modlitbu a začal si ji představovat za svými víčky, křivku jejích lící a spánků, světlé obočí, které ho vždy zlákalo k políbení v místě mezi nimi hned nad kořenem nosu, mezi jantarové oči. Zaměřil svou představivost na její ústa, viděl jejich plné a sladké tvary, jejich chuť a požitek z nich. Zvuky modlitby, škrábání pera a tlumené povzdechy Gila MacMartina mu v uších pomalu slábly.

Už bylo pozdní odpoledne, když se Melton vrátil. Tentokrát s ním šlo jako doprovod šest vojáků, stejně tak i poručík a písař. Znovu se ve dveřích zastavil, ale než mohl promluvit, MacDonald povstal.

„Půjdu jako první,“ řekl a kráčel vzpřímeně chalupou. Když skláněl hlavu, aby mohl projít dveřmi, Lord Melton ho chytil za rukáv.

„Řekl byste nám svoje celé jméno, pane? Můj písař ho poznačí.“

MacDonald se na úředníka podíval a hořce se ušklíbl.

„Seznam trofejí, že? No tak dobrá.“ Pokrčil rameny a narovnal se. „Duncan William MacLeod MacDonald, z Glenu Richie.“ Zdvořile se uklonil k Lordu Meltonovi. „K vašim službám, pane.“ Prošel dveřmi a za chvíli se z blízkosti ozval výstřel.

Chlapcům bylo dovoleno jít společně, stále se pevně drželi za ruce, jak procházeli dveřmi. Zbytek chodil po jednom, každého se ptali na jméno, aby ho písař mohl poznačit. Ten seděl na židli hned u dveří a ani nezvedl hlavu, když muži procházeli.

Když došla řada na Ewana, Jamie se s obtížemi zvedl na lokti a chytil svého přítele za ruku a stiskl ji tak pevně, jak jen mohl.

„Brzy se uvidíme,“ zašeptal.

Ewanova ruka se třásla, ale Cameron se jen usmál. Potom se nad něj sklonil a políbil Jamieho na ústa. Narovnal se a šel.

Nakonec zbylo těch šest, co nemohli chodit.

„James Alexander Malcolm MacKenzie Fraser,“ řekl. Mluvil pomalu, aby to mohl písař správně zapsat. „Pán z Brochu Tuarach.“ Trpělivě to nahláskoval a potom vzhlédl na Meltona.

„Musím vás požádat o laskavost, pane, abyste mi pomohl vstát.“

Melton mu neodpověděl, ale zíral na něj s výrazem směsi odporu, překvapení a něčeho jako úděsu.

„Fraser?“ řekl. „Z Brochu Tuarach?“

„To jsem já,“ řekl trpělivě Jamie. Nemohl by sebou ten chlap trochu hodit? Být odsouzen k zastřelení je jedna věc, ale slyšet, jak vám střílí přátele, to je něco jiného a na to neměl nervy. Ruce se mu třásly, jak se o ně opíral, a vnitřnosti se mu svíraly hrůzou, protože nesdílely stejnou rezignaci, jaké se dostalo mozku.

„Zatraceně,“ zamumlal si Angličan. Sklonil se a podíval se na Jamieho, který ležel ve stínu u zdi, potom se otočil a kývl na svého poručíka.

„Pomozte mi s ním na světlo,“ přikázal. Moc něžně s ním neza cházeli a Jamie zachroptěl bolestí, která mu projela levou nohou až do hlavy. Zatmělo se mu na chvíli před očima, a tak na chvíli nevnímal, co mu Melton povídá.

„Jsi ten, komu Jakobité říkají ,Rudý Jamie‘?“ zeptal se znovu netrpělivě.

Jamie se při tom zachvěl strachem; když by zjistili, že je notoricky známý Rudý Jamie, tak by ho nezastřelili. Odvedli by ho v řetězech do Londýna k soudu jako válečnou kořist. A potom bude následovat oprátka, potom ho napůl oběšeného položí na popravišti, rozříznou mu břicho a vyrvou vnitřnosti. V jeho střevech mu znovu zabublalo; těm se to také moc nezamlouvalo.

„Ne,” řekl s takovou rozhodností, jaké byl schopen. „Tak pokračujte, ne?”

Melton to ignoroval, klekl vedle něj a roztrhl Jamiemu u krku košili. Chytil Jamieho za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu.

„Sakra!” řekl Melton. Meltonův prst mířil na jeho krk, hned nad klíční kostí. Byla tam malá trojcípá jizva a ta se zdála být tím, co jeho vyšetřovatele tížilo.

„James Fraser z Brochu Tuarach; rudé vlasy a na krku trojcípá jizva.“ Melton mu pustil vlasy, zůstal v podřepu a rozrušeně si mnul bradu. Potom se dal dohromady a otočil se na poručíka, gestikuloval směrem k pěti mužům, kteří ještě na statku zůstali.

„Vyřiďte ten zbytek,” přikázal. Když se zamračil, jeho světlé obočí se spojilo v jedno. Stál nad Jamiem, mračil se, zatímco odváděli ostatní skotské vězně.

„Musím přemýšlet,” zamumlal. „Sakra, musím se zamyslet!”

„Tak to udělejte,” řekl Jamie, „když to svedete. Já musím zůstat na zemi.” Zvedli ho a opřeli o zeď, nohy měl natažené před sebe, po dvou dnech ležení na zemi to bylo víc, než by sám dokázal; všechno se s ním naklánělo a před ním dopadalo několik paprsků světla. Naklonil se na jednu stranu, lehl si na zem a objal ji, zavřel oči a čekal, až ho závratě přejdou.

Melton si něco brumlal pod vousy, ale Jamie slovům nerozuměl; stejně mu to bylo jedno. Seděl na slunci a poprvé tak viděl pořádně svou nohu; byl si jist, že nebude žít dost dlouho, aby ho oběsili.

Z půli stehna se mu rozšiřovala rudá zanícená barva, která byla mnohem jasnější než okolní zaschlá krev. Samotná rána byla zhni saná. Když mužů kolem ubývalo, najednou ucítil ten slabý nasládlý zápach, jak hnis vytékal. Pořád ještě rychlá kulka prohnaná hlavou bude mnohem lepší než bolestivé a smrtelné delirium z infekce.

Uslyší ten výstřel? Přemýšlel a pohnul se, špinavá zem pod tváří ho chladila a zklidňovala jako matčina prsa.

Nespal úplně, jen horečně podřimoval, ale Meltonův hlas ho přiměl, aby zpozorněl.

„Grey,“ říkal ten hlas, „John William Grey! Znáte to jméno?”

„Ne “ řekl zmateně v horečce a napůl ještě spící. „Podívej, chlape, buď mě zastřel, nebo vypadni. Jsem nemocný.”

„U Carryarricku.” Popichoval ho netrpělivě Meltonův hlas. „Chlapec, světlé vlasy, kolem šestnácti. Potkal jste ho v lese,”

Jamie přimhouřil oči a podíval se na svého věznitele. Horečka mu zhoršila zrak, ale při pohledu do té pohledné tváře nad ním se mu na ní zdálo něco povědomého. Ty velké oči byly skoro až dívčí.

„Ach,” řekl a vybavila se mu jedna tvář z mnoha, které se mu teď horečně honily hlavou. „Ten malý chlapec, co se mě snažil zabít. Ano, vybavuji si ho.” Znovu zavřel oči. Kvůli horečce se mu nějak podivně míchaly smysly. Johnu Williamu Greyovi zlomil ruku, při vzpomínce na jeho křehkou kost v jeho ruce se mu vybavila paže Claire, když ji tahal ze sevření kamenů. Chladivý větřík ho udeřil do tváře.

„Zatraceně, vzbuďte se!” hlava mu poskakovala na krku, jak s ním Melton netrpělivě třásl. „Poslouchejte mě!”

Jamie znaveně otevřel oči. „Ano?”

„John William Grey je můj bratr,” řekl Melton. „Řekl mi o vašem setkání. Ušetřil jste jeho život a on vám dal slib je to pravda?”

S velkým úsilím se snažil zapátrat v paměti. Chlapce potkal dva dny před první bitvou povstání; to bylo skotské vítězství u Preston pans. Těch šest měsíců mezi tím a současností se zdálo jako velká propast; mezitím se toho tolik událo.

„Ano, vybavuji si to. Slíbil, že mě zabije. Myslím, že mi nebude vadit, když to uděláte za něj.” Víčka se mu znovu zavřela. Musí být vzhůru, aby ho mohli zastřelit?

„Slíbil, že bude vaším čestným dlužníkem a to také udělal.” Melton vstal, oklepal si kolena na kalhotách od prachu a otočil se na svého poručíka. Ten sledoval výslech s velkým údivem.

„Wallace, to je prokletá situace. Tento… jakobitský parchant je známý. Slyšel jste o Rudém Jamiem? O tom z letáků?” Poručík při

kývl a zvědavě se podíval na schlíplou postavu v prachu na zemi. Melton se hořce usmál.

„Ne, teď už nevypadá tak nebezpečně, že? Ale pořád je to Rudý jamie Fraser a Jeho Milost by s velikou radostí slyšela o takovém slavném vězni. Pořád ještě nechytili Karla Stuarta, ale několik proslulých jakobitů by dav u Toweru potěšilo úplně stejně.”

„Mám poslat Jeho Milosti zprávu?” Poručík sáhl po svém psacím náčiní.

„Ne!” Melton se otočil a podíval se dolů na svého vězně. „To je ten problém! Kromě toho, že je tady ten špinavý lotr velkým lákadlem, také u Prestonu chytil mého bratra a místo aby ho zastřelil, což by se dalo čekat, tak ušetřil jeho život a vrátil ho k jeho druhům. A to,“ procedil skrze zuby, „vkládá na bedra naší rodiny tíhu čestného dluhu!”

„No teda,” řekl poručík. „Takže ho nemůžete Jeho Milosti vydat “

„Ne, proklatě! Dokonce toho bastarda nemohu ani zastřelit, abych nepošpinil čest svého bratra a jeho slib!”

Vězeň otevřel jedno oko. „Nikomu to neřeknu, pokud to uděláte,” navrhl a znovu oči zavřel.

„Sklapni!” Melton se úplně přestal ovládat a kopl ho, ten při úderu zachroptěl, ale víc už neřekl.

„Mohli bychom ho zastřelit pod falešným jménem,” navrhl poručík.

Lord Melton se na něj opovržlivě podíval, potom se koukl ven z okna, aby odhadl, kolik je hodin.

„Za tři hodiny se setmí. Dohlédnu na pohřeb ostatních popravených vězňů. Najděte malý povoz a naplňte ho senem. Zajistěte kočího, Wallace, vyberte někoho diskrétního, mám tím na mysli úplatného a do setmění ho sem přivezte.”

„Ano, pane. Ehm, pane? A co s tím vězněm?” Poručík ukázal nedůvěřivě na tělo na podlaze.

„Co je s ním?” zeptal se bryskně Melton. „Je příliš slabý na to, aby se někam plazil, natož aby šel. Ten nám nikam neuteče alespoň ne do té doby, než sem ten vůz dorazí.”

„Vůz?” Vězeň ukázal známky života. Samotným vzrušením se mu podařilo zvednout najeden loket. Krví podlité oči byly rozšířené znepokojením a vykukovaly zpod slepených rudých vlasů. „Kam

mě chcete poslat?“ Melton se otočil ode dveří a znechuceně se na nej podíval.

„Jste pán z Brochu Tuarach, ne? Tak tam vás také pošlu “

„Já nechci domů! Chci, abyste mě zastřelil! Angličané si vyměnili pohledy.

„Blouzní, řekl významně poručík a Melton přikývl.

„Pochybuji, že tu cestu přežije ale jeho smrt nebude na mně. Za Angličany se zavřely dveře a Jamie Fraser zůstal úplně sám a živý.

„Samozřejmě že je mrtvý! Hlas Claire byl rozrušením břitký a drnčel poloprázdnou studovnou a jako ozvěna se nesl mezi policemi s knihami. Stála u korkové stěny jako vězeň, který čeká na popravu zastřelením, a zírala ze své dcery na Rogera Wakefielda a zpět.

„To si nemyslím. Roger Wakefield se cítil strašně vyčerpaný. Drhnul si dlaní tvář, potom vzal ze stolu složku, která obsahovala celé jeho pátrání pro Claire a její dceru od doby, kdy k němu poprvé vstoupily a požádaly ho o pomoc. To bylo před třemi týdny.

Otevřel složku a pomalu si listoval jejím obsahem. Jakobité u Cul lodenu. Povstání roku “5. Stateční Skotové, kteří se postavili pod prapor Bonnieho Prince Charlieho a protnuli Skotsko jako ostřím meče a to vše jen pro to, aby se zničili a byli poraženi vévodou z Cumberlandu na šedých vřesovištích u Cullodenu.

„Tady, řekl a vytáhl několik listů papíru sepnutých dohromady. Starodávné písmo vypadalo divně, vyjádřené s odměřeností fotokopie. „Toto je seznam regimentu pána z Lovatu._______

Ukázal ten tenký štos papírů Claire, ale byla to její dcera, Brian na, která si ho vzala a začal v něm listovat. Její rudé obočí se lehce nakrabatilo.

„Přečti si ten horní papír, řekl Roger. „Kde je napsáno , Důstojníci?”

„Ano, jistě. ,Důstojníci”, četla nahlas, „Simon, pán z Lovatu…

„Mladá Liška,“ přerušil ji Roger. „Lovatův syn. A ještě dalších pět jmen, je to tak?

Brianna k němu pozvedla jedno obočí a pokračovala ve čtení.

„William Chisholm Fraser, poručík; George DAmerd Fraser Shaw, kapitán; Duncan Joseph Fraser, poručík; Bayard Murray Fraser, major,“ odmlčela se a polkla, než přečetla poslední jméno „James Alexander Malcolm MacKenzie Fraser. Kapitán. Odložila papíry, vypadala trošku bledě. „Můj otec.

Claire se rychle přesunula ke své dceři a stiskla jí paži. Také byla bledá.

„Ano, řekla Rogerovi. „Vím, že šel ke Cullodenu. Když mě zanechal… u kamenného kruhu… měl v úmyslu vrátit se zpět na Cullo denské pole, aby zachránil své muže, kteří byli s Karlem Stuartem. A my víme, že se mu to podařilo, pokývla hlavou směrem ke složce na stole, její štítek byl čistý a nevinný ve světle lampy, „našel jsi jejich jména. Ale… ale… Jamie…, když jeho jméno vyslovila nahlas, zdálo se, že se zatřásla. Pevně semkla rty.

Teď byla řada na Brianně, aby byla matce oporou.

„Říkala jsi, že se chtěl vrátit. Její oči byly tmavě modré a dodávaly jí odvahy, spočívaly na matčině tváři. „Chtěl vyvést své muže z bitvy a potom se do ní vrátit.

Claire přikývla a trochu se vzchopila.

„Věděl, že nemá moc šancí, aby se z ní dostal; pokud by ho Angličané chytili… říkal, že raději zemře v bitvě. To měl v úmyslu. Obrátila se na Rogera s pohledem jako z jantaru. Její oči mu vždy připomínaly oči jestřába, jako kdyby viděla vždy o kus dál než ostatní lidé. „Nemohu tomu uvěřit, že tam nezemřel tolik mužů padlo a on po tom toužil!

Skoro polovina skotské armády u Cullodenu padla, roztrhána palbou z děl a střelbou z mušket. Ale Jamie Fraser ne.

„Ne, dodal Roger zarputile. „Ten úryvek, co jsem četl z knihy od Linklatera, natáhl se, aby si ji podal. Byl to bílý svazek s titulem Princ na vřesovišti.

„Po konci bitvy, “ četl, „našlo osmnáct zraněných jakobitských důstojníků útočiště na statku nedaleko vřesoviště. Zde leželi dva dny v bolestech, rány neoŠetřené. Nakonec je vyvedli ven a postříleli. Jeden muž, Fraser z regimentu pána z Lovatu, těm jatkám unikl. Ostatní jsou pohřbeni na kraji parku”

„Vidíte? řekl, odložil knihu a s vážností se díval na obě ženy. „Důstojník z regimentu pána z Lovatu. Natáhl se po papírech ze seznamu regimentu.

„A tady jsou! Jejich jen šest. Víme, že ten muž ze statku nemohl být Mladý Simon; je to velice známá historická osoba a také víme, co se mu stalo. Z bitevního pole unikl povšimněte si, nezraněn a se skupinou svých mužů si probojoval cestu na sever, snad se mu i podařilo dostat někam sem k hradu Beaufort. Mávl směrem k velkému oknu, skrze které prosvítala světla nočního města Inverness.

„A nemohl to být ani nikdo jiný z důstojníků, kdo utekl z farmy Leanach William, George, Duncan nebo Bayard, řekl Roger. „Proč? Vytáhl další papír ze složky a zamával s ním, skoro až vítězoslavně. „Protože ti všichni padli u Cullodenu! Všichni čtyři zemřeli v bitvě našel jsem jejich jména na desce v kostele v Beauly.

Claire zhluboka vydechla, potom se posadila na starou otočnou koženou židli za stolem.

„Ježíši H. Kriste, řekla. Zavřela oči a otočila se dopředu, lokty opřené o stůl a hlavu v dlaních. Husté hnědé vlnité vlasy jí padaly do tváře, až ji celou skryly. Brianna jí položila ruku na záda, tvář měla ustaranou, jak se nad matkou skláněla. Byla to vysoká dívka a její dlouhé rudé vlasy zářily v teplém světle stolní lampy.

„Pokud nezemřel…, začala opatrně.

Hlava Claire poskočila. „Ale on je mrtvý! řekla. Její tvář vypadala ztrhané a kolem očí jí byly vidět drobné vrásky. „Proboha, je to dvě stě let; ať už u Cullodenu zemřel nebo ne, teď už je mrtvý!

Brianna ustoupila vzad před matčinou vehemencí a sklonila hlavu, takže jí rudé vlasy rudé vlasy po otci padaly dolů do tváří.

„To je pravda,“ zašeptala. Roger viděl, že potlačuje slzy. Není divu, pomyslel si. Během krátké doby se dozvědět, že zaprvé muž, kterého celý život milovala a nazývala ,otcem‘, není jejím otcem, za druhé, že její pravý otec je Skot z vysočiny, který žil přede dvěma sty lety, a za třetí, že je na kost promrzlý a nepředstavitelně daleko od své ženy a dítěte, pro které se obětoval, aby je zachránil…, to je na jednoho dost, aby se z toho otřásl, pomyslel si Roger.

Přešel k Brianně a dotkl se její paže. Duchem nepřítomna se na něj krátce podívala a pokusila se o úsměv. Objal ji kolem ramen a i když byla tak vyděšená, pomyslel si, jak je krásná, měkká a pružná zároveň.

Claire seděla stále nehybně za stolem. Její žluté jestřábí oči měly teď světlejší barvu, byly vzdálené a plné vzpomínek. Měla oči nepřítomně upřené na východní stěnu studovny, kterou stále pokrývaly poznámky a suvenýry od reverenda Wakefielda, Rogerova adoptivního otce.

Když se Roger sám podíval na stěnu, všiml si pozvánky na výroční setkání Společnosti bílé růže. To byli ti zapálení potrhlí jedinci, kteří ještě stále věří ve skotskou nezávislost a schází se, aby vzdali hold Karlovi Stuartovi a hrdinům z vysočiny, kteří ho následovali.

Roger si odkašlal.

„Ehm…, pokud Jamie Fraser nezemřel u Cullodenu…,“ řekl.

„Potom musel zemřít krátce nato.“ Claire se podívala zpříma Ro gerovi do očí a do jejích hlubokých žlutohnědých očí se zase vrátil ten ledový pohled. „Nemáš ani tušení, jaké to bylo,“ řekla. „Na vysočině byl hladomor před bitvou nikdo z mužů několik dní ani nejedl. Byl raněný to víme. I kdyby unikl, nebyl tam nikdo…, kdo by se o něj postaral.” Při této zmínce se zlehka zakuckala. Teď byla lékařkou. Léčitelkou byla i tenkrát, před dvaceti lety, kdy vstoupila do kruhu stojících kamenů a spojila svůj osud s Jamesem Alexande rem Malcolmem MacKenziem Fraserem.

Roger šije uvědomoval obě dvě; tu chvějící se dívku, kterou svíral v náručí, i tu ženu za stolem, tak klidnou a odhodlanou. Cestovala skrze kameny, cestovala časem; obviňovali ji z toho, že je špionka, zavřeli ji za čarodějnictví, za nepředstavitelných okolností byla vyrvána z náručí svého prvního manžela Franka Randalla. A o tři roky

později ji její druhý manžel James Fraser posílá těhotnou zpět skrze kameny v zoufalé snaze zachránit ji a nenarozené dítě z blížící se katastrofy, která ho brzy pohltí.

„Už si toho jistě prožila dost,“ říkal si sám pro sebe. Ale Roger je historik. Má vědeckou neukojitelnou a nestoudnou zvědavost, která je příliš silná, aby ji potlačil pouhým soucitem. A více než jen to, byl si dobře vědom třetí postavy v rodinné tragédii, jíž je také součástí Jamieho Frasera.

„Pokud nezemřel u Cullodenuzačal znovu, tentokrát rozhodněji, „potom by se mi mohlo podařit zjistit, co se s ním stalo. Chcete, abych se o to pokusil?“ Cekal bez dechu, cítil přes látku své košile teplý Briannin dech.

Jamie Fraser si prožil svůj život a zemřel. Roger nějak podvědomě cítil, že je jeho povinností zjistit celou pravdu. Že si obě ženy Jamieho Frasera zaslouží, aby se od něho dozvěděly vše, co je v jeho silách zjistit. Pro Briannu by to bylo vše, co by se o svém otci kdy mohla dozvědět. A pro Claire kromě otázky, kterou jí položil, je tady ještě myšlenka, která ji dosud nenapadla, protože ještě byla stále v Šoku: už dvakrát překročila časovou bariéru. Možná by to mohla udělat znovu. A pokud Jamie Fraser nezemřel u Cullodenu…

V jejích jantarových očích zahlédl jiskřičky, jak ji ta myšlenka začala pomalu docházet. Normálně byla bledá; teď byla úplně bílá jako nůž na dopisy ze slonoviny, který ležel před ní na stole. Prsty ho pevně sevřela, až jí klouby na prstech zbělely.

Dlouho nepromluvila. Upřela na chvíli pohled na Briannu, potom se vrátila k Rogerovi.

„Ano,“ zašeptala tak potichu, že ji skoro neslyšel. „Ano. Zjisti to pro mě. Prosím. Zjisti to.“

Na mostě přes řeku Ness byla spousta pěších, jak spěchali domů na čaj. Roger se postavil přede mne, jeho široká ramena mě chránila před návalem kolem nás.

Cítila jsem, jak mi zběsile buší srdce, jak jsem si k hrudi tiskla tvrdé desky. Stalo se mi to vždy, když jsem zpomalila, abych přemýšlela nad tím, co doopravdy děláme. Nevěděla jsem, která ze dvou možných alternativ je horší; když zjistím, že Jamie u Cullode nu zemřel, nebo když zjistím, že tam nezemřel.

„Sakra, nemůžete dávat pozor?“ vykřikl Roger a obratně mě postrčil na kraj, jak se dělník na kole s hlavou skloněnou prodíral davem na mostě, až mě skoro přitlačil k zábradlí.

„Omlouvám se!“ ozval se za ním omluvný výkřik a muž mávl za námi rukou, jak se jeho kolo prosmýklo mezi dvěma skupinami školáků, kteří se vraceli domů na čaj. Pohlédla jsem zpět přes most, zda za sebou uvidím Briannu, ale nebylo po ní ani památky.

S Rogerem jsme strávili odpoledne ve Společnosti pro ochranu památek. Brianna šla do města na úřad pro skotské klany, aby tam získala fotokopie dokumentů, které po ní Roger chtěl.

„Je to od tebe velice milé, že si s tím děláš tolik starostí, Rogere,“ řekla jsem a musela jsem zvýšit hlas, aby mě v tom mumraji na mostě a přes hučící řeku bylo slyšet.

„To je v pořádku,“ řekl Roger trošku neobratně a posečkal, než ho doženu. „Sám jsem zvědavý,“ řekl a pousmál se. „Znáte historiky takovou hádanku si nemohou nechat ujít.“ Zakroutil hlavou a snažil se setřást z očí vlasy, které mu do nich nafoukal vítr, aniž by zvedal ruce.

Znala jsem historiky. S jedním jsem dvacet let žila. Frank tuto záhadu také nechtěl pustit. Ale zároveň ji ani nechtěl vyřešit. Frank už byl dva roky mrtvý a teď jsem byla na řadě já já a Brianna.

„Už máš zprávy od doktora Linklatera?” zeptala jsem se, když jsme sešli z mostu. I když bylo pozdní odpoledne, slunce bylo stále vysoko, byli jsme hodně na severu. Prosvítalo skrze listy lip na břehu řeky a růžově ozařovalo žulový pomník padlým, který stál pod mostem.

Roger zakroutil hlavou, přivíral před větrem oči. „Ne, ale je to teprve týden, co jsem mu napsal. Pokud nedostaneme nic do pondělí, zkusím mu zatelefonovat. Nemějte obavy,” usmál se na mě, „byl jsem velice opatrný. Napsal jsem mu jen, že kvůli výzkumu, který právě provádím, potřebuji seznam pokud nějaký existuje jakobitských důstojníků, kteří byli po Cullodenu na statku Leanach, a zda existuje nějaká informace o tom, kterému se podařilo před popravou prchnout, tak z jakého původního zdroje vycházel.”

„Znáš Linklatera?” zeptala jsem se a snažila jsem si odlehčit ruku tím, že jsem si knihy opřela o bok.

„Ne, ale dopis jsem psal na hlavičkovém papíře koleje Balliol a taktně jsem se odvolával na pana Cheesewrighta, mého dávného učitele, který Linklatera znal.” Roger na mě na utvrzení mrknul a já se rozesmála.

Jeho oči se leskly, byly zářivě zelené a proti jeho olivové pleti světlé. Sice nám říkal, že důvod, proč nám pomáhá, je jeho zvědavost, ale já věděla, že tu jde o něco víc bylo to kvůli Brianně. Já jsem také věděla, že ten zájem je oboustranný. Jen jsem nevěděla, zda si to uvědomil už i Roger.

Když jsme se později vrátili zpět do reverendovy studovny, s úlevou jsem odložila plnou náruč knih. Sesunula jsem se do ušáku u krbu a Roger se vydal do kuchyně, aby přinesl sklenici limonády.

Když jsem pila ten sladkokyselý nápoj, můj dech se zklidnil, ale pulz mi pořád poskakoval, když jsem se podívala na tu hromadu knih, které jsme přinesli. Je tam někde v nich Jamie? A pokud ano… má dlaň byla na studené sklenici zvlhlá a já se snažila tu myšlenku potlačit. Nedívej se příliš vpřed, varovala jsem sama sebe. Bude mnohem lepší vyčkat, až zjistíme, co se dá odhalit.

Roger si prohlížel police ve studovně a zjišťoval možnosti, které se nabízely. Reverend Wakefield, Rogerův adoptivní otec, byl jednak amatérský historik, ale také šílený bordelář: dopisy, časopisy,

různé letáky, starodávné i současné svazky knih všechno to bylo dohromady vyskládané v policích.

Roger zaváhal, potom položil ruku na štos knih na nedalekém stolku. Byly to Frankovy knihy působivá práce, podle toho, co jsem se dočetla na zaprášeném přebalu knih.

„Četla jste to někdy?“ zeptal se a sáhl po svazku s titulem Jakobité.

„Ne,“ řekla jsem. Abych trochu nabrala sil, napila jsem se limonády a zakuckala se. „Ne, zopakovala jsem. „Nemohla jsem. Po mém návratu jsem striktně odmítala číst jakýkoliv materiál, který se vázal ke skotské historii, ačkoliv bylo osmnácté století Frankovou specialitou. Věděla jsem, že je Jamie mrtvý a já musím žít bez něj, nechtěla jsem tedy číst nic, co by mi ho mohlo připomínat. Ale stejně to nebylo k ničemu nebyl žádný způsob, abych na něj přestala myslet, Brianna mi ho každý den připomínala. Ale ani tak jsem nedokázala číst knihy o Bonniem Princi o tom příšerném nicotném mladíkovi ani o jeho stoupencích.

„To chápu. Jen mě napadlo, zda byste nevěděla, jestli v nich není třeba něco užitečného. Roger se odmlčel a jeho tváře ještě více zrudly. „A váš ehm, váš manžel mám na mysli Franka, dodal spěšně. „Řeklajste mu… ehm… o, hlas se mu zlomil, styděl se.

„Ale jistě, že jsem mu to řekla! řekla jsem trošku zostra. „Jak sis to asi představoval že po třech letech vtrhnu do jeho kanceláře poté, co jsem natři roky zmizela, a zašveholím, ,Ahoj drahý, co bys dnes rád k večeři?”

„Ne, jistě že ne, zamumlal Roger. Otočil se s očima upřenýma na knihovnu. Krk měl zezadu rudý studem.

„Omlouvám se, řekla jsem a zhluboka se nadechla. „Ta otázka byla fér. Já jen, že je to ještě pořád trochu bolestivé. Mnohem víc, než jen trochu. Odložila jsem sklenici na stůl. Pokud v tom budeme pokračovat tímto způsobem, budu potřebovat něco mnohem ostřejšího, než je limonáda.

„Ano, řekla jsem. „Řekla jsem mu to. Všechno o těch kamenech a o Jamiem. Všechno.

Roger chvíli neodpovídal. Potom se otočil, jen napůl, takže byl jasně vidět jeho profil. Nepodíval se na mě, ale na hromadu Franko

vých knih. Na zadní straně přebalu byla Frankova fotografie, snědý pohledný muž, který se usmívá na další generace.

„Věřil vám?“ zeptal se tiše Roger.

Rty jsem měla limonádou slepené, než jsem odpověděla, olízla jsem je.

„Ne,“ řekla jsem. „Napoprvé ne. Myslel si, že jsem zešílela; nechal mě dokonce prohlédnout i psychiatrem.” Krátce jsem se zasmála, ale při té vzpomínce jsem spíše vztekem zatínala pěsti.

„A později?” Roger se otočil a pohlédl mi do tváře. Jeho tvář už nebyla rudá, měl jen zvědavé oči. „Co si myslel?”

Zhluboka jsem se nadechla a zavřela oči. „To nevím.”

Malá nemocnice v Inverness byla nepříjemně cítit dezinfekci a škrobem.

Nemohla jsem myslet a snažila jsem se ani nic necítit. Můj návrat byl mnohem hrozivější než má cesta do minulosti. Možná proto, že jsem byla stále zahalena v obranném obalu pochyb a nedůvěry v to, co se stalo, a neustále jsem žila v naději na únik. Teď vím ale příliš dobře, kde to jsem, a vím také moc dobře, že odtud není úniku. Ja mie je mrtvý.

Doktoři a sestry se ke mně snažili být milí, nosili mi jídlo a pití, ale v mém srdci nebylo místo pro nic jiného než pro smutek a hrůzu. Když se mě ptali na jméno, odpověděla jsem, ale jinak jsem nemluvila.

Ležela jsem v čisté bílé posteli, ruce pevně sepnu té na mém zranitelném bříšku, oči zavřené. Stále jsem si vybavovala poslední věc, kterou jsem viděla před tím, než jsem vstoupila do kamenného kruhu deštivé vřesoviště a Jamieho tvář. Věděla jsem, že pokud se budu příliš dlouho rozhlížet po mém novém okolí, ten pohled zmizí a nahradí jej takové běžné věci, jako jsou sestry a květiny u mé postele. Palcem jsem stiskla druhý palec a pocítila jsem ten podivný pocit z malé jizvy na něm. Měla tvar písmene J. Udělal ji tam Jamie, na mé naléhání bylo to naposledy, kdy se dotýkal mého těla.

Musela jsem tam nějaký čas zůstat; někdy jsem spala a snila o posledních dnech jakobitského povstání. Znovu jsem viděla toho mrt

vého muže v lese, jak spí pod plástem zářivě modré hniloby; Dou gala MacKenzieho, který umíral na podlaze v podkroví v Culloden House; zachumlané skotské vojáky spící v blátivých strouhách; byl to jejich poslední spánek před tou řeží.

Budila jsem se s křikem a sténáním, cítila jsem desinfekci a slyšela konejšivá slova, která se vůbec nehodila ke galským výkřikům z mých snů. Znovu jsem usínala a pevně svírala jizvu v dlaních.

A potom jsem otevřela oči a byl tam Frank. Stál ve dveřích, jednou rukou si sčesával dozadu tmavé vlasy. Vypadal nejistě nebylo se čemu divit, chudák.

Ležela jsem na polštářích, pozorovala jsem ho, ale nepromluvila. Měl stejný pohledjako jeho předci Jack a Alex Randallové. Jemné Čisté aristokratické rysy, hezky tvarovaná hlava a rovné tmavé vlasy. Jeho tvář se od nich něčím nedefinovatelně lišila, kromě tedy pár maličkostí v rysech. Nebyly v ní stopy strachu, ani bezohlednosti; nebyla v nich ani Alexova oduševnělost, ani Jackova arogance. Jeho protáhlá tvář vypadala inteligentně, mile a také trochu unaveně. Nebyl oholený a pod očima měl tmavé kruhy. Aniž by mi to někdo musel říkat, věděla jsem, že cestoval celou noc, aby se sem dostal.

„Claire?“ Přešel až k posteli, mluvil opatrně, jako kdyby si nebyl jist, zda jsem opravdu Claire.

Ani já si nebyla jistá, ale přikývla jsem a řekla: „Ahoj Franku.“ Můj hlas byl hrubý a sípala jsem, dlouho jsem nemluvila.

Vzal mě za ruku, dovolila jsem mu to.

,,Jsi… v pořádku? “ řekl po chvíli. Když se na mě podíval, trochu se zamračil.

„Jsem těhotná.“ Pro mou pomatenou mysl to bylo důležité. Nepřemýšlela jsem o tom, co řeknu Frankovi, pokud ho znovu potkám, ale ve chvíli, kdy jsem ho viděla stojícího ve dveřích, mi to přišlo úplně jasné. Řeknu mu, že jsem těhotná, on mě opustí a já zůstanu sama s mou vzpomínkou na poslední pohled do Jamieho tváře a s jeho spalujícím dotekem na mé dlani.

Jeho tvář trochu ztuhla, ale ruku mi nepustil. „Já vím. Řekli mi to.“ Zhluboka se nadechl a zase vydechl. „Claire, můžeš mluvit o tom, co se ti stalo? “

Chvíli jsem vypadala zaraženě, potom jsem pokrčila rameny.

„Myslím, že ano,“ řekla jsem. Pomalu jsem se snažila uspořádat si myšlenky. Nechtělo se mi o tom mluvit, ale cítila jsem k tomu muži jisté závazky. Nebyl to pocit viny, ale závazku ano. Byla jsem za něj provdaná.

„No,“ začala jsem, „zamilovala jsem se do někoho jiného a provdala se za něj. Omlouvám se, “ dodala jsem při pohledu na jeho tvář, ve které se zrcadlil šok. „Nemohu za to.“

To nečekal. Otevřel pusu a zase ji přivřel. Stiskl mi ruku, až jsem vyjekla a snažila se z jeho sevření vymanit.

„Co tím chceš říci?” zeptal se příkře. „Kde jsi byla, Claire?“ Najednou vstal a skláněl se nad postelí.

,, Vybavuješ si, že kdyžjsme se naposledy viděli, jela jsem na Craig na Dun? “

„Ano?“ Díval se na me s výrazem, který byl směsicí vzteku a podezřívavosti.

„ Takže, “ olízla jsem si rty, které jsem měla úplně vysušené, „pravdou je, že jsem prošla tím kamenným kruhem a skončila v roce 17”3.“

„Nebuďsměšná, Claire!“

„Ty si myslíš, že si dělám legraci? “ Ta představa byla tak absurdní, že jsem se začala smát, i když jsem na šprýmy rozhodně neměla náladu.

„ Přestaň! “

Zmlkla jsem. Jakoby mávnutím kouzelného proutku se ve dveřích objevily dvě sestry; musely postávat někde poblíž na chodbě. Frank se nade mnou sklonil a vzal mě za paži.

„Poslouchej mě,“ procedil skrze zuby. „Teď mi pěkně vyklopíš, kde jsi byla a co jsi dělala! “

„Ale to ti právě říkám! Vypadni!1’ Posadila jsem se na posteli a trhla rukou, abych se uvolnila z jeho sevření. „Řekla jsem ti to; prošla jsem přes kameny a skončila o dvě stě let zpět. A potkala jsem tam tvého zatraceného předka, Jacka Randalla!“

Frank překvapeně zamrkal. „Koho? “

„Zatraceného Jacka Randalla a byl odporný a nechutný!“

Frank otevřel pusu, stejně tak i sestry. Slyšela jsem za nimi v chodbě nějaké spěšné kroky, po chvíli i hlasy.

„ Musela jsem se provdat za Jamieho Frasera, abych se uchránila před Jackem Randallem. Ale potom Jamie Franku, nemohla jsem si pomoci, Franku, zamilovala jsem se do něj a pokud bych mohla, tak bych s ním zůstala. Ale on mě poslal nazpět kvůli Cul lodenu a dítěti a…” odmlčela jsem se, jak se dveřmi kolem sester protáhl nějaký muž v plášti doktora.

„Franku.” řekla jsem znaveně, „omlouvám se. Nechtěla jsem, aby se to stalo, snažila jsem se vrátit opravdu jsem se o to pokoušela ale nešlo to. A ted už je příliš pozdě. “

Z očí se mi draly slzy a kutálely se dolů po tvářích. Hlavně kvůli Ja miemu, a mně a nenarozenému dítěti, ale pár jich bylo i za Franka. Po potáhla jsem a polkla, chtěla jsem přestat. Narovnala jsem se v posteli.

„ Podívej. “ řekla jsem, „vím, že se mnou už nechceš mít nic společného a neviním tě za to. Jenjen jdi pryč, ano?”

Výraz jeho tváře se změnil. Už nevypadal naštvaně, ale sklíčeně a také i trochu zmateně. Sedl si vedle postele a úplně ignoroval doktora, který mi přišel změřit pulz.

„Já nikam nepůjduřekl mi něžně. Znovu mě vzal za ruku, jako kdyby se bál, že ji zase odtáhnu. „Ten Jamie. Kdo to byl?”

Zhluboka jsem se trhaně nadechla. Doktor mě držel za druhou ruku a pořád se snažil změřit mi pulz. Zpanikařila jsem. cítila jsem se mezi nimi jako zajatec. Snažila jsem se ten pocit zahnat, chtěla jsem znít vyrovnaně.

„James Alexander Malcolm MacKenzie Fraser,” řekla jsem formálně a dělala mezi jmény odmlky, tak, jak se mi poprvé představil Jamie celým svým jménem. Bylo to v den naši svatby. Při té vzpomínce jsem se znovu rozplakala, snažila jsem se přitisknout si tvář k ramenu, protože obě mé ruce byly v sevření.

„Byl to Skot z vysočiny. P padl u Cullodenu.” Nic nepomohlo, znovu jsem se rozplakala. Slzy> neutišily můj smutek, který mnou projel, ale byla to jen odpověď na mou nesnesitelnou bolest. Mírně jsem se předklonila, chtěla jsem ho zabalit, objala jsem to malé nepostřehnutelné stvořeni v bříšku, jediné, co mi po Jamiem Fraserovi zbylo.

Frank si s doktorem vyměnili pohledy, které jsem vnímala jen napůl. Není se jim co divit, Culloden byla vzdálená minulost. Pro mě se to odehrálo před dvěma dny.

,,Asi bychom měli nechal pani Randallovou trošku odpočívat,” navrhl doktor. „Zdá se teď trochu rozrušená.”

Frank se díval nejistě ze mě na doktora. „Ano, rozhodně vypadá rozrušeně. Ale já potřebuji zjistit… co je to. Claire?“ Když mě hladil po ruce, objevil stříbrný prsten na mém prsteníčku a teď se sklonil, aby si ho prohlédl. Byl to prsten, který mi dal Jamie k naší svatbě; byl to široký stříbrný prsten se znaky vysočiny, vyryté linie s malými stylizovanými květy bodláků.

„Ne!” vykřikla jsem v panice, když se mi ho Frank pokoušel sundat. Vytrhla jsem mu ruku a sevřela ji v pěst, tiskla jsem si ji k ňadrům a skrývala ji pod levou rukou, na které jsem stále nosila Frankův zlatý snubní prsten. „Ne, nemůžeš mi ho vzít, to nedovolím! To je můj snubní prsten! “

„Claire, podívej…,” Frankova slova přerušil doktor, který mezitím přešel k Frankovi a skláněl se k němu, aby mu něco pošeptal do ucha. Pochytila jsem pár slov „netrapte teď svou ženu. Ten šok,” a pak Frank znovu vyskočil na nohy a doktor se ho naléhavě snažil vytlačit ven, potom pokývl na sestru, která právě procházela kolem.

Ani jsem necítila, jak mi dala injekci, byla jsem příliš pohlcena novým návalem žalu, že jsem nebyla schopna vnímat nic kolem sebe. Stěží jsem pochytila Frankova slova na rozloučenou. „ V pořádku, Claire, ale já si to zjistím” A potom se na mě snesla ta blažená temnota a beze snů jsem spala velice, ale velice dlouhou dobu.

Roger naklonil dekantér a nalil skleničky do půlky. Pousmál se a podal ji Claire.

„Fionina babička vždy říkala, že whisky je dobrá na všechny světaboly.”

„Už jsem zažila horší léčbu “ Claire si vzala skleničku a na oplátku se na něj také usmála.

Roger nalil i sobě, potom se posadil vedle ní a tiše usrkával.

„Pokoušela jsem se ho od sebe odehnat, to jistě chápeš” řekla najednou a odložila sklenici. „Franka. Řekla jsem mu, že vím, že ke

mně už nedokáže cítit to samé bez ohledu na to, co věří, že se stalo. Řekla jsem mu, že mu rozvod podepíšu, že musí odejít a zapomenout na mě. Musí vybudovat život, který měl beze mne.

„Myslím, že by to neudělal,“ řekl Roger. Jak slunce zapadalo, ve studovně se ochladilo. Sklonil se, aby zapnul starodávná elektrická kamínka. „Protože jste byla těhotná? tipnul si.

Šlehla po něm pohledem, potom se zahořkle usmála.

„Ano, bylo to tím. Říkal, že by jen hulvát opustil těhotnou ženu, která není navíc ani zabezpečená. Zřejmě ten, který má jen mlhavé představy o realitě, dodala ironicky. „Nebyla jsem úplně bez prostředků měla jsem nějaké peníze po strýčku Lambovi. Ale také Frank nebyl žádný hulvát. Stočila pohled ke knihovně. Byla tam práce jejího manžela historika, svazek vedle svazku, titulky zářily ve světle stolní lampy.

„Byl to velice slušný člověk, řekla tiše. Upila ze sklenice a jak alkoholové výpary stoupaly, zavřela oči.

„A potom věděl nebo spíše předpokládal, že on sám děti mít nemůže. Což je docela rána pro muže, který se zabývá historií a genealogií. Když se vezmou v úvahu všechny ty dynastické vazby.

„Aha, chápu, řekl pomalu Roger. „Ale neměl pocit chci říci, že to bylo dítě jiného muže?

„Možná ano. Jantarové oči se na něj znovu zadívaly, jejich průzračnost lehce zamlžená whisky a vzpomínkami. „Ale vzhledem k tomu, že tomu nevěřil nemohl uvěřit všemu, co jsem o Jamiem řekla, otec dítěte byl v podstatě neznámý. A když nevěděl, kdo ten muž je a přesvědčil sám sebe, že ani já to nevím a jen jsem si ty fantazie vymyslela v posttraumatickém šoku tak potom neexistuje nikdo, kdo by mohl říci, že to dítě není jeho. Rozhodně ne já, dodala se špetkou hořkosti.

Pořádně se napila whisky, až jí zaslzely oči a musela si je utřít.

„Ale pro jistotu mě raději odklidil. Do Bostonu, pokračovala. „Nabídli mu dobré místo na Harvardu a tam nás nikdo neznal. Tam se Brianna narodila.

Znovu mě vzbudil šílený křik. Lehla jsem si v 6:30, když jsem byla kvůli dítěti pětkrát za noc vzhůru. Zakaleným pohledem jsem se podívala na hodiny, ukazovaly 7:00. Z koupelny se ozývalo veselé prozpěvování, Frankův hlas překřikoval tekoucí vodu.

Ležela jsem v posteli, úplně vyčerpaná, a přemýšlela jsem, zda vydržím ten řev tak dlouho, než Frank skončí v koupelně a donese mi Briannu do postele. Jako kdyby dítě tušilo, na co pomýšlím, zvýšilo hlas tak ještě o dva tři tóny s opakujícím se vřískotem, který přerušovalo lapání po dechu. Odhodila jsem přikrývky a vyskočila jsem na nohy poháněna stejnou panikou, kterou jsem zažívala při náletech během války.

Přeběhla jsem studenou halou a vstoupila do dětského pokojíku. Brianna, který, byly tři měsíce, ležela na zádech, tváře rudě a vypadala, že jí prasknou plíce. Byla jsem tak zničená z nedostatku spánku, že mi chvíli trvalo, než mi došlo, že jsem ji nechala na bříšku.

„Zlatíčko! Ty ses otočila! Úplně sama!“ Vyděšená svým odvážným počinem, Brianna máchala svými růžovými pěstičkami a řvala ještě hlasitěji, oči pevně sevřené.

Vzala jsem ji do náručí, hladila jsem ji po zádičkách a brumlala k jejímu rudému chmýří na hlavičce.

„Ach, ty můj drahoušku! Jaká jsi to ale šikovná holčička! “

„Co je? Co se děje?“ Frank se vynořil z koupelny, ručníkem si sušil vlasy a druhý ručník měl omotaný kolem pasu. „Je něco s Briannou? “

Došel až k nám a tvářil se ustaraně. Jak se porod blížil, byli jsme oba popudliví; Frank byl podrážděný a já vystrašená, protože jsme nevěděli, co se mezi námi může odehrát, až se objeví dítě Jamieho Frasera. Ale když sestra vzala Briannu z její postýlky a podala ji Frankovi se slovy „ tady je tatínkova malá holčička, “jeho tvář úplně zbledla. Potom když se podíval dolů na její malou tvářičku krásnou jako poupátko úžasem zjihnul. A během týdne jí zcela propadl tělem i duší.

S úsměvem jsem se na něj otočila. „Otočila se! Úplně sama!“

„Opravdu?“ Jeho tvář zářila pýchou. „Není na to ještě příliš brzy? “

„Ano, to je. Pan doktor Spock říkal, že by to měla začít dělat nejdřív tak za měsíc! “

„Ale co pan doktor Spock ví? Pojď sem, ty moje krásko, a dej tatínkovi pasu za to, že jsi tak předčasně vyspělá. “ Zvedl to malé měkké tělíčko, oblečené v růžovém pyžámku, a políbil ji na špičku nosu. Brianna kýchla a my se oba zasmáli.

Najednou jsem se zastavila a uvědomila si, že je to poprvé, co jsem se za poslední rok zasmála. A navíc, to bylo zároveň poprvé, co jsme se smáli společně s Frankem.

On si to také uvědomil; naše oči se nad Brianninou hlavičkou setkaly. Jeho byly světle oříškové a v tuto chvíli byly plné něhy. Usmála jsem se na něj, trochu bázlivě, až teď jsem si všimla, že je úplně nahý. Kapičky vody mu stékaly po ramenou a třpytily se na jeho opálené hrudi.

Oba dva jsme zaráz ucítili, že se něco pálí. To nás vytrhlo z naší domácí blaženosti.

„Káva!“ Frank mi bez ceremonií strčil Briannu do náruče a vyrazil do kuchyně, oba ručníky mi zůstaly ležet na hromadě u nohou. Při pohledu na jeho holý zadek, který zářil bíle, jak pádil do kuchyně, jsem se musela usmát. Pomalu jsem se vydala za ním, Bree na rameni.

Stál u dřezu, nahý, mezi páchnoucími oblaky, které se vznášely z připálené kávové konvice.

„Dáš si Čaj?“ zeptala jsem si a obratně jsem si opřela Briannu o bok, abych mohla jednou rukou zalovit ve skříňce. „ Obávám se, že ten citrónový už nemáme, jsou tu jen pytlíky Lipton. “

Frank protáhl obličej; byl Angličan každým coulem a raději by vypil vodu ze záchodové mísy, než aby si udělal čaj z pytlíku. Lipton nám tady zanechala paní Grossmannová, uklízečka, která nám sem týdně dochází, a podle které je volně sypaný čaj nechutný a dělá hrozný binec.

„Ne, koupím si kávu po cestě na univerzitu. To mi teď připomnělo, že se dnes večer staví na večeři Dean 5 manželkou. Paní Hinchcliff ová má pro Briannu dárek. “

„No, ano,“ řekla jsem bez zájmu. Už jsem se s Hinchcliffovými setkala a při představě dalšího společného setkání jsem z toho zrov

na nadšená nebyla. Ale budu se muset překonat. V duchu jsem si povzdechla, přehodila jsem si ditě na druhý bok a sáhla jsem do šuplíku pro tužku, abych si udělala seznam na nákupy.

Brianna se mi vepředu zavrtala do červených žinylkových šatů a hladově si broukala.

„Nemůžeš mít zase hlad,“ mluvila jsem k její hlavičce. „Nejsou to ani dvě hodiny, kdy jsi jedla. “ Jako kdyby to má prsa vycítila, začalo z nich vytékat mléko, a tak jsem si sedla a začala si rozepínat přední díl šatů.

„ Paní Hinchcliffová říká, že by se dítě nemělo krmit pokaždé, když začne plakat,“ poznamenal Frank. „Bylo by rozmazlené, pokud by nemělo režim. “

Nebylo to poprvé, co jsem zaslechla nějaký názor paní Hinchclif fové na výchovu dítěte.

„Tak potom si ho rozmazlíme, nebo ne?“ řekla jsem chladně, aniž bych se na něj podívala. Malá růžová pusinka se pevně přisála a Brianna začala s nezdolnou chuti pit. Také jsem věděla, že paní Hinchcliffová považuje kojení za vulgární a nehygienické. Já, která jsem viděla spoustu dětí v osmnáctém století, jak jsou v matčině náručí spokojené, jsem to tak nevnímala.

Frank si povzdechl, ale dál už nic neříkal. Po chvíli odložil konvici a šel ke dveřím.

„ Takže, “ řekl váhavě. „ Uvidíme se v šest? Mám něco donést domů, abys nemusela chodit ven? “

Krátce jsem se na něj usmála a řekla, „Ne, zvládnu to?’

„No dobrá.” Chvíli zaváhal a počkal, než si posadím Bree pohodlně do klína s hlavičkou opřenou o rameno, její kulatá hlavička kopírovala mé ňadro. Vzhlédla jsem od miminka a uviděla ho, jak mě napjatě pozoruje, oči upřené na můj poodhalený prs.

Očima jsem ho přejela od hlavy k patě. Viděla jsem, jak je vzrušený, a tak jsem sklonila hlavu nad dítě, abych skryla svou zrudlou tvář.

„Ahojzamumlala jsem do jejích vlásků.

Chvíli tam nehnuté stál, potom se ke mně naklonil a krátce mě políbil na tvář, teplo jeho nahého těla bylo až nepříjemně blízko.

„Ahoj, Claire,“ řekl něžně. „Uvidíme se večer.“

Než odešel, už se do kuchyně nevrátil, takže jsem se mohla v klidu věnovat kojení a uvést tak své myšlenky do původního stavu.

Od mého návratu jsem nahého Franka neviděla, převlékal se jen v koupelně nebo v šatně. A do dnešního rána se mě ani nesnažil políbit. Mé těhotenství bylo, jak to gynekologové nazývali,,vysoce rizikové”, a tak nebyla ani řeč o tom, že bychom spolu něco v posteli měli, a to ani kdybych na to měla chuť, což jsem neměla.

Měla jsem si toho všimnout, ale nevšimla jsem si. Nejprve jsem byla úplně zoufalá, potom jsem byla omezená v pohybu svým blížícím se mateřstvím, takže všechny mé myšlenky mířily jen k rostoucímu bříšku. A když se Brianna narodila, žila jsem jen od kojení ke kojení. Mezitím jsem vyhledávala ty krátké chvíle klidu, kdy jsem mohla objímat její tělíčko a nacházela jsem tak úlevu od myšlenek a vzpomínek jen tím, že jsem se jí mohla dotýkat a držet ji.

Frank ji také objímal a hrál si s ní. Usínal s ní ve svém velkém křesle, její tělíčko natažené na něm, růžové tvářičky přitisknuté kjeho hrudi. Tak si spolu poklidně podřimovali. My dva jsme se ale nedotýkali a myslím, že jsme ani pořádně nemluvili o ničem jiném než o běžných domácích záležitostech s výjimkou Brianny.

Dítě bylo naším společným zájmem; něco, skrze co jsme zase schopni dosáhnout jeden na druhého a držet se v dostatečné blízkosti. Ale vypadalo to, že ta dostatečná blízkost pro Franka už dostatečná není.

Zvládla bych to tedy alespoň po fyzické stránce. Minulý týden jsem byla u doktora na kontrole a on mě s blahosklonným mrknutím a pohlazením po zadku ujistil, že už s manželem můžeme obnovit,vztahy”.

Věděla jsem, že Frank od mého zmizení nežil v celibátu. I když už mu táhlo na padesát, pořád byl ještě štíhlý a svalnatý, opálený, upravený a velice pohledný muž. Na večírcích se kolem něj ženy slétaly jako včely na med a vyzařovaly sexuální impulzy.

Na jednom večírku byla obzvláště jedna žena, které jsem si povšimla. Měla hnědé vlasy, stála v rohu a přes sklenici pozorovala smutně Franka. Později poplakávala a byla šíleně opilá, tak ji dvě její přítelkyně odvedly domů. Při odchodu po mně a Frankovi šle

haly ohnivými pohledy. Stála jsem vedle Franka v květovaných těhotenských šatech s vypouklým břichem.

Byl diskrétní. Vždy byl na noc doma a dával si pozor, aby mu na límci nezůstávala rtěnka. Tak, teď chce manželství se vším všudy. Myslím, že má na to i právo; nebyla to snad manželská povinnost a já jsem byla jeho manželkou?

Byl zde jen jeden malý problém. Nebyl to Frank, po kom jsem toužila, po nocích, kdy jsem se budila ze spaní. Nebylo to jeho hladké pružné tělo, které se míhalo v mých snech a vzrušovalo mě, až jsem se probouzela vlhká a lapající po dechu, srdce mi bušilo při vzpomínce na ten dotek. Ale toho muže už se nikdy nebudu moci dotýkat.

„ Jamie,“ zašeptala jsem, „Ach, Jamie.” V ranním světle se mi na tváři zatřpytily slzy, které ozdobily Briannino načervenalé chmýří jako perly a diamanty.

To nebyl šťastný den. Briannu bolelo bříško, z Čehož byla podrážděná a přecitlivělá a musela jsem ji každých pět minut zvedat. Musela jsem ji chovat, ale mezitím pořád poskakovala a v mezičasech ublinkávala, takže mi dělala mokré špinavé fleky na všem, co jsem měla na sobě. Do jedenácti hodin jsem si musela třikrát převlékat blůzu.

Pevná kojící podprsenka, kterou jsem nosila, mě pod paží dřela, a bradavky jsem měla studené a rozpraskané. Mezitím, jak jsem uklízela dům, se pod podlahou ozvalo prasknutí a tepelné čidlo se slabým povzdechem přestalo jít.

„Ne, příští týden ne,“ říkala jsem do telefonu opraváři topení. Podívala jsem se z okna, kde byla ledová únorová mlha a vypadalo to, že se protáhne i pod prahem a pohltí nás. „Tady je pět a půl stupně a já má doma tříměsíční dítě!“ Zmíněné dítě sedělo ve své sedačce zabalené do všech svých deček a řvalo jako opařená kočka. Nevnímala jsem štěbetání hlasu na druhém konci a na několik vteřin jsem strčila sluchátko k Briannině doširoka otevřené pusince.

„Slyšíte?” ptala jsem se a znovu jsem si přiložila telefon k uchu.

„No tak dobře, paní,” řekl rezignovaně hlas na druhé straně drátu. „Přijdu dnes odpoledne, někdy mezi dvanáctou a šestou.

„Dvanáctou a šestou? A nemohl byste to trochu více zúžit? Musím jít do obchodu ,“ zaprotestovala jsem.

„Nejste jediná, kdo má rozbité topení, madam,“ řekl s rozhodností hlas na druhém konci a zavěsil. Podívala jsem se na hodiny, bylo půl dvanácté. To je naprosto vyloučené, že bych stihla během půl hodiny nakoupit. Nákup s malým dítětem je něco jako devadesá timinutová expedice do temného Bornea, která vyžaduje rozsáhlé vybavení a notnou dávku sil.

Zaskřípala jsem zuby a zavolala jsem do dražšího obchodu, který zboží i rozváží. Objednala jsem zboží, které jsem potřebovala k večeři, a zvedla jsem dítě, které teď sedělo pod lilkem a velice výrazně zapáchalo.

„Miláčku, to vypadá příšerně. Budeš se cítit mnohem lépe, až se toho zbavíme, že?“ řekla jsem a snažila jsem se mluvit konejšivě, zatímco jsem jí ze zarudlého zadečku utírala nahnědlé bláto. Prohnula zádíčka, jak se mi snažila uniknout z dosahu vlhkého ubrousku, a začala ječet ještě víc. Vrstva krému a desátá čistá plenka za den; ty budou vyvážet až zítra a náš dům už teď páchne čpavkem.

„To bude v pořádku, zlatíčko.” Zvedla jsem šiji na rameno, hladila jsem ji, ale křičela pořád dál. A nemohla jsem jí to dávat za vinu, její pokožka na zadečku už byla hodně podrážděná. Ideálně bych ji nechala ležet jen tak bez plínečky na ručníku, ale když v domě nefunguje topení, tak to nepřichází do úvahy. Obě dvě jsme měly na sobě svetry a zimní kabátky, které časté kojení ještě více znepříjemňovaly. Vydolování ňadra zabralo pár minut, během kterých dítě vřískalo.

Brianna nespala v kuse nikdy déle jak deset minut. A v důsledku toho ani já ne. Když se nám ve čtyři podařilo společně na chvíli usnout, během čtvrt hodiny nás vzbudil hlasitý příjezd topenáře, který bušil na dveře, aniž by před tím odložil velký hasák, který držel.

Jednou rukou jsem na rameni pohupovala s miminkem a druhou jsem začala připravovat večeři. Zároveň jsem ze sklepa poslouchala bušení a skřípání.

„Paní, nemohu nic slíbit, ale aspoň teď vám to bude topit.” Topenář se najednou objevil a utíral si pot z čela. Naklonil se, aby si prohlédl Briannu, která mi ležela víceméně v klidu na rameni a hlasitě si dumlala palec.

„Jak ten paleček chutná, zlatíčko?” zeptal se jí. „Říká se, že by se jim nemělo dovolit cucat si palce,“ informoval mě a narovnal se. „Křiví se jim potom zuby a budou muset nosit rovnátka.”

„Vážně?“ procedila jsem skrze zuby. „Kolik jsem dlužná?”

O hodinu a půl později už bylo kuře na pekáči, nadívané a převázané, kolem něj pasírovaný česnek, snítky rozmarýnu a krucánky citrónové kůry. Ještě jsem pro křupavou kůrčičku vymačkala citron a už to můžu strčit do trouby a začít sebe i Briannu oblékat. Kuchyně vypadala jako po zásahu neschopného lupiče. Skříňky zotvírané a kuchyňské náčiní leželo na každé volné ploše. Zabouchla jsem dvířka od kuchyňské linky, potom i dveře od kuchyně a doufala jsem, že to bude držet paní Hinchcliffovou na uzdě, pokud to nezvládne dobré vychování.

Frank přinesl pro Briannu nové růžové šatičky, aby si je oblékla. Já jsem si ale s pochybami prohlížela vrstvy krajek pod krčkem. Vypadaly nejen, že budou škrábat, ale nepůsobily na mě dobře.

„No, dáme jim šanci,” říkala jsem jí. „Táta chce, abys vypadala pěkně. Tak se prosím pokus nepoblinkat je, ano?”

Brianna na to zareagovala zavřením očí, ztuhla a zavrčela, jak začala znovu tlačit.

„No výborně!” řekla jsem upřímně. Znamenalo to převléci postýlku, ale aspoň ji nebude bolet bříško. Přenesla jsem ji k přebalo vacímu pultu a pečlivě jsem jí utřela pusu, než jsem jí růžové šatičky přetáhla přes hlavu. Zamrkala na mě a vesele si začala mumlat a mlít kolem sebe pěstičkami.

Sklonila jsem hlavu a začala jsem jí foukat na bříško, což jí vždy udělalo velkou radost a začala se kroutit. Ještě jsme to několikrát zopakovaly a potom začal zase boj navléci ji zpátky do růžových šatů.

Brianně se to nelíbilo. Začala protestovat, jak jsem jí to začala přetahovat přes hlavu a když jsem jí začala cpát ruce do rukávků, zvrátila hlavu dozadu a začala pronikavě ječet.

„Co je?“ ptala jsem se překvapeně. Do teď jsem znala všechen její pláč i co to znamená, ale toto bylo něco nového, bylo to plné strachu a bolesti. „Co se děje, miláčku?”

Teď už úplně zoufale řvala a po tvářičkách sejí kutálely slzy. Přetočila jsem ji na bříško a začala hladit po zádech, myslela jsem, že

je to jenom kolika, ale nelepšilo se to. Zuřivě bojovala a když jsem, ji otočila zpět, abych ji vzala, uviděla jsem na její mávající ručičce dlouhou červenou čáru. Zapomněli jsme v šatech špendlík, který ji poškrábal, jak jsem jí natahovala rukáv.

„Ach, zlatíčko! Moc se omlouvám! Mamince je to moc líto!“ Po tvářích se mi kutálely slzy, jak jsem se snažila uvolnit špendlík a vytáhnout ho. Přitiskla jsem si ji k sobě, hladila jsem ji a tišila a snažila se zklidnit můj vlastní pocit viny. Jistě, že jsem ji nechtěla poranit, ale to ona neví.

„Ach, zlatíčko,“ mumlala jsem. „Už je to dobré. Ano, maminka tě miluje, už je to v pořádku.“ Proč jsem ty špendlíky nezkontrolovala? A mimo to, jaký blázen bůže balit dětské oblečení a přitom používat špendlíky? Byla jsem rozčilená a vyděšená, znovu jsem Briannu oblékla, utřela jí bradu a odnesla ji do ložnice. Položila jsem ji na naši manželskou postel, zatímco jsem se honem převlékala do decentní sukně a čisté halenky.

Když jsem si oblékala punčochy, zazvonil zvonek. Na jedné patě jsem měla díru, ale teď už nebyl čas s tím něco udělat. Rychle jsem si obula střevíčky, vzala jsem Briannu a šla jsem otevřít dveře.

Byl to Frank. Měl plné ruce balíčků, a tak se mu nechtělo hledat klíče. Jednou rukou jsem mu je skoro všechny pobrala a odložila je na stolek ve vstupní hale.

„Drahoušku, večeře je už hotová? Koupil jsem nový ubrus a prostírání to naše už bylo trochu omšelé. A samozřejmě také víno.“ Zvedl láhev, kterou držel v ruce, usmál se a naklonil se, aby si mě prohlédl. Potom se přestal usmívat. Nesouhlasně se podíval na mé rozcuchané vlasy a na blůzku, která byla čerstvě poblinkaná mlíčkem.

„Kriste, Claire,“ řekl. „Nemohla by ses alespoň trochu upravit? Nechci tím říci, že bys neměla celý den nic jiného na práci nemohla bys alespoň pár minut věnovat.. “

„Ne,“ řekla jsem docela nahlas. Strčila jsem mu naříkající Briannu do náruče.

„Ne,“ zopakovala jsem a vzala jsem víno z jeho ruky.

„NE!“ zařvala jsem a dupla nohou. Prudce jsem mrskla lahví, ale on uhnul, takže jsem se trefila do dveří a růžové Beaujolais přeletělo

přes shrbeného Franka. Střepy se leskly ve světle, které sem pronikalo otevřenými dveřmi.

Střepy z lahve jsem hodila do azalek a jen tak bez kabátu jsem utíkala po cestičce do chladivé mlhy. U vstupní branky jsem potkala překvapené Hinchcliffovi, kteří přijeli o půl hodiny dřív. Pravděpodobně doufali, že mě zastihnou v nějakém domácím úboru. Doufala jsem, že jim večeře bude chutnat.

Bezcílně jsem jezdila mlhou, topení auta mi foukalo na nohy, dokud mi nezačal docházet benzín. Nejela jsem domů; teď ještě ne. Nonstop kafé? Potom jsem si uvědomila, že je pátek večer a brzy bude půlnoc. Koneckonců jsem znala jedno místo, kam jít. Otočila jsem se k předměstí, kde jsme žili, a ke kostelu svátého Finbara.

Takhle večer už bude kaple zavřená, aby tam nemohli vandalové a zloději. Pro zbožné lidi, kteří přijdou v tuto hodinu, je tady na klice u dveří zámek na bezpečnostní kód. Je tady pět tlačítek a pokud tři z nich stisknete ve správném pořadí, západka vyskočí a dveře se pro oprávněné návštěvníky otevřou.

Tiše jsem vstoupila do zadní části kaple a přešla dopředu ke knize návštěv, která byla u sochy svátého Finbara.

,, Svatý Finbar? ” řekl nevěřícně Frank. „ Takový svátý neexistuje. To snad ani nemůže být možné. “

„Ale ano,“ řekla jsem trošku samolibě. „Byl to irský biskup, žil ve dvanáctém století. “

„Ach, Jr,“ řekl pohrdavě Frank. „Tím se to celé vysvětluje. Ale čemu nerozumím, “ řekl opatrně, jak se snažil být taktní, „je, ehm, no… proc?“

„Pročco?“

„Proč se ted z tebe stala pánbíčkářka? Nikdy tě to nezajímalo, stejně jako mě. Ani jsi nechodila na mše. Otec Beggs se mě každý týden ptal, kde jsi. “

Zakroutila jsem hlavou. „Franku, nedokážu to přesně popsat. Je to prostě něco, co… potřebuji. “ Podívala jsem se na něj bezradně,

neschopna to přesně vysvětlit. „Je tady… takový klid,“ řekla jsem nakonec.

Otevřel pusu, jako kdyby chtěl ještě něco říci, potom se odvrátil a zakroutil hlavou.

Byl tady klid. Parkoviště před kostelem bylo prázdné, stálo zde jen jedno auto toho, kdo měl v tuto hodinu službu a přisel se pomodlit. Zářilo černí pod lampou. Zapsala jsem své jméno do deníku a kráčela dál. Taktně jsem zakašlala, abych na sebe upozornila a nemusela hrubě začít rovnou mluvit. Poklekla jsem vedle něj, byl to podsaditý muž ve žluté větrovce. Po chvíli vstal, poklekl před oltářem, otočil se a zamířil ke dveřím. Když mě míjel, pokývl na mě.

Dveře se za ním zavřely a já tam zůstala sama, jen se svátostí vystavenou na oltáři se slunečními paprsky kolem dokola. Na oltáři byly dvě velké svíce. Byly bílé a hladké a hořely rovnoměrně bez zablikání; vzduch se tady ani nepohnul. Na chvíli jsem zavřela oči, jen jsem poslouchala to ticho.

Všechno, co se ten den stalo, se mi honilo hlavou jako směsice pocitů a myšlenek. Neměla jsem kabát, a tak než jsem přešla parkoviště, prochladla jsem a třásla jsem se zimou. Pomalu jsem se ale začala zahřívat a sevřené pěsti se mi v klíně postupně uvolnily.

Tak jako vždy i tentokrát jsem tady nemusela přemýšlet. Zda li to bylo tím, že se zde, v domě věčnosti, zastavil čas, anebo to bylo mou naprostou vyčerpaností, nevím. Ale vina, kterou jsem cítila vůči Frankovi, slábla a žal pro Jamieho také pomalu mizel. Dokonce i můj soustavný zápřah, do kterého mě uvrhlo mateřství, se pomalu dostával do pozadí a ten lomoz nebyl hlasitější než můj vlastní tlukot srdce. Bylo to pravidelné a uklidňující, zde ve tmavém tichu kaple.

„Ach Pane, “ zašeptala jsem, „svěřuji do tvého milosrdenství duši tvého služebníka Jamese. A mojí, “dodala jsem tiše. A mojí.

Seděla jsem tam bez hnutí a pozorovala mihotavé světlo svic na zlatém pozadí monstrance, dokud se za mnou v uličce neozvaly tiché kroky dalšího věřícího. Když poklekl, ozvalo se hlasité zavrzání. Chodí sem po hodinách, ve dne v noci. Svátost tady tak nikdy není sama.

Zůstala jsem ještě pár minut, sklouzla jsem z lavice a pokývla směrem k oltáři. Jak jsem kráčela k zadnímu vchodu kaple, viděla

jsem v zadní lavici postavu. Byla ve stínu sochy dalšího svátého. Když jsem prošla, postava se pohnula. Muž se postavil a vyšel mi vstříc do uličky.

„Co tady děláš? “ sykla jsem.

Frank pokývl hlavou směrem k dalšímu návštěvníkovi, který už poklekl k rozjímání, a chytil mě za loket a vedl ven.

Cekala jsem, až se za námi zavřou dveře od kaple. Potom jsem se mu vytrhla a otočila se k němu a postavila se mu tváří v tvář.

„Co to má znamenat? “ ptala jsem se naštvaně. „Proč mě pronásleduješ? “

„Měl jsem o tebe strach.“ Ukázal na prázdné parkoviště, kde jeho velký Buick stál jako strážce mého malého Fordu. „Je to nebezpečné, aby se osamělá žena procházela v noci v této čtvrti. Doprovodím tě domů. To je všechno. “

Hinchcliffovi nezmínil, ani večeři ne. Můj vztek začal slábnout.

„Och,“ řekla jsem. „A co jsi udělal s Briannou?”

„ Poprosil jsem starou pani Munsingovou odvedle, aby na ni dohlédla, kdyby plakala. Ale zdá se, že spí jako špalek. Neměl jsem na výběr. Tak už pojď, je tady zima. “

To tedy byla. Ledový vzduch od moře vířil kolem stojanů lamp a já se v mé tenké halence začala třást.

„Potkáme se doma, “ řekla jsem.

Když jsem vešla do dětského pokoje, abych zkontrolovala Brian nu, pohltilo mě příjemné teplo. Pořádještě spala, ale byla neklidná, otáčela svou rusovlasou hlavičkou ze strany na stranu a otevírala a zase zavírala pusinku, jako když ryba dýchá.

„Začíná mít hlad,” řekla jsem Frankovi, který vešel za mnou a koukal se mi přes rameno; něžně pozoroval miminko. „Bude lepší, když ji nakojím, než si půjdu lehnout; potom vydrží ráno spát déle. “

„Donesu ti něco teplého napití,“ řekl a zmizel dveřmi do kuchyně, když jsem zvedala ten ospalý teploučký uzlíček.

Pila pouze z jednoho ňadra, ale stačilo jí to. Znavená pusinka se pomalu odtáhla od bradavky, kolem dokola celá od mléka, a ochmýřená hlavička jí znovu padla na mé rameno. Nepomáhalo

něžné chování ani mluvem, aby se probrala a napila i z druhého ňadra, a tak jsem to nakonec vzdala a položila ji zpátky do postýlky. Hladila jsem ji po zádech, dokud se z polštářků neozvalo říhnutí následované hlubokým oddechováním naprostého nasycení.

„ Spinká? “ Frank přes ni přetáhl peřinku, která byla zdobená žlutými zajíčky.

„Ano.“ Posadila jsem se do svého houpacího křesla. Psychicky i fyzicky jsem byla příliš vyčerpaná na to, abych z něho vstala. Frank se postavil za mě a zlehka mi položil ruku na rameno.

„Takže on je mrtvý?“ zeptal se něžně.

Říkala jsem ti to přece, měla jsem na jazyku. Potom jsem se zarazila, zavřela jsem pusu a jenom jsem přikývla. Pomalu jsem se houpala, dívala se na tmavou postýlku a jejího malého obyvatele.

Pravé ňadro jsem měla stále bolestivě nalité mlékem. I když jsem byla strašně unavená, tak bych stejně nemohla jít spát, dokud s tím něco neudělám. Rezignovaně jsem si povzdechla a natáhla jsem se pro odsávačku těžkopádnou a podivně vypadající gumovou věcičku. Její používání bylo nedůstojné a nepohodlné, ale lepší tohle, než abych se za hodinu vzbudila šílenou bolestí a úplně promočená od mléka.

Mávla jsem rukou na Franka, aby už šel.

„Běž napřed. Bude to chvíli trvat, ale musím…“

Místo toho, aby odešel nebo odpověděl, vzal mi odsavačku mléka z ruky a odložil ji na stůl. Jeho ruka se ve tmě dětského pokoje pomalu zvedla, jako kdyby svou vlastní vůlí, a něžně spočinula na mé nalité křivce ňadra.

Sklonil hlavu a jeho rty se měkce přisály k bradavce. Zasténala jsem a ucítila, jak mléko tryská malými tenkými kanálky. Přiložila jsem mu hlavu dozadu a trochu jsem si ho přitáhla blíž.

„Silněji,“ zašeptala jsem. Jeho ústa byla jemná, při stisku něžná, nebylo to jako nemilosrdné sevření dětským bezzubých úst, která se pevně přimknou, dožadují se a sají a povolí teprve, až se úplně nasytí.

Frank klečel přede mnou s ústy prosebníka. Přemýšlela jsem, zda se takto cítí Bůh, když před sebou vidí prosebníka překypuje On také něhou a lítostí? Byla jsem tak vyčerpaná, že jsem měla pocit,

že se všechno odvíjí jako ve zpomaleném filmu, jako kdybychom byli pod vodou. Frankovy ruce se pohybovaly pomalu jako mořské řasy, teď se pohupují a jemně se dotýkají mé kůže. Zvedají mě jako mořské vlny a pokládají na okraj dětského koberečku. Zavřela jsem oči a dovolila přílivu, aby mě unášel dál.

Vstupní dveře staré fary se otevřely a rezavé panty zavrzaly, což ohlašovalo návrat Brianny Randallové. Roger hned vyskočil a běžel do vstupní haly, přitahován dívčím hlasem.

„Libra nejlepšího másla to jsi přeci chtěla, tak jsem ho koupila, ale pořád jsem musela přemýšlet, zda také existuje něco jako druhé nejlepší máslo nebo dokonce to nejhorší…“ Briannapodávala Fioně zabalený balíček, smála se a zároveň povídala.

„Pokud jsi to koupila od toho starého darebáka Wicklowa, tak potom to bude všechno nejhorší, i kdyby říkal něco jiného,” přerušila ji Fiona. „Och, ty jsi koupila i skořici, no to je vynikající! Udělám skořicové koláčky; chceš se přijít podívat, jak je budu dělat?”

„Ano, ale nejdřív bych si dala něco k večeři. Mám šílený hlad!” Brianna se postavila na špičky a s nadějí zavětřila směrem ke kuchyni. „Co budeme mít haggis?”

„Haggis! No výborně, ty jsi bláznivá Sassenach nemůžeš mít haggis na jaře! Ty se dělají na podzim, když se zabíjí ovce.”

„Jsem Sassenach?” Brianna vypadala tím jménem potěšena.

„Jistě, že jsi, ty naivko. Ale já tě mám stejně ráda.”

Fiona se Brianně zasmála, i když tu malou skotskou dívku převyšovala skoro o hlavu. Fioně bylo devatenáct, byla okouzlující a trošku buclatá. Vedle ní vypadala Brianna jako starodávná řezba, měla pevné kosti a tvrdé rysy. Se svým dlouhým rovným nosem, dlouhými vlasy, které září zlato rudě pod skleněným světlem zavěšeným na stropě, vypadala, jako kdyby právě vystoupila z iluminovaného manuskriptu, ve kterém byly dost jasné barvy, aby přečkaly tisíc let v nezměněné podobě.

Roger si najednou uvědomil, že Claire Randallová stojí vedle něj. Pozorovala svou dceru s výrazem, ve kterém se zrcadlila láska, pý

cha a ještě něco jiného snad vzpomínky? V šoku si uvědomil, že Jamie Fraser své dceři nedal do vínku jen nepřehlédnutelnou výšku a rudé vlasy po Vikinzích, ale pravděpodobně také svou podobu.

To je pozoruhodné, pomyslel si. Nemusí říkat nic extra zvláštního, ale Brianna na sebe strhává pozornost lidí. Kolem ní je něco přitažlivého, skoro až magnetického, co každého táhne do záře její blízkosti.

Přitahovalo ho to; Brianna se otočila a usmála na něj. Aniž by si uvědomoval pohyb, byl jí nablízku a viděl její vysoké pihovaté lícní kosti a ucítil z jejích vlasů vůni kouře, jak se vydala na expedici po obchodech.

„Ahoj,“ řekl s úsměvem. „Byla jsi v kanceláři úspěšná, anebo jsi neměla čas, protože jsi dělala poskoka Fioně?

„Poskoka? Brianniny oči se zúžily na modré pobavené trojúhelníčky. „Poskoka? Tak nejdříve jsem Sassenach, teď zase poskok. Jak vy Skotové oslovujete někoho, když na něj chcete být milíT”

„Drrrrrahoušku, řekl a schválně přehnaně protahoval ,r”, až se obě ženy zasmály.

„Zníš jako aberdeenský teriér, když má špatnou náladu,“ poznamenala Claire. „Našla jsi Bree něco v té knihovně?

„Spoustu věcí,“ odpověděla Brianna a rukou šátrala v hromadě fotokopií, které položila v hale na stůl. „Když mi to fotili, většinu jsem i stačila přečíst toto je nejzajímavější. Vytáhla z hromady jeden list papíru a podávala ho Rogerovi.

Byl to úryvek z knihy legend z vysočiny, nadpis začínal,Padající džbán1.

„Legendy? řekla Claire a dívala se mu přes rameno. „Tohle jsme chtěli?

„Snad. Roger si četl ten list a mluvil nepřítomně, jeho pozornost se teď stočila jinam. „Co je Skotská vysočina obydlená, většina její historie existuje jen v ústním podání, tedy až někdy do poloviny devatenáctého století. Takže není velkého rozdílu v příbězích skutečných lidí, historických osobností anebo v povídkách o mytických bytostech, jako byl vodní kůň nebo duchové. Učenci, kteří ty příběhy zapisovali, často ani nevěděli, o kterém z výše zmíněných to je.

Někdy to byla směs faktu a mýtů, ale někdy se dá s určitostí říci, že popisovali určitou historickou událost.”

„Tak například tahle,” a podával papír Claire, „zní jako skutečný příběh. Popisuje příběh vzniku názvu určitého skalního útvaru na vysočině.”

Claire si shrnula vlasy za ucho a sklonila hlavu, aby si to přečetla. Ve světle lustru mhouřila oči. Fiona, která se se zatuchlými papíry a nudnými příběhy setkávala příliš často, zmizela v kuchyni, aby se mohla věnovat přípravě večeře.

Padající džbán’ý četla Claire. Tento nezvyklý skalní útvar se nachází kousek nad spáleništěm. Jméno dostal podle příběhu ja kobitského pána a jeho poddaného. Pán byl jedním z těch šťastlivců, kteří přežili bitvu u Cullodenu a po velkých útrapách se dostal domů. Ale byl nucen žít sedm let skrytý na svých pozemcích v jeskyni, protože Angličané pročesávali vysočinu a hledali uprchlé stoupence Karla Stuarta. Pánovi poddaní byli loajální a drželi to jako tajemství a do jeho skrýše mu tajně nosili jídlo a další věci. Dávali si pozor a při hovoru používali vždy jen jeho přezdívku .Dunbon net ‘ (hnědý klobouček pozn. překl), aby jakýmkoliv způsobem zabránili jeho prozrazení anglickým hlídkám, které se často v oblasti vyskytovaly.

Jednoho dne šel nahoru chlapec a nesl do jeskyně džbán piva. Zastavila ho anglická hlídka, ale on statečně odmítal nejen odpovídat na otázky, ale i vzdát se svého nákladu. Jeden z anglických vojáků ho ale napadl a on džbán upustil. Ten se potom kutálel ze strmého kopce dolů, až spadl přímo do spáleniště.

Vzhlédla od papíru a pozvedla směrem k dceři obočí.

„Proč tato? My přece víme nebo si alespoň myslíme, že víme,” opravila se a pokývla na Rogera, „že Jamie od Cullodenu unikl, ale to se povedlo spoustě dalších lidí. Proč si myslíte, že by to měl být Jamie?”

„No přece kvůli tomu kloboučku, ne?” odpověděla Brianna, jako kdyby byla překvapena, že se na to musí ptát.

„Cože?” Roger se na ni podíval překvapeně. „Co s tím má klobouk společného?”

Místo odpovědi uchopila Brianna pramen svých hustých rudých vlasů a zamávala mu s ním pod nosem.

„Dunbonneť! řekla netrpělivě. „Hnědý klobouk, ne? Celou dobu nosil klobouk, protože by ho mohli podle vlasů poznat! Neříkala jsi, že mu Angličané říkali Rudý Jarnie? Věděli, že má rudé vlasy musel je přece skrýt! “

Roger na ni beze slova zíral. Vlasy jí volně splývaly po ramenou a zářily ve světle rudě.

„Možná máš pravdu, řekla Claire. Vzrušením jí zazářily oči, jak se podívala na dceru. „Měl je stejné jako ty Jamie měl stejné vlasy jako máš ty, Bree “ Natáhla se a jemně jí pohladila vlasy. Dívčina tvář zjihla, jak se podívala dolů na svou matku.

„Já vím,“ řekla. „Přemýšlela jsem o tom, když jsem si četla snažila jsem si ho představit, víš? Odmlčela se a odkašlala si. „Viděla jsem ho, venku na vřesovišti, jak se skrývá a vlasy mu září na slunci. Říkala jsi, že byl psancem; já jen jen mě napadlo, že se musel umět velice dobře… skrývat. Když se ho pokoušeli zabít,“ dodala tiše.

„To ano, odpověděl pohotově Roger, aby rozptýlil chmury v Bri anniných očích.

„Zatím jsou to jen samé dohady, ale možná bychom to mohli vědět s jistotou, pokud bychom odvedli ještě kousek práce. Pokud by se nám na mapě podařilo najít,Padající džbán”…

„To mě máš za úplného blbce? řekla Brianna posměšně. „Na to jsem také pomyslela.“ Ten mrak z očí zmizel a nahradila ho samolibost. „Proto jsem se tak zdržela. Nechala jsem toho úředníka vytáhnout všechny mapy vysočiny, které tam měli. Vytáhla ze štosu další fotokopii a vítězoslavně zapíchla prst k hornímu okraji.

„Vidíte? Je to tak maličké, že to na většině map ani není zobrazeno, ale na téhle to je. Přesně tady; zde je vesnice Broch Mordha, o které máma říkala, že je poblíž usedlosti Lallybroch, a tady..“ její prst se posunul o čtvrt palce na mikroskopický nadpis. „Vidíte? opakovala. „Vrátil se zpět na své panství na Lallybroch a tam se také skrýval.

„Vzhledem k tomu, že nemám po ruce lupu, tak ti budu věřit, že je tam napsáno ,Padající džbán”, řekl Roger a protáhl se. Usmál se na

Briannu. „Tak tedy gratuluji, řekl. „Myslím, že jsi ho vystopovala tedy alespoň potud.

Brianna se usmála, její oči se podezřele rozzářily. „Ano, řekla něžně. Opatrně se prstem dotýkala těch dvou papírů. „Můj táta.

Claire jí stiskla ruku. „Pokud máš vlasy po otci, tak jsem ráda, že máš rozum po matce, řekla a zasmála se. „Tak pojďme na Fioninu večeři a oslavíme tak jeho objevení.

„Dobrá práce, řekl Roger Brianně, jak kráčeli za Claire do jídelny. Rukou ji lehce objímal kolem pasu. „Musíš být na sebe pyšná.

„Díky, řekla a krátce se na něj usmála, ale ihned sejí na rty vrátil zamyšlený výraz.

„Co je? zeptal se jí tiše Roger a zastavil se v hale. „Děje se něco?

„Ne, vlastně ani ne. Otočila se k němu tváří a mezi rudým obočím jí vystoupila vráska. „Já jen jen jsem přemýšlela snažila jsem se představit si jaké si myslíš, že to pro něj bylo? Žít sedm let v jeskyni. A co se s ním stalo potom?

Roger se nad ni impulzivně sklonil a políbil ji mezi obočí.

„To nevím, zlatíčko, řekl. „Ale možná se nám to podaří zjistit.

Jednou za měsíc chodil dolů do domu, aby se oholil. To se vždy zastavil jeden z chlapců, aby mu vzkázal, že je čistý vzduch. Chodil vždy v noci a plížil se potichu, jako liška tmou. Nějakým způsobem to potřeboval, určitý kontakt s civilizací.

Jako stín proklouzl kuchyňskými dveřmi, za kterými ho čekal Ia nův úsměv nebo polibek sestry. Znovu cítil tu proměnu. Mísa s horkou vodou, čerstvě nabroušená břitva ležela hned vedle nachystaná pro něj a také něco jako mýdlo na holení. Čas od času to bylo pravé mýdlo, pokud bratránek Jared poslal něco z Paříže, mnohem častěji to ale býval napůl zatuchlý lůj, který štípal do očí.

Ten pocit změny ucítil s první vůní z kuchyně byla tak silná ve srovnání s vůní, kterou mu přinášel vítr z vřesovišť, z lesů a od jezer. Ale to se konalo vždy až po rituálu holení, kdy si zase připadal jako člověk.

Už si zvykli, že ho nemají čekat dříve, než se oholí; slova se po měsíční samotě dostavují dost těžkopádně. Ne že by nepřemýšlel o tom, co poví; bylo to spíše tím, že mu slova uvázla v hrdle, jak bojovala, které z nich se v tak krátkém čase prodere nahoru. Těch pár minut klidu potřeboval na to, aby si to promyslel, co řekne jako první a komu.

Byla spousta novinek, na které se chtěl vyptat na anglické hlídky v oblasti, na politiku, na věznění a soudy v Londýně a Edinbur

ghu. Na tohle čekal. Ale bylo lepší mluvit s lanem o statku a s Jenny o dětech. Pokud se to zdálo bezpečné, dovedli děti dolů, aby pozdravily strýce, aby ho rozespale objaly a políbily, než zase odklopýtaly do postele.

„Brzy z něj bude mužbylo první, co řekl, když přišel v září, a pokývl k nejstaršímu z Jenniných dětí, které bylo jeho jmenovcem. Desetiletý chlapec seděl u stolu s určitými rozpaky a byl si vědom své vážené současné pozice pána domu.

„Ano, jediné, co bych ještě potřebovala, je další takový, abych o něho měla strach,“ odpověděla mu kysele jeho sestra, ale dotkla se syna na rameni s takovou pýchou, která její slova popírala.

„Máš od lana nějaké zprávy?“ Jeho švagra zavřeli už počtvrté před třemi týdny a odvezli ho do Inverness s podezřením, že je to Jakobita.

Jenny zakroutila hlavou a přinesla před něj přikrytý talíř s jídlem. Ucítil silnou vůni zapékaného tetřeva s křupavou kůrčičkou, až se mu začaly hrnout sliny a musel polknout, než se do jídla pustil.

„Nedělej si starosti,“ řekla Jenny a nabrala mu na talíř. Hlas měla klidný, ale malá vráska mezi jejím obočím se prohloubila. „Poslala jsem tam Ferguse, aby jim předložil dokumenty, včetně jeho pro pouštěcího listu z armády. Zase ho pošlou domů, jakmile zjistí, že není pánem Lallybrochu a nebudou mít nic z toho, že ho tam budou trápit.“ Podívala se na svého syna a natáhla se pro pivo. „A nepředpokládám, že by toho malého chlapce chtěli prohlásit za zrádce.“

Když odcházel, cítil, jak to pomalu mizí to slabé pozlátko lidskosti s každým krokem, kterým se vzdaloval od statku. Někdy mu ten pocit tepla rodinného krbu vydržel po celou cestu až do jeskyně, kde přebýval; někdy zmizel ihned, roztrhán mrazivým štiplavým větrem páchnoucím po spáleništi. Angličané vypálili tři chalupy, hned za tím velkým polem. Hugha Kirbyho a Geoffa Murraye vytáhli z jejich hořících chalup a zastřelili je přímo ve dveřích, bez jediné otázky nebo formálního obvinění. Mladý Joe Fraser unikl, protože ho varovala jeho manželka, která viděla Angličany přicházet. Ten potom žil tři týdny s Jamiem v jeskyni, dokud Angličané z oblasti nezmizeli a lan s nimi.

V říjnu mluvil se staršími chlapci: s Fergusem, což byl francouzský chlapec, kterého odvedl z pařížského bordelu, a s Rabbie Mac Nabem. To byl syn kuchařky a Fergusův nejlepší kamarád.

Pomalu přejížděl břitvou po tváři a po Čelisti, potom si otřel pěnu z břitu o kraj nádoby s vodou. Koutkem oka si všiml upřeného závistivého pohledu na tváři Rabbieho MacNaba. Když se otočil, tak viděl, jak ho tři chlapci Rabbie, Fergus a mladý Jamie pozorně sledují s pusou pootevřenou.

„Copak jste nikdy předtím neviděli žádného muže holit se?“ zeptal se a pozvedl jedno obočí.

Rabbie s Fergusem se na sebe podívali, ale ponechali to na mladém Jamiem jako oficiálním majiteli panství, aby odpověděl.

„Och, no… ano, strýčku,” řekl a zrudnul. „Ale… chci říci…“ lehce se zakoktal a zrudnul ještě víc, „když je můj táta pryč, ale i kdyby byl doma, tak ho při holení nevídáme pokaždé. A navíc, ty jsi tak zarostlý, strýčku, po tom měsíci, a také jsme tak moc rádi, že tě zase vidíme…”

Najednou to Jamiemu došlo, že je pro chlapce tou nejromantičtější postavou. Žije opuštěný v jeskyni, vychází v noci ven na lov, na statek přichází s noční tmou, Špinavý a se zacuchanými vlasy a s dlouhým rudým vousem — ano, v jejich věku se jim to musí zdát nanejvýš dobrodružné žít jako psanec skrytý na vřesovišti v zatuchlé těsné jeskyni. V patnácti šestnácti a deseti letech nemají ani potuchy o vině a hořké samotě, o tíze zodpovědnosti, se kterou ale nemůže nic dělat.

Mohou nějakým způsobem rozumět strachu. Strachu z polapení, strachu ze smrti. Ale už ne strachu z osamělosti, strachu ze svého vlastního já, strachu z šílenství. Nemohou chápat jeho soustavný strach, co by se jim mohlo stát jen kvůli jeho přítomnosti. A pokud by je vůbec všechna tahle rizika napadla, tak by je vypudili z hlavy jako nemorální, což je právem všech chlapců.

„No, ano,“ řekl a znovu se otočil ke svému zrcátku, když mladý Jamie zmlknul. „Muž byl zrozen pro smutek a kníry. Je to jedna z památek na Adama.”

„Na Adama?” Fergus vypadal očividně zmaten, ačkoliv se ostatní snažili vypadat, že ví, o čem je řeč. O Fergusovi jako Francouzovi se nepředpokládalo, že bude vědět všechno.

„No, ano.“ Jamie si horní ret přetáhl přes zuby a poškrábal se pod nosem. „Na začátku, když Bůh stvořil muže, byla Adamova brada holá jako Evina. 1 jejich těla byla holá jako tělo miminka,” dodal a zahlédl, jak mladý Jamie bleskl pohledem do rozkroku Rabbieho. Rabbie ještě vousy neměl, ale už se mu na horním rtu dělalo chmýří, které dávalo tušit, že porost začal rašit i na jiných místech.

„Ale když je anděl s ohnivým mečem vyháněl z Ráje, tak než došli k bráně, začalo jim růst ochlupení a Adama to začalo škrábat na bradě. Od té doby je muž proklet a musí se holit.” Posledním tahem dokončil svou bradu a teatrálně se svému obecenstvu uklonil.

„Ale co to další ochlupení?” chtěl vědět Rabbie. „Tam se neholíš!” Mladý Jamie se při tom pomyšlení uchichtl a znovu zrudnul.

„Zatraceně dobře, že ne,” poznamenal jeho jmenovec. „To bys potřeboval sakramentsky pevnou ruku. Ale zase bys nemusel mít zrcadlo,” dodal do výbuchů smíchu.

„A co ženy?” chtěl vědět Fergus. Při slově ,ženy‘ se mu zlomil hlas do jakéhosi zakuňkání, až se ti dva začali řehtat. „Jistěže tam mají les filles také chloupky, ale neholí si je většinou ne,” dodal a evidentně si vzpomněl na věci ze svého dřívějšího života v bordelu.

Jamie slyšel kroky jeho sestry v chodbě.

„No, to není zase takové prokletí,” řekl ke svému zaujatému obecenstvu, vzal mísu s vodou a vychrstl její obsah z okna. „To je pro muže spíše útěcha. Pokud se vám, pánové, dostane někdy té potěchy, že uvidíte ženu nahou,” řekl, podíval se přes rameno ke dveřím a důvěrně ztišil hlas, „zjistíte, že tam chloupky rostou do tvaru šipky, aby i ten největší ignorant našel cestu.”

Otočil se od hihňám a pochichtávání, ale přemohl ho stud, když uviděl svou sestru, jak kráčí chodbou pomalým kolébavým krokem ve vysokém stupni těhotenství. Na svém vzedmutém bříšku nesla podnos s jeho večeří. Jak ji může tak ponižovat, takovými hloupými vtípky jen pro chvilkové kamarádství s chlapci.

„Buďte zticha!” okřikl chlapce, kteří se přestali ihned uchichtávat a zmateně se na něj dívali. Přispěchal k Jenny, aby jí vzal podnos, a položil ho na stůl.

Byl to předkrm z kozího masa se slaninou. Viděl, jak Fergusovi při té vůni poskočilo na hubeném krku jablko. Věděl, že nejlep

ší jídlo schovávají pro něj; stačilo se podívat na ty protažené tváře kolem stolu. Když přišel, donesl maso, které zrovna měl, uloveného králíka nebo tetřeva, někdy hnízdo s vajíčky kulíka. Ale nikdy to nebylo dost pro dům, kde pohostinnost musí krýt potřeby nejen rodiny a služebnictva, ale také rodin zabitého Kirbyho a Murraye. Alespoň do jara tady musí vdovy a děti jeho poddaných setrvat a on musí udělat vše, co je v jeho silách, aby je uživil.

„Sedni si ke mněřekl Jenny, vzal ji za ruku a opatrněji vedl k lavici a posadil ji na místo vedle sebe. Vypadala překvapeně bylo jejím zvykem čekat na něj, až přijde ale s radostí se posadila. Už bylo pozdě a ona byla unavená; viděl ty kruhy pod jejíma očima.

S rozhodností ukrojil velký kus masa a postavil talíř před ni.

„Ale to je všechno pro tebe!“ protestovala Jenny. „Já už jsem jedla.“

„Ale ne dost,“ řekl. „Potřebuješ víc kvůli děťátku,“ dodal najednou. Pokud sama nechce jíst, bude jíst kvůli dítěti. Ještě chvíli váhala, potom se na něj usmála, sáhla po lžíci a pustila se do jídla.

Byl listopad a přes tenkou košili a kalhoty mu byla zima. Ale jak se soustředil na cestu, tak si toho vůbec nevšímal. Sice bylo pod mrakem, ale byl úplněk a ten přes tenkou vrstvu mraků prosvítal.

Díky bohu nepršelo; přes pleskání kapek vody by nebylo nic slyšet a pronikavá vůně mokrých rostlin by zastínila pach zvířat. Za ty dlouhé měsíce, co žije venku, se jeho nos stal velice citlivým, a tak ho někdy silné pachy domu skoro srazily na kolena, když vešel dovnitř.

Nebyl dost blízko na to, aby cítil pižmový zápach jelena, ale uslyšel ten okamžitý úprk, který prozrazoval, že jelen ucítil jeho.

Velice pomalu se otočil směrem, kterým mu jeho uši napovídaly, že se jelen zastavil. Luk měl v ruce a šípy připravené k lovu. Bude mít jednu střelu snad a jelen se bude kácet k zemi.

Ano, tam! Srdce mu poskočilo až do krku, když zahlédl jeho paroží rozkládající se v ostrých rysech nad kručinkou kolem. Zklidnil se, zhluboka se nadechl, a potom udělal jeden krok dopředu.

Když jelen vyrazí vpřed, je to překvapivě hlučné, aby to zahnalo stopaře vzad. Tento byl ale připraven. Nevylekal se, ani nezačal utíkat, ale pevně stál, koukl po toulci s šípy a sledoval směr, kam jelen

utíkal. Odhadoval správný moment, tětivu napjatou. Ta se najednou uvolnila a silou ho udeřila do zápěstí.

Byla to čistá rána, hned za rameno. Také pochyboval, že by měl dost síly na to, aby odtáhl dospělého jelena. Ten se svalil na rovné místo hned za trsem kručiny, nohy zaklíněné a úplně ztuhlé a vypadaly divně, jak ten kopyt natec umíral. Měsíc osvětloval jeho skelný pohled, tmavé oko schované a tajemství jeho smrti skryté pod stříbrem.

Vytáhl z opasku dýku a poklekl vedle jelena, spěšně odříkal modlitbu na vyvržení zvířete. Naučil ho to starý John Murray, Ianův otec. Ústa jeho vlastního otce se zkřivila do úšklebku, když to slyšel, z čehož usoudil, že tato modlitba není určena stejnému bohu, ke kterému se modlí v neděli v kostele. Ale jeho otec nic neříkal, tak si ta slova mumlal pro sebe a sotva jim rozuměl. Byl ale natolik rozrušený, když se Johnova ruka dotkla jeho a když poprvé zabořil ostří nože do chlupaté kůže a kouřícího se masa.

Teď už byl zkušeným lovcem, tak vzal ulepený čumák do jedné ruky a druhou prořízl jelenovi hrdlo.

Nůž i ruku mu zalila horká krev, dvakrát třikrát vytryskla, potom se změnila v pramínek, jak jí ubývalo, když byly hlavní tepny na krku otevřené. Na chvíli se zastavil, aby se zamyslel. Asi by to neudělal, ale hlad, závrať a noční chlad mu moc přemýšlení neumožňovaly. Dal dlaně pod vytékající potůček krve a dal si teplou krev k ústům.

Ve svitu měsíce byly jeho dlaně černé a krev mezi nimi prosakovala, takže to spíše vypadalo, jako kdyby jelení substanci absorboval, a ne pil. Krev byla slaná a teplá stejně jako jeho tělo. Když polykal, neřešil teplé nebo studené, jen si vychutnával v ústech tu chuť; a ta omamná vůně, najednou se jeho útroby sevřely při představě blížícího se jídla.

Zavřel oči a nadechl se, znovu tu byl ten ledový vzduch, který se vrátil k horkého tělu a jeho smyslům. Jednou polkl, potom si hřbetem ruky otřel tvář, ruce si očistil o trávu a pustil se do práce.

S námahou pohnul mrtvým tělem, aby ho mohl vyvrhnout. Bylo třeba jisté síly, ale i zručnosti, aby mezi nohami rozřízl kůži, ale neprotrhl stěny břišní dutiny. Zanořil ruce do těla, které bylo horké

a teplé, aby vytáhl vnitřnosti, vlhké a ozářené měsícem. Jedno říznutí dole, jedno nahoře a mohutná masa se vyvalí ven, ta přeměna černé magie, při které se z jelena stává maso.

I když měl mohutné paroží, byl to malý kus. Když bude mít štěstí, podaří se mu ho odnést samotnému. Nechce ho tam nechat na pospas liškám a jezevcům, než se mu podaří dovést někoho na pomoc. Zanořil ruku pod jednu nohu, pomalu vstal, s nákladem funěl, jak si nálož přehazoval kolem krku.

Měsíc promítal jeho stín na skálu, hrbolatý a neskutečný, jak pomalu nejistě kráčel dolů z kopce. Na ramenou mu poskakovalo paroží, takže ve stínu vypadal jako rohatý muž. Při tom pomyšlení se lehce otřásl, když si vzpomněl na čarodějnické sabaty, kam přicházel rohatý muž a pil kozí nebo kohoutí krev.

Byl trochu malátný a točila se mu hlava. Stále více se cítil dezorientovaný, byl rozpolcený mezi dnem a nocí. Ve dne byl osamoceným stvořením, které ze své osamělosti uniká díky tvrdohlavosti, disciplíně a meditacím, hledá útěchu na stránkách knih. Ale jakmile vyjde měsíc, všechny smysly ožijí, jak prchá ven na čerstvý vzduch, jako když se šelma vynoří z nory, aby se mohla proběhnout po kopcích pod hvězdami. Loví, hnán hladem, opilý krví a měsíčním svitem.

Jak kráčel, díval se na zem. Jelen byl bezvládný a studený, jeho ztuhlé měkké chloupky ho škrábaly za krkem. Ve větru ho studil jeho pot, jako kdyby sdílel še svou obětí její osud.

Když se na dohled objevila světla Lallybrochu, cítil, jak na něj dopadl závoj lidství a jeho tělo i duše se spojily, jak se připravoval na přivítání rodiny.

Dítě je nám souzeno

Ani o tři týdny později nebylo slyšet o lanoví a jeho návratu. Vůbec žádné zprávy. Fergus už nebyl v jeskyni několik dní a Jamie byl strašně vyděšený, co se asi tak v domě mohlo stát. Jelen, kterého jim Jamie

donesl, už bude jistě dávno pryč, obzvláště pokud tam mají další hladové krky, a v tuto roční dobu se s ničím ze zahrádky nedá počítat.

Příliš se bál uspěchané návštěvy. Kontroloval pasti a dolů z kopce chodil těsně před západem slunce. Jen pro případ nikdy nezapomínal dát si na hlavu vlněný klobouk upletený z hnědé příze, aby skryl své vlasy, které by v pozdních slunečních paprscích zářily. Už samotná jeho postava by vyvolala pochybnosti, ale ani to nemuselo být jisté. Nicméně důvěřoval svým nohám, když by musel utíkat při případném střetu s anglickou hlídkou. Zajíci na vřesovišti by mu mohli závidět.

Když došel k domu, byl podivně tichý. Nebyl tam běžný povyk dětí: Jenny jich sama měla pět plus dalších šest od poddaných, nemluvě o Fergusovi a Rabbiem MacNabovi, kteří byli pořád jako malí kluci, honili se kolem stájí a vřískali jako pominutí.

Dům vypadal zvláštně prázdný, když se zastavil v kuchyni ve dveřích. Stál v zadní chodbě, po jedné straně spíž, umývárnu nádobí na druhé a hlavní kuchyň přímo před ním. Stál nehnuté jako skála, napínal všechny smysly a poslouchal. Nasával příliš silné vůně domu. Ne, někdo tady je; slabý zvuk a následovně klinkání přichází odněkud za těmi polstrovanými dveřmi, které udržují teplo v kuchyni, aby nepronikalo do chladné zadní špižírny.

Byl to uklidňující domácí zvuk, a tak beze strachu opatrně otevřel dveře. Jeho sestra Jenny, samotná a s velkým bříškem, stála u stolu a míchala něco ve žluté míse.

„Co tady děláš? Kde je paní Cokerová?“

Jeho sestra polekaně vykřikla a upustila lžíci.

„Jamie!“ Zbledla, přitiskla si ruku na srdce a přivřela oči. „Kriste! Vyděsil jsi mě k smrti.“ Otevřela oči, byly tmavě modré stejně jako jeho, a probodávala ho pohledem. „A co tady, svátá Matko Boží, děláš ty? Očekávala jsem tě nejdřív za týden.“

„Poslední dobou se u mě Fergus neukázal, tak jsem měl strach,“ řekl prostě.

„Ty jsi ale zlatíčko, Jamie.“ Barva se jí znovu začala vracet do tváře. Usmála se na svého bratra a přistoupila k němu blíž, aby ho objala. Bylo to takové nemotorné, s dítětem na cestě, ale i přes to velice příjemné. Položil si bradu na její hladké tmavé vlasy a vdechoval vůni její kůže. Ta voněla po vosku a skořici, lojovém mýdle

a vlně. Dnes večer tam byla i příměs jiné vůně; měl pocit, že už začíná vonět mlékem.

„Kde jsou všichni?” zeptal se a váhavěji pustil.

„No, paní Cokerová je mrtvá,“ odpověděla a vráska mezi jejím obočím se prohloubila.

„Aha,“ řekl tiše a pokřižoval se. „To je mi líto.“ Paní Cokerová byla první služebnou a hospodyní rodiny, co se jeho rodiče před čtyřiceti lety vzali. „Kdy?“

„Včera dopoledne. Nebylo to nečekané, chudák, bylo to poklidné. Zemřela ve své posteli, jak si přála, a otec McMurtry se za ni modlil.”

Jamie se koukl směrem ke dveřím, které vedly ven z kuchyně k pokojům služebnictva. „Je ještě pořád tady?”

Jeho sestra zakroutila hlavou. „Ne. Řekla jsem jejímu synovi, že by měla zůstat tady v domě a tady u ní budeme bdít, ale Cokerovi si to vzhledem k dané situaci nemysleli” tím asi měli na mysli Ianovu nepřítomnost, zevlující rudokabátníky, uprchlé poddané, nedostatek jídla a jeho nepříjemný pobyt v jeskyni „a raději si ji odvezli do Brochu Mordha do domu její sestry. Takže tam jsou všichni. Říkala jsem jim, že se necítím dobře a nikam nepůjdu,” dodala, usmála se a pozvedla rozpustile obočí. „Ale pravdou je, že jsem chtěla pár hodin ticha a klidu, když budou všichni pryč.”

„A já jsem tady a ruším tě,” řekl Jamie lítostivě. „Mám odejít?”

„Ne, ty blázínku,” řekla mu sestra přívětivě. „Posaď se a přinesu ti něco k večeři.”

„A co bude k jídlu?” zeptal se a natáhl vůně v naději.

„To záleží na tom, co jsi přinesl,” odpověděla mu sestra. Po kuchyni se stěží pohybovala, brala si věci ze skříňky i z příborníku, zastavila se, aby sundala velký kotlík zavěšený nad ohněm, ze kterého se řinula pára.

„Pokud jsi přinesl maso, budeš ho mít. A pokud ne, tak bude vývar a kližka.”

Zašklebil se; představa vařeného ječmene a hovězí kližky, což byl poslední zbytek soleného hovězího, které koupili před dvěma měsíci, ho moc nelákala.

„Měl jsem štěstí,” řekl. Otevřel svou mošnu a vytáhl z ní tři králíky, kteří vypadli na stůl jako změť šedivé kožešiny a zmuchlaných

uší. „A tady jsou trnky, dodal a vysypal obsah hnědého klobouku, který byl teď uvnitř flekatý od syté Červené šťávy.

Oči Jenny se při tom pohledu rozzářily. „Zaječí nákyp,“ prohlásila. „Sice nemám rybíz, ale trnky budou ještě lepší. A másla mám také dost, díky bohuMezi kožešinou zahlédla nepatrný pohyb, tak plácla dlaní do stolu a vetřelce rozmázla.

„Vezmi je ven a stáhni z kůže nebo budeme mít úplně zablešenou kuchyň.“

Když se vrátil se staženými těly, viděl už zadělané těsto a Jenny měla šaty od mouky.

„Nakrájej je prosím, Jamie, na plátky a zlámej kosti, ano? řekla a zamračila se nad knihou Recepty paní McClintockově na pečení, která ležela na stole vedle formy na zapékání.

„Ten nákyp dokážeš i bez koukání do receptů, ne? řekl a ochotně sáhl po velké dřevěné palici na lámání kostí, která byla nahoře v příborníku. Zašklebil se, když ji bral do ruky, potěžkal šiji. Byla podobná té, kterou mu před několika lety zlomili v anglickém vězení jeho pravou ruku. Vybavil se mu živý obraz zlámaných králičích kostí v nákypu, roztříštěných a popraskaných, jak z nich vytéká slaná krev a sladký morek do masa.

„Ale ano, zvládla bych to, řekla jeho sestra nepřítomně a listovala v knize. „Ale pokud nemáš polovinu věcí potřebných k přípravě jídla, tak je tam sem tam nějaká zmínka o tom, čím by se to dalo nahradit. Zamračila se při pohledu na stránku před sebou. „Obyčejně do omáčky dávám červené víno, ale my žádné doma nemáme, tedy kromě těch soudků od Jareda, které jsou dole v tajném sklípku, a ty já ještě nechci narážet. Třeba je ještě budeme potřebovat.

Nepotřeboval, aby mu říkala, na co by se mohly hodit. Soudek vína by mohl promazat cestičku, kterou by propustili lana anebo by alespoň zaplatily za zprávy o jeho zdraví. Nenápadně se podíval na její vzdouvající se bříško. Nemohl to říci přesně, ale podle jeho nezkušeného zraku se už její termín blížil. Sem tam píchl ostřím nože do vařící tekutiny, potom ho vytáhl a otřel.

„Proč to děláš, Jamie? otočil se a viděl, jak na něj Jenny kouká. Černé kadeře se jí uvolnily ze stuhy a on si povšiml jednoho bílého vlasu mezi ebenem.

„Aha, řekl spatra, když se natahoval po jednom králičím těle. „Claire říkala mi, že chceš pokaždé umývat nůž ve vroucí vodě, než se s ním dotkneš jídla.”

Spíše měl pocit, než že by viděl, jak Jenny pozvedla obočí. Ptala se ho na Claire jen jednou, když se vrátil od Cullodenu, byl napůl v bezvědomí a horečka ho málem zabila.

„Je pryč, řekl a odvrátil tvář. „Už přede mnou její jméno nevyslo vuj.“ Jenny byla jako vždy oddaná, a tak o ní nemluvila, ani on ne. Nedokázal říci, proč o ní začal mluvit dnes; snad to byl jen sen.

Měl je často, v různých podobách. On byl potom další den vždy neklidný, jako kdyby byla Claire na dosah a potom zase zmizela. Přisahal by, že se někdy probudí a cítí na sobě její vůni, pronikavou se stopami po listech a bylinkách. Několikrát se mu stalo, že se během těch snů udělal a potom se za to styděl a bylo mu hloupě. Aby je oba odvedl od těch myšlenek, pokývl na bříško Jenny.

„Jak už je to blízko? zeptal se a zamračil se na vzedmutý pupík. „Vypadáš jako pýchavka jen zmáčknout a bum!“ Na ilustraci lusknul prsty.

„Vážně? Také bych si přála, aby to bylo tak jednoduché. Prohnula se v zádech, poškrábala se na břiše, které tak nechala vyniknout v celé své kráse. Opřela se zády o stěnu. „A co se týče toho kdy, tak asi kdykoliv. Ale nevím to jistě. Vzala šálek a odměřovala mouku; smutně si povšiml, že na dně pytlíku ještě trocha zbyla.

„Pošli pro mě do jeskyně, až to začne, řekl najednou. „Přijdu dolů, ať už tady červenokabátníci budou nebo ne.“

Jenny přestala míchat a koukala se na něj.

„Pro tebe? A proč?

„No, lan tady není, poznamenal a zvedl jednoho králíka. S jeho zkušeností a zručností se mu skoro podařilo oddělit stehno od hřbetu, teď ho jen odřízl. Tři rychlé údery paličkou a bledé masíčko leželo naklepané a nachystané do nákypu.

„A kdyby byl, tak by mi stejně nebyl moc platný, řekla Jenny. „On už si své odpracoval před devíti měsíci. Nakrčila na svého bratra nos a natáhla se pro máslo.

„Hmmm.“ Posadil se a pokračoval v práci, čímž se její bříško dostalo do úrovně jeho očí. Jeho malý obyvatel se neklidně vrtěl na

všechny strany, až její zástěra poskakovala, když míchala. Nedokázal odolat, aby natáhl ruku a toho mohutného bříška se lehce dotkl. Ucítil překvapivě silné údery a kopance drobného človíčka, který začínal být ve svém těsném vězení netrpělivý.

„Až přijde čas, pošli pro mě Ferguse,“ řekl znovu.

Podívala se na něj podrážděně a lžičkou ho klepla přes ruce. „Copak jsem ti neřekla, že tě nepotřebuji? Pro boha živého, člověče, nemám už dost starostí s domem plným lidí a strachem, jak je nakrmím, lan je ve vězení v Inverness a červenokabátníci se mi producírují pod okny, kdykoliv vykouknu ven. Mám se ještě strachovat o tebe, že tě zavřou?

„O mě se nemusíš bát; já se o sebe postarám, Nedíval se na ni, plně se soustředil na kloub, který krájel.

„Tak se tedy postarej a zůstaň nahoře v kopcích. Sklopila svůj dlouhý rovný nos a koukala se přímo na něj přes okraj mísy. „Už mám šest dětí. Copak si myslíš, že bych to nezvládla?

„Nechci se s tebou hádat, řekl.

„Ne, řekla ihned. „Tak zůstaň.

„Přijdu.

Jenny zúžila oči a dlouze se na něj zadívala.

„Ty jsi ten nejtvrdohlavější cvok až po Aberdeen, že?“

Na tváři jejího bratra se rozprostřel široký úsměv, když na ni vzhlédl.

„Možná ano, řekl. Natáhl se a pohladil ji na bříšku. „A možná také ne. Ale přijdu. Pošli Ferguse, až nadejde tvůj čas.

Už skoro svítalo, když Fergus o tři dny později funěl do kopce, který vedl k jeskyni. Ve tmě sešel z cesty a spadl do keřů kručinek, že ho Jamie slyšel mnohem dříve, než došel chlapec k jeskyni.

„Milorde…, začal bez dechu, když se objevil zase na pěšině. To už byl ale Jamie u něj, hodil mu přes ramena kabát a utíkal dolů z kopce.

„Ale milorde…, slyšel za sebou Fergusův hlas, zadýchaný a ustrašený. „Milorde, vojáci…,

„Vojáci? Najednou se zastavil a otočil, netrpělivě čekal na francouzského chlapce, až sejde dolů z kopce. „Jací vojáci?“ ptal se, když už Fergusovi chybělo jen pár kroků.

„Angličtí dragouni, milorde. Milady mě poslala, abych vám to řekl abyste za žádných okolností nevycházel z jeskyně. Jeden z mužů viděl vojáky včera, jak táboří u Dunmaglasu.

„Sakra.

„Ano, milorde. Fergus se posadil na kámen a ovíval se, štíhlá hruď mu poskakovala, jak lapal po dechu.

Jamie byl nerozhodný, váhal. Všechny instinkty mu bránily v návratu do jeskyně. Byl celý nažhavený náhlým Fergusovým zjevením, takže se bránil myšlence, že by se měl zase vyškrábat zpět do úkrytu, jako když hledá ponrava útočiště mezi kameny.

„Hmmm,“ řekl. Pohlédl dolů na Ferguse. Narůstající světlo ukázalo chlapcovu štíhlou siluetu proti tmavým keřům. Jeho tvář byla ale stále jen bledou skvrnou, na které byly dvě tmavší skvrny, což byly jeho oči. Náhle Jamie pojal podezření. Proč jeho sestra poslala Ferguse v tuto hodinu?

Pokud to bylo nezbytně nutné varovat ho před dragouny, proč neposlala chlapce uprostřed noci. A pokud to tak naléhavé nebylo, proč nepočkat na další večer? Odpověď na tuto otázku byla jednoduchá protože si Jcnny myslela, že by možná další noc vzkaz poslat nemohla.

„Jak to vypadá s moji sestrou? zeptal se Ferguse.

„Ale dobře, milorde, moc dobře! odvážný tón tohoto ujištění jen potvrdil Jamieho podezření.

„Už rodí, že? ptal se.

„Ne, milorde! Jistě že ne!

Jamie se sklonil a poplácal chlapce po ramenou. Pod jeho dlaní se zdály kosti malé a křehké a nepříjemně mu připomínaly zajíce, které zabil pro Jenny. Nicméně stisk ještě zesílil. Fergus se kroutil, snažil se uvolnit.

„Tak, a pověz mi pravdu, řekl Jamie.

„Ne, milorde! Opravdu!

Stisk byl ještě pevnější. „Řekla ti, že mi to nemáš říkat?

Jennin zákaz musel být doslovný, protože to Fergus prozradil se značnou úlevou.

„Ano, milorde!“

„Ach.“ Uvolnil sevření a Fergus vyskočil na nohy, spustil lavinu slov, jak si mnul vyhublé rameno.

„Říkala mi, že vám nemám říkat nic vyjma těch vojáků, milorde, jinak mi uřízne koule a uvaří je ve vodě jako řepu s klobáskou!“

Jamie nad tou výhrůžkou nedokázal potlačit úsměv.

„Možná máme málo jídlaujistil svého chráněnce, „ale zase ne tak málo.“ Podíval se na horizont, kdy byla vidět narůžovělá jasná linie za tmavou siluetou borovic. „Tak pojďme; za půl hodiny už bude úplné světlo.“

Dnes ráno nebylo po tom ztichlém domě ani památky. Každý, i poloslepý, musel vidět, že to nebyl ten Lallybroch, jak bývá běžné. Kotel na mytí byl na nádvoří na svém podstavci, plný studené vody a pruhů látek a pod ním hořel oheň. Ze stodoly se ozývalo sténání a bučení jako kdyby někoho škrtili což dávalo tušit, že osamělá kravka se dožaduje dojení. Mečení z kozího chlívku znamenalo, že si samičí obyvatelky přejí stejnou pozornost.

Když vešel na dvůr, tři slepice přeběhly kolem něj s vystrašeným kvokáním s teriérem Jehu v patách. Rychle skočil vpřed a nakopl psa přímo do žeber. Ten vyletěl do vzduchu s takovým úžasem ve tváři, že až dopadl, jen vykvikl a rychle zmizel.

Děti našel v salonu, byli tam starší chlapci, Mary MacNabová a další hospodyně Sukie, pod přísným dohledem paní Kirbyové, která jim četla z Bible.

„Adam nebyl oklamán, ale oklamaná žena se dopustila hříchu četla paní Kirbyová. Z horního patra se ozýval hlasitý a stupňující se řev, který se zdál nekonečný. Paní Kirbyová se na chvíli odmlčela, aby nechala každého si to vychutnat, než zase bude pokračovat ve čtení. Její oči byly světle šedé a vlhké jako syrové ústříce, které zamrkaly směrem ke stropu, potom s uspokojením skončily na vyděšených tvářích před ní.

„Nicméně při porodu bude ochráněna, pokud setrvá ve víře, v lásce k bližnímu a v posvátnosti s rozvahou “ četla. Kitty začala hystericky vzlykat a schovala si hlavu pod paži své sestry. Maggie Ellen začala pod pihami rudnout, zatímco její bratr při tom křiku úplně zbledl.

„Paní Kirbyová, řekl Jamie. „Buďte zticha, prosím.

I když slova byla velice zdvořilá, jeho pohled musel být podobný tomu, jaký uviděl Jehu před tím, než se vydal na svůj let vzduchem, takže paní Kirbyová zalapala po dechu a upustila Bibli, která skončila s žuchnutím na podlaze.

Jamie se sklonil a zvednul ji, potom se na paní Kirbyovou zazubil. I když se mu to jako úsměv nepovedlo, nějaký dopad to přece jen mělo. Paní Kirbyová zbledla a přiložila si ruku na své bujné poprsí.

„Možná byste mohla jít do kuchyně, kde můžete být alespoň užitečná, řekl a pohodil hlavou směrem ke kuchtičce Sukie, která vyletěla ven jako odvátý suchý list. S větší vážností, ale bez zaváhání, paní Kirbyová vstala a následovala ji.

Jamie byl tímto malým vítězstvím povzbuzen, a tak se postupně zbavil i ostatního osazenstva. Vdovu Murrayovou poslal i s dcerami mýt hrnce a mladší děti šly pod vedením s Mary MacNabovou pochytat kuřata. Starší chlapci se vytratili, s evidentní úlevou, aby se postarali o zásoby.

Pokoj se konečně vylidnil, chvíli tam stál a váhal, co má dělat dál. Přišlo mu zvláštní, že stojí v domě na stráži a přitom ví jak už Jenny říkala že nemůže nic dělat, i kdyby se cokoliv přihodilo. Na zápraží postávala mula, která mu nebyla povědomá; to už je pravděpodobně porodní bába nahoře u Jenny.

Nedokázal jen tak sedět a popocházel s Biblí v ruce po salonu a prohlížel si věci. Knihovnu Jenny, která byla po posledním nájezdu červenokabátníků před třemi měsíci potlučená. Velká stříbrná stolní mísa. Ta byla trochu promáčknutá, ale byla příliš veliká, aby se vešla do vojenské torny, a tak unikla před rozkradením ostatních drobných předmětů. Angličané toho ale moc nezískali; těch pár cenných kousků s trochou zlata, co zůstalo, bylo pečlivě schováno v tajném sklepení s Jaredovým vínem.

Když z patra slyšel další táhlé zachroptění, podíval se dolů na Bibli v ruce. I když to neměl v úmyslu, rozevřel knihu na přední straně, kde byly zaznamenány svatby, narození a úmrtí v rodině.

Jako první tam byla uvedena svatba jeho rodičů. Brian Fraser a Ellen MacKenzie. Jména a datum byly psány krásným kulatým rukopisem jeho matky, dole byla připsána poznámka, kterou tam

naškrábal jeho otec. Svatba z lásky, stálo tam zajímavé sdělení z pohledu dalšího záznamu, kdy se narodil Willie, což bylo sotva dva měsíce po svatbě.

Jamie se jako obvykle při pohledu na ta slova pousmál a podíval se nahoru na svůj obrázek, kde jsou mu dva roky a stojí tam i Willie a Brian, což byl statný lovec jelenů. To jediné zbylo po Williem, který zemřel v jedenácti letech na neštovice. Obraz měl na plátně řeznou ránu práce bajonetu, předpokládal, jeho majitel si tak vylil vztek.

„A pokud bys nezemřel,” řekl něžně k obrázku, „tak co by se stalo?”

Opravdu, co by se stalo. Když zavíral knihu, všiml si posledního záznamu Caitlin Maisri Murray, narozená 3. prosince 17”9, zemřela 3. prosince 17”9. Ano, co by se stalo. Pokud by červenoka bátníci nepřišli den před tím, 2. prosince, porodila by Jenny také tak předčasně? A pokud by měla dostatek jídla, protože byla tak jako ostatní jen kost a kůže a nalité bříško, pomohlo by to?

„Nic neříkej,” promluvil k obrazu. Namalovaná ruka Willieho byla položená na jeho rameni; vždy se tak cítil v bezpečí, když za ním stál Willie.

Z patra se ozval další sten a strachem se mu sevřely ruce na knize.

„Modli se za nás, bratříčku,” zašeptal a pokřižoval se. Odložil Bibli a vyšel ven do stodoly, aby tam pomohl.

Moc práce tam nebylo; Rabbie a Fergus byli více než schopni postarat se o těch pár kusů zvířat, která tady zůstala, a mladý Jamie, kterému bylo deset a byl tak dost velký, aby pomáhal. Jamie se rozhlížel, co by mohl dělat. Nabral do náruče hromadu sena a donesl ji na zápraží mule, na které přijela porodní bába. Až dojde seno, budou muset krávu zabít; stejně tak i kozy, protože na zimních pastvinách není dost píce na to, aby přečkaly zimu, i když jim tam malé děti nosily sesbíranou trávu a semínka. Pokud budou mít štěstí, tak jim nasolené maso vydrží až do jara.

Když vešel zpět do stodoly, Fergus na něj vzhlédl od vidlí.

„Je to dobrá porodní bába? Se slušnou reputací?“ ptal se Fergus. Povystrčil bojovně bradu. „Madam by se neměla svěřit do péče nějaké obyčejné venkovanky, opravdu!“

„Jak to mám vědět? odpověděl Jamie popuzeně. „Copak si myslíš, že mám na starosti shánění porodní báby?“ Paní Martinová, která přivedla na svět všechny předchozí děti Murrayů, zemřela jako spousta dalších během hladomoru v roce po Cullodenu. Paní Innesová, nová porodní bába, byla mnohem mladší. Doufal, že má dost zkušeností na to, aby věděla, co dělá.

Rabbie vypadal, že chce také nějaký argument přidat. Rozzlobeně se na Ferguse zamračil. „A co máš na mysli tou ,venkovankou‘? Ty jsi také venkovan, nebo sis toho nevšiml?“

Fergus se s vážností díval zpříma na Rabbieho, i když při tom musel zaklánět hlavu, protože byl o několik palců menší než jeho kamarád.

„Jestli jsem nebo nejsem venkovan, to s tím nemá nic společného, řekl povýšeně. „Já nejsem porodní bába, nebo snad ano?“

„Ne, ty jsi jen takový pohůnek, Rabbie svého přítele šťouchl do žeber, což Fergus nečekal a svalil se dozadu na podlahu. Ve zlomku vteřiny stál zase na nohou. Vrhl se na Rabbieho, který si sedl na kraj koryta a smál se mu. Jamie ho ale chytil za límec a stáhl nazpět.

„Tak to tedy ne, řekl jeho zaměstnavatel. „Nedovolím vám zničit tu trochu sena, co zbyla. Postavil Ferguse zpět na nohy a aby odved! jeho pozornost, tak se zeptal, „a co ty vůbec víš o porodních bábách?

„No to tedy dost, milorde. Fergus se vznešenými gesty oklepá val. „Mnoho dam ze salonu Madame Elise leželo na posteli, když jsem tam pobýval…“

„No to bych řekl, poznamenal Jamie suše. „Anebo ty myslíš porodní postel?

„Jistěže tu porodní. Proč, vždyť i já jsem se tam narodil! Francouzský chlapec pyšně vypnul hruď.

„Já vím. Jamieho rty se mírně našpulily. „A ty si myslíš, že jsi to všechno pozorně sledoval a teď můžeš radit, jak se to má dělat?

Fergus ten sarkasmus ignoroval.

„No samozřejměřekl věcně. „Porodní bába musí dát pod postel nůž, aby odřízla bolest,

„To si tedy nejsem vůbec jistý, zda to udělala, zamumlal Rabbie. „Alespoň to tak vůbec nezní. Stodola do jisté míry sténání tlumila, ale ne úplně.

„A vejce se musí posvětit svěcenou vodou a dát do nohou postele, aby porod probíhal hladce, pokračoval Fergus. Zamračil se.

„Sám jsem té ženě vajíčko dával, ale vypadala, že neví, co s ním má dělat. A já jsem ho schválně celý měsíc pro tuto příležitost schovával, dodal naříkavě, „protože slepice už skoro nesnáší. Chtěl jsem si být jistý, že ho budeme mít, až bude potřeba.

„A po porodu, pokračoval se zápalem a už zapomněl na nářky, „musí porodní bába povařit placentu a dát vývar vypít rodičce, aby se spustilo mléko.

Od Rabbieho se ozval dávivý zvuk. „Chceš říci porodní lůžko?” zeptal se nevěřícně. „Bože!

I Jamie se cítil trochu nesvůj při tomto výkladu moderních medicínských postupů.

„No dobrá, řekl Rabbiemu a snažil se mluvit nenuceně, „však víš, že jí žáby. A šneky. Takže když vezmeš všechno tohle do úvahy, tak placenta nebude znít tak divně. Sám pro sebe přemýšlel, že to třeba nebude tak dlouho trvat a sami budou jíst žáby a šneky, ale raději si to nechal pro sebe.

Rabbie vyloudil zvuk jako při zvracení. „Bože, díky, že nejsem Frantík! “

Fergus, který stál hned vedle něj, vystřelil pěst. Fergus byl na svůj věk malý a hubený, ale byl dost silný a uměl dobře odhadnout slabé stránky ostatních. Tato schopnost byla pro něj jako pro kapesního zlodějíčka v Paříži nedocenitelná. Rána vyrazila Rabbiemu dech, až přepadl vzad a vydal zvuk, jak když se sešlápne naplněný měchýř.

„Mluv o těch lepších jen s respektem, řekl Fergus povýšeně. Rabbieho tvář nabírala několik odstínů rudé a otvíral a zavíral ústa jako ryba, až mu znovu naskočil dech. Oči mu překvapením lezly z důlků a vypadal tak legračně, že se Jamie neudržel a začal se smát i přes obavy o Jenny a vztek, že se chlapci zase pošťuchují.

„Vy od sebe prostě ty pracky nedáte pryč…,“ začal, když ho přerušil křik malého Jamieho. Ten doteď seděl v klidu fascinován rozpravou.

„Co je?“ Jamie se otočil a automaticky sáhl po pistoli, kterou s se bou nosil vždy, když opouštěl jeskyni, ale žádná, jak trochu s obavou očekával, anglická patrola na dvoře nebyla.

„Co se sakra děje? ptal se. Pohledem sledoval, kam malý Jamie ukazoval prstem, a pak je uviděl . Tři malé černé fl íčky, které poletovaly nad hnědým seschlým listím nad bramborovým polem.

„Havrani,“ řekl tiše a cítil, jak mu vzadu na krku vstávají chloupky. Když tito ptáci války a jatek přicházejí do domu v době porodu, to je to nejhorší znamení. Jedna z těch bestií si dokonce sedla na strom a pozorovala je.

Bez rozmyslu vytáhl z opasku pistoli a hlaveň si opřel o předloktí, pomalu mířil. Byla to dlouhá vzdálenost, od dveří stodoly na strom a ještě trochu nahoru, ale…

Pistole mu v ruce poskočila a havran explodoval, byl z něj jen oblak černého peří. Jeho dva společníci vystřelili k obloze, jako kdyby byli vyhozeni tím výbuchem a zběsile třepotali křídly. Jejich chroptivé krákání rychle mizelo v zimním vzduchu.

„Mon Dieu!“ vykřikl Fergus. „Cest bien, ga!“

„Ano, dobrá rána, pane.“ Rabbie, který ještě pořád lapal po dechu a byl rudý, se dostatečně vzpamatoval, aby ránu viděl. Teď přikývl směrem k domu a ukázal bradou. „Podívejte, pane, není to porodní bába?“

Byla. Paní Innesová vykoukla z okna ve druhém patře, světlé volné vlasy jí vlály ve větru, jak se snažila vyklonit, aby viděla na dvůr. Možná ji vylekal ten výstřel a bála se nějakých problémů. Jamie vykročil ze stodoly a zamával na ni, že je všechno v pořádku.

„To je v pořádku, zavolal. „To bylo jen nedopatření. Nechtěl zmiňovat havrany, aby to potom neřekla Jenny.

„Pojďte nahoru! volala na nej a tohle přešla. „Dítě je na světě a vaše sestra vás chce tady.

Jenny otevřela jedno oko, bylo modré a lehce šikmé jako jeho.

„Takže jsi přišel?

„Myslel jsem, že by tady někdo měl být třeba jen pro to, aby se za tebe modlil,“ řekl mrzutě.

Zavřela oko a pousmála se. Pomyslel si, že vypadá jako ta malba, kterou viděl ve Francii byla stará, maloval ji nějaký Ital, ale i tak to bylo dobré.

„Ty jsi hrozný blázen a já jsem za to vděčná,“ řekla tiše. Otevřela oči a podívala se dolů na ten malý uzlíček, který držela v náručí.

„Chceš ho vidět?

„Och, takže je to on?“ Po tolika letech, kdy byl strýček, věděl, jak natáhnout ruku a vzít to malé stvoření a přitisknout si ho k sobě. Shrnul kousek dečky, která mu stínila tvář.

Měl pevně zavřené oči, řasy nebyly ve velkých záhybech očních víček vidět. Víčka byla v ostrém úhlu k rudým kulatým tvářičkám a slibovala tedy alespoň podle tohoto znaku že dítě bude po matce.

Hlavička byla ještě trošku neforemná a nakláněla se na jednu stranu, což Jamiemu připomínalo míč na kopání. Ale jeho malá tlustá pusinka vypadala klidně a spokojeně, dolní vlhký rtíček se ještě třásl, jak miminko odpočívalo po tak vyčerpávajícím porodu.

„Bylo to těžké, viď?“ mluvil k děťátku, ale byla to matka, kdo odpověděl.

„Ano, to bylo,“ řekla Jenny. „V almaře je whisky podáš mi skleničku? Byla ochraptělá a musela si odkašlat, než zase pokračovala.

„Whisky? Neměla bys raději vypít pivo s rozšlehaným vajíčkem? zeptal se a snažil se s jistými obtížemi reprodukovat Fergusovy názory na péči o rodičku.

„Whisky, řekla rozhodně jeho sestra. „Když jsi ležel zraněný dole s bolavou nohou, která tě zabíjela, dávala jsem ti snad pít pivo s rozšlehaným vejcem?

„Cpala jsi do mě mnohem horší věci, řekl její bratr s úšklebkem, „ale máš pravdu, dávala jsi mi i whisky. Odložil spící miminko na přikrývku a šel pro whisky.

„Už má jméno? zeptal se a pokývl směrem k děťátku, zatímco naléval pořádnou dávku jantarové tekutiny.

„Dám mu jméno lan, po jeho otci ” Jenny položila něžně ruku na jeho kulatou hlavičku, která byla lehce ochmýřená. Na měkké horní části byl viditelný tep. Jamiemu připadal strašné křehký, ale porodní bába ho ujišťovala, že je v pořádku a že je to silný chlapeček, a tak usoudil, že ji musí vzít za slovo. Nějakým záhadným způsobem cítil, že musí tento malý obnažený bod ochránit, a tak mu přetáhl zavinovačku přes hlavičku.

„Mary MacNabová mi řekla o tobě a o paní Kirbyové?” poznamenala Jenny a napila se. „Škoda že jsem to nemohla vidět říkala, že to staré pometlo skoro spolklo jazyk, když jsi s ní mluvil.“

Jamie se na ni usmál a něžně hladil miminko po zádech, jak ho měl položené na rameni. Spalo jako špalek, a tak mu to malé nehybné tělíčko připomínalo kus šunky bez kosti, ale byla to uklidňující zátěž.

„Škoda, že jen skoro. Jak můžeš vydržet žít s takovou ženskou pod jednou střechou? Kdybych tady byl já, musel bych ji zaškrtit?”

Jeho sestra zafuněla a zavřela oči, zaklonila hlavu dozadu, aby jí whisky stekla až do krku.

„Poddaní tě budou zlobit tolik, kolik jim dovolíš; já toho moc nedovolím. Ale stejně,“ dodala a otevřela oči, „nemůžu říci, že se budu zlobit, až se jí zbavím. Napadlo mě, že bych se ji pokusila provdat za starého Kettricka dole z Brochu Mordha. Loni umřely jeho žena i dcera, a tak by byl rád, kdyby o něho někdo pečoval?”

„To ano, ale kdybych byl Samuel Kettrick, tak bych si vybral vdovu Murrayovou?” poznamenal Jamie, „a ne vdovu Kirbyovou?”

„Peggy Murrayová je už zadaná?” ujistila ho jeho sestra. „Na jaře se provdá za Duncana Gibbonse?”

„To je na Duncana rychlá práce?” řekl trochu překvapen. Potom mu to došlo a ušklíbl se na ni. „A ví to některý z nich?

„Ne?” řekla a také se na něj usmála. Potom se úsměv změnil ve zvídavý pohled.

„Pokud by sis ovšem na Peggy nedělal zálusk ty sám?”

„Já? Jamie byl tak překvapen, jako kdyby mu nabídla, zda nechce skočit z okna ve druhém patře.

„Je jí teprve pětadvacet?” přesvědčovala ho Jenny. „Je ještě dost mladá na to, aby měla další děti, a je to dobrá matka?”

„Kolik jsi té whisky už měla?“ Její bratr se sklonil a zkontroloval hladinu dekantéru, dítě držel jednou rukou za hlavičkou, aby se mu nehoupala. Narovnal se a popuzeně se podíval na svou sestru.

„Žiji jako zvíře v jeskyni a ty chceš, abych se oženil?“ Najednou pocítil vnitřní prázdnotu. Aby neviděla jeho výraz, kráčel po místnosti tam a zpět a brumlal něco tiše k uzlíčku ve svém náručí.

„Jak je to dlouho, co jsi se žádnou ženou nespal, Jamie?“ zeptala se za jeho zády konverzačně Jenny. V šoku se otočil na patě a zíral na ni.

„Jak se sakra můžeš takhle ptát muže?“

„Nevyšel sis se žádnou svobodnou dívkou mezi Lallybrochem a Brochem Mordha,“ pokračovala a nevěnovala jeho slovům pozornost. „Jinak bych o tom slyšela. Ani s žádnou vdovou, že?“ Odmlčela se.

„Víš moc dobře, že ne,“ řekl úsečně.

„Proč ne?“ zeptala se zpříma jeho sestra.

„Proč Zíral na ni s pusou dokořán. „Copak ses dočista zbláznila? Copak si myslíš, že jsem ten typ chlapa, že budu oblízat všechny chalupy v okolí a spát s každou ženou, která mě nevyžene?“

„Ne, ty jsi dobrý muž, Jamie.“ Jenny se usmála, trochu posmutněle. „Ty bys žádnou ženu nezneužil. Ty by ses chtěl nejdříve oženit, že?“

„Ne!“ řekl hrubě. Ditě se pohnulo a ospale zívlo, tak si ho automaticky přehodil na druhé rameno a hladil ho, zatímco pozoroval svou sestru. „Už se nechci znovu ženit, lak přestaň spřádat jakékoliv plány, Jenny Murrayová! Neožením, slyšíš?“

„Ale ano, slyším,“ řekla nevzrušeně. Posunula se výš na polštáři, aby mu pohlédla do očí.

„Ty chceš až do konce svých dní žít jako mnich?“ zeptala se. „Chceš jít do hrobu bez syna, který by tě pochoval a žehnal tvému jménu?“

„Starej se o sebe, sakra!“ Srdce mu bušilo, otočil se k ní zády a přešel k oknu, kde koukal nepřítomně ke stájím.

„Vím, že truchlíš pro Claire.“ Ozval se za ním tichý hlas jeho sestry. „Myslíš, že bych zapomněla na lana, kdyby se nevrátil? Aleje Čas, abys šel dál, Jamie. Claire by určitě nechtěla, abys žil celý život sám, aby se o tebe nikdo nestaral a nedal ti děti.“

Dlouho neodpovídal, jen tam stál a cítil to příjemné teploučko, jak se mu drobná ochmýřená hlavička přitiskla ke krku. V zamlženém okně viděl matně svou postavu, vysoký špinavý chlápek s bílým uzlíčkem vedle bledé tváře.

„Byla těhotnářekl nakonec tiše, mluvil ke svému odrazu. „Když, když jsem ji ztratili Jak jinak to měl říci? Nemohl své sestře říci, kde je teď Claire kde doufá, že je. Že nemůže myslet na jinou ženu, protože doufá, že Claire pořád žije, i když věděl, že pro něj je již navždy ztracena.

Na posteli bylo dlouho ticho. Potom Jenny řekla tiše: „Proto jsi dnes přišel?“

Povzdechl sí a natočil se k ní, hlavu si opřel o chladné sklo. Jeho sestra ležela na zádech, tmavé vlasy rozprostřené na polštáři a oci jí zjihly, když se na něj dívala.

„Ano, snad,” řekl. „Své ženě jsem nemohl pomoci; lak jsem si myslel, že bych třeba mohl nějak pomoci tobě. I když asi nebylo jak,” dodal hořce. „Nebyl jsem nápomocen tobě, stejně jako jí.”

Jenny k němu natáhla ruku, tvář plnou obav. „Jamie, mo chridhe“ řekla, ale potom se odmlčela, oči se jí v obavách rozšířily, jak zaslechla rány a křik, které přicházely z dolního patra.

„Svatá Marie!” řekla a ještě více zbledla. „To jsou Angličané!”

„Kriste!” Byla to spíše modlitba než překvapený výkřik. Rychle se podíval od postele k oknu a vyhodnocoval možnosti skrýt se a utcci. Na schodech už byly slyšet těžké kroky.

„Jamie, prádelník!” Jenny naléhavě zašeptala a ukázala prstem. Bez zaváhání vlezl do skříně a zavřel za sebou dveře.

O chvíli později se s třískotem rozlétly dveře do pokoje a vešel muž v červené uniformě a s třírohým kloboukem, měl tasený meč. Dragounský kapitán se zastavil, očima přelétl místnost a zastavil se na drobné postavě v posteli.

„Paní Murrayová?” zeptal se.

Jenny se pokusila napřímit.

„To jsem já. A co tady k čertu děláte vy, v mém domě?” ptala se. Tvář měla bledou a leskla se potem, ruce se jí třásly, ale držela vystrčenou bradu a dívala se přímo na něj. „Vypadněte!”

Muž jejích slov nedbal, vstoupil do pokoje a přešel k oknu. Jaraie viděl jeho postavu, jak míjí skříň a mizí, potom se zase znovu objevuje zády k němu a mluví s Jenny.

„Jeden z mých lidí mi hlásil, že slyšel v blízkosti tohoto domu střelbu, není to tak dlouho. Kde jsou vaši muži?“

„Žádného nemám.“ Její třesoucí ruce by ji už neudržely, Jamie viděl, jak si jeho sestra zase lehá, padla do polštářů. „Mého manžela už jste odvedli mému nejstaršímu synovi není víc jak deset.“ Rab bieho a Ferguse nezmiňovala; s chlapci v jejich věku by se mohlo zacházet jako s muži, kdyby to kapitán uznal za vhodné. S trochou štěstí snad vzali roha, když uviděli Angličany.

Kapitán byl muž středního věku s ostře řezanými rysy, nebyl moc důvěřivý.

„Používat zde na vysočině zbraně je vážný přestupek,“ řekl a otočil se k vojákovi, který vešel do pokoje za ním. „Prohledejte dům, Jenkinsi.“

Když dával rozkaz, musel zvýšit hlas, protože byl na schodišti nějaký hluk. Když se Jenkins otáčel, aby vyšel z pokoje, snažila se sem prodrat paní Innesová.

„Proboha, nechte tu nebohou ženskou na pokoji!“ křičela a dívala se kapitánovi přímo do tváře, ruce zaťaté v pěst. Hlas se jí třásl a vlasy jí padaly ze stuhy, ale stála pevně. „Vypadněte, vy stvůry! Nechte ji být!“

„Já vaší paní nic nedělám,“ řekl kapitán evidentně nakvašeně. Evidentně si spletl paní Innesovou s některou ze služebných. „Já jsem jen…“

„Není to ani hodina, co porodila! Nehodí se to ani pro vás, abyste se na ni díval, dokud.. “

„Porodila?” kapitánův hlas byl řízný a se zájmem se podíval z porodní báby k posteli. „Vy jste porodila, paní Murrayová? A kde je dítě?“

Zmíněné děťátko se začínalo ve své zavinovaČce mrskat, protože ho vzbudil příliš silný stisk jeho vystrašeného strýce.

Z hloubi skříně viděl tvář své sestry, byla bledá a chladná jako kámen.

„Dítě je mrtvé,“ řekla.

Porodní bábě padla šokem Čelist, ale naštěstí byla kapitánova pozornost upřena na Jenny.

„Aha?“ řekl pomalu. „Bylo to…“

„Mami!“ Ze dveří se ozval vyděšený výkřik, jak se malý Jamie vytrhl z vojákova stisku a vrhl se mámě do náruče. „Mami, děťátko je mrtvé? Ne, ne!“ Vzlykal, padl na kolena a skryl si hlavu pod peřiny.

Maličký se evidentně rozhodl napodobovat postoj svého bratra a začal kopat zuřivě nožičkami strýce do žeber. Začal také popotahovat, ale to nebylo naštěstí přes ten zmatek venku před skříní slyšet.

Jenny se snažila malého Jamieho uklidnit, paní Innesová se marně snažila chlapce zvednout, který se držel pevně matky za rukáv, kapitán chtěl evidentně vzlyky malého Jamieho překřičet a kromě toho se všude po domě ozývalo dupáni.

Jamie se obával, že kapitán bude chtít vidět, kde je to malé tělíčko. Přitiskl si ho blíže a pohupoval s ním, aby mu zabránil v pláči. Druhou rukou chytil jílec dýky, ale bylo to plané gesto: pochyboval, zda by pomohlo, kdyby prořízl své vlastní hrdlo, kdyby se dveře skříně náhle otevřely.

Miminko lan začalo nazlobeně fňukat, čímž dal najevo, že se mu pohupování nelíbí. Už viděl dům v plamenech a jeho obyvatele zmasakrované, takže mu jeho povzdechy přišly stejně hlasité jako kvílení staršího synovce.

„Můžete za to vy!“ Malý Jamie vyskočil na nohy, tvář mokrou od slz, a vyrazil na kapitána, malou černou kudrnatou hlavičku sklopenou jako beran. „Vy jste zabil mého bratra, vy anglický prevíte!“

Kapitán před tím nečekaným útokem ustoupil o krok vzad a mrkal na chlapce. „Ne, chlapče, to se pleteš. Proč, já jen…“

„Prevíte! Bastarde! Mhic an diabhoil!“ Malý Jamie byl evidentně bez sebe a kráčel směrem ke kapitánovi a vykřikoval na něj všechna urážlivá slova, která kdy v galštině nebo angličtině slyšel.

„Enh,“ řekl malý lan do ucha staršího Jamieho. „Enh, enh!“ To znělo jako předzvěst pořádného řevu. a tak Jamie v panice pustil dýku a zasunul palec do měkkého vlhkého otvoru, ze kterého ty

zvuky vycházely. Miminkovské bezzubé dásně se do palce zakously s takovou vervou, že Jamie skoro vykřikl.

„Vypadněte! Vypadněte! Ven nebo vás zabiju!“ Mladý Jamie řval na kapitána, tvář rudou vztekem. Cervenokabátník se bezradně díval k posteli, jako kdyby doufal, že si Jenny svého malého chlapce zavolá zpět, ale ona tam ležela jako mrtvá, oči zavřené.

„Počkám dole na své muže,“ řekl kapitán s vážností, které byl vůbec schopen, odešel a rychle za sebou zavřel dveře. Když se malý Jamie zbavil nepřítele, padl na zem a začal bezútěšně stkát.

Škvírou ve dveřích viděl, jak se paní Innesová dívá na Jenny, ústa otevřená k otázce. Jenny vyskočila z postele jako Lazar, strašně se mračila, prst přiložený ke rtům, aby byli zticha. Maličký lan se zakousl do palce a začínal se mračit, když pochopil, že se z něho nenasytí.

Jenny se přehoupla na kraj postele, posadila se a čekala. Zvuky vojáků se rozléhaly domem. Jenny byla slabá a třásla se, ale natáhla ruku ke skříni, kde se skrývali její dva muži.

Jamie se zhluboka nadechl a zatnul zuby. Musel to risknout; ruku i zápěstí měl mokré od slin a nespokojené mručení začalo zesilovat.

Vylezl ze skříně, celý propocený, a podával maličkého Jenny. Rychle si obnažila prs, přitiskla malou hlavičku k bradavce a sklonila se nad malý uzlíček, jako kdyby ho chtěla chránit. Původní mručení se pomalu měnilo v tlumené zvuky sání. Jamie seděl úplně tiše na podlaze a cítil se, jako kdyby mu někdo usekl nohy.

Mladý Jamie se při náhlém otevření skříně posadil, teď byl naproti dveřím, tvář měl šokem úplně bledou a přejížděl pohledem z matky na strýce a zase nazpět. Paní Innesová poklekla vedle něj, něco mu naléhavě šeptala do ucha, ale na bledé uslzené tváři se žádné stopy pochopení neobjevily.

Než křik a cinkání postrojů na dvoře prozradily, že se už vojáci chystají k odjezdu, malý lan ležel v náručí matky nasycený a spinkal. Jamie stál v okně, mimo dohled, a pozoroval je.

V pokoji bylo ticho, bylo slyšet jen tekoucí zvuky, jak paní Inne sová pila whisky. Mladý Jamie seděl u matky a tvář jí tiskl k paži. Od té doby, co si vzala dítě, nezvedla hlavu; pořád tam nehybně

seděla, hlavu skloněnou nad svým malým v klíně a její dlouhé černé vlasy jí skrývaly tvář.

Jamie udělal pár kroků vpřed a dotkl se jejího ramene. Její teplo se zdálo až šokující, jako kdyby byl uvyklý jen na chlad a dotek jiné osoby mu přišel cizí a nepřirozený.

„Půjdu dolů do sklepa,” řekl tiše, „a zpět do jeskyně, až se setmí.”

Jenny přikývla, nepodívala se na něj. Mezi jejími černými vlasy zahlédl i pár bílých, které svítily stříbrně v pěšince, kterou měla uprostřed hlavy.

„Myslím…, že už bych dolů neměl chodit,” řekl nakonec. „Na nějaký čas.“

Jenny nic neříkala, ale znovu přikývla.

Jeho krev mu odpouští

Ještě jednou se vrátil do domu. Po dva měsíce zůstal dobře skrytý v jeskyni, bál se i vyjít ven v noci na lov, protože angličtí vojáci byli pořád v oblasti a přebývali v Comaru. Hlídky chodily ven přes den v malých skupinkách po osmi až deseti, pročesávaly krajinu a koukaly, co by se kde ještě dalo ukrást, a ničily vše, co jim nebylo k užitku. A všechno s posvěcením Anglické koruny.

Cesta vedla dole pod úpatím kopce, ve kterém byla jeskyně. Byla to jen obyčejná pěšina, původně to byla jelení stezka, ale teď už po ní šel jen šílený jelen na vzdálenost k jeskyni, kde by mohl ucítit jejího obyvatele. Když ale byl vítr příznivý, mohl vidět malou skupinku srnců na pěšině anebo čerstvé stopy v blátě druhý den.

Po té cestě chodili i lidé, kteří měli v kopcích práci těch ale nebylo mnoho. Vítr vál od jeskyně, takže nečekal, že by nějakého jelena zahlédl. Ležel na zemi hned před vstupem do jeskyně, kam prostupovalo dost světla přes kručinku a jeřabiny, aby si během pěkných dnů mohl číst. Nebylo mnoho knih, ale Jaredovi se vždy podařilo pár knih mezi dárky z Francie propašovat.

Ten hustý déšť mě donutil pustit se do nové činnosti, musel jsem svým novým opevněním prokopat díru, jako stoku, aby mohla voda odtékat, jinak by mou jeskyni úplně zaplavila. Když už jsem byl v jeskyni nějakou dobu a necítil jsem žádné další otřesy půdy, trošku jsem se uklidnil. Teď, abych si trošku zvedl náladu, což jsem velice potřeboval, zašel jsem si do mé malé špižírny a dal si malý doušek rumu. To jsem totiž dělal velice zřídka, protože jsem věděl, že až mi dojde, žádný jiný už nebude.

Dál pršelo celou noc a velkou část dalšího dne, takže jsem nemohl vyjít ven; má mysl se už ale zklidnila a já mohl začít uvažovat…

Po stránce přeběhl stín, jak se nad ním pohnulo křoví. Zpozorněl, zavětřil a po větru k němu dolehly hlasy.

Vyskočil na nohy, ruku na dýce, kterou nikdy neodkládal. Neměl čas odložit knihu na své místo, chytil se žulového výstupku, který sloužil jako madlo, a protáhl se do úzké štěrbiny, která sloužila jako vstup do jeskyně.

V šoku pod sebou dole zahlédl záblesk jasné rudé a kovu. Sakra. Ani ho nenapadlo, že by některý z vojáků sešel z cesty byli špatně vybaveni i na to, aby procházeli rozlehlá otevřená bahnitá rašeliniště a vřesoviště, což teprve takový prudký ostružiním zarostlý kopec. Ale pokud byli tak blízko, znamenalo to, že nesmí ven před setměním, nemůže ani pro vodu, ani aby vykonal svou potřebu. Podíval se na svou zásobárnu vody a už jak to dělal, tak věděl, že je skoro prázdná.

Jeho pozornost k pěšině pod ním ale znovu upoutal výkřik a on se málem pustil skály. Vojáci se shlukli kolem malé postavy, která byla prohnutá pod tíhou malého džbánku, který měla na ramenou. Byl to Fergus a šel za ním s čerstvě navařeným pivem. Sakra a zase jenom sakra. On by si to pivo tak dal, už je to několik měsíců, co žádné neměl.

Vítr se znovu otočil, takže pochytil jen malé útržky slov, ale zdálo se, že se ta malá postava dohaduje s vojáky před sebou a vehementně gestikuluje svou volnou rukou.

„Idiot! zašeptal si Jamie pod vousy. „Dej jim to a běž pryč, ty malej hlupáčku!

Jeden voják se oběma rukama natáhl po džbánu, ale minul, když malá postava uskočila. Jamie se plácl podrážděně na čelo. Fergus nikdy nestrpěl drzost, když narazil na vyšší moc, obzvláště, je li anglická.

Malá postava teď unikala vzad a něco na své pronásledovatele křičela.

„Blázínku! křičel vztekle Jamie. „Pusť to a utíkej!

Ale místo toho, aby džbánek pustil nebo aby utíkal, Fergus si byl očividně jistý svou rychlostí, otočil se k vojákům zády a urážlivě na ně vystrčil zadek. Ty to namíchlo dostatečně na to, aby riskovali blátivý porost kolem a aby opustili pěšinu a pustili se za ním.

Jamie viděl, jak jejich velitel pozvedl ruku a varovně vykřikl. Zřejmě ho v tu chvíli napadlo, že bude Fergus návnada a máje vlákat do pasti. Ale i Fergus křičel. Vojáci evidentně znali francouzský dost dobře na to, aby si ta slova interpretovali. Zatímco se většina mužů na příkaz velitele zastavila, Čtyři pokračovali dál v honbě za chlapcem.

Byla slyšet rvačka a výkřiky, jak Fergus uhýbal a kličkoval jako úhoř mezi vojáky. Přes všechen ten rozruch a kvílející vítr nemohl Jamie slyšet zvuk, jak někdo vytahuje z jílce šavli, ale potom měl pocit, jako kdyby zaslechl svist kovu, který byl předzvěstí zkázy. Drnčelo mu to v uších, kdykoliv si na tu scénu vzpomněl a bude si ji pamatovat hodně dlouho.

Možná to bylo něco v chování vojáků, jejich špatné rozpoložení, které mu to všechno napovědělo. Anebo to byl jen pocit zatracení, který na něm lpěl od Cullodenu, jako kdyby celé jeho okolí bylo poskvrněné; už jen pobyt v jeho blízkosti je rizikový. Ať už zvuk šavle slyšel nebo ne, jeho tělo se propnulo ke skoku ještě dříve, než zahlédl stříbrný oblouk ostří protnout vzduch.

Ten se pohyboval zpomaleně, dost na to, aby mohl vědomím sledovat jeho trajektorii, aby si uvědomil cíl a beze slov vykřikl ne! Samozřejmě se ostří pohybovalo dost pomalu na to, aby mohl skočit mezi vojáky, chytit zápěstí, které svíralo šavli, a vykroutit ten smrtelný kov, který by potom padl neškodný k zemi.

Ale rozum mu napovídal, že by to bylo zbytečné, ruce měl ztuhlé a položené na žulovém výstupku, který ho držel u země, jinak měl pocit, že vyskočí ze země a bude utíkat.

To nemůžeš, říkal mu nějaký hlas šeptem, zatímco on byl plný vzteku a hrůzy. Udělal to pro tebe; jeho snaha teď nemůže vyjít vniveč. Nemůžeš, říkal ten hlas, chladný jako kámen, zatímco ho zaplavila vlna marnosti. Nemůžeš udělat nic.

A také nic nedělal. Jen se díval, jak ostří dokončuje svou cestu a na konci se ozvalo skoro neslyšitelné bum! A ten požadovaný džbán se kutálel dolů z kopce až dolů do spáleniště. Tam se rozbil a jeho hnědá tekutina se vylila kolem.

Pokřikování náhle ustalo. Když znovu začali mluvit, skoro je neslyšel; znělo to spíše jako hučení v jeho uších. Kolena mu poklesla a on si uvědomil, že brzy asi omdlí. Jeho zrak slábl a měnil se v rudou temnotu, kudy prostupovaly jen hvězdy a záblesky světla. Ale ani ta nejhlubší temnota by neskryla poslední pohled na Fergusovu ruku, tak drobnou, hbitou a obratnou ruku kapesního zloděje, která teď bez hnutí ležela v blátě na stezce a její dlaň byla obrácená prosebně vzhůru.

Čekal dalších dlouhých a vleklých čtyřicet osm hodin, než dorazil dolů na stezku pod jeskyní Rabbie MacNab a pískl.

„Jak mu je?“ ptal se hned.

„Paní Jenny říkala, že bude v pořádku,“ odpověděl Rabbie. Jeho mladá tvář byla bledá a znavená; prostě se ještě z toho šoku neprohrál. „Říkala, že nemá horečku a zatím nejsou žádné stopy po infekci na..viditelně polkl, „na… pahýlu “

„Takže ho vojáci vzali dolů do domu?“ Ani nečekal na odpověď a už se řítil dolů z kopce.

„Myslím, že z toho byli všichni špatní,“ Rabbie se zastavil, aby si uvolnil košili z visícího šípkového keře, a potom se rozběhl, aby Jamieho dostihl. „Myslím, že jim to bylo líto. Tedy tak to alespoň říkal kapitán. A dal paní Jenny zlatý soverin pro Ferguse.“

„Ach ano?“ řekl Jamie. „Velice šlechetné. A než došli k domu, už nepromluvil.

Fergus ležel v dětském pokoji, uvelebený v posteli u okna. Když Jamie vešel do pokoje, měl oči zavřené, dlouhé řasy mu ležely na tvářích. Když ho viděl bez jeho běžného živelného pobíhání a grimas, jeho tvář vypadala úplně jinak. Lehce špičatý nos nad širokou pusou mu dodával trochu aristokratického vzhledu. Kosti vystupující pod kůží slibovaly, že se jednoho dne stane z chlapce pořádný muž.

Jamie přistoupil k posteli a dlouhé řasy se ihned pohnuly.

„Milorde, řekl Fergus a pousmál se, což mu dodalo jeho známého výrazu. „Dorazil jste bezpečně?

„Bože, chlapče, je mi to tak líto. Jamie padl vedle postele na kolena. Stěží snesl pohled na slabé předloktí ležící na pokrývce, které končilo zabandážovaným zápěstím. Ale přemohl se, objal Ferguse kolem ramen na pozdrav a pohladil ho po kštici tmavých vlasů.

„Bolí to moc?“ zeptal se.

„Ne, milorde, řekl Fergus. Už nebylo, co dodat. Už nedokázal nic říci, jak se mu svíralo hrdlo. Rychle sklopil zrak, protože věděl, že by to Ferguse rozrušilo, kdyby ho viděl plakat.

„Ale milorde, nedělejte si starosti. V hlase Ferguse byl zase náznak toho starého chlapce. „Pro mě je to štěstí.

Jamie musel polknout, než promluvil.

„Ano, jsi živý a díky Bohu za to!“

„Ale ještě něco více, pane! Vzhlédl a viděl, že se Fergus usmívá, i když byl pořád ještě bledý. „Copak si nevzpomínáte na naši dohodu?

„Dohodu?

„Ano, když jste mě vzal v Paříži do vašich služeb. Říkal jste, že pokud by mě zavřeli nebo popravili, necháte za mě celý rok sloužit mše. Jeho druhá ruky vystřelila k nazelenalému medailonku, který mu visel kolem krku sv. Dismas, patron všech zlodějů. „Ale pokud během vaší služby přijdu o ucho nebo o ruku…

„Postarám se o tebe po zbytek života.” Jamie si nebyl jistý, zda se má smát nebo brečet, a tak ho pohladil po ruce, která klidně spočívala na posteli. „Ano, vzpomínám si. A věř mi, že svůj slib dodržím.”

„Já jsem vám vždy věřil, milordeujišťoval ho Fergus. Evidentně už byl ale unavený; jeho bledé tváře byly ještě bělejší a tmavé lokny mu padly na polštář. „Takže mám štěstí” zamumlal a stále se usmíval. „A díky té jedné ráně jsem teď rytířem štěstěny, nonV‘

Když šel od Ferguse, Jenny už na něj čekala.

„Pojď se mnou dolů do sklepení,” řekl a vzal ji za loket. „Potřebuji si s tebou promluvit a nemůžu zůstat tady.”

Beze slov ho následovala dozadu do chodby s kamennou podlahou, která dělila kuchyň od spíže. Mezi kamennou dlažbou byl mohutný dřevěný rám s provrtanými otvory a byl upevněný mezi kameny. Teoreticky to vypadalo jako větrání dolů do sklepa na zeleninu, ale ve skutečnosti pokud by to nějaká zvědavá osoba zkoumala, tak vlastní sklep měl svůj větrací panel přímo ve stropě.

Co ale nebylo zjevné, těmito otvory pronikalo světlo a vzduch do malého tajného sklepení, které bylo hned za sklepem. Do něho se bylo možné dostat nadzvednutím větrací šachty a po malém žebříku sestoupit do těsné místnosti.

Ta neměla více jak pět čtverečních stop, nebyl v ní žádný nábytek, jen hrubá lavice, přikrývka a nočník. Velký džbán vody a krabice sucharů. To se v domě vybudovalo během posledních let.

Dva lidé se sem vešli jen tak, že seděli těsně vedle sebe na lavici. Jamie se vedle své sestry posadil hned, jak zavřel vstup a odsunul žebřík. Chvíli nehybně seděl, potom se zhluboka nadechl a spustil.

„Už to nemohu vydržet,” řekl. Mluvil tak potichu, že musela Jenny naklonit hlavu, aby ho vůbec slyšela, jako když kněz naklání hlavu k člověku u zpovědi. „Už nemohu. Musím jít.”

Seděli tak těsně vedle sebe, že cítil, jak sejí pohybuje hruď nahoru a dolů, jak dýchá. Potom se natáhla a vzala ho za ruku, její drobné prsty ho pevně sevřely.

„Zkusíš znovu Francii?“ Už se dvakrát pokusil utéci do Francie, ale kvůli anglickým hlídkám, které střežily každý přístav, se zase musel vrátit. Takhle vysokému muži a s touto barvou vlasů žádné přestrojení nepomůže.

Zakroutil hlavou. „Ne. Nechám se zatknout.”

„Jamie! Jenny na chvíli zvýšila v úleku hlas, ale když jí jako varování stiskl ruku, ihned ztichla.

„Jamie, to nemůžeš udělat! řekla už potichu. „Pro krista pána, vždyť tě pověsí!

Měl hlavu skloněnou, jako kdyby přemýšlel, ale bez zaváhám zakroutil hlavou.

„To si nemyslím. Podíval se na svou sestru, potom ale spěšně odvrátil hlavu. „Claire měla vidění. Považoval to za nejlepší vysvětlení, i když to nebyla pravda. „Viděla, co se stane u Cullodenu věděla to. A také mi řekla, co bude následovat.

„Aha, řekla Jenny tiše. „Přemýšlela jsem o tom. Takže to je ten důvod, proč mi kladla na srdce, abych zasadila brambory a postavila toto místo.

„Ano. Slabě stiskl sestře ruku, potom ji pustil a trochu se natočil, aby se sestře díval do tváře. „Říkala mi, že Anglická koruna bude po nějaký Čas nahánět jakobitské zrádce a to také dělali, dodal suše. „Ale po pár letech už přestanou zajatce popravovat jenom je uvězní.

„Jenom! opakovala pó něm jeho sestra. „Pokud musíš jít, Jamie, uteč někam do vřesovišť. Ale nevydávej se do anglického vězení, ať už tě pověsí nebo ne.. “

„Počkej. Jeho ruka ji zastavila. „Ještě jsem ti to nedořekl. Nechci prostě jen tak dojít za Angličany a vzdát se. Na mou hlavu je vypsaná slušná odměna, ne? Nebyla by to škoda, přijít o ni? Snažil o náznak úsměvu v hlase; uslyšela to a vzhlédla k němu.

„Svatá matko, zašeptala. „Takže ty chceš, aby tě někdo zradil?

„Zdá se, že ano. Sám v jeskyni už vymyslel plán, ale až doteď se mu to nezdálo jako reálné. „Myslel jsem, že by pro to byl nejlepší Joe Fraser.

Jenny si pěstí třela rty. Byla rychlá, věděl, že ten plán hned pochopí i se všemi jeho dopady.

„Ale Jamie zašeptala. „1 kdyby tě hned nepověsili ale pořád tady to riziko existuje Jamie, mohou tě zabít při zatýkání!”

Ramena mu poklesla, pod tíhou té bídy a vyčerpání.

„Bože, Jenny,“ řekl, „ty si myslíš, že mě to trápí?”

Bylo dlouhé ticho, než mu odpověděla.

„Ne, to si nemyslím,” řekla. „A ani tě z ničeho neobviňuji.” Na chvíli se odmlčela, chvěl sejí hlas. „Ale mě to trápí.” Prsty se lehce dotkla jeho hlavy a pohladila ho po vlasech. „Takže na sebe dáš pozor, ano, ty můj blázínku?”

Nad větracím panelem nad nimi se na chvíli mihl stín a byly slyšet tiché krůčky. Jedna z kuchtiček, asi jde do spíže. Potom tam zase dopadlo matné světlo a on viděl tvář Jenny.

„Ano,” zašeptal na konec. „Dám na sebe pozor.”

Trvalo to více než dva měsíce, než to všechno zařídili. A když padlo poslední slovo, už bylo jaro.

Seděl na svém oblíbeném kameni u vchodu do jeskyně a pozoroval, jak večer začínají zářit hvězdy. I v tom nejhorším roce po Cul lodenu byl schopen si v tuto denní dobu najít čas na sebe a na klid. Když denní světlo pohaslo, vypadalo to, jako kdyby byly všechny věcí odněkud zdáli nasvícené a oproti tmavé obloze a zemi je vidět každý jejich detail. Viděl můru, která za světla nebyla vidět, ale teď za soumraku byla temným trojúhelníkovým stínem na kmenu stromu. Za chvíli roztáhne křídla.

Rozhlédl se po údolí a chtěl dohlédnout až k potemnělým borovicím, které lemují pobřeží. Potom se podíval nahoru na hvězdy. Nad horizontem byl majestátný Orion. A Plejády, které byly za soumraku sotva vidět. Může to být nějaký čas jeho poslední pohled na oblohu a on si to chtěl užít. Myslel na vězení, na mříže, zámky a pevné zdi, vzpomněl si na Fort William. Věznice ve Wentwor thu. Bastilla. Kamenné zdi čtyři stopy široké, které bránily přístupu světla i vzduchu. Špína, odporný puch, hlad, kobka…

Pokusil se ty myšlenky zahnat. Už se rozhodl a byl s tím spokojen. Pořád si ale prohlížel oblohu a hledal Taurus. Nebylo to nejkrásněj

ší ze souhvězdí, ale bylo to jeho znamení. Byl zrozen ve znamení býka, je tvrdohlavý a silný. Doufal, že i dost silný na to, aby zvládl, co ho čeká.

Mezi sílícími nočními zvuky se ozvalo silné zapískání. Mohl to být hnízdící zpěv kolihy na břehu jezera, ale on ten signál rozeznal. Někdo šel nahoru po pěšině přítel.

Byla to Mary MacNabová, která se po smrti svého manžela stala kuchařkou na Lallybrochu. Obvykle to byl její syn Rabbie nebo Fer gus, kdo mu sem nosili zprávy, ale i ona už párkrát před tím přišla.

Donesla košík, který byl nezvykle plný, v něm studený pečený tetřev, čerstvý chléb, několik zelených jarních cibulek a láhev piva. Jamie si prohlížel tu nadílku a potom s úsměvem vzhlédl.

„Hostina na rozloučenou, že?“

Tiše přikývla. Byla to drobná žena, měla již silně prošedivělé tmavé vlasy a tvář zvrásněnou těžkým životem. Ale její hnědé oči byly stále něžné a její rty plné a jemně tvarované.

Uvědomil si, že jí kouká na rty, a ihned se otočil ke košíku.

„Bože, já budu tak nacpaný, že se nebudu moci ani pohnout. Tady je dokonce i koláč! Jak jste to, ženské, vůbec dokázaly?”

Pokrčila rameny Mary MacNabová toho moc nenamluvila vzala od něj košík a pokládala jídlo na dřevěnou desku, která se viklala na kamenech. Prostřela pro ně pro oba. Nebylo na tom nic zvláštního, už před tím s ním večeřela, aby mu sdělila všechny drby z okolí. Ale teď, když to bylo jeho poslední jídlo, tak se podivil, že za ním nepřišla Jenny nebo někdo z chlapců. Možná byla na statku nějaká návštěva, tak by bez povšimnutí nebylo možné odejít.

Zdvořile jí gestem ukázal, aby se posadila jako první, potom se posadil sám s nohama zkříženýma na tvrdé prašné podlaze.

„Mluvila jsi s Joem Fraserem? Kde se to tedy má odehrát?” zeptal se a zakousl se do studeného tetřeva.

Řekla mu detaily plánu; před úsvitem mu dovedou koně a on pojede úzkým údolím až k průsmyku. Potom se otočí, přejede skalnaté úbočí a stočí se dolů a pojede do údolí kolem Feesyhant Burn, jako kdyby jel domů. Angličané na něj budou Čekat někde mezi Struy a Eskalace, s největší pravděpodobností u Midmains. To je dobré

místo na léčku, soutěska je tam po obou stranách velice strmá s malým zalesněným pláckem, kde se mohou Angličané skrýt.

Pojidle poklidila košík a nechala mu tam ještě dost jídla, aby se před svým ranním odjezdem mohl najíst. Potom očekával, že odejde, ale to ona neudělala. Zašátrala v rohu, kde měl věci na spaní, a začala je opatrně pokládat na zem. Položila pokrývku a poklekla vedle postele, ruce složené v klíně.

Opřel se o stěnu jeskyně, ruce založené. Podrážděně se podíval na její skloněnou hlavu.

„Aha, tak takhle je to,“ řekl. „A čí nápad to byl? Tvůj, anebo mé sestry?

„Záleží na tom?“ Byla vyrovnaná, ruce jí ležely úplně nehybně v klíně, její tmavé vlasy převázané stužkou.

Zakroutil hlavou, sklonil se dolů a postavil ji na nohy.

„Ne, nezáleží na tom, protože se nic nestane. Oceňuji tvé úmysly, ale..,

Polibkem přerušila jeho slova. Její rty byly tak měkké, jak vypadaly. Pevněji chytil za obě zápěstí a odtáhl ji od sebe.

„Ne! řekl. „To není nutné a já to nechci, Bylo mu nepříjemné vědět, že jeho tělo s jeho prohlášením nesouhlasí. A ještě více mu bylo nemilé, že jeho příliš těsné a obnošené kalhoty nesou jasné stopy s nesouhlasem, pokud se někdo na ně chtěl podívat. Její sladké plné rtíky se pousmály, což bylo jasným znamením, že ona se podívala.

Otočil ji k východu a popostrčil ji, na což ona zareagovala krokem na stranu a natáhla se dozadu, aby si povolila sukni.

„Nedělej to!“ vykřikl.

„A jak mě chcete zastavit?“ zeptala se, sundala si šaty a poskládala je na jedinou židli. Štíhlými prsty si začala rozvazovat šněrovačku.

„Pokud neodejdeš, budu muset jít já,“ odpověděl jí rozhodně. Otočil se na patě a mířil k východu z jeskyně, když za sebou uslyšel její hlas.

„Můj pane!“ řekla.

Zastavil se, ale neotočil. „Nehodí se, abys mě takto oslovovala,“ řekl.

„Lallybroch je vášť řekla. „A bude tak dlouho, pokud budete žít. A pokud jste jeho pánem, budu vás tak oslovovat,

„Není můj. Patří malému Jamiemu.“

„Ale není to malý Jamie, který dělá to, co děláte vy,“ odpověděla rozhodně. „A nebyla to vaše sestra, kdo mi řekl, abych udělala to, co právě teď dělám. Otočte se.“

Váhavě se otočil. Stála tam bosá jen ve spodničce, vlasy rozpuštěné, padaly jí na ramena. Byla štíhlá, tak jako byli v těchto dnech všichni, a přes tenkou látku prosvítaly její bradavky. I její spodnička byla tak obnošená jako její šaty, na ramenou a kolem lemů roztřepená, na některých místech skoro průhledná. Zavřel oči.

Ucítil na rameni lehký dotek a přál si stát klidně.

„Vím moc dobře, na co myslíte,“ řekla. „Když jsem viděla vaši ženu, věděla jsem, jaké to mezi vámi je. Nikdy jsem nic takového nezažila,“ dodala potichu, „ani s jedním ze dvou mužů, za které jsem byla provdaná. Ale já poznám opravdový zamilovaný pohled a nechci, abyste měl pocit, že se mnou někoho zrazujete.

Dotek, lehký jako peříčko, se přesouval na jeho tvář a prací ztvrdlý palec přejel rýhu mezi nosem a rty.

„Co chci, řekla tiše, „je dát vám něco jiného. Něco menšího, ale snad více užitečného; něco, co vás bude držet pohromadě. Vaše sestra a děti vám to dát nemohou ale já ano. Slyšel ji, jak se nadechla, a dotyk z jeho tváře zmizel.

„Dal jste mi domov, život a mého syna. Nedovolíte mi snad, abych vám také něco malého dala na oplátku?

Cítil pod víčky slzy. Cítil na tváři lehký dotek, který mu je stíral a uhladil jeho vlasy. Pozvedl ruce, pomalu, a roztáhl je. Vstoupila do jeho náručí, tak něžně a samozřejmě, jako když prostírala stůl a chystala postel.

„Já… už jsem to dlouho nedělal, řekl, najednou zahanbeně.

„Já také ne,“ odpověděla s úsměvem. „Ale my si na to vzpomeneme.

Obálka od Linklatera dorazila ranní poštou.

„Podívejte, jak je naditá! vykřikla Brianna. „Něco v ní posílá! Špičku nosu měla růžovou vzrušením.

„Vypadá to tak, řekl Roger. Navenek vypadal chladně, ale viděla jsem, jak má zrychlený tep na hrdle. Vzal obálku a chvíli ji držel, vážil ji. Potom ji začal palcem trhat a vytáhl svazek ofocených papírů.

Průvodní dopis, na tuhém univerzitním papíře, vypadl ven. Sebrala jsem ho z podlahy a nahlas četla, trochu se mi chvěl hlas.

„Drahý pane Wakefielde,“ četla jsem. „Toto je má odpověď na vás požadavek ohledně popravyjakobitských důstojníků jednotkami vévody z Cumberlandu po bitvě u Cullodenu. Hlavní zdroj mých poznatků z knihy, na kterou se odvoláváte, je soukromý deník Lorda Meltona, který byl v době Cullodenu u pěšího pluku vévody z Cumberlandu. Přiložil jsem ofocené strany z deníku, které se k tomu vztahují. Jak uvidíte, příběh muže, který unikl Jamese Frasera je zvláštní a dojemný. Fraser není důležitou historickou osobou a ani není úplně ve středu zájmu mé práce, ale často mě napadlo, že bych po něm dál pátral v naději, že zjistím jeho následný osud. Pokud se vám podaří vypátrat, zda svou cestu zpět domů na statek přežil, budu rád, pokud mi o tom podáte zprávu. Vždy jsem doufal,

že ano, i když se to v situaci, kterou Melton popisuje, nejeví jako moc pravděpodobné.

S pozdravem

Eric Linklater. “

Papír se mi chvěl v rukách, tak jsem ho opatrně odložila na stůl.

„Tak nepravděpodobné?” řekla Brianna, která stála na špičkách a koukala se Rogerovi přes rameno. „Ha! On se dostal zpět, to přece víme!“

„My si myslíme, že to víme,” opravil ji Roger, ale byla to jen jeho opatrnost vědce; jeho úsměv byl tak široký, jako ten Briannin.

„Dáte si v jedenáct čaj nebo kakao?” Fionina tmavá kudrnatá hlava nakoukla do dveří studovny a vytrhla je z jejich vzrušení. „Právě jsem dopekla čerstvé zázvorové oříškové sušenky.” Zároveň s ní se dostal až do studovny závan teplého zázvoru, který lákavě sálal z její zástěry.

„Čaj, prosím,” řekl Roger ve stejný okamžik, kdy Brianna zvolala, „No, kakao zní výborně!” Fiona se samolibým úsměvem natlačila dovnitř servírovací vozík a na něm čaj i šálek kakaa, k tomu talířek čerstvých zázvorových sušenek.

Dala jsem si čaj a posadila jsem se s Meltonovým deníkem do ušáku. Plynulý rukopis osmnáctého století byl překvapivě dobře čitelný i přes archaické výrazy a během pár minut jsem už byla na statku Leanach. Slyšela jsem bzučení much, pohyb všech těch lidí kolem i zápach krve vsakující se do země.

„… abych dostál cti”svého bratra, nemohl jsem dělat nic jiného než zachránit Fraserův život. Vyškrtl jsem tedy jeho jméno ze seznamu zrádců popravených na statku a začal jsem zařizovat přepravu na jeho vlastní půdu. Necítil jsem ani lítost k Fraserovi, ani provinění ke službě u vévody, a to vzhledem k situaci, ve které Fraser byl. Na noze měl velkou ránu, byla zhnisaná a podebírala se, takže bylo jen málo pravděpodobné, že by cestu domů přežil. Nicméně jsem dostál cti a přísahám, že má duše byla klidná, když jsem viděl toho muže odvážet z bitevního pole a byl stále živý. Pozornost jsem potom upřel na melancholii odstranění těl jeho spolubojovníků. Tížilo mě, kolik mrtvých jsem během těch dvou posledních dnů viděl, “ končil jednoduše úvod.

Položila jsem si deník do klína a ztěžka polkla. „Na noze měl velkou ránu… zhnisaná a podebírala se…“ Věděla jsem, co Roger s Briannou vědět nemuseli, jak mohla být v těch dobách taková rána nebezpečná. Nebyla antibiotika, žádná pořádná lékařská péče; v těch dobách se na vysočině ani nedávaly bylinkové zábaly. Jak dlouho to mohlo trvat, kodrcat se ve voze od Cullodenu do Brochu Tuarach? Dva dny? Tři? Jak mohl dlouho v takovém stavu a bez péče přežít?

„Myslím, že to zvládl.“ Briannin hlas mě vytrhl ze zamyšlení, odpověděla na to, co se podle výrazu Rogera zdálo být i jeho myšlenkou. Mluvila s takovou samozřejmostí, jako kdyby všechny ty události popsané v Meltonově deníku viděla a znala jejich výsledek. „Dostal se zpět. On byl Dunbonnet, vím to.“

„Dunbonnet?“ Fiona, která si mě káravě prohlížela nad mým šálkem studeného čaje, se tázavě ohlédla přes rameno. „Tak už jste slyšeli o Dunbonnetovi?“

„A tyT zeptal se užasle Roger své pokojské.

Přikývla, můj studený čaj nalila do aspidistry, která stála vedle krbu, a dolila mi horký nápoj.

„Och, ano. Má babička mi tu pohádku povídala pořád dokola.“

„Povězte nám ji!“ Brianna se naklonila dopředu, soustředěná, šálek kakaa svírala v dlaních. „Prosím, Fiono! Jak zní ta pohádka?

Fiona se cítila nejistě, když se najednou stala středem takové pozornosti, ale s úsměvem pokrčila rameny.

„No, je to příběh o jednom z následovníků Bonnieho Prince. Při strašlivé porážce u Cullodenu jich mnoho padlo, ale několika se podařilo uniknout. Jeden muž z bitevního pole prchl a přeplaval řeku, ale červenokabátníci ho stále pronásledovali. Na svém útěku šel kolem kostela, kde zrovna probíhala mše. Poprosil tedy ministranta o slitování. Lidem i kazateli se ho zželelo, tak se převlékl do kazatelova roucha a když tam o chvíli později červenokabátníci vtrhli, stál na kazatelně a pronášel řeč. Voda z vlasů a šatů mu kanula dolů a pod nohama měl louži. Červenokabátníci si mysleli, že se spletli a vrátili se zase na cestu. A tak se mu podařilo uniknout a každý v kostele říkal, že to bylo nejlepší kázání, jaké kdy v životě slyšeli!

Fiona se od srdce zasmála, ale Brianna se zamračila a Roger vypadal zmateně.

„Tak to byl Dunbonnet?” řekl. „A já si myslel…“

„Ale ne!” ujišťovala ho. „To nebyl Dunbonnet jen to, že Dun bonnet byl dalším z mužů, kterým se podařilo od Cullodenu uniknout. Tomu se podařilo dostat domů na své panství, ale protože Sas senachové pročesávali celou vysočinu, byl schovaný po sedm let v jeskyni.“

Když to Brianna zaslechla, opřela se s evidentní úlevou do křesla. „A jeho poddaní mu říkali Dunbonnet, aby neprozradili jeho jméno a nezradili ho tak,” zamumlala.

„Vy ten příběh znáte?“ zeptala se udiveně Fiona. „Ano, to je pravda.“

„A neříkala ti náhodou babička, jak to s ním potom dopadlo?” ptal se hned Roger.

„Ale ano!“ Fioniny oči byly kulaté jako lentilky. „To je nejlepší část příběhu. Uvědomte si, že po Cullodenu následoval velký hladomor; lid v údolích hladověl, na zimu utekli ze svých domovů, muži postřílení a postýlky skončily v plamenech. Poddaní Dunbonneta na tom byli lépe, ale i tak přišel den, kdy došlo jídlo a od rána do večera jim kručelo v břiše. V lesích už žádná zvěř nebyla, na polích nebylo obilí a miminka umírala mámám v náručí, protože neměly dost mléka na kojení.”

Při těch slovech mr přeběhl mráz po zádech. Viděla jsem před sebou tváře lidí z Lallybrochu lidí, které jsem znala a milovala usouzené zimou a hladem. Nebyla to jen hrůza, co mé naplnilo; byl to i pocit viny. Já byla v bezpečí, v teple, dobře najedená, místo abych s nimi sdílela jejich osud protože jsem udělala, co Jamie chtěl, a opustila jsem je. Podívala jsem se na Briannu, její rudá hlava se zamyšleně skláněla, a trochu se mi ulevilo. Ona byla také během těch posledních let v bezpečí, v teple, s dostatkem jídla a lásky protože jsem udělala, co Jamie chtěl.

„A tak Dunbonnet vymyslel plán,” pokračovala Fiona. Její kulatá tvář se při dramatickém ukončení příběhu rozzářila. „Domluvil, že jeden z jeho poddaných zajde za Angličany a nabídne jim jeho zradu. Protože byl jedním z hlavních princových bojovníků, na jeho

hlavu byla vypsaná slušná odměna. Poddaný si tedy vezme zlato jako odměnu aby to samozřejmě použil pro lidi na statku a řekne Angličanům, kde ho mohou zajmout.”

Mé ruce sebou křečovitě zaškubaly, až jsem ulomila ouško u čajového šálku.

„Zajmout?” zachroptěla jsem, byla jsem v šoku. „Pověsili ho?”

Fiona na mě překvapeně zamrkala. „Proč, ne,” řekla. „Moje babička říkala, že to chtěli, měli ho odsoudit za zradu, ale místo toho ho nakonec jenom zavřeli do vězení ale zlato zaněj se dostalo jeho lidem a oni přežili hladomor,” řekla zvesela, evidentně to považovala za šťastný konec.

„Ježíši Kriste,” vydechl Roger. Opatrně se posadil a zíral do prázdna. „Vězení.”

„Říkáš to, jako kdyby to bylo dobré,” protestovala Brianna. Koutky úst měla strachem semknuté a oči se jí leskly.

„To je,” řekl Roger, nevšiml si jejího rozrušení. „Nebylo zase tolik vězení, kam Angličané zavírali jakobitské zrádce. A všechny si vedly záznamy. Chápeš?” řekl a díval se z Fionina udiveného výrazu na Briannin úšklebek, potom skončil pohledem na mně, jako kdyby doufal v pochopení. „Pokud ho uvěznili, můžu ho najít.” Potom se otočil a pohledem přejel stohy knih v policích, které lemovaly tři stěny ve studovně a které shromažďovaly sbírku reverenda Wakeťi elda o jakobitském tajemství.

„Je někde tady,” řekl Roger tiše. „Na vězeňském seznamu. V dokumentech v opravdových záznamech! Chápete?” znovu se zeptal a otočil se na mě. „Jakmile vstoupil do vězení, stal se zase součástí psané historie! A někde ho tam najdeme!”

„A co se s ním stalo potom,” vydechla Brianna. „Až ho propustili.”

Rogerovy rty se pevně semkly, aby rychle zahnal myšlenku, která se mu drala do mysli, stejně jako mně „nebo až zemřel.”

„Ano, to je pravda,” řekl a vzal Briannu za ruku. Podíval se mi do očí, jeho byly hluboká nevyzpytatelná zeleň. „Až ho propustili.”

I po týdnu byla Rogerova víra v záznamy neotřesena. To stejné se ale nedá říci o stolku z osmnáctého století, který měl reverend Wakefield ve studovně a jehož nohy se zcela evidentně třásly pod tak velkou náloží.

Na tomto stolku obyčejně nestávalo více jak jedna malá stolní lampička a sbírka malých reverendových artefaktů. Teď se stolek znovu využil jen proto, že všechny ostatní horizontální povrchy ve studovně byly zahlcené papíry, deníky, knihami a stohy dopisů od spolků historiků, univerzit, výtažků z knihoven napříč celou Anglií, Skotskem a Irskem.

„Pokud na stolek odložíš ještě jeden list, tak se zhroutí,“ poznamenala Claire, když se Roger neobratně natahoval, aby na labilní stolek položil další z obálek.

„Cože? No ano.“ V půli pohybu změnil směr a rozhlížel se, kam jinam by mohl papíry položit. Nakonec se rozhodl pro odložení složky na zem ke svým nohám.

„Právě jsem skončila s Wentworthem, řekla Claire. Palcem na noze ukázala na hromadu papírů. „Už jsme dostali záznamy z Berwicku?“

„Ano, dnes ráno. Kam jsem je ale položil?” Roger se bezradně rozhlížel po místnosti, která silně připomínala knihovnu v Alexandrii těsně před zapálením první pochodně. Poškrábal se na čele a snažil se přemýšlet. Po týdnu, kdy trávil deset hodin denně procházením ručně psaných záznamů.z britských věznic, deníků a poznámek jejich guvernérů, aby našel nějaké stopy po Jamesi Fraserovi, měl pocit, že jeho oči někdo přejel smirkovým papírem.

„Obálka byla modrá,“ řekl nakonec. „Úplně jasně si vybavuji, že byla modrá. Poslal mi ji McAllister, historik z Cambridge, a jejich kolej Trinity používá tyto velké světle modré obálky se znakem. Možná ji viděla Fiona. Fiono!“

Postavil se do dveří studovny a volal do chodby směrem ke kuchyni. 1 když už bylo pozdě, pořád se ještě svítilo a ve vzduchu bylo cítit kakao a čerstvé mandlové koláčky. Fiona by nikdy neopustila své místo, pokud by byla sebenepatrná naděje, že by někdo potřeboval její občerstvení.

„Och, ano?” Fionina kudrnatá hnědá hlava vykoukla z kuchyně. „Za chvíli už bude hotové kakao “ ujišťovala ho hned. „Jenom čekám na koláčky, abych je vytáhla z trouby.“

Roger se na ni zálibně usmál. Fiona se o historii vůbec nezajímala sama nečetla nikdy nic jiného než časopis My Weekly ale nikdy se ho na nic neptala, prostě jen utírala prach na hromadách knih a papírů, aniž by se zajímala o jejich obsah.

„Díky, Fiono,“ řekl. „Jenom jsem se chtěl zeptat; jestli jsi neviděla velkou modrou obálku takovou tlustou, asi takovou?” A rukama naznačoval rozměry. „Přišla dnes ranní poštou, ale někam jsem ji založil.”

„Nechal jste ji v horní koupelně,” řekla bleskově. „Je tam velká tlustá kniha se zlatým písmem a obrázkem Bonnieho Prince na přední straně. K tomu ještě tři dopisy, které jste otevřel a také účet za plyn, na který nesmíte zapomenout, protože se platí vždy ke čtrnáctému v měsíci. Dala jsem to nahoru na karmu, aby se to nezamokřilo.” Ozvalo se pronikavé zacinkání od minutky na troubě a Fiona vykřikla.

Roger se usmíval a vyrazil nahoru po schodech, bral je po dvou. Kdyby měla Fiona i jiné záliby, tak by se se svou pamětí mohla stát i vědkyní. Ale za současných okolností by nemohla dělat ani asistentku. Pokud se jakýkoliv dokument nebo kniha daly popsat vnějším vzhledem, a to spíše než podle titulu nebo obsahu, tak Fiona přesně věděla, kde to je.

„Ale nic se neděje,” ujišťovala ho, když sejí Roger předtím snažil omluvit za nepořádek, který dělá v domě. „S takovou hromadou papírů by si jeden myslel, že je reverend pořád živý. Jako za starých časů, že?”

Dolů už šel mnohem pomaleji, modrou obálku v ruce a přemýšlel, co by si jeho adoptivní otec pomyslel o tomto úkolu.

Jasně si vybavoval reverenda, jeho holá hlava zářila pod světlem starodávného lustru, který visel ze stropu, jak se kolébal ze studovny do kuchyně. Tam už stará paní Grahamová, Fionina babička, něco pekla v troubě, aby nasytila jeho tělesné potřeby během dlouhých nočních studií, tak jako to teď Fiona dělá pro něj.

Když se vracel do studovny, něco ho napadlo. Dříve většinou syn následoval v povolání svého otce, bylo to jen kvůli pohodlí chtěli udržet obchod v rodině anebo zde byly jisté rodinné predispozice pro tuto práci? Jsou někteří lidé opravdu zrozeni, aby byli kováři, obchodníci nebo kuchaři mají vrozené sklony a schopnosti, stejně jako i příležitost?

Ale zjevně se to nehodilo na všechny; vždy existovali lidé, kteří opustili své domovy, šli cestou necestou, aby se naučili věcem, které v jejich rodinných kruzích nebyly známé. Pokud by se tak nedělo, nebylo by žádných vynálezců, žádných objevitelů. Nicméně pořád jsou ale některé rodiny zjevně nakloněné některým povoláním, dokonce i v dnešní době širokého vzdělání a jednoduchého cestování.

O čem ale on opravdu přemýšlel, byla Brianna. Prohlížel si Claire, kudrnatou zlatou hřívu skloněnou nad stolem, a přemýšlel sám pro sebe, nakolik je jí Brianna podobná a nakolik je podobná tomu Skotovi válečníkovi, farmáři, dvořanovi, zemanovi který byl jejím otcem.

Tyto myšlenky se mu honily hlavou ještě čtvrt hodiny, když Claire zavřela poslední složku ze své hromádky, posadila se a povzdechla.

„Dám stovku za to, na co myslíš “ řekla a natáhla se pro pití.

„To by ani za tolik nestálo,” odpověděl Roger s úsměvem a vrátil se ze svého snění. „Jen jsem přemýšlel o tom, jak se stane, že jsou lidé tím, čím jsou. Například jak jste došla k tomu být doktorkou?”

„Jak jsem se stala doktorkou?” Claire vdechovala vůni kakaa ze svého hrnečku. To bylo’ ale ještě příliš horké, aby se dalo pít, a odložila ho na stůl mezi změť knih, deníků a ručně psaných poznámek. Pousmála se na Rogera a sepnula ruce dohromady, aby si udržela teplo z nápoje.

„Jak ses stal historikem?”

„Víceméně to bylo jasné už od matička,” odpověděl, opřel se v reverendově křesle a mávnul směrem k hromadě papírů a dalších drobností. Pohladil malé cestovní hodiny, které stály na stolku. Byl to elegantní kousek z osmnáctého století s malou zvonkohrou, která udávala celou hodinu, čtvrt i půlhodiny.

„Vyrostl jsem v tom; už od doby, kdy jsem se naučil číst, jsme s tátou slídili a hledali artefakty z vysočiny. Přišlo mi to přirozené pokračování. Ale vy?”

Přikývla a protáhla se, aby si uvolnila ramena, která byla po několika hodinách krčení nad stolkem ztuhlá. Brianna, která už to nemohla únavou vydržet, to před hodinou vzdala a šla si lehnout. Ale Roger s Claire pokračovali dále v hledání v administrativních záznamech z britských věznic.

„Se mnou to bylo něco podobného, řekla. „Nebylo to tak, že bych se najednou rozhodla, že se stanu doktorkou jen jsem si jednoho dne uvědomila, že jsem jí kdysi dávno vlastně bývala a už nejsem a moc mi to chybí,

Položila si ruce na stůl a protáhla prsty, dlouhé a pružné, nehty zapravené do lesklých oválků.

„Z první světové války pochází jedna píseň, pokračovala dál. „Slýchávala jsem ji, když se za strýčkem Lambem stavovali jeho starší přátelé z války, zůstávali dlouho do noci a hrozně se opili. Bylo to ‘Jak je chceš udržet na statku poté, co viděli Paříž?’ Zazpívala první část sloky, potom se s úsměvem odmlčela.

„Viděla jsem Paříž, řekla tiše. Vzhlédla od svých dlaní, byla ve střehu a už zase v přítomnosti, ale v očích byly stále ještě viditelné vzpomínky. Byly upřené na Rogera. „A mezitím i spoustu dalších věcí. Caen a Amiens, Preston a Falkirk, Hopital des Anges a takzvaného lékaře na Leochu. Byla jsem doktorkou v mnoha různých ohledech byla jsem u porodů, rovnala jsem kosti, šila rány a léčila horečky…“ odmlčela se a pokrčila rameny. „Samozřejmě bylo hodně věcí, které jsem neznala. Věděla jsem, kolik se toho chci naučit proto jsem šla na lékařskou školu. Ale bylo to vlastně jedno. Namočila prst do šlehačky na svém kakau a olízla ho. „Mám diplom s titulem MUDr., ale doktorkou jsem byla dávno před tím, než jsem vůbec do té školy vkročila,

„Nemůže to být ale tak jednoduché, jak mi to tady líčíte. Roger foukal své vlastní kakao a se zájmem při tom sledoval Claire. „Tenkrát přece na medicíně nebylo mnoho žen dokonce ani teď jich není moc, když na to dojde, a vy máte k tomu ještě rodinu.

„No, nemohu říci, že to bylo jednoduché, Claire se na něj škádlivě podívala. „Samozřejmě jsem musela počkat, až bude chodit Brianna do školy a také až budeme mít dost peněz, abychom si mohli dovolit platit někoho a vaření a na úklid ale.., Pokrčila rameny

a ironicky se usmála. „Několik let jsem se nevyspala. Takže to trošku pomáhalo. A Frank také vypomohl.“

Roger ochutnal ze svého hrnku a zjistil, zeje kakao už dost studené a dá se pít. Držel šálek mezi dlaněmi a vychutnával si to sálající teplo. Byl začátek června, ale bylo dost chladno, takže elektrická kamínka byla stále ještě nezbytností.

„Opravdu?” zeptal se se zájmem. „Z toho, co jste o něm vyprávěla, bych si nemyslel, že by se mu líbilo, že budete studovat a stanete se lékařkou.”

„No to se mu nelíbilo.” Pevně semknula rty; Rogerova slova uvedla do pohybu vzpomínky na hádky, napůl nedokončené hovory, za bejčenou tvrdohlavost a na další obstrukce spíše než na otevřený nesouhlas.

Jakou má tvář plnou emocí, pomyslel si Roger při pohledu na ni. Zamyslel se, zda i jeho tvář je tak čitelná. Myšlenky byly tak zneklidňující, že raději zabořil nos do svého hrnečku a hltal kakao, i když bylo pořád ještě trochu horké.

Vzhlédl od pití a všiml si, že ho Claire trochu sarkasticky pozoruje.

„Proč?” zeptal se, aby odvedl její pozornost. „Proč tak změnil názor?”

„Bree,“ řekla a její tvář zjihla jako vždy, když zmínila svou dceru. „Bree byla jediná, o koho se Frank opravdu zajímal.”

Jak už jsem říkala, se studiem na doktorku jsem čekala, až začne chodit Brianna do školy. Ale i tak byla dost velká časová prodleva mezi mým a jejím rozvrhem, kterou jsme vyplňovali někdy více někdy méně úspěšně různými hospodyněmi a chůvami. Některé byly více, ale většina spíše méně úspěšných.

Ve vzpomínkách jsem se vrátila zpět k děsivému dni, kdy mi volali do nemocnice, že se Brianna zranila. Vystřelila jsem z nemocnice ven, ani jsem si nestačila převléci zelené oblečení, které tam nosíme, a řítila jsem se domů. Nebrala jsem ohledy na žádné omezení rychlosti. Před domem bylo policejní auto a sanita, které blikaly

rudé v krátkých intervalech; a ještě hlouček zvědavých přihlížejících sousedů na ulici.

Jak jsme později poskládali z útržků, co se vlastně stalo, tak poslední paní na hlídání byla naštvaná proto, že jsem měla opět zpoždění, a tak se v čase, kdy měla končit, prostě sebrala a oblékla si kabát. Sedmileté Brianně jen dala pokyn, aby počkala na mámu’. To se stalo tak před hodinou. Jenže potom se začalo stmívat a ona se sama v domě bála. Tak se rozhodla, že vyrazí ven a najde si mě. Když přecházela nedaleko jednu z rušných ulic, srazilo ji auto, které zabočovalo.

Nebylo to díky Bohu! nic vážného; auto jelo pomalu. Ona byla jen trochu potlučená a vyděšená z toho zážitku. Ale já byla vyšoko vaná asi stejnějako ona. Vešla jsem do obývacího pokoje, kde ležela na pohovce, po tvářích se jí koulely slzy a ptala se: „Mami! Kde jsi byla? Nemohla jsem tě najít! “

Snažila jsem se sebrat všechny své síly, abych ji utišila, prohlédla ji, ošetřila rány a oděrky, které mě všechny obviňovaly. Položila jsem ji do postele s jejím plyšovým medvědem, kterého pevně svírala v náručí. Potom jsem si sedla v kuchyni ke stolu a rozplakala jsem se.

Frank mě neobratně hladil, něco mumlal, potom to ale vzdal a mnohem praktičtěji šel udělat čaj.

,, Už jsem se rozhodla, “ řekla jsem, když přede mne položil kouřící šálek. Mluvila jsem otupěle a měla jsem těžkou hlavu. „Odejdu. Hned zítra. “

„ Odejít? “ Frankův hlas zněl překvapeně. „ Ze školy? A proč? “

„ Už to nemůžu vydržetNikdy jsem si do čaje nedávala ani smetanu, ani cukr. Ted! jsem si dala obojí a pozorovala jsem, jak se čajem rozrůstají pramínky smetany. „Nemohu opouštět Bree, aniž bych věděla, že je o ni dobře postaráno a když vím, že není šťastná. Vím, že v podstatě neměla ráda žádnou paní na hlídání, které jsme tady měli. “

„Ano, to vím. “ Sedl si naproti mně se svým šálkem čaje. Po dlouhé chvíli řekl: „Ale nemyslím si, že bys měla končit.“

To bylo to poslední, co bych od něj čekala; myslela jsem, že mé rozhodnutí přijme s nadšením a úlevou. Překvapeně jsem na něj

koukala, potom jsem se znovu vysmrkala do kapesníku, který jsem vytáhla z kapsy.

„Nemyslíš? “

„Ach, Claire.“ Mluvil netrpělivě, ale pořád s láskou. „Ty jsi vždy věděla, kdo jsi. Umíš si vůbec představit, jak je to neobvyklé vědět to?“

„Ne. “ Utřela jsem si papírovým kapesníkem nos a dávala si pozor, aby se mi neroztrhl.

Frank se opřel v křesle a při pohledu na mě zakroutil hlavou.

„Ne, myslím, že ne, “ řekl. Chvíli mlčel a díval se dolů na své založené ruce. Měl dlouhé štíhlé prsty; hladké a bez chloupků, jako ruce dívky. Elegantní ruce, uvyklé na gesta a zdůraznění při hovoru.

Protáhnul si je na stole a prohlížel, jako kdyby je předtím nikdy neviděl.

„Já jsem to nikdy nezažil, “ pronesl nakonec tiše. „Jsem dobrý, to ano. V tom, co dělám v učeni, psaní. Někdy je to opravdu skvělé. A já to dělám rád, baví mě to. Ale problém je… “ zaváhal, potom se na mě jeho oříškově hnědé oči upnuly. „Mohl bych dělat něco jiného a byl bych stejně dobrý. Pokud se tomu budu stejně věnovat, nebo i méně. Ale nemám to absolutní přesvědčení, že v mém životě existuje něco, pro co jsem předurčen a ty to máš. “

„A to je dobře? “ Nos jsem měla odřený a oci nateklé od pláče.

Krátce se zasmál. „Není to samozřejmě úplně vyhovující, Claire. Pro tebe a pro mě a Bree, pro všechny tři. Ale Bože, já ti někdy tak závidím. “

Natáhl se pro mou ruku a po chvilkovém zaváhání jsem mu dovolila ji sevřít.

„Mít to zapálení pro věc…, “ zlehka mu zaškubalo v koutku úst, „…nebopro někoho. Je to úžasné, Claire, a zároveň velice ojedinělé.“ Opatrně mi sevřel dlaň a potom ji pustil. Otočil se a natáhl se pro knihu na poličce vedle stolu, který měl za sebou.

Byla to jedna z těch knih, na které se odvolával, Woodhillovi Patrioti, kde byly charakteristiky zakladatelů Ameriky.

Položil ruku na přebal knihy, opatrně, jako kdyby se bál, že bude rušit odpočinek životů popsaných v ní.

„Byli takoví lidé. Lidé, kteří byli natolik odhodlaní aby všechno riskovali, aby se pouštěli do změn a do spousty věcí. Většina lidí taková není. Není to tak, že by se ti lidé o věci nezajímali, ale nedělají to s takovým zapáleními Znovu mě vzal za ruku a tentokrát ji obrátil. Jedním prstem mi přejížděl po linii, která mi protínala dlaň. Jak pohyboval prstem, tak to lechtalo.

„Přemýšlím, zdaje to tam napsané,“ řekl a pousmál se. „Jsou lidi zrozeni k velkým skutkům a k významným věcem? Anebo se jen rodí s velkým odhodláním a pokud k tomu mají vhodné okolnosti, tak se to prostě stane? Když studuješ historii, o takových věcech prostě přemýšlíš…, ale opravdu se to nedá říci. Známe jen to, co dokázali.

Ale Claire..“ V jeho ocích bylo jasné varování, jak prstem poťukával na přebal knihy. „Oni za to zaplatí li,“ řekl.

„Já vím.“ Cítila jsem se teď velice vzdáleně, jako kdybych nás dva pozorovala z velké vzdálenosti; viděla jsem to ve své mysli zcela jasně; Frank, pohledný, štíhlý, trochu unavený a na spáncích už začíná krásně šedivět. Já jsem byla ve svém umazaném doktorském stejnokroji, vlasy mi padaly a ve předu jsem měla košili pomačkanou a promáčenou od Bnanniných slz.

Chvíli jsme seděli potichu, ruku jsem měla stále položenou na Frankově. Viděla jsem ty záhadné linie a údolí, byly jasné jako silnice na mapě ale do jakých neznámých končin ty cesty vedou?

Kdysi dávno jsem si nechala číst z dlaně, od jedné skotské dámy, paní Grahamové. Byla to Fionina babička. „Linie na tvé dlani se mění tak, jak se měníš ty sama,“ řekla. „Nemá to ani tolik do činění s tím, jaká ses narodila, ale s tím, co se z tebe stává.“

A co jsem ze sebe udělala, co dělám? Zmatek, to jsem udělala. Ani dobrá matka, natož pak dobrá manželka, ani dobrá doktorka. Zmatek. Kdysi jsem si myslela, že jsem celek zdálo se mi, že mohu milovat muže, porodit dítě a léčit nemocné a věděla jsem, že všechny tyhle věci jsou mojí přirozenou součástí. Teď ale byly složitými a problematickými úlomky, na které se můj život rozpadl. Ale to bylo dříve; muž, kterého jsem milovala, byl Jamie, a v té době jsem byla i součástí něčeho většího než jsem já sama.

„Postarám se o Bree.”

Byla jsem natolik zabrána do mizerných myšlenek, že jsem Frankova slova neregistrovala a jen jsem na něho hloupě civěla.

„Co jsi říkal?”

„Říkal jsem,” opakoval trpělivě, „že se postarám o Bree. Může jít ze školy za mnou na univerzitu a tam si hrát u mě v kanceláři, dokud neskončím a nebudu moci jít domů.”

Poškrábala jsem se na nose. „Myslela jsem, že nepovažuješ za vhodné, aby si vodil personál děti do práce.“ K paní Clancyové, jedné ze svých sekretářek, byl dost kritický, když si vzala na měsíc do práce svého vnuka, když byla jeho matka nemocná.

Pokrčil rameny, nebylo mu to příjemné.

„No dobrá, to ale byla jiná situace. A Brianna nebude lítat po chodbách, řvát na celé kolo a rozlívat inkoust jako Bart Clancy.“

„Za to bych tedy ruku do ohně nedala,“ řekla jsem suše. „A ty bys to udělal?“ Pomalu se v mém zmítaném žaludku začal rozlévat zklidňující pocit; opatrný, neuvěřitelný pocit úlevy. Nemohla jsem věřit Frankovi, že mi bude věrný to jsem věděla velice dobře, že není ale skálopevně jsem mu věřila, že se postará o Bree.

Najednou byly starosti pryč. Už jsem nemusela chvátat z nemocnice domů ve strachu, že jdu pozdě a že najdu Briannu zamračenou v jejím pokoji, protože sejí nelíbí současná paní na hlídání. Franka milovala; věděla jsem, že z toho bude úplně paf, že bude moci každý den chodit za ním do kanceláře.

„Proč?” zeptala jsem se na rovinu. „Já vím, že nejsi nadšený z toho, že jsem doktorka.”’

„Ne,” řekl zamyšleně. „Tím to není. Ale myslím, že není způsob, jak tě zastavit takže asi nejlepší cesta bude, když ti pomůžu, takže Brianně se snad už nic nestane. Jeho rysy lehce ztvrdly a otočil se.

„Pokud si myslel, že je něco jeho osudem něco, o co se měl vážně postarat tak potom cítil, že je to Brianna,” řekla Claire. Zamyšleně míchala kakao.

„Proč se o to zajímáš, Rogere?” zeptala se najednou. „Proč se mě na to ptáš?“

Chvíli se rozmýšlel, než odpověděl, pomalu upíjel kakao. Bylo husté a tmavé, z Čerstvé šlehačky a se špetkou hnědého cukru. Fio na byla vždy realistka, a tak jí stačil jeden pohled na Briannu, aby vzdala své snahy uhnat Rogera do manželství přes jídlo. Ale Fiona byla kuchařka stejně jako Claire doktorka; měla vrozený talent a nebyla schopna vzdát se ho použít.

„Myslím, že snad proto, že jsem historik,“ odpověděl nakonec. Prohlížel si ji přes okraj svého šálku. „Musím to vědět. Co lidé skutečně dělali a proč to dělali”

„A myslíš, že ti na to mohu odpovědět?” Pohlédla na něj. „Nebo že to snad vím?“

Přikývl a upil. „Vy to víte lépe než většina lidí. Většina historických pramenů nemá váš,” odmlčel se, aby se na ni pousmál,

. .jedinečný pohled na věc, pokud by se to tak dalo říci.”

Napětí pomalu povolilo. Zasmála se a zvedla svůj šálek. „Dá se to tak říci,” souhlasila.

„A další věc,” pokračoval a pozorně si ji prohlížel, „je to, že jste upřímná. Nemyslím, že byste dokázala lhát, i kdybyste snad i chtěla.”

Zprudka se na něj podívala a krátce se suše zasmála.

„Každý může lhát, malý Rogerku, pokud má k tomu dostatečný důvod. Dokonce i já. Je to jen o tom, že pro nás, kdo máme tak čitelné tváře, je to o dost těžší; musíme si ty lži dobře předem promyslet.”

Sklonila hlavu a probírala se papíry, které ležely před ní. Pomalu otáčela stránku po stránce. Byly to seznamy jmen, záznamy vězňů, které pocházely z oficiálních záznamů britských věznic. Úkol se ale komplikoval tím, že ne všechny věznice vedly své záznamy pečlivě.

Někteří velitelé neměli oficiální zápisy o svých vězních nebo je jen náhodně zmiňovali ve svých denících mezi poznámkami o výdajích a úklidu a vůbec nerozlišovali mezi úmrtím vězně a porážkou dvou volů na nasolení masa.

Roger si myslel, že se už Claire nechce dále bavit, ta ale po chvíli znovu vzhlédla.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekla. „Jsem upřímná a není to žádný záměr. Jen pro mě není jednoduché neříkat, co si myslím. A myslím, že ty to vidíš proto, že jsi stejný“

„Já?“ Roger se tím cítil absurdně potěšen, jako kdyby mu někdo dával nečekaně dárek.

Claire přikývla a na rtech jí pohrával úsměv, když si ho prohlížela.

„Ale ano. To se nedá splést. Takových lidí není mnoho kteří ti o sobě ihned řeknou pravdu. Potkala jsem takové lidi jen tři, myslím

teď čtyři,“ řekla a její úsměv se rozšířil, až ho zahřál u srdce.

„Samozřejmě Jamie.“ Její dlouhé prsty se zlehka dotýkaly štosu

papírů, skoro až dotekem hladily. „Mistr Raymond, lékárník, kterého jsem poznala v Paříži. A přítel, kterého jsem potkala na medicíně

Joe Abernathy. A teď ty. Tedy myslím si to.“

Nahnula šálek a dopila zbytek husté hnědé tekutiny. Potom ho odložila a pohlédla zpříma na Rogera.

„Svým způsobem měl Frank pravdu. Není nezbytně jednodušší, když víš, co je tvým údělem ale minimálně nemrháš čas nad otázkami a pochybami. Pokud jsi upřímný tím to také nemusí být vždy jednodušší. Alespoň když jsi upřímný a víš, kdo jsi, tak je menší pravděpodobnost, že promrháš svůj život tím, že se nebudeš věnovat správnému cíli.“

Odložila na stranu stoh papírů a sáhla po dalším bylo to několik složek s charakteristickým logem Britského muzea na přebalu.

„Jamie to tak měl “ řekla tiše, pro sebe. „Nebyl to muž, který by se odvrátil od něčeho, o čem si myslel, že je jeho údělem. Ať to bylo nebezpečné či nikoliv. A myslím, že necítil promarněný život bez ohledu na to, co se s ním stalo.“

Utichla, potom ji pohltilo sledování zápisků písaře, který už byl dlouho mrtvý, jak se snažila najít nějakou zmínku o Jamiem Frase rovi, která by jí prozradila, zda byl jeho život promarněn ve vězeňské cele nebo na samotce.

Hodiny na stole odbíjely půlnoc, jejich zvonky byly na tak malý strojek překvapivě hlasité a melodické. Odbíjela čtvrt hodina, potom

půl, přerušila monotónní šustění stránek. Roger odložil papíry, které procházel, potom si doširoka zívnul a ani se nenamáhal zakrývat si ústa.

„Jsem tak unavený, že už vidím dvojitě, řekl. „Nebudeme pokračovat zase až ráno?“

Claire chvíli neodpovídala; dívala se do zářících proužků elektrických kamínek, její pohled byl vzdálený. Roger opakoval svou otázku a ona se pomalu vrátila do reality z místa, ať už bylo kdekoliv.

„Neřekla. Natáhla se pro další složku a usmála se na Rogera, v očích byla stále patrná její nepřítomnost. „Ale ty už běž, Rogere,“ řekla. „Já… se ještě chvíli budu dívat.“

Když jsem to konečně našla, málem jsem povyskočila. Nečetla jsem ta jména pečlivě, jen jsem vždy pohledem přelétla stránku a hledala písmeno „J”. „John, Joseph, Jacques, James.” Byli tam James Edward, James Alan, James Walter, pořád do nekonečna. Potom to tam bylo, psáno malým písmem přes celou stranu: „Jms. MacKenzie Fraser, z Brochu Tuarach.”

Opatrně jsem ten list položila na stůl, na chvíli jsem zavřela oči, aby si odpočinuly, potom jsem se podívala znovu. Stále to tam bylo.

„Jamie,” řekla jsem nahlas. Srdce mi bušilo. „Jamie,” řekla jsem znovu, tentokrát tišeji.

Byly skoro tři hodiny ráno. Všichni už spali, ale dům, tak jako všechny ostatní staré domy, byl kolem mě stále ještě vzhůru. Skřípal, vzdychal a dělal mi tak společnost. Bylo to zvláštní, ale neměla jsem potřebu vyskočit a běžet vzbudit Briannu a Rogera, abych jim tu novinku sdělila. Chtěla jsem si ji na chvíli nechat jen sama pro sebe, jako kdybych tady v té malé místnosti ozářené jen stolní lampou byla sama s Jamiem.

Prsty jsem přejížděla po tom inkoustovém řádku. Ta osoba, která to psala, Jamieho viděla možná to dotyčný psal a Jamie stál přímo před ním. Nahoře na stránce bylo datum 16. května 1753. Bylo to podobné roční období, jako je teď. Dokázala jsem si představit

vzduch, svěží a chladivý, na ramena mu dopadaly vzácné sluneční paprsky, až mu jiskřily vlasy.

Jaké v té době měl vlasy krátké nebo dlouhé? Raději je nosil dlouhé, spletené nebo svázané dozadu. Vybavuji si jeho pohyby rukou, jak si je nadzvedával z ramen, když si je chtěl po námaze ve vedru ochladit.

Neměl na sobě svůj kilt po Cullodenu bylo nošení tartanů zakázané. Pravděpodobně měl na sobě kalhoty a nějakou plátěnou košili. Také jsem je pro něj i vyráběla; v paměti se mi vybavovala jemná látka, potřebovala jsem tři celé yardy látky na jednu košili. Byly dlouhé, s plnými dlouhými rukávy, takže muži z vysočiny mohli jen odhodit kilt a byli připraveni ke spánku nebo k boji, na sobě jen tuto košili. Jeho ramena byla pod hrubě tkanou látkou mohutná, kůže byla teplá, ale ruce chladné ve skotském chladivém jaru.

Už před tím byl vězněn. Jak se tvářil, když se díval do tváře anglického úředníka ve vězení a moc dobře věděl, co ho čeká? Pekelně se šklebil, pomyslela jsem si, díval se zpříma svýma ledově modrýma očima, byly temně modré temné a nahánějící hrůzu jako vody jezera Loch Ness.

Otevřela jsem oči a uvědomila si, že sedím na kraji pohovky, složky s fotokopiemi stránek tisknu ke hrudi a jsem tak ponořena do své magie, že jsem se ani nepodívala, ze které věznice ten seznam pochází.

Bylo několik velkých věznic, které Angličané v osmnáctém století používali, a několik menších. Pomalu jsem otáčela složku. Bude to Berwick poblíž hranic? Nebo notoricky známý Tolbooth v Edin burghu? Anebo některá z věznic na jihu, hrad Leeds anebo dokonce Tower v Londýně?

„Ardsmuir,“ četla jsem na úhledně napsané přelepce na přední straně složky.

„Ardsmuir?“ řekla jsem nepřítomně. „Kde to k čertu je?“

„Ardsmuir je vřed na boží prděli,” řekl plukovník Harry Quarry. Sarkasticky pozvedl sklenici k muži, který stál u okna. „Jsem tu dvanáct měsíců a je to o jedenáct měsíců a dvacet devět dní déle, než se to dá vydržet. Pane, užijte si svůj nový post.”

Nový velitel John William Grey se otočil od okna, které vedlo na dvůr a odkud si prohlížel své nové teritorium.

„Vypadá to tu trochu neútulně,” souhlasil suše a sáhl po své skleničce. „Copak tu pořád prší?”

„Ale samozřejmě. Je to Skotsko a samotná řiť celého Skotska, Quarry se zhluboka napil whisky, zakašlal a hlasitě vydechl, když skleničku odložil.

„Pití je na to jediná náplast,” řekl trochu ochraptěle. „Vezmi si na sebe nejlepší uniformu a obejdi místní obchodníky, udělají ti cenu. Je to ohromně levné a bez daní. Nechám ti tady seznam nejlepších dodavatelů.” Pokývl směrem k masivnímu dubovému stolu na kraji místnosti, který tam stál na ostrůvku koberce jako malá pevnost v jinak holé místnosti. Iluzi opevnění podtrhovaly i zástavy regimentů a státu, které visely na zdi za ním.

„Rozpis hlídek je tady,” řekl Quarry, vstal a ukázal na horní zásuvku stolu. Položil koženou složku na stůl a na ni položil další papíry. „A seznam vězňů. V současné době jejich tady sto devadesát Šest. Dvě stě je běžný počet, plus mínus, sem tam nějaký onemocní a zemře.”

„Dvě stě,” řekl Grey. „A kolik máme stráží?”

„Podle papírů osmdesát dva, ale ve skutečnosti je použitelných tak polovina.” Quarry znovu sáhl do zásuvky ve stole a vytáhl za zátkovanou hnědou skleněnou láhev. Zatřásl s ní, uslyšel žbluňkání a sarkasticky se usmál. „Velitel není jediný, kdo v pití nachází útěchu. Polovina z těch pitomců není schopna dostavit se na nástup.

Nechám ji tady pro tebe, ne? Budeš ji potřebovatPoložil láhev zpět a vytáhl spodní zásuvku.

„Písemné žádosti a kopie jsou tady; to papírování je na té práci to nejhorší. Není toho sice moc, opravdu, pokud máš schopného úředníka. Ale v této chvíli ho nemáš. Měl jsem tady desátníka, který měl celkem obstojný rukopis, ale před dvěma týdny zemřel. Zacvič si jiného a nebudeš mít na práci nic jiného, než lovit tetřevy a honit se za francouzským zlatem.“ Zasmál se svému vlastnímu vtipu. Zvěsti o zlatě Ludvíka Francouzského, který ho měl náhle poslat svému bratranci Karlovi Stuartovi, byly v těchto skotských končinách běžné.

„A s vězni nejsou problémy?” zeptal se Grey. „Pochopil jsem, že jsou tady především jakobité z vysočiny.”

„To ano. Ale jsou celkem poddajní.” Quarry se odmlčel, podíval se ven z okna. Malá skupinka otrhaných mužů vycházela dveřmi v kamenné zdi naproti. „Po Cullodenu už nemají žádnou odvahu,” řekl věcně. „A necháváme je dost těžce pracovat, takže na problémy už nemají sílu.”

Grey přikývl. Pevnost Ardsmuiru procházela přestavbou a na ní paradoxně pracovali její vězni. Vstal a přešel ke Quarrymu k oknu.

„To je parta, která chodí na práci ven. Těží rašelinu.” Quarry pokývl na skupinu pod nimi. Tucet zarostlých mužů oblečených jako hastroši tvořilo před vojákem v červeném kabátě zvláštní řadu. Voják chodil tam a zpět a prověřoval je. Byl evidentně spokojen, potom vykřikl rozkaz a mávl rukou směrem k vnější brance.

Skupinu vězňů doprovázelo šest ozbrojených vojáků, kteří šli vepředu i vzadu, muškety ve vztyčené poloze pro mašírování. Jejich vzezření kontrastovalo s otrhanými muži z vysočiny. Vězni kráčeli pomalu, nevšímali si deště, který jim smáčel šaty. Za nimi se kodrcal vůz tažený mulou a z něj matně zářilo nářadí na těžbu rašeliny.

Quarry se zamračil a přepočítával šije. „Několik jich musí být nemocných; normálně jich chodí osmnáct tři vězni na vojáka, kvůli tomu nářadí. Ale překvapivě jen málo z nich se pokusilo o útěk,” dodal a odvrátil se od okna. „Předpokládám, že tady není kam utéci.” Odešel od stolu, kopl do proutěného koše u krbu, který byl naplněn něčím temně hnědým.

„Nech si otevřené okno, i když prší “ poradil. „Jinak tě ten kouř z rašeliny zadusí, Pro ilustraci se zhluboka nadechl a potom vyprskl. „Bože, já už se tak těším, až budu zpět v Londýně!“

„Předpokládám, že tady asi moc místní smetánky nebude?“ zeptal se Grey suše. Quarry se zasmál a jeho široká rudá tvář se při tom pomyšlení nakrabatila.

„Smetánka? Můj drahý příteli! Dole ve vesnici budou tak jedna dvě ucházející ženštiny, ,společnost1 ti tady budou dělat jen tví důstojníci máš čtyři, ale jen s jedním z nich se dá mluvit, aniž by se pořád rouhal tedy jeden podřízený a jeden vězeň.

„Vězeň? Grey vzhlédl od jedné ze složek, které právě procházel, světlé obočí tázavě pozdvižené.

„Och ano.“ Quarry netrpělivě přecházel po místnosti, už se nemohl dočkat, až odtud vypadne. Vůz už na něj čekal; on tady setrvával jen proto, aby svému nástupci poskytl všechny informace a oficiálně mu předal velení. Teď se odmlčel a:zíra] na Greye. Jeden koutek úst měl zvednutý nad svým utajeným žertem.

„Předpokládám, že jste slyšel o Rudém Jamiem Fraserovi?

Grey trochu ztuhl, ale snažil se, aby to na tváři nebylo znát.

„Tipuji, že o něm slyšela většina lidířekl odměřeně. „Během povstání byl velice známý, Takže zatracený Quarry už ten příběh slyšel! Celý anebo jenom první část?

Quarryho ústa se trochu zkřivila, lehce pokývl.

„Dobrá, tak toho máme tady. Je zde jediným z vyšších jakobit ských důstojníků a vězni se k němu chovají jako ke svému veliteli. Takže pokud se vyskytne nějaká záležitost a v ní budou vězni namočeni a to se vyskytne, to ti garantuji bude vystupovat jako jejich mluvčí, Quarry chodil jenom v ponožkách; teď se posadil a natahoval si vysoké jezdecké boty, aby se připravil na bláto venku.

„Říkají mu ,Seumas, mac an fhear dhuibh”. Anebo prostě jen Mac Dubh. Mluvíte galsky nebo ne? Ani já ne, ale Grisom ano, myslím. Říkal, že to znamená James, syn Toho Černého”. Polovina stráží se ho bojí jsou to ti, kteří bojovali s Copem u Prestonpans. Říkají, že on sám je Ďábel. Teď je to ale ubohý Ďábel! Quarry krátce zafuněl, jak se snažil nacpat nohu do boty. Znovu ji tam narval a potom se postavil.

„Vězni ho bez řečí poslouchají; takže pokud jim budeš chtít dávat příkazy, aniž by sis to před tím nechal od něho posvětit, bude to, jako kdybys mluvil do dubu. Už jsi měl někdy něco do činění se Skoty? No ano, jistě, vždyť jsi bojoval u Cullodenu v regimentu svého bratra, ne? Quarry pozvedl obočí nad svou předstíranou za pomnětlivostí. Zatracenej chlap! Zná ten příběh celý.

„Takže si to dokážeš představit. Slovem .tvrdohlavý” se to snad ani nedá popsat. Mávl ve vzduchu rukou, jako kdyby chtěl celý odbojný skotský regiment smést.

„Což znamená, Quarry se odmlčel a vychutnával si to, „že budeš potřebovat Fraserovu oporu nebo alespoň jeho spolupráci. Jednou týdně jsem s ním večeřel, abychom probrali různé věci a dobrali se k řešení. Můžeš to také tak zkusit.

„Myslím, že ano. Greyův tón byl ledový, ale ruce měl založené v bok. S Jamesem Fraserem bude večeřet, až porostou v pekle rampouchy!

„Je to vzdělaný muž, pokračoval Quarry, zlomyslná očka jen zářila a pozorovala Greyovu tvář. „Hovory s ním bývají mnohem zajímavější než s důstojníky. A také hraje šachy. Sem tam si snad zahraješ šachy, ne?

„Sem tam. Svaly měl na břiše v takové křeči, že sotva popadal dech. Přestane už ten pitomec žvanit a vypadne?

„Ach, jistě, nechám to na tobě. Jako kdyby chtěl splnit Greyovi jeho přání, Quarry si spravil paruku, vzal si kabát z věšáku u dveří a přehodil si ho přes ramena. Otočil se ke dveřím s kloboukem v ruce, potom se ještě obrátil nazpět.

„A ještě jedna věc. Pokud budeš s Fraserem večeřet sám neotáčej se k němu zády. Quarryho tvář už nebyla tak žertovná; Grey se na něj zamračil, ale neviděl stopy po tom, že by jeho varování bylo míněno jako žert.

„Nežertuji, řekl najednou Quarry vážně. „Je v poutech, ale řetězem se dá člověk lehce uškrtit. A Fraser je pořádnej kus chlapa.

„Já vím. Ke své zlosti Grey cítil, jak mu stoupá krev do hlavy. Aby to zakryl, otočil se a nechal na sebe vát chladivý vzduch od okna. „Jistě, řekl ke kluzkým mokrým šedivým kamenům pod se bou, „ale pokud je to tak moudrý muž, jak říkáte, tak nebude takový

“ti

cvok, aby mě zabil v mém pokoji, uprostřed věznice, ne? Co by tím získal?”

Quarry neodpověděl. Po chvíli se Grey otočil a viděl ho, jak na něj zamyšleně kouká, na tváři ani stopy po žertech.

„Jistě, je inteligentní,” řekl pomalu Quarry. „Ale existují i další věci. Ale možná jsi příliš mladý, abys viděl nenávist a zoufalství zblízka. Během posledních deseti let se jich ve Skotsku nastřádalo hodně.” Sklonil hlavu a prohlížel si nového velitele Ardsmuiru ze své pozice o patnáct let zkušenějšího vojáka.

Velitel Grey byl mladý, nebylo mu více jak dvacet šest, ale protože měl světlou pleť a dívčí řasy, vypadal ještě mladší. A aby se to umocnilo, byl tak o palec dva menší, než je průměr, a měl drobnou postavu. Napřímil se.

„Plukovníku, toho jsem si vědom,” řekl plynule. Quarry byl mladším synem z dobré rodiny, stejně jako on, ale pořád měl vyšší postavení; musí se tedy držet na uzdě.

Quarryho oříškově hnědé oči na něm přemýšlivě spočinuly.

„To bych řekl.”

Najednou si narazil klobouk na hlavu. Dotkl se místa na tváři, kde měl na rudé kůži temnou jizvu; bylo to memento na skandální duel, který ho zavedl sem do exilu v Ardsmuiru.

„Bůh ví, co jsi provedl, že tě poslali sem, Greyi,” řekl a zakroutil hlavou. „A jen kvůli tobě doufám, že sis to zasloužil! Hodně štěstí!” A se zavlněním modrého pláště byl pryč.

„Lepší je Ďábel, kterého znáš, než ten, kterého neznáš,” řekl Mur do Lindsay a melancholicky zakroutil hlavou. „Šikula Harry zase nebyl tak špatný.”

„To tedy nebyl,” souhlasil Kenny Lesley. „Ale ty jsi tady byl, když sem přišel, ne? Myslím, že byl o hodně lepší než ten zasranej Bogle, co?”

„To jo,” řekl Murdo a tvářil se nepřítomně. „A co si myslíš ty?”

„Protože pokud byl Šikula lepší než Bogle,” vysvětloval Lesley trpělivě, „tak potom je Šikula ďábel, kterého neznáš a Bogle ten, kterého znáš, ale Šikula byl lepší, takže se mýlíš.”

„Fakt?“ Murdo byl touto argumentací trochu zmaten a zamračil se na Lesleyho. „Ne, to tedy ne!”

„Ale ano,“ řekl Lesley a ztrácel trpělivost. „Ty se pořád pleteš, Murdo! Proč se pořád hádáš, když nemáš nikdy pravdu?”

„Ale já se nehádám!“ protestoval Murdo rozhořčeně. „Nedíváš se kolem, ale hledáš na mně jen samé omyly.”

„Ale jen proto, že se pořád pleteš!” řekl Lesley. „Pokud bys měl pravdu, ani bych necekl.”

„Já se nepletu! Nebo si to alespoň nemyslím,” zamumlal Murdo a nemohl si přesně vzpomenout, co to vlastně říkal. Otočil se a pohlédl na mohutnou postavu sedící v rohu. „Mac Dubhu, spletl jsem

se?”

Vysoký muž se protáhl, řetězy na jeho poutech zachrastily a on se zasmál.

„Ne, Murdo, nemýlíš se. Ale ani teď nemůžeme říci, zda máš pravdu. Musíme počkat na to, jaký tento ďábel bude.” Viděl obočí Lesleyho, jak pokleslo v soustředění na další debatu, sám pozvedl hlas a mluvil k celé místnosti. „Už někdo z vás nového velitele viděl? Johnsone? MacTavishi?”

„Já ano,” řekl Hayes a prodíral se dopředu, aby si ohřál ruce u ohně. V celé velké cele bylo jen jedno ohniště a zároveň se k němu nevešlo více jak šest mužů. Těch ostatních čtyřicet bylo ponecháno v zimě. Krčili se v malých skupinkách, aby se trochu zahřáli.

Zároveň platila dohoda, že pokud někdo něco vypráví nebo zpívá píseň, tak může být u ohně tak dlouho, pokud bude mluvit. Mac Dubh říkal, že to bylo právo bardů. Když ti přišli do starých hradů, poskytli jim místo, kde by se mohli ohřát, a dostatek jídla a pití jako důkaz pánovy pohostinnosti. Tady jim nikdy žádné jídlo ani pití nezbylo, ale teplé místo bylo zaručené.

Hayes se uvolnil, oči zavřené a na rtech blažený úsměv, když roztáhl před ohněm ruce. Náhlým pohybem byl odstrčen na stranu, rychle tedy otevřel oči a začal mluvit.

„Viděl jsem ho, když přijel vozem, a potom znovu, když jsem nesl nahoru z kuchyně podnos se sušenkami. On a Šikula Harry si tam reptali.” Hayes se zamyslel a zamračil se.

„Má světlé vlasy, dlouhé žluté lokny uvázané vzadu modrou stuhou. A velké oči a dlouhé řasy, jako dívka.“ Hayes po očku pošilhával po svých posluchačích a koketně zamrkal svými krátkými řasami.

Povzbuzen smíchem pokračoval dál v popisu oblečení nového velitele pevnosti: „Kráčel si jako pán“ měl ekvipáž a sluhu „a mluví jako všichni Sassenachové, jako kdyby si spálil jazyk.“ A pokračoval dál, co od nového muže zaslechl.

„Mluví ostře a krátce, jako kdyby věděl, o co jde,“ řekl Hayes a pochybovačně kroutil hlavou. „Aleje velice mladý vypadá jako batole, ale tipuji, že je starší, než na kolik vypadá .“

„Aha, takže prcek, to bude menší než náš malý Angus,“ přidal se Baird a pokývnul hlavou směrem k Angusovi MacKenziemu, který se na sebe překvapeně díval. Angusovi bylo dvanáct, když bojoval u Cullodenu po boku svého otce. Skoro polovinu svého života byl v Ardsmuiru. A vzhledem k chudým vězeňským přídělům zde také mnoho nevyrostl.

„Ano,“ souhlasil Hayes, „ale nese se s vážností; ramena propnutá a ptáka nahoru.“

Následoval výbuch smíchu a několik peprných poznámek. Hayes uvolnil místo Ogilviemu, který zná dlouhý a oplzlý příběh o pánovi z Donibristlu a dceři pasáčka vepřů. Hayes odešel od ohně bez odporu a šel si sednout jak to bylo zvykem vedle Mac Dubha.

Mac Dubh si k ohništi nikdy nesedal, ani když jim vyprávěl dlouhé příběhy z knih, které četl Dobrodružství Rodericka Randoma, Příběh Torna Jonese, Nalezence anebo z knihy ze všech nejoblíbenější, z Robinsona Crusoa. Tvrdil, že potřebuje dost místa na své dlouhé nohy, a tak seděl vždy na svém místě v rohu, odkud ho každý mohl dobře slyšet. Ale muži, kteří se přesouvali od ohně, šli za ním, jeden po druhém, a sedali si na lavičku vedle něj, aby mu předali trochu tepla, které ještě sálalo z jejich šatů.

„Myslíš, že bys zítra promluvil s novým velitelem, Mac Dub hem?“ zeptal se Hayes, když dosedl. „Potkal jsem Billa Malcolma, když se vraceli z těžby rašeliny, a volal na mě, že u nich v cele už mají šíleně vypasené krysy. Jenom tento týden už během spánku pokousaly šest mužů a dvěma už to začalo hnisat.“

Mac Dubh zakroutil hlavou a poškrábal se na bradě. Před jeho týdenní návštěvou u Harryho Quarryho vždy dostával břitvu, ale od posledního holení už to teď bylo pět dní a na tváři měl rudé strniště.

„To nedokáži říci, Gavine, řekl. „Quarry říkal, že novému veliteli o naší dohodě poví, ale ten nový chlap může mít své způsoby, ne? Pokud si mě ale k sobě zavolá, buď si jist, že mu o těch krysách řeknu. Řekl Malcolm Morrisonovi, aby se na ty zanícené rány přišel podívat?” Věznice neměla žádného doktora, a tak na prosbu Mac Dubha mohl Morrison chodit od cely k cele a pečovat o nemocné a raněné, protože měl alespoň trošku ponětí o léčitelství.

Hayes zakroutil hlavou. „Neměl čas, aby mi toho řekl víc jen procházeli kolem.

„Nejlepší bude, když tam pošleme Morrisona, rozhodl Mac Dubh. „On se poptá Billyho, zdaje ještě někdo nemocný. Byly tam čtyři velké cely, ve kterých drželi vězně ve skupinách. Vzkazy si vyměňovali prostřednictvím Morrisona a když se muži míjeli venku na práci, kdy chodili na nedaleké vřesoviště tahat kameny nebo těžit rašelinu.

Morrison přišel hned, jak ho zavolali, a vytáhl z kapsy čtyři vyřezávané lebky krys, se kterými hráli vězni dámu. Mac Dubh zalovil pod lavicí, na které seděl, a vytáhl plátěnou mošnu, kterou nosil, když chodil ven na rašelinu.

„Proboha, jenom ne’další bodláky, protestoval Morrison, když viděl úšklebek Mac Dubha, jak zašátral v tašce. „Nemůžu je přece nutit, aby něco takového jedli; říkají mi, jestli si myslím, že jsou kravky, prasata nebo berani?

Mac Dubh opatrně položil hrst plnou povadlých výhonků a olízl si popíchaný prst.

„Jako berani jsou tvrdohlaví, to je jisté, poznamenal. „Je to jen mléč zelinný. Kolikrát ti to ještě mám, Morrisone, říkat? Odtrhneš květy a listy a stonky rozmačkáš. Pokud to bude moc hrubé, aby se to dalo jíst rozetřené na ovesné placce, tak potom je nech povařit a dej jim to vypít. A řekni jim, že jsem ještě neviděl prasata, aby pila Čaj.

Morrisonova podlouhlá tvář se zašklebila. Byl to postarší muž a dobře věděl, jak zacházet se vzpurnými pacienty; on si stěžoval jen tak pro zábavu.

„Ano, a také se jich zeptám, zda už někdy viděli bezzubou krávu, řekl rezignovaně, když si dával ty zelené povadlé stonky do mošny. „Ale budeš si muset dát pozor na své zuby, až příště uvidíš Joela McCullocha. Je nejhorší z té skupiny nedůvěřivců, co si nedá vysvětlit, že ho po zelenině nebudou trápit kurděje.

„Řekni mu, že jinak ho kousnu do prdele, slíbil Mac Dubh a zazubil se svým skvostným chrupem, „pokud nebude jíst bodláky.

Morrison se pobaveně zasmál a šel si posbírat své léčivo, které měl pro pacienty.

Mac Dubh se na chvíli uvolnil, potom se rozhlédl po místnosti, zda nemusí čekat nějaké těžkosti. Docházelo k hádkám, před týdnem se porafali Bobby Sinclair a Erwin Murray, ale teď se od sebe drželi v dostatečné vzdálenosti.

Zavřel oči. Byl unavený; celý den tahal kameny. Večeře bude za pár minut dostanou misku ovesné kaše a také nějaký příděl chleba. A pokud budou mít štěstí, tak i trochu polévky. Většina mužů potom půjde hned spát a jemu tak zůstane chvíle klidu a jistého soukromí, kdy nemusí nikoho poslouchat a nic dělat.

Doteď vůbec neměl čas myslet na nového velitele pevnosti, i když je ten muž pro všechny jejich životy důležitý. Je mladý, říkal Hayes. To může být dobré, anebo také špatné.

Starší muži, kteří bojovali během povstání, mají většinou proti mužům z vysočiny předsudky Bogle, který ho nechal vsadit do želez, bojoval s Copem. Ale vystrašený mladý voják, který se bude snažit dobře dělat svou práci, které moc nerozumí, může být přísnější a tyranštější než nejkrutější ze starých plukovníků. Ale nedá se nic dělat, musí vyčkat.

Povzdechl si a změnil polohu, protože už mu to nebylo pohodlné snad už po tisící kvůli okovům, které měl. Popuzeně se posunul a jedním zápěstím bouchl do lavice. Byl dost velký na to, aby mu váha kovu nedělala problém, ale při práci ho strašně dřely. Horší bylo ale to, že nemohl roztáhnout paže více jak na osmnáct palců.

To ho drásalo a cítil se jako ve svěráku, měl křeče ve svalech na hrudi a na zádech, které ho opouštěly jen když spal.

„Mac Dubhu “ řekl hlas vedle něj. „Smím ti něco pošeptat?“ Otevřel oči a viděl vedle sebe Ronnieho Sutherlanda, jeho špičatá tvář ho upřeně sledovala a ve světle ohně vypadal jako liška.

„Ale ano, Ronnie, jistě.“ Zvedl se a ihned přestal myslet i na těsné okovy a nového velitele pevnosti.

Nejdražší matko, psal Johny Grey pozdě v noci.

Na své nové místo jsem dojel v pořádku a cítím se tady dobře. Můj předchůdce plukovník Hany Quarry Je synovcem vévody z Clar ence. pamatuješ si ho? mě uvítal a seznámils novým postem. K ruce mám vynikajícího sluhu a i když mi spousta věci přišla ze začátku ve Skotsku divná, jsem si jist, že ta zkušenost bude pro mě nakonec zajímavá. K večeři mi nabídli něco, co číšník nazýval „haggisPo dotazu mi bylo vysvětleno, že je to orgán ovce, který je plněn směsi ovsa a hromadou neidentifikovatelného vařeného masa. Byl jsem ujištěn, že obyvatelé Skotska to považuji za velkou delikatesu, ale já jsem to nechal odnést zpět do kuchyně a místo toho jsem si nechal přinést skopový hřbet. I po takto příšerném prvním jídle a navíc jsem i dost unavený po cestě, o které tě budu informovat v následném dopise věřím, že se dám brzy do pořádku. Podrobnější popis okolí si také nechám až na později, protože o něm teď nemám moc přesnou představu, neboť je úplná tma.

Udělal si pauzu a odklepl brk na podložku. Špička za sebou zanechala malé inkoustové tečky a on vytvářel abstraktní obrazce tím, že je spojoval čárami.

Má se zeptat na George? Ne přímo, to neudělá, ale odvolá se na rodinu, zeptá se matky, zda se někdy později setkala s lady Everet tovou a zda si ho její syn pamatuje.

Povzdechl si a udělal další tečku u svého objektu. Ne. Jeho ovdovělou matku ta situace vůbec nezajímá, ale manžel lady Everettové

je teď ve vojenských kruzích. Vliv jeho bratra bude držet pomluvy na uzdě, ale Lord Everett by mohl něco vyčenichat a potom si dát dvě a dvě dohromady. Pokud by vypustil nějaká nerozvážná slova o Georgovi a ta slova by se dostala od lady Everettové k jeho matce… Hraběnka, vdova Meltonová, není blázen.

Ví velice dobře, že je v nemilosti; slibní mladí důstojníci, kteří jsou v milosti svých nadřízených, nejsou přece posíláni do takových zapadákovů ve Skotsku, aby tam dohlíželi na opravy malé a nedůležité pevnosti, která teď slouží jako vězení. Ale jeho bratr Harold jí řekl, že to bylo jen milostné nedorozumění, takže se na to raději dál neptala. Možná si myslí, že ho plukovník načapal se svou ženou anebo že si na ubikace přivedl prostitutku.

Milostné nedorozumění! Ušklíbl se, namočil brk. Možná je Hal citlivější, než si myslel, že to tak pěkně vystihl. Ale koneckonců od Hektorovy smrti u Cullodenu byly všechny jeho milostné aférky jen pouhým nedorozuměním.

Při vzpomínce na Culloden si znovu vybavil Frasera; tu myšlenku se celý den snažil potlačovat. Vzhlédl od podložky ke složce se seznamem vězňů a kousl se při tom do rtu. Měl nutkání ji otevřít a podívat se na jméno, ale jaký by to mělo smysl? Na vysočině může být mnoho mužů se jménem James Fraser, ale jenom jeden je známý jako Rudý Jamie.

Cítil, že rudne, když ho polilo horko, ale nebylo to blízkostí ohně. Vstal, přešel k oknu a nadechl z plných plic chladivý vzduch, jako kdyby si myslel, že to vyčistí jeho mysl.

„Omlouvám se, pane, ale budete si přát už nahřát vaši postel? ozval se za ním skotský hlas, který ho překvapil. Otočil se a zahlédl rozcuchanou hlavu vězně, který se staral o jeho pokoje.

„Ach! Ehm, ano. Děkuji… MacDonelli? řekl pochybovačně.

„MacKay, můj pane, opravil ho muž bez jakékoliv rozmrzelosti a jeho hlava zase zmizela.

Grey si povzdechl. Dnes večer se už nedá nic dělat. Přešel zpět ke stolu a poskládal si složky, aby je dal na stranu. Hrbolatý objekt, který nakreslil, vypadal jako kropáě (středověká zbraň, koule posetá hřebíky a naražená na dřevěné násadě: pozn. překl.), který středověcí bojovníci používali na rozbíjení hlav svých soků. Cítil se,

jako kdyby jeden takový právě polkl, i když to bylo spíše způsobeno zažívacími problémy z nedopečeného skopce.

Zakroutil hlavou, přitáhl si dopis a rychle ho podepsal.

S láskou, tvůj oddaný syn, John Wm. Grey. Podpis posypal práškem, zapečetil dopis prstenem a dal ho na stranu, aby ho ráno odeslal.

Vstal a váhavě postával, prohlížel si stíny v kanceláři. Byla to velká, studená a holá místnost, kromě stolu a pár židlí tady nic nebylo. Zachvěl se; rašelinové kostky hořely prachmizerně a tak toho moc nevytopily, navíc sem okny táhl vlhký ledový vzduch.

Ještě jednou se podíval na seznam vězňů. Potom se sklonil, otevřel spodní zásuvku u stolu a vytáhl hnědou skleněnou láhev. Típnul svíci a v matném světle od ohně zamířil k posteli.

Smíšený efekt vyčerpání a whisky by měly mít za následek to, že rychle usne. Ale spánek se pořád držel v jisté vzdálenosti, vznášel se nad postelí jako netopýr, ale nikdy se k němu nepřiblížil. Pokaždé, když už si myslel, že upadá do snění, tak se mu před očima objevila vzpomínka na les u Carryarricku. Znovu se probudil celý zpocený a srdce mu tlouklo až v uších.

Tenkrát mu bylo šestnáct a byl vzrušený, že táhne poprvé do boje. Ještě nebyl povolán, ale jeho bratr Hal ho vzal s sebou ke svému regimentu, aby si zakusil život vojáka.

Byli ve Skotsku na cestě, aby se připojili ke generálu Copovi u Prestonpans, a v noci se utábořili v lese. John byl ale příliš nervózní na to, aby mohl spát. Jaká bude bitva? Cope byl vynikající generál, říkali to všichni Hálovi kamarádi, ale muži kolem ohně také vyprávěli šílené zkazky o zuřivých Skotech a jejich mečích. Bude mít dost odvahy, aby se jim postavil tváří v tvář?

S tím strachem se nedokázal svěřit ani Hektorovi. Hektor ho miloval, ale bylo mu dvacet, byl velký, svalnatý a pro strach měl uděláno. Za sebou měl hodnost poručíka a spoustu příběhů z bitev ve Francii.

Tenkrát nevěděl, a neví to ani teď, zda to byla nutkavá potřeba soupeřit s Hektorem anebo na něj udělat dojem, co ho k tomu vedlo.

Prostě když viděl v lese Skota a rozpoznal v něm známého Rudého Jamieho, rozhodl se ho zabít nebo ho zajmout.

Také ho napadla myšlenka, že by se vrátil do tábora pro pomoc, ale ten muž byl sám nebo tak si to alespoň John myslel a evidentně neozbrojen, seděl na kládě a jedl chleba.

Tak vytáhl z opasku nůž a tiše se lesem plížil k zářící rusé hlavě, rukojeť mu lehce v dlani klouzala. V hlavě se mu už jasně rýsoval obraz slávy a Hektorova ocenění.

Místo toho ale najednou jeho nůž vyrazil dolů, paži těsně kolem Skotova krku, aby ho zardousil, ale potom…

Lord John Grey sebou na posteli trhnul, při té vzpomínce ho polilo horko. Spadli nazad a váleli se v šustivém šeru dubového listí; snažil se vytáhnout nůž a bojovat o svůj život.

Nejdříve byl Skot pod ním, potom se nějak přehoupl nad něj. Už dříve se jednou dotkl velkého hada, byla to krajta, kterou přivezl jeden přítel jeho strýce z Indie. A takové to bylo, dotyk Frasera, svižný, hladký a strašně silný, jako kdyby se kolem něj ovíjela svalnatá smyčka, kterou vůbec nečekáte.

Najednou padnul tváří do listí a zápěstí měl zkroucená za zády, až ho to bolelo. Byl vyděšený, už mu bylo jasné, že ho zabije, a tak se snažil vší silou vykroutit tu sevřenou paži. Najednou ale kost povolila, jemu vystřelila paží bolest a upadl do bezvědomí.

Přišel k sobě až o chvíli později, byl přivázaný ke stromu a díval se do tváří děsivě vypadajících Skotů z vysočiny, všichni měli na sobě plédy. V jejich středu stál Rudý Jamie Fraser a žena.

Grey zatnul zuby. Prokletá ženská! A kdyby to nebylo kvůli ní jen Bůh ví, co by se stalo. Co se stalo, bylo to, že promluvila. Byla to Angličanka, podle řeči urozená dáma, a on jaký to byl ale pitomec! si ihned pomyslel, že je zajatkyní těch horalů. Bezpochyby ji zajali, aby ji znásilnili. Každý říkal, že Skotové z vysočiny znásilňují na potkání a obzvláště se vyžívají ve zneuctění Angličanek; jak by ho také mohlo napadnout něco jiného!

Lord John William Grey, kterému bylo tenkrát šestnáct a byl plný galantních a vznešených názorů svých přátel z regimentu; teď zbitý, otřesený a s šíleně bolavou zlomenou rukou. Snažil se vyjednávat, aby ji zachránil před tím hrozným osudem. Fraser byl vysoký a po

smíval se mu, pohrával si s ním jako kočka s myší. Trhal z ní šaty, až tam stála napůl nahá, jen aby z něj dostal informace o pozicích a síle regimentu jeho bratra. A potom, když řekl vše, co věděl, mu Fraser se smíchem sdělil, že ta žena je jeho manželka. Všichni se mu smáli do očí; ještě stále slyší ten sprostý skotský přízvuk, který je ve vzpomínkách tak bujaře veselý.

Grey se převalil, aby přenesl váhu na té nepoddajné matraci. A aby to bylo ještě horší, tak Fraser neměl ani tu slušnost, aby ho zabil, ale přivázal ho ke stromu, kde ho našli ráno jeho přátelé. Ale mezitím ještě Fraser navštívil jejich ležení podle informací, které mu on sám poskytl a zneškodnil kanóny, které vezli Copovi.

Každý se to dozvěděl. I když ho omlouval jeho věk a nezkušenost, stal se z něj vyvrženec a všichni jím pohrdali. Nikdo s ním nepromluvil, kromě jeho bratra a Hektora. Věrného Hektora.

Povzdechl si a otřel si tvář o polštář. Stále ve své paměti vidí Hek tora. Měl tmavé vlasy a modré oči, jemná ústa a pořád se usmíval. Už je to deset let, co Hektor zemřel u Cullodenu; byl rozsekán na kusy těžkým skotským mečem. Ale i tak se někdy John ráno probouzí, tělo prohnuté v křeči, jako kdyby cítil Hektorův dotyk.

A teď tohle. Bál se tohoto postu, kde je obklopen Skoty, jejich skřípavými hlasy a naplněn vzpomínkou, co udělali Flektorovi. Ale ani v těch nejčernějších nočních můrách by ho nenapadlo, že se znovu setká s Jamesem Fraserem.

Oheň z rašeliny v krbu pomalu dohoříval a měnil se ve žhavé uhlíky, potom vychladne a zbledne, jako všechna skotská rána. Ale John Grey pořád ještě nespal, žhavý pohled upnutý na začouzené trámy nad sebou.

Grey vstával ráno znavený, ale mysl měl jasnou. Je tady. Fraser je tady. A ani jeden z nich se odtud v dohledné budoucnosti nedostane. Tak. Bude toho muže tu a tam vídat musí mluvit s vězni, kteří mají zrovna službu a také je musí kontrolovat ale soukromě se s ním vídat nebude. Pokud si bude držet toho muže od těla, snad se mu podaří i potlačit ty vzpomínky, které ho pronásledují. A ty pocity.

Na chvíli ho přepadly vzpomínky na dávný vztek a ponížení, kvůli kterým nemohl spát. Ale také to byla i současná situace, kvůli níž byl vzhůru až do úsvitu. Nad ránem si ale pomalu začal uvědomovat, že Fraser je jeho vězeň; už to není mučitel, ale vězeň, odkázán na jeho milost, tak jako všichni ostatní.

Zazvonil na svého sluhu a přešel k oknu, aby se podíval, jaké je počasí. Cítil pod bosýma nohama chladivý kámen.

Ani ho to nepřekvapilo, že prší. Pod ním byli na dvoře už nastoupení vězni do pracovních skupin, byli promočení na kost. Měl na sobě košili, zatřásl se; schoval hlavu zase dovnitř a napůl přivřel okno, což byl přijatelný kompromis mezi tím udusit se nebo zmrznout.

Byly to myšlenky na pomstu, kvůli kterým sebou házel v posteli, zatímco se rozednilo a déšť bušil na okenní parapet; pomyšlení, že by zavřel Frasera do malé kamenné ledové cely, přes zimní noci tam bude nahý, bude jíst jen pomeje a nechá ho mrskat na nádvoří věznice. Ale všechna ta arogance pomalu vyprchávala, až skončila u láteření na mizérii a u slov dočasné úlevy.

Ano, na všechny tyto věci pomyslel a živě si je představoval, bavil se tím. Slyšel Frasera, jak prosí o milost, sám se přitom cítil povýšeně a nadutě. Při tom pomyšlení ale ucítil svíravou bolest v břiše a udělalo se mu špatně ze sebe samého.

Ať už Greyovi udělal cokoliv, Fraser byl teď jen zbitým ubožákem, válečným zajatcem a patřil Koruně. De facto patřil Greyovi, měl za něj zodpovědnost, jeho zdraví bylo jeho ctí.

Sluha mu přinesl horkou vodu, aby se mohl oholit. Opláchl si tváře, to teplo ho zklidnilo a vyhnalo noční běsy. Najednou si uvědomil, že to bylo vše, čím byly jen běsy a to uvědomění mu přineslo úlevu.

Mohl narazit na Frasera v bitvě, tam si ho mohl opravdově a brutálně vychutnat tím, že by ho zabil nebo zmrzačil. Ale nepřehlédnutelným faktem je, že pokud je Fraser jeho vězněm, velí mu jeho čest, aby ho nezranil. Mezitím se už oholil a sluha ho oblékl; situaci nakonec začal považovat za dosti humornou.

Jeho bláhové chování zachránilo Fraserovi u Cullodenu život. Teď už je dluh splacen a Fraser je v jeho moci; Fraserova naprostá bez

moc jako vězně mu dodává bezpečí. Ať už byli bláhoví nebo moudří, naivní nebo nezkušení, ale všichni Greyové byli čestní muži.

Už se cítil trochu lépe; podíval se do zrcadla, upravil si paruku a šel se nasnídat, než se poprvé setká s vězni.

„Pane, chcete servírovat večeři v obývacím pokoji nebo tady?“ do jeho kanceláře nakoukla hlava MacKaye, který byl jako vždy neučesaný.

„Ehm?“ zamumlal Grey zamyšlený nad papíry, které měl rozložené všude po stole. „Ach,“ řekl a zvedl hlavu. „Prosím tady.“ Máchl vágně do rohu velkého stolu a vrátil se zpět k práci. Když o chvíli později přinesl sluha podnos s jídlem, sotva vzhlédl.

Quarry o papírování nežertoval. Jenom to množství jídla si vyžadovalo nekonečné objednávky Buďte tak laskav a posílejte kopie všech objednávek do Londýna! a stovky dalších potřebných věcí pro vězně, stráže a muže a ženy z vesnice, kteří sem chodili denně na úklid kasáren a pracovat do kuchyně. Celý den nedělal nic jiného než psal a podepisoval žádanky. Musí si rychle najít úředníka, jinak zemře nudou nad těmi papíry.

Dvě stě liber pšeničné mouky, psal, pro vězně. Šest velkých sudů piva pro kasárna. Jeho normální elegantní rukopis se rychle zvrtnul v běžnou Škrábanici a z jeho stylového podpisu vzešel zkrácený J. Grey.

S povzdechem odložil pero a zavřel oči, mnul si obočí, protože ho pálily oči. Od té doby, co přijel, tady ještě neviděl slunce. Navíc celé dny pracoval v zakouřené místnosti jen při světle svíce, a tak ho oči pálily jako žhavé uhlíky. Jeho knihy dorazily už včera, ale on je ještě nestačil ani vybalit. Večer byl tak vyčerpaný, že si jen propláchl znavené oči ve studené vodě a šel spát.

Zaslechl tichý kradmý zvuk, rychle se posadil a otevřel oči. V rohu stolu seděla velká hnědá krysa a v předních tlapkách držela kus švestkového koláče. Nepohnula se, ale přemýšlivě se na něj zadívala a mrskala při tom fousky.

„Bože, snad mě šálí zrak! vykřikl Grey v údivu. „Ty jedna potvoro! To je moje večeře!

Krysa okusovala dál koláč a jasnýma očkama pozorovala důstojníka.

„Vypadni!“ Grey chňapnul vztekle po nejbližším předmětu a hodil ho po kryse. Kalamář se rozprskl na kamenné podlaze, vyděšená krysa se dala na úprk, motala se pod nohama ještě více překvapeného MacKaye, který se zjevil ve dveřích, aby se podíval, odkud ten hluk přichází.

„Je ve věznici nějaká kočka?“ ptal se Grey a házel zbytky od večeře do odpadkového koše u pracovního stolu.

„Ano, pane, máme kočky ve skladišti “ odpověděl MacKay a padl na všechny čtyři, aby utřel černé inkoustové ťapky, které tam krysa zanechala, jak proběhla vyděšeně louží po kalamáři.

„Potom bych poprosil, MacKay, abyste mi sem jednu přinesl,“ požádal MacKay. „A hned.“ Zavrčel při vzpomínce, jak mu ten holý ocas poskakoval po tácu s večeří. Na bitevním poli vídal krysy často, ale teď, když mu žrala jeho vlastní večeři před očima, tak ho to přivádělo k zuřivosti.

Došel k oknu a zastavil se u něj, aby si na čerstvém vzduchu pročistil hlavu, než MacKay dokončí úklid. Už se snášel soumrak a na nádvoří se táhly nachové stíny. Kameny na křídle budovy, kde byly cely, teď vypadaly ještě chladněji a bezútěšněji než obvykle.

Dozorci vycházeli z křídla, kde je kuchyně; procesí malých povozů s potravinami pro vězně; velké hrnce s ovesnou kaší, ze kterých se kouřilo, košíky s chlebem, přes které byly přehozené kusy látky, aby je chránily před deštěm. Alespoň dostanou ti malí ďáblové horké jídlo po celodenní práci v dešti v kamenném lomu.

Došlo mu to, když se odvracel od okna.

„Mají v celách mnoho krys?“ zeptal se MacKaye.

„Ano, pane, opravdu hodně,“ odpověděl vězeň, když do koše házel poslední kousek. „Pane, mám říci kuchaři, aby vám připravil čerstvé jídlo?“

„Ano, prosím,“ řekl Grey. „A potom, prosím, pane MacKayi, dohlédněte, aby každá cela dostala svou vlastní kočku.“

MacKay se při tom zatvářil dost pochybovačně. Grey přerušil sbírání rozházených papírů.

„Děje se něco, MacKayi?“

„Ne, pane,“ odpověděl MacKay pomalu. „Já jen, že ty malé hnědé potvory žerou šváby. A se vší úctou, pane, nemyslím, že by byli chlapi rádi, že jim bude kočka žrát jejich krysy

Grey na toho muže zíral, vypadal, jako kdyby se mu udělalo nevolno.

„Vezni jí krysy?“ zeptal se s živou vzpomínkou na ty žluté zuby, co se zakusovaly do jeho švestkového koláče.

„Jen když mají štěstí a podaří se jim tu potvoru chytit,“ řekl MacKay. „Ale kočky by jim s tím mohly pomáhat. Bude to pro dnešek všechno, pane?“

Grey se celé dva týdny snažil na Jamese Frasera nemyslet. Potom ale přišel z vesnice Ardsmuir kurýr se zprávou, která všechno změnila.

„Žije ten muž ještě?“ zeptal se příkře muže. Kurýrem byl obyvatel vesnice Ardsmuir, který pro věznici pracoval. Přikývl.

„Viděl jsem ho na vlastní oči, pane. když ho přivedli. Teď je u Lípy a ošetřují ho ale nevypadá, že by mu ta péče ještě k něčemu byla, pokud mi rozumíte, pane “ Významně pozvedl jedno obočí.

„Ano, rozumím vám,“ odpověděl krátce Grey. „Děkuji, pane.. “

„Jsem Allison, pane, Rufus Allison. K vašim službám, pane.“ Muž si vzal šilink, který mu podával, uklonil se s kloboukem pod paží a odešel.

Grey seděl u stolu a koukal ven na olověnou oblohu. Od jeho příjezdu jen velmi zřídka vysvitlo slunce. Poťukával koncem brku. kterým psal, o stůl, a zničil tak jeho seříznutý hrot.

Zmínka o zlatě byla dostatečná na to, aby popíchla každého, obzvláště jeho.

Toho muže našli dnes ráno, jak se potuloval v mlze na vřesovišti za vesnicí. Oblečení měl promočené nejen od mlžného oparu, ale také nasáklé mořskou vodou, ale z horečky blouznil.

Co ho našli, tak mluvil nesrozumitelně, většinou jen tak něco mumlal, ale jeho zachránci většině jeho blouznění vůbec nerozuměli. Muž byl Skot a mluvil nesouvislou směsicí francouzštiny a galštiny, sem tam prohodil i podivné anglické slovo. A jedno z těch slov bylo „zlato“.

Kombinace Skota, zlata a francouzštiny v této části země mohla vést jen k jedinému cíli pro všechny, kdo se zúčastnili posledních dnů jakobitského povstání. Zlato Francouzů. Zlaté cihly, které Ludvík francouzský podle toho, co se říkalo poslal tajně jako pomoc svému bratranci Karlu Stuartovi. Ale poslal je příliš pozdě.

Některé báchorky říkají, že zlato ukryli Skotové z vysočiny při svém návratu na sever před rozhodující bitvou u Cullodenu. Jiné zase vypráví, že zlato se ke Karlu Stuartovi nikdy nedostalo, ale bylo bezpečně uloženo v jeskyni poblíž místa, kde s ním přistáli na severním pobřeží.

Jiní zase říkají, že je tajemství úkrytu ztraceno, protože jeho strážci padli u Cullodenu. Podle jiných se o tom místě stále ví, aleje to přísně střeženo členy jedné rodiny ze Skotské vysočiny. Ať už je pravda jakákoliv, zlato nikdy nebylo nalezeno. Zatím.

Francouzsky a galsky. Grey mluví celkem slušně francouzský, bojoval několik let v zahraničí, ale ani on ani nikdo z jeho důstojníků nemluví tou barbarskou galštinou. Snad jen s výjimkou pár slov, která zná seržant Grissom, jež se naučil jako dítě od skotské vychovatelky.

Lidem z vesnice věřit nemohl; ne, pokud bude na této povídačce něco pravdy. Francouzské zlato! Kromě jeho vlastní hodnoty což připadne v každém případě Koruně pro Johna Williama Greye hraje zlato důležitou a osobní roli. Objevení skoro mýtického pokladu by bylo jeho lístkem pryč z Ardsmuiru zpět do Londýna a do civilizace. Temná nemilost by byla okamžitě osvícena leskem zlata.

Odkousl otupený konec brku, cítil to prasknutí mezi zuby.

Sakra. Ne, nemůže na to vzít vesničana, ani nikoho ze svých důstojníků. Takže vězně. Ano, vězně může využít bez rizika, že tu informaci zneužije ve svůj prospěch.

Zatraceně. Všichni vězni mluví galsky, dost jich také mluví obstojně anglicky ale jen jeden zná francouzštinu. Je to vzdělaný muž, zněl mu v hlavě hlas Quarryho.

„Sakra, sakra, sakra! zamumlal si Grey. Nemůžu si pomoci. Al lison říkal, že je ten muž velmi nemocný; není čas hledat náhradu. Vyplivl úlomek brku.

„Brame!” vykřikl. Překvapený desátník nakoukl dovnitř.

„Ano, pane?”

„Přiveďte mi vězně Jamese Frasera. A hned.“

Guvernér stál za svým stolem a opíral se o něj, jako kdyby to dubové prkno mělo být záštitou, na jakou vypadalo. Ruce se mu na hladkém dřevě potily a bílý límeček uniformy ho u krku škrtil.

Když se dveře otevřely, srdce mu poskočilo. Skot vešel dovnitř, až jeho okovy lehce zachrastily, a zastavil se před stolem. Všechny svíce byly zapálené a v kanceláři bylo světlo skoro jako ve dne, i když už se venku skoro úplně setmělo.

Frasera už několikrát viděl, jistě, stál s ostatními vězni na dvoře, rudá hlava a ramena převyšovaly většinu mužů. Ale nikdy nebyl tak blízko, aby mu viděl jasně do tváře.

Vypadal jinak. Pocítil zaráz šok i úlevu; tak dlouho měl v paměti čistě oholenou tvář, temnou hrozbou anebo rozzářenou posměchem. Tento muž měl krátké vousy, tvář chladnou a obezřetnou, a i když ty temně modré oči byly stejné, nedaly najevo, že by ho poznal. Muž stál tiše před stolem a vyčkával.

Grey si odkašlal. Srdce mu pořád ještě bušilo, ale mohl už klidně promluvit.

„Pane Frasere,” řekl. „Děkuji, že jste přišel.“

Skot zdvořile sklonil hlavu, ale neodpověděl; ve skutečnosti přece neměl na výběr; to alespoň říkaly jeho oči.

„Bez pochyb přemýšlíte, proč jsem pro vás poslal,” řekl Grey. Sám měl pocit, že to zní nesnesitelně pompézně, ale nemohl si pomoci. „Naskytla se situace, kdy potřebuji vaši asistenci.”

„A to je jaká situace, guvernére?” Hlas byl stejný hluboký a zřetelný, s jemným skotským hrdelním zvukem.

Zhluboka se nadechl a opřel se o stůl. Dělal by cokoliv jiného, než aby žádal tohoto muže o pomoc, ale bohužel nebyla jiná možnost. Fraser byl jediným řešením.

„U pobřeží našli muže, který se potuloval po vřesovišti ,” začal obezřetně. „Zdá se, že je vážně nemocný a mluví zmateně. Nicméně… záležitost, o které se zmiňuje, je… v zájmu Koruny. Potřebuji s ním mluvit a zjistit co nejvíce o jeho totožnosti a o záležitosti, o které jsem se již zmiňoval,

Odmlčel se, ale Fraser tam jenom stál a čekal.

„Bohužel,” řekl Grey a znovu se nadechl, „ten dotyčný mluví jen směsí francouzštiny a galštiny, pronesl jen dvě slova anglicky.”

Skot pozvedl jedno rudé obočí. Jeho tvář se vůbec nezměnila, ale bylo jasné, že pochopil, jaká to situace nastala.

„Chápu, guvernére.” Skotův hlas byl plný ironie. „A vy po mě chcete, abych vám pomohl přeložit, co ten muž asi říká.”

Grey si nevěřil, že by dokázal promluvit, tak jen krátce pokývl hlavou.

„Obávám se, že musím odmítnout, guvernére.” Fraser mluvil s úctou, ale ten záblesk v jeho očích byl vším jiným, jenom ne uctivým. Grey pevně stiskl mosazný nůž na dopisy, který ležel na podložce.

„Vy odmítáte?” řekl. Ještě pevněji stiskl ten nůž, aby mohl mluvit a netřásl se mu hlas. „A smím se zeptat proč, pane Frasere?”

„Jsem vězeň, guvernére,” řekl zdvořile Skot. „Nc překladatel.”

„Vaše pomoc bude odměněna,” řekl Grey a snažil se to slovo vyřknout tak, aby nevyznělo jako úplatek. „A naopak,” jeho hlas přitvrdil, „pokud odmítnete oficiálně spolupracovat…”

„Vy nemáte právo oficiálně ode mne vyžadovat mé služby ani mi vyhrožovat, guvernére.” Fraserův hlas byl o poznání tvrdší než Greyův.

„Ale já vám nevyhrožuji!” Ostří nože na dopisy se mu zařezávalo do dlaně; musel to sevření povolit.

„Vážně ne? No to rád slyším.” Fraser se otočil ke dveřím. „V tom případě vám přeji dobrou noc, guvernére.”

Grey by ho moc rád nechal odejít. Ale bohužel musí plnit své povinnosti.

„Pane Frasere!” Skot se zastavil jen pár stop ode dveří, ale neotočil se.

Grey se zhluboka nadechl a sbíral síly.

„Pokud uděláte, co po vás žádám, nechám vám sundat řetězy,“ řekl.

Fraser stál bez hnutí. Grey byl možná mladý a nezkušený, ale byl to dobrý pozorovatel. A uměl odhadnout lidi. Viděl, jak jeho vězeň pozvedl hlavu, propnul ramena a najednou pocítil uvolnění, které až teď přišlo od té doby, co se doslechl o tom tulákovi.

„Pane Frasere?“ řekl.

Skot se velice pomalu otočil. Tvář byla zcela bez výrazu.

„Dohodnuto, guvernére,“ řekl tiše.

Už bylo dávno po půlnoci, když dorazili do Ardsmuiru. V chalupách, které míjeli, se už nesvítilo, a Grey přemýšlel, co si asi obyvatelé vesnice myslí, že se děje, když slyší cinkot podkov a rolniček pod okny takto pozdě v noci. Musí jim to znít jako ozvěna anglického vojska, které vysočinou projíždělo před deseti lety.

Tuláka vzali k Lípě; byl to hostinec, kterému tak už dlouho říkali, protože mu na dvorku rostla mohutná lípa; byl to také jediný pořádný strom v okruhu třiceti mil. Teď už z něj nezůstalo nic, jen pahýl ten strom, stejně jako spousta jiných věcí, byl po Cullodenu zničen, porazily ho na dřevo na oheň Cumberlandovy jednotky — ale jméno zůstalo.

U dveří se Grey zastavil a otočil na Frasera.

„Pamatujete si podmínky naší dohody?

„Ano, pamatuji, odpověděl Fraser krátce a protáhl se kolem něj.

Na oplátku za sundání okovů požadoval Grey tři věci; za prvé se Fraser nepokusí o útěk během cesty do a z vesnice. Za druhé mu Fraser přeloží vše, co bude možné, z toho, co bude ten pobuda vyprávět. A za třetí mu dal Fraser slovo gentlemana, že o tom nebude kromě Greye mluvit s nikým jiným.

Uvnitř bylo slyšet mumlání v galštině; hostinský byl udiven, když viděl Frasera. Když za ním zahlédl rudý kabát, zatvářil se pokorně. Hospodyně stála na schodišti a olejová lampa, kterou držela v ruce, za ni vrhala tančící stíny.

Grey položil překvapeně hostinskému ruku na rameno.

„Kdo je to?“ Na schodech byla další postava, vypadala jako zjevení, celá v černém.

„To je kněz,“ odpověděl mu tiše Fraser, který stál vedle něj. „Ten muž umírá “

Grey se zhluboka nadechl, aby se připravil na to, co může nastat.

„Potom nemáme času nazbyt,“ řekl rozhodně a vyrazil v těžkých botách po schodech nahoru. „Jdeme na to.“

Muž zemřel před úsvitem, Fraser držel jednu jeho dlaň, kněz druhou. Když se kněz skláněl nad postelí, mumlal si něco galsky a latinsky a dělal papežský symbol nad tělem, Fraser se posadil na svou stoličku, oči zavřené a stále držel tu drobnou křehkou ruku ve své.

Velký Skot seděl vedle muže po celou noc, naslouchal, povzbuzoval, utěšoval. Grey stál u dveří, nechtěl toho muže vyděsit pohledem na uniformu, a byl překvapen a zvláštně dojat Fraserovou něhou.

Teď Fraser odložil štíhlou větrem ošlehanou ruku na nehybnou hruď a udělal stejný symbol jako kněz, dotkl se čela, srdce a obou ramen jako znamení kříže. Otevřel oči, vstal a hlavou se málem praštil o nízký strop. Krátce pokývl na Greye a šel za ním dolů po úzkém schodišti.

„Tudy.“ Grey ukázal na dveře do výčepu, který byl v tuto dobu už prázdný. Rozespalá výčepní jim rozdělala oheň a přinesla chléb a pivo, potom odešla a nechala je o samotě.

Cekal, až se Fraser občerství, než se ho začne vyptávat.

„Takže, pane Frasere?“

Skot odložil korbel a otřel si rukou ústa. Už měl narostlé vousy, vlasy pečlivě spletené do copánků, takže po probdělé noci nevypadal rozcuchaně, ale pod očima měl kruhy z únavy.

„Dobrá,“ řekl. „Guvernére, nedává to moc smysl,“ řekl mu varovně, „ale to je vše, co říkal.“ A začal opatrně vyprávět, tu a tam se odmlčel, aby si vybavil vhodná slova nebo aby mu vysvětlil galské souvislosti. Grey seděl a poslouchal s narůstajícím rozčarováním; Fraser měl pravdu nedávalo to žádný smysl.

„Bílá čarodějnice?” přerušil ho Grey. „Mluvil o bílé čarodějnici? A o tuleních?” Stěží to bylo méně pravděpodobné než zbytek vyprávění, ale vyslovoval to s nedůvěrou.

„Ano, tak to říkal.“

„Vyprávějte mi to znovu,“ přikázal Grey. „Snažte se co nejlépe si vzpomenout. Prosím,“ dodal.

Uvědomil si překvapeně, že se s tím mužem cítí celkem příjemně. Samozřejmě v tom svou úlohu sehrála únava; všechny jeho běžné reakce a pocity byly potlačeny probdělou nocí, jak viděl postupně toho muže umírat.

Celá noc přišla Greyovi neskutečná; nejen ten podivný závěr, kdy sedí v potemnělé místnosti venkovského hostince a popíjí pivo s Rudým Jamiem Fraserem.

Fraser ho poslechl, mluvil pomalu, tu a tam se odmlčel, aby si to přesně vybavil. Jen s malými rozdíly v pár slovech se od první verze nelišil a těch pár částí, kterým Grey sám rozuměl, přeložil velice věrně.

Znechuceně zakroutil hlavou. Jen samé bláboly. Mužovo blábolení bylo opravdu jen blouzněním. Pokud ten muž někdy nějaké zlato viděl a zdálo se, že ho někdy opravdu viděl tak se z jeho všehochuti slov a horečného deliria nedalo rozpoznat, kdy a kde to bylo.

„Jste si naprosto jistý, že je to vše, co říkal?“ Grey si chtěl udržet alespoň nějakou naději, že Fraser zapomněl na nějakou malou poznámku, výrok, který by ke ztracenému zlatu vedl.

Fraserovi se shrnul rukáv, když si přihnul z korbelu; Grey viděl pruh holého masa na zápěstí, byl tmavý v šedivém světle výčepu. Fraser si všiml, že to sleduje, a odložil pohár, který byl jen iluzí jejich soudržnosti.

„Dodržel jsem dohodu, guvernére,“ řekl Fraser ledově formálně. Vstal. „Mohli bychom jít nazpět?“

Nějakou dobu jeli úplně potichu. Fraser byl ponořen do svých myšlenek, Grey byl vyčerpaný a zklamaný. Zastavili u malého pramene, aby se napili, a to právě ve chvíli, kdy se na severních kopcích objevily první sluneční paprsky.

Grey se napil chladivé vody, potom si opláchl tvář, aby ho ten chlad na chvíli probral. Byl vzhůru více jak dvacet čtyři hodin,cítil se zpomaleně a přihlouple.

I Fraser byl vzhůru dvacet čtyři hodin, ale nebylo na něm vůbec znát, že by mu to dělalo nějaké problémy. Poskakoval po čtyřech kolem pramene a viditelně z vody sbíral nějaké řasy.

„Co to děláte, pane Frasere? zeptal se Grey udiveně.

Fraser vzhlédl, trochu překvapen, ale ani v nejmenším zahanben.

„Sbírám řeřichu potoční,pane.

„To vidím,“ řekl Grey popudlivě. „Ale proč?

„Na jídlo, pane, odpověděl Fraser vyrovnaně. Sundal si z opasku ušmudlanou brašnu a hodil do ní kapající hromádku.

„Opravdu? Copak nedostáváte dostatek jídla? zeptal se Grey rozpačitě. „Nikdy jsem neslyšel o tom, že by lidé jedli řeřichu potoční?”

„Je to zelené, pane.

V tom vyčerpání začal nabírat guvernér podezření, že si z něj dělá legraci.

„A jakou jinou barvu by asi řasy měly sakra mít? ptal se.

Fraser trochu zkřivil ústa a zdálo se, že o něčem přemýšlí. Nakonec pokrčil rameny a otřel si mokré ruce o kalhoty.

„Chtěl jsem tím jenom říci, veliteli, že když jíte zelené rostliny, tak to zahání kurděje a nevypadají vám zuby. Moji muži to jí, když to přinesu, a řeřicha je chuťově mnohem lepší než cokoliv zeleného, co mohu na vřesovišti najít.

Grey pocítil, jak mu vyskočilo obočí.

„Zelené rostliny zastavují kurděje? vychrlil ze sebe. „A jak jste na to přišel?

„Od mé ženy! odsekl Fraser. Rychle se odvrátil, stál a rychlými pohyby zavazoval pytlík.

Grey si nemohl pomoci, aby se nezeptal.

„Vaše žena, pane, kde je?

Místo odpovědi se mu dostalo spalujícího temně modrého pohledu, který by ho sežehl na troud, taková byla jeho intenzita.

Možná jste příliš mladý na to, abyste poznal sílu nenávisti a zoufalství. Grey si vybavil slova Quarryho. Nebyl; poznal je ihned v hloubi Fraserových očích.

„Má žena odešla, řekl Fraser a znovu se odvrátil, tak prudce, že to skoro až hraničilo s nevychováno stí.

Grey se tím nečekaným pocitem cítil otřesen. Z části to byla úleva. Žena, která byla příčinou jeho ponížení, je mrtvá. Z části ale cítil i lítost.

Na zpáteční cestě už nikdo z nich nepromluvil.

O tři dny později Jamie Fraser zmizel. Pro vězně z Ardsmuiru nebylo nikdy těžké prchnout, a to proto, že nebylo kam jít. Tři míle od věznice bylo skotské pobřeží se strmými žulovými skalisky. Na další tři strany se rozpínala nekonečná vřesoviště.

Pokud by se někdo dostal na vřesoviště, potřeboval by pomoc svého klanu a příbuzných. Ale klany byly rozprášeny, rodiny pobity a skotští vězni byli přesunuti daleko ze svého rodného kraje. Hladovění na vřesovišti by bylo jen nepatrným zlepšením oproti cele. Útěk za to nestál Jamie Fraser byl ale výjimka, evidentně pro to nějaký důvod měl.

Koně dragounů se drželi na cestě; i když okolní vřesoviště vypadalo hebké jako sametový přehoz na postel, purpurový vřes tvořil jen tenkou vrstvu, která pokrývala vlhkou a houbovitou rašelinu. Ani jeleni neběhali po té blátivé hmotě jenom tak Grey teď viděl čtyři zvířata asi míli od nich, stála strnule. Jejich pěšina se odtud zdála tenká jako nit.

Fraser ale samozřejmě koně neměl. Což znamenalo, že uprchlý vězeň může být kdekoliv na vřesovišti a může jít po jelení stopě.

Bylo povinností Johna Greye vězně pronásledovat a dopadnout. Bylo v tom ale i něco více než jen povinnost, aby sestavil z posádky pronásledující oddíl a hnal je vpřed jen s krátkými přestávkami na jídlo a odpočinek. Povinnost ano, ale také touha najít francouzské zlato a dostat souhlas od svých nadřízených, aby se vymanil ze svého pustého skotského exilu. Ale byl to také vztek a pocit určité osobní zrady.

Grey nevěděl, zda se více zlobí na Frasera za to, že nedodržel slovo, anebo na sebe, že byl takový blázen a věřil Skotovi z vysočiny, ať už to byl gentleman nebo ne, a myslel si, že bude mít stejnou čest jako on. Ale teď byl naštvaný a odhodlaný prolézt každou jelení stezku na vřesovišti, pokud to bude nutné, aby Jamese Frasera zase polapil.

Do příštího večera už byli na pobřeží, byla dávno tma. Byl to náročný den, museli pročesat vřesoviště. Mlha se přes pobřežní skaliska stáhla, byla rozehnána větrem od moře, a před nimi se rozprostřelo moře, ohraničené útesy a poseté malými ostrůvky.

John Grey stál vedle svého koně na vrcholku skály a díval se dolů na divoké temné moře. Na pobřeží bývaly jasné noci, díky bohu, a měsíc napůl svítil; ozářil navlhlá skaliska, která stála pevně a vypadala jako stříbrné ingoty na pozadí černých sametových stínů.

Bylo to nejbezútěšnější místo, jaké kdy viděl. Ale zároveň bylo určitým způsobem krásné, až mu tuhla krev v žilách. Po Jamesi Fraserovi nebylo ani stopy. Neviděl zde vůbec žádné stopy po jakémkoliv životě.

. Jeden z mužů, které měl s sebou, najednou vykřikl a vytáhl pistoli.

„Támhle!“ řekl. „Na skalách!

„Klídek, pitomce, řekl mu další z vojáků a chytil svého parťáka za ruku. Nesnažil se skrývat své opovržení. „Copak jsi nikdy neviděl tuleně?

„Ehm… ne, řekl ten první muž trochu stydlivě. Sklopil pistoli a koukal dolů na ta malá stvoření na kamenech.

Ani Grey nikdy tuleně neviděl, tak si je fascinovaně prohlížel. Na tu vzdálenost vypadali jako černí slimáci, měsíc se odrážel od jejich vlhké kůže, jak bezstarostně pozvedli hlavy a kulili se dál po zemi svým legračním způsobem.

Jeho matka měla kožich z jejich kůže, když byl ještě malým chlapcem. Jednou mu dovolila, aby si ho pohladil. Při tom doteku žasnul, kůže byla temná a jemná jako letní noc bez měsíce. Zvláštní je, že může hustý měkký kožich pocházet od těchto slizkých mokrých oblud.

„Skotové jim říkají ,tulící”,” řekl voják, který je poznal. Pokývl směrem k tuleňům a tvářil se, jako kdyby věděl něco extra.

„Tulící?” zaměřil na něj Grey svou pozornost a se zájmem si ho prohlížel. „A co ještě o nich víš, Sykesi?”

Voják pokrčil rameny, vychutnával si dočasnou důležitost. „Moc toho nevím, pane. Lidé si tady o nich hodně povídají; říká se, že někdy se vydají na pobřeží a svlečou se z kůže, uvnitř se skrývá krásná žena. Pokud muž tu kůži najde a schová ji, ona se tak nemůže vrátit musí s ním zůstat a stane se jeho ženou. Bývají z nich dobré manželky, pane, tedy tak mi to alespoň říkali.”

„Alespoň jsou pořád vlhké ” zamumlal první voják a všichni kolem se začali řehtat, až se chraptivý chechtot rozléhal ozvěnou mezi skalisky jako křik mořských ptáků.

„To stačí!” přikázal Grey. „Chci, abychom prohledali pobřeží na obě strany také se dívejte, zda dole neuvidíte nějakou loďku. Za těmi ostrůvky by se dala skrýt pořádná šalupa.”

Muži v rozpacích a beze slova vyrazili. Vrátili se asi za hodinu, mokří od vodní tříště a rozcuchaní od lezení po skalách, ale po Ja miem Fraserovi ani památky stejně tak po francouzském zlatu.

Za úsvitu, když byla navlhlá skaliska zbarvena do ruda a zlatova, byly vyslány malé skupinky vojáků na obě strany, aby se dostaly dolů po skalách a po hromadách kamení.

Muži ale nic nenašli. Grey stál nahoře u ohně a dohlížel na pátrání. Před štiplavým větrem byl zachumlaný do svého pláště a pravidelně se povzbuzoval horkou kávou, kterou mu připravoval jeho sluha.

Muž od Lípy přišel od moře, oblečení měl nasáklé mořskou vodou. Zda se z jeho slov Fraser dozvěděl něco, co mu neřekl, a rozhodl se hledat na vlastní pěst, tak musí jít určitě také k moři. Ale po celém pobřeží ho nebylo nikde vidět. Ale co bylo horší, nebylo zde nikde ani to zlato.

„Pokud skočil někde tady do vody, pane, tak to bylo naposledy, co jsme ho viděli.” Byl to seržant Grissom, kdo stál vedle něj a díval se dolů do těch bouřících vod. Pokývl hlavou na běsnící masy vody.

„Tomuto místu se říká Ďáblův kotel, protože to tady pořád vře. Pokud se tady nějaký rybář utopí, tak jeho tělo málokdy vyplave na

břeh; samozřejmě za to mohou zdejší silné proudy, ale lidé říkají, že je polapí ďábel a stáhne ke dnu.”

„Opravdu?” řekl Grey ponuře. Díval se dolů na to víření čtyřicet stop pod ním. „O tom bych nepochyboval, seržante “

Otočil se k ohništi.

„Seržante, vydejte rozkazy, ať hledají až do setmění. Pokud se nic neobjeví, ráno se vrátíme.”

Grey zvedl pohled upřený na krk svého koně a zamžoural matným ranním světlem. Oči měl opuchlé z kouře rašeliny a nedostatku spánku a kosti ho bolely po několika nocích na vlhké zemi.

Cesta zpátky do Ardsmuiru nebude trvat déle jak jeden den. Pomyšlení na měkkou postel a teplou večeři bylo velice příjemné potom ale bude muset napsal oficiální hlášení do Londýna, ve kterém přizná Fraserův útěk a jeho důvod, plus jeho vlastní neschopnost znovu ho dopadnout.

Tento pocit bezútěšnosti byl umocněn ještě bodavou bolestí v žaludku. Pozvedl ruku, aby dal pokyn k zastávce, a sklouzl dolů z koně.

„Počkejte tady,” řekl svým mužům. Několik set stop od nich byl malý kopeček; to mu poskytne dostatečné soukromí pro úlevu, kterou potřeboval. Jeho vnitřnosti nebyly zvyklé na skotskou ovesnou kaši a placky, a tak začaly protestovat nad současnou stravou.

Na vřesovišti zpívali ptáci. Daleko od cinkotu podkov a postrojů mohl slyšet všechny zvuky probouzejícího se vřesoviště. S úsvitem se změnil i vítr a od moře sem přinesl mořskou vůni, zatímco Šeptal v trávě. Na druhé straně kručinkového keře zaslechl malé zvířátko. Všude byl klid.

Narovnal se z pozice, kdy si až příliš pozdě uvědomil, že je dost nedůstojná. Grey pozvedl hlavu a díval se přímo do tváře Jamese Frasera.

Byl od něj necelých šest stop. Stál nehnuté jako ti jeleni, vítr ho ovíval a vycházející slunce mu ozářilo vlasy.

Stáli jako přimražení, dívali se jeden na druhého. S větrem přišel i závan od moře. Nebylo slyšet nic, jen vítr a zpěv skřivana. Potom se Grey narovnal a polknul, aby se mu zase srdce vrátilo z krku zpět na místo.

„Obávám se, že jste mě přistihl v nevýhodě, pane Frasere,“ řekl Grey chladně a zapínal si kalhoty s takovou sebedůvěrou, jaké byl jen schopen.

Skotovy oči byly jediné, co se na něm pohnulo; sklouzly dolů na Greye a zase vzhůru. Ohlédl se přes rameno, kde stálo šest vojáků, a ukázal na jejich muškety. Tmavě modré oči se střetly zpříma s jeho. Nakonec se koutky úst Frasera pozvedly a řekl: „Myslím, že jste mě přistihl ve stejné situaci, veliteli.“

Prokletí bílé čarodějnice

Jamie Fraser seděl na kamenné podlaze prázdného skladiště a třásl se, objímal pažemi kolena a snažil se trochu zahřát. Myslel si, že už mu nikdy nebude teplo. Chlad od moře mu prosákl kosti a v břiše pořád cítil nárazy příbojové viny.

Tak moc by si přál přítomnost ostatních vězňů Morrisona, Ha yese, Sinclaira, Sutherlanda. Nejen kvůli společnosti, ale kvůli teplu jejich těl. Za nocí se k sobě muži choulili, aby se zahřáli, dýchali stejný vzduch a nehleděli sem tam na nějaký šťouchanec nebo ránu.

Byl sám. Pravděpodobně ho nevrátí do velké cely do té doby, než mu udělají to, co chtějí jako trest za jeho útěk. S povzdechem se opřel dozadu o stěnu a morbidně cítil kosti na zádech, jak se dotýkají kamene, a křehkost tkáně na nich.

Hodně se bál bičování, ale teď doufal, že to bude jeho trest. Bude to příšerné, ale bude to rychle za ním a rozhodně to bude snesitelnější, než aby mu dali znovu okovy. Cítil na své kůži údery kovářova kladiva, které se mu jako ozvěnou nesly skrze kosti na paži, jak kovář připevňoval okovy na jejich místo a jeho zápěstí držel pevně na kovadlině.

Prsty přejížděl po růženci, který měl na krku. Ten mu dala jeho sestra, když opouštěl Lallybroch; Angličané mu dovolili, aby si ho nechal, protože šňůrka s bukvicemi pro ně neměla žádnou cenu.

„Svatá Marie, buď milosrdná,” mumlal si pro sebe, „ty, jež jsi blahoslavená mezi ženami.”

Neměl mnoho nadějí. Ten malý blonďatý ďábel, buď jeho duše prokleta ví, jak jsou ty okovy příšerné.

„Blahoslavení je plodem tvého lůna. Svatá Marie, Matko boží, modli se za nás hříšníky…”

S malým guvernérem měl dohodu a tu dodržel. Ale on si to asi nemyslí.

Dodržel přísahu, udělal, co slíbil. Znovu si opakoval slova, která mu říkal, jedno po druhém, přesně jak je slyšel od toho vandráka. Nebylo součástí dohody, aby Angličanovi řekl, že toho muže znal, ani toho, k jakému závěru z jeho mumlání došel.

Duncana Kerra poznal ihned, i když se za tu dobu a díky smrtelné nemoci změnil. Před Cullodenem býval u Columa MacKenzie ho, Jamieho strýce. Potom uprchl do Francie a protloukal se, jak se dalo.

„Lež klidně, a charaid; bi sambach,“ řekl tiše galsky a padl na kolena vedle postele, kde nemocný muž ležel. Duncan byl starší, jeho tvář ztrhaná nemocí a vyčerpáním a oči skelné horečkou. Nejprve si pomyslel, že je na tom Duncan příliš špatně, než aby ho poznal, ale jeho znavená ruka ho překvapivě pevně stiskla a mezi lapáním po dechu opakoval „mo charaid”. Jsi můj příbuzný.

Hostinský ho pozoroval ze svého místa u dveří a koukal se přes rameno velitele Greye. Jamie sklonil hlavu a zašeptal Duncanovi do ucha: „Vše, co řekneš, se dozví i Angličan. Mluv obezřetně.” Oči hostinského se zúžily, ale vzdálenost mezi nimi byla veliká; Jamie si byl jist, že to nemohl slyšet. Potom se Grey otočil a přikázal hostinskému, aby odešel, byl tak v bezpečí.

Nevěděl, zda to bylo způsobeno jeho varováním anebo byla jeho mysl zastřená horečkou, ale Duncanova řeč poskakovala tam a zpět, často byla nesouvislá, události z minulosti se prolínaly se současností. Někdy oslovoval Jamieho jako „Dougala”, což bylo jméno Columova bratra; to byl další Jamieho strýc. Někdy básnil, chvílemi

jen dočista blouznil. A mezi halucinacemi a pomatenými slovy bylo něco, co dávalo smysl a vice než jen to.

„Je to prokleté, zašeptal Duncan. „Zlato je prokleté. Varuji tě, chlapče. Darovala ho bílá čarodějnice a mělo patřit královu synu. Ale celá záležitost je ztracená, králův syn uprchl a ona nedovolí, aby si vzal zlato nějaký hlupák.

„A kdo je to? ptal se Jamie. Jeho srdce mu při slovech Duncana poskakovalo, až se dusil, a když se zeptal, šíleně se rozbušilo. „Bílá čarodějnice kdo je to?

„Hledá statečného muže. MacKenzieho, je to pro něj. MacKenzie. Říkala, že je to jejich, pro toho, který zemřel.

„Kdo je ta čarodějnice? zeptal se znovu Jamie. Slova, která Duncan použil, zněla ban druidh čarodějnice, vědma, bílá dáma. Kdysi tak říkali jeho ženě. Claire jeho vlastní bílá dáma. Sevřel Dun canovu dlaň pevně ve své a přál si, aby se mu nepomátly smysly.

„Kdo? ptal se znovu. „Kdo je ta čarodějnice?

„Čarodějnice, zamumlal Duncan se zavřenýma očima. „Čarodějnice. Požírá duse. Je mrtvá. On je mrtvý, MacKenzie, je mrtvý.

„Kdo je mrtvý? Colum MacKenzie?

„Oni všichni, oni všichni. Všichni mrtví. Všichni mrtví! křičel nemocný muž a pevně svíral jeho ruku. „Colum a Dougal a Ellen také.

Najednou otevřel oči a zadíval se na Jamieho. Horečka mu rozšířila zornice, takže jeho oči vypadaly jako černé tůně.

„Povídá se, říkal překvapivě zřetelně, „že Ellen MacKenzieová opustila své bratry a domov a šla se provdat za tulíka z moře. Slyšela je, víš? Duncan se zasněně usmál a tmavý pohled se zamlžil vzdálenou vizí. „Slyšela tulíky zpívat, tam nahoře na skalách, jednoho, dva, tři, a také je ze své věže viděla, jednoho dva tři. A tak sešla dolů a došla až k moři a pod vodu, aby s nimi mohla žít. Ano? Nebo neodešla za nimi?

„Lidé to říkají, odpověděl Jamie a v ústech mu vyschlo. Ellen bylo jméno jeho matky. A to o ní lidé říkali, když opustila svůj domov, aby uprchla s Brianem Dubhem Fraserem, mužem, který měl lesklé černé vlasy jako mají tulíci. Mužem, kvůli kterému mu teď říkají Mac Dubh syn černého Briana.

Grey stál blízko, na druhé straně postele, obočí měl svraštělé, jak pozoroval Duncanovu tvář. Angličan galsky nemluvil, ale Jamie si byl jist, že zná výraz pro zlato. Zachytil guvernérův pohled a přikývl, znovu se sklonil k muži, aby s ním promluvil.

„To zlato,“ řekl francouzský a dost nahlas, aby to Grey slyšel. „Kde je to zlato?“ Stiskl Duncanovu ruku tak silně, jak to bylo možné, a doufal, že to bude dostatečné varování.

Duncan zavřel oči a převaloval na polštáři hlavou na obě strany. Něco si mumlal, ale slovům nebylo rozumět.

„Co říká?6” ptal se zostra guvernér. „Co?“

„Nevím. Jamie hladil Duncana po ruce, aby ho povzbudil. „Řekni mi to, zopakuj mi to.

Kromě mumlání nebylo slyšet žádnou odpověď. Duncanovy oči se obrátily v sloup, takže mezi zvrásněnými víčky bylo vidět jen kousek bělma. Guvernér se k němu netrpělivě sklonil a zatřásl mu jedním ramenem.

„Vzbuďte se! řekl. „Mluvte s námi!

Najednou Duncan Kerr otevřel oči. Vzhlédl, pohledem minul obě tváře nad sebou a pohled upřel na něco vzdáleného za nimi.

„Ona ti to řekne, řekl galsky. „Přijde si pro tebe. Na zlomek vteřiny se zdálo, že se jeho smysly vrátily do hostinského pokoje, kde ležel, a oči se upřely na muže stojící u něj. Pro vás pro oba, řekl nepřítomně.

Potom zavřel oči, ale už nepromluvil, ještě pevněji svíral Jamieho ruku. Po chvíli jeho stisk povolil, jeho ruka vyklouzla a bylo po všem. Strážce zlata byl pryč.

A tak Jamie Fraser dodržel slovo, které dal Angličanovi i závazek vůči svému krajanovi. Řekl guvernérovi vše, co Duncan prozradil. A když se naskytla příležitost na útěk, tak ji využil utekl do vřesoviště a došel až k moři, aby splnil Duncanův odkaz. A teď za ten čin musí zaplatit, ať už bude trest jakýkoliv.

Venku na chodbě slyšel blížící se kroky. Ještě pevněji objal kolena a snažil se přestat chvět. Alespoň už se to teď rozsekne.

„… modli se za nás hříšné v hodině naší smrti, amen.

Dveře se rozlétly, proniklo sem světlo, až zamrkal. V chodbě byla tma, ale stráž, která stála naproti jemu, držela louč.

„VstávejMuž se pro něj sehnul a i přes jeho ztuhlé klouby se ho snažil vytáhnout nahoru. Tlačil ho ke dveřím, až klopýtal. „Chtějí tě tam nahoře.

„Nahoře? Kde? Byl tím udiven kovárna byla od něj směrem dolů, na dvoře. A tak pozdě večer by ho nebičovali.

Mužova tvář se zkřivila, ve světle louče byla brunátná a nelítostná. „Chce tě guvernér, řekla stráž a ušklíbla se. „A ať je Bůh milostiv ke tvé duši, Mac Dubhu.

„Ne, pane, neřeknu vám, kde jsem byl.“ Opakoval to rozhodně a snažil se, aby mu necvakaly zuby. Neodvedli ho do kanceláře, ale přímo do Greyova soukromého obývacího pokoje. V krbu byl zapálený oheň, ale Grey stál před ním a pohlcoval tak většinu tepla.

„Ani proč jste se pokusil o útěk? Greyův hlas byl chladný a formální.

Jamieho tvář ztuhla. Posadili ho ke knihovně, kde mu padalo do tváře světlo z trojramenného svícnu. Grey byl jenom černá silueta proti záři z ohně.

„To je má soukromá záležitost, řekl.

„Soukromá záležitost? ptal se ho nevěřícně Grey. „Říkal jste soukromá záležitost?

„Ano, říkal.

Guvernér se zhluboka nadechl nosem.

„To je ta nej urážlivější věc, jakou jsem kdy slyšel!

„Potom byl váš život velice krátký, guvernére, řekl Fraser. „Pokud mi dovolíte, abych to tak řekl. Nebyl důvod se s ním nijak usmiřovat. Je lepší vyprovokovat rozhodnutí hned a mít to rychle za sebou.

Něco ale rozhodně vyprovokoval; Grey měl pěsti silně zaťaté v bok. Udělal krok k němu a poodešel od ohně.

„Máte vůbec ponětí, co vám za to mohu udělat? ptal se Grey tichým hlasem a snažil se ovládat.

„Ano, mám, guvernére. Měl víc než jen ponětí. Věděl z vlastní zkušenosti, co mu mohou udělat, a netěšil se na to. A nevypadalo to, že by měl na výběr.

Grey se zhluboka nadechl a pohodil hlavou.

„Pojďte sem, pane Frasere,” přikázal. Jamie na něj překvapeně hleděl.

„Sem!” řekl rázně a ukázal na místo přímo před ním na koberci u krbu. „Postavte se sem, pane!“

„Nejsem pes, pane!” odsekl Jamie. „Dělejte si se mnou, co chcete, ale nebudu skákat, jak vy pískáte!“

Greye to překvapilo a krátce se zasmál.

„Omlouvám se, pane Frasere,” řekl suše. „Nechtěl jsem se vás nijak dotknout. Jen jsem vás chtěl mít blíž. Pokud vám to nevadí?” Udělal krok stranou, důkladně se uklonil a udělal rukou gesto ke krbu.

Jamie zaváhal, potom vstoupil na zmíněný koberec. Grey k němu přistoupil blíž, nosní dírky rozšířené. Stál tak blízko, že jeho křehké kosti a světlá pleť vypadaly skoro až žensky. Guvernér se dotkl jeho rukávu a oči s dlouhými řasami se v úděsu rozšířily.

„Vy jste mokrý! “

„Ano, jsem mokrý,“ řekl Jamie a snažil se být trpělivý. Také byl prochladlý. Přeběhl mu mráz po zádech, i když stál těsně u ohně.

„Proč?“

„Proč?” opakoval po něm Jamie udiveně. „Copak jste nedal strážím příkaz, aby mě polily vědrem vody, než mě zavřely do promrzlé cely?”

„Ne, to jsem nepřikázali Bylo více než jasné, že guvernér mluví pravdu; tvář měl pod rudými líčky od ohně bledou a vypadal naštvaně. Pevně sevřel rty.

„Omlouvám se za to, pane Frasere.”

„Omluva se přijímá, guvernére.” Z jeho oblečení začala stoupat pára a přes vlhké oblečení k němu začalo prostupovat teplo. Jak se pořád třásl, bolely ho svaly a on si přál, aby si mohl lehnout na koberec, ať už pes je či není.

„Měl váš útěk co do činění se záležitostí, o které jste se dozvěděl v hostinci U lípy?”

Jamie stál mlčky. Konečky vlasů mu usychaly a po tváři se mu převalovalo několik chomáčů.

„Můžete mi přísahat, že váš útěk neměl nic společného s tou záležitostí?”

Jamie stál mlčky. Pro tuto chvíli se zdálo, že nemá význam, aby cokoliv říkal.

Malý guvernér před ním kráčel tam a zpět před krbem, ruce sepnuté za zády. Tu a tam se na něj podíval a pak pokračoval dál v chůzi.

Nakonec se zastavil před Jamiem.

„Pane Frasere,“ řekl formálně. „Zeptám se vás ještě jednou proč jste utekl z vězení?“

Jamie si povzdechl. Už by před krbem nevydržel stát moc dlouho.

„Nemohu vám to říci, guvernére.

„Nemůžete nebo nechcete? zeptal se Grey úsečně.

„Já bych v tom neviděl rozdíl, guvernére, protože se tak či onak stejně nic nedozvíte. Zavřel oči a vyčkával, snažil se nasát tolik tepla, jak jen to bude možné, než ho zase odvedou.

Grey byl v koncích, jak se slovy, tak s činy. Slovem ,tvrdohlavý‘se to snad ani nedá popsat, řekl Quarry. A měl pravdu.

Zhluboka se nadechl a přemýšlel, co bude dělat. Cítil se zahanben tím, jak se Fraserovi stráže malicherně pomstily; možná to bylo i tím, že to samé ho napadlo, když se doslechl, že je Jamie Fraser mezi jeho vězni.

Byl by naprosto v právu, kdyby toho muže teď přikázal zbičovat anebo mu znovu nechat nasadit okovy. Může ho také dát na samot ku a zkrátit mu příděly jídla může si vymyslet spoustu další způsobů, jak ho potrestat. Ale pokud to udělá, jeho šance na odhalení francouzského zlata se významně sníží.

Zlato existuje. Anebo je velká pravděpodobnost, že existuje. Jenom víra v něj mohla Frasera přimět k takovému kousku.

Prohlížel si toho muže. Fraser měl zavřené oči a pevně semknuté rty. Měl široká pevná ústa a zarputilý výraz, který popíraly jemné rty usazené nad chomáčem rudých vousů.

Grey se odmlčel. Přemýšlel, jak proniknout přes tu jeho obrannou zeď. Použití násilí by bylo více než zbytečné a navíc po zákroku stráží by se za to i styděl, i kdyby na to měl žaludek.

Hodiny na krbové římse odbíjely deset. Bylo pozdě; v pevnosti už nebyly slyšet žádné zvuky, jen sem tam kroky stráží na hlídce dole na nádvoří.

Ani násilí, ani pohrůžka mu nepomohou v tom dobrat se pravdy. Váhavě si uvědomil, že je jen jediný způsob, který by mohl otevřít jeho ústa, pokud si ještě stále přeje získat to zlato. Musí potlačit pocity, které k tomu muži cítil, a vše, co mu Quarry radil. Musí se s ním sblížit, aby z něj vypáčil nějaké indicie, které by ho ke skrytému pokladu dovedly.

Pokud existuje, připomněl sám sobě a otočil se ke svému vězni. Zhluboka se nadechl.

„Pane Frasere,“ řekl formálně, „poctíte mě zítra večer vaší přítomností u večeře v mém pokoji?“

Alespoň se mu dostalo dočasného uspokojení, když dokázal vyvézt Skota z míry a překvapit ho. Modré oči se doširoka otevřely, potom se ale Fraser zase ovládl. Chvíli zaraženě stál, potom se uklonil s takovým máchnutím, jako kdyby měl kilt a pléd, nejen mokré vězeňské hadry.

„Bude mi velkou ctí dělat vám společnost, pane,“ řekl.

Stráže doprovodily Frasera a nechaly ho čekat v obývacím pokoji, kde byl prostřený stůl. Když o pár okamžiků později vešel Grey ze své ložnice, zastihl svého hosta, jak stojí u knihovny a je evidentně zabrán do výtisku Nouvelle Hěloise.

„Máte rád francouzské romány?“ vyhrknul a až později si uvědomil, jak divně ta otázka zněla.

Fraser překvapeně vzhlédl a zaklapl knihu. Po zralé úvaze ji zase vrátil na své místo v polici.

„Já umím číst, pane,“ řekl. Byl oholený, takže byl vidět růženec, který mu zbarvil lícní kosti.

„Já ano, samozřejmě, já jsem tím nemyslel já jen…“ Grey zrudnul ještě víc než Fraser. Pravda byla, že on automaticky předpokládal, že ostatní nečtou, obzvláště pokud mají na sobě odrbané šaty a mluví skotským přízvukem.

Možná Fraser měl odrbaný plášť, ale chování takové nebylo. Ignoroval Greyovu klopotnou omluvu a obrátil se ke knihovně.

„Vyprávěl jsem mužům příběhy, ale to už je nějaká doba, co jsem je četl. Myslel jsem, že bych si osvěžil paměť, abych si vybavil, jak to dopadne,

„Aha, chápu. Odmlčel se právě včas, než stačil dodat, „A oni jim rozumí?

Fraser evidentně jeho nevyřčenou otázku zachytil, protože suše dodal, „Všechny skotské děti se učí číst a psát, pane. Ale i tak je pořád u nás na vysočině silná tradice příběhy vyprávět.

„Ach. Ano. Chápu.

Vtom vstoupil sluha s večeří a to ho zachránilo před dalšími možnými nejapnostmi. Večeře proběhla bez problémů, i když se mnoho nemluvilo. A i to málo se týkalo jen záležitostí věznice.

Příště byla před krbem postavená šachovnice, a tak byl Fraser přizván, aby si s ním zahrál, než donesou večeři. V šikmým modrých očích se zablesklo překvapení, potom přikývl.

To byl geniální tah, pomyslel si Grey zpětně. Byli oproštěni od potřeby konverzace a společenských zdvořilostí, a tak si na sebe brzy zvykli. Seděli naproti sobě nad šachovnicí ze slonoviny a ebenového dřeva a v tichosti nad tahy figurek odhadovali toho druhého.

Když konečně nastal čas večeře, už to nebyli dva cizinci. Konverzace, i když pořád ještě formální a škrobená, byla už opravdovou konverzací a nejen podivným začátkem a koncem vět, tak jako před tím. Probírali záležitosti věznice, povídali si o knihách a i když se loučili formálně, bylo to v dobrém duchu. Grey se o zlatě nezmínil.

A tak byl zaveden týdenní zvyk. Grey chtěl, aby se jeho host uvolnil a aby naznačil něco o osudu francouzského zlata. I když se o to opatrně pokoušel, tak daleko se ještě nedostali. Jakákoliv narážka na to, co asi dělal ty tři dny mimo věznici Ardsmuir, byla provázena mlčením.

Nad skopovým s vařeným bramborem se pokusil zatáhnout svého zvláštního hosta do diskuse o Francii a její politice, aby jen tak mimochodem zjistil, zda nejsou nějaké vazby mezi Fraserem a možným zdrojem zlata u francouzského dvoru.

K velkému překvapení zjistil, že Fraser žil dva roky ve Francii. Podnikal ve víně, a to ještě před jakobitským povstáním.

Zvláštní záblesky v očích Frasera naznačovaly, že je mu naprosto jasné, proč mu klade takové otázky. Zároveň tou konverzací hladce proplouval a vždy odvedl pozornost od svého osobního života a zaměřil se na obecné téma umění a společnosti.

Grey také pobyl nějaký čas v Paříži, a tak ho nakonec zaujala diskuse samotná, i když měl na začátku jiné záměry.

„Povězte mi, pane Frasere, měl jste během vašeho pobytu v Paříži čas seznámit se s dramatickými díly Monsieura Voltaira?”

Fraser se usmál. „Ach ano, pane. Ve skutečnosti se mi dostalo té cti, abych Monsieura Aroueta Voltaire je jeho literární pseudonym, že? přivítal u svého stolu, a to nejen při jedné příležitosti.”

„Opravdu?” Grey pozvedl v údivu obočí. „A je takový šprýmař osobně jako je vtipný spisovatel?”

„To se nedá tak říci,” odpověděl Fraser a obezřetně si napichoval plátek skopového. „Málokdy promluvil. Většinou seděl schoulený v křesle, každého pozoroval a očima přeskakoval z jednoho na druhého. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že se slova od našeho stolu dostala až na jeviště, ale já jsem naštěstí v jeho práci žádnou parodii na sebe nenašel.” Na chvíli zamyšleně zavřel oči a žvýkal skopové.

„Chutná vám to maso, pane Frasere?” zeptal se Grey zdvořile. Podle něj tam bylo hodně chrupavek a stěží bylo k jídlu. Ale on to může vidět jinak, když jí hodně ovesné kaše, vodní řasy a příležitostně i krysu.

„Ale ano, guvernére, děkuji “ Fraser si přidal trochu vinné omáčky a dával si do úst poslední sousto, takže nic nenamítal, když dal Grey pokyn MacKayovi, aby podnos už odnesl.

„Obávám se, že by Monsieur Arouet toto excelentní jídlo neoce nil,” řekl Fraser a zakroutil hlavou.

„To bych i čekal, že člověk takto oslavovaný ve francouzské společnosti bude na chutě trošku náročnější “ odpověděl Grey suše. Sám půlku své porce nechal na talíři, takže bude mít kocour Augustu večeři.

Fraser se zasmál. „To sotva, guvernére” ujišťoval Greye. „Nikdy jsem neviděl Monsieura Aroueta, aby jedl nebo pil něco jiného než sklenici vody a suchary, bez ohledu na to, u jaké to bylo příležitosti. Je úplná seschlina a trpí zažívacími obtížemi.

„Vážně?” Grey byl fascinován. „Tak to možná vysvětluje ten cynismus, který jsem v jeho hrách viděl. Anebo si myslíte, že by se povaha autora promítala do jeho tvorby?

„Myslím, že by bylo trochu zvrácené, aby se postavy her odvíjely jen od autora, ne?

„To asi ano,” odpověděl Grey a usmál se při vzpomínce na některé fiktivní postavy, které znal. „Kdyby psal autor postavy podle skutečného života, místo aby vycházel z fikce, to by teda musel mít přátele!

Fraser přikývl a smetl si ubrouskem z klína drobky.

„Nebyl to Monsieur Arouet, ale jeho kolegyně paní spisovatelka která mi řekla, že psaní románů je kanibalské umění, ve kterém mícháme kousek přítele s kouskem nepřítele, okořeníme představivostí a nakonec z toho vznikne vývar břitké šlichty.

Grey se tomu popisu zasmál a mávnul na MacKaye, aby odnesl talíře a přinesl dekantéry s portským a sherry.

„Výborný popis, jen co je pravda! A když už mluvíme o kanibalech, měl jste příležitost přečíst knihu Robinson Crusoe od pana Defoa? Od dětství je to má nej oblíbenější kniha.

Konverzace se stočila k dobrodružným románům a k tropům. Už bylo opravdu hodně pozdě, když se Fraser vrátil do cely. Grey se sice pobavil, ale nebyl ani o krok blíž k tulákovu zlatu.

John Grey otevřel balíček s brky, který mu poslala jeho matka z Londýna. Byla to labutí pera, jemnější a pevnější než obyčejná

husí. Při pohledu na ně se usmál, byla to důvtipná upomínka, že už dlouho nenapsal.

Matka ale bude muset počkat do zítřka, pomyslel si. Vytáhl malý nožík na brk s monogramem, který vždy nosil s sebou, a začal pomalu pero zařezávat. V hlavě už si pomalu začal sumírovat, co všechno bude chtít napsat. A než namočil brk do kalamáře, o dopise už měl v hlavě jasnou představu. Rychle začal psát, jen málokdy se zastavil.

Haroldu, Lordu Meltonovi, hraběti z Moray

Můj drahý Hale, psal, chci ti sdělit něco velmi významného, na co se teď soustředí moje pozornost. Možná to nakonec k ničemu nepovede, ale pokud je v tom zrnka pravdy, bylo by to grandiózní. Popisoval mu detaily setkání s tulákem, zprávu o jeho blouznění, ale když došlo na popis Fraserova zmizení a následného zatčení, uvědomil si, že zpomaluje.

Vzhledem k tomu, že Fraser prchnul z věznice tak záhy po těchto událostech, tak mě to jen utvrzuje v tom, že na trhanových slovech bude, něco pravdy.

A pokud tomu tak je, tak si nemyslím, že by Fraser dal nějaké pokyny k dalším akcím. Chytili jsme ho tři dny po jeho útěku a necelou míly od pobřeží. Krajina kolem věznice a za vesnicí Ardsmuir je široko daleko pustá, takže je jen malá pravděpodobnost, že by někomu mohl tajemství pokladu předat. Prohledali jsme každou chalupu ve vesnici, ale po zlatě ani památky. Je to odlehlý kraj a jsem si jistý, že před útěkem s nikým nekomunikoval a po útěku už vůbec nc, protože ho dávám hlídat.

Grey se zastavil, vybavil si postavu Jamese Frasera ve větru, vypadal divoce jako jeleni a na vřesovišti byl více doma než kdokoliv jiný.

Byl si naprosto jistý, že by dragounům utekl, kdyby chtěl, ale on to neudělal. On se prostě nechal chytit. Proč? Znovu se pomalu vrátil k psaní.

Také se mohlo stát, že se Fraserovi to zlato nepodařilo najít anebo poklad prostě neexistuje. Spíše se přikláním k této verzi, protože kdyby se dostal k velkému bohatství, tak by ihned tento kraj opustil. Je to silný chlap, je uvyklý na drsný život a věřím tomu, že by byl i schopen pokračovat po pobřeží tak daleko, aby mohl prchnout po moři.

Grey opatrně odkousl hrot brku a inkoust se mu dostal na jazyk. Zašklebil se, protože to bylo hořké, vstal a vyplivl ho ven z okna. Chvíli tam stál a díval se ven do chladné jarní noci. Bezmyšlenkovitě si otíral ústa.

Nakonec se zeptal, ne na tu otázku, co si kladl pořád dokola. Ale na něco mnohem důležitějšího. Zeptal se, když dohrávali šachy, které Fraser vyhrál. Stráž už stála u dveří, aby doprovodila Frasera zpět do cely. Když vězeň vstal ze své židle, Grey také povstal.

„Už se nebudu znovu ptát, proč jste opustil věznici,“ řekl tenkrát konverzačně. „Ale musím se zeptat proč jste se vrátil?“

Fraser se na chvíli zarazil, udivilo ho to. Otočil se a pohlédl zpříma Greyovi do očí. Chvíli nic neříkal. Potom se jeho rty pozvedly nahoru do úsměvu.

„Cítím, že se vám musím odvděčit za vaši společnost, guvernére; můžu vám s jistotou říci, že to nebylo kvůli jídlu.“

Grey při té vzpomínce mírně zafuněl. Nenapadla ho vhodná odpověď, a tak nechal Frasera odejít. Bylo to až pozdě v noci, kdy ho napadla reakce na jeho slova. Spíše se měl ptát sám sebe, než Frasera. Ale co by on, Grey, dělal, kdyby se nevrátili Odpověď byla, že by musel rychle zjistit všechny rodinné vazby Frasera pro případ, že by k nim prchnul neboje požádal o pomoc.

Tím si byl jist, že to by byla ta odpověď. Grey se nezúčastnil porobování vysočiny v té době byl na postu v Itálii a Francii ale slyšel

tom víc než dost. Viděl příliš mnoho spálených chalup, ze kterých zbyla jen hromada kamení uprostřed zpustošených polí, když jel na sever do Ardsmuiru.

Zavilá věrnost Skotů z vysočiny byla pověstná. Muži, kteří viděli chatrče v plamenech, by raději volili vězení, okovy nebo dokonce

bičování, jen aby ochránili své rodiny před vpádem anglických vojáků.

Grey se posadil, sáhl po brku a smočil ho.

Myslím, že znáš skotský temperament, psal. Konkrétně ten jeden, pomyslel si.

Je nepravděpodobné, abych násilím nebo hrozbou donutil Frase ra, aby mi cokoliv o zlatě prozradil pokud existuje; a pokud ne, tak by to stejně nebylo k ničemu! Místo toho jsem se rozhodl, že se s nim budu formálně stýkat jako s vůdcem skotských vězňů a doufám, že se mi podaří z řeči něco pochytit. Doteď se mi ale nic nepodařilo zjistit. Ale ono se časem ukáže.

Z pochopitelného důvodu, pokračoval dál. Psal pomalu, jak se snažil formulovat myšlenky, si nepřeji, aby se o této záležitosti veřejně vědělo. Aby přitahoval pozornost k báchorce, která může být stejně tak i chimérou, by bylo nebezpečné; hrozilo příliš velké riziko, že by to někoho nakrklo. Až zlato najde, bude dost času na to, aby informoval své nadřízené a dostalo se mu zasloužené odměny úniku z Ardsmuiru; postu zpět v civilizaci.

Píši ti také proto, drahý bratře, zda by ses nepokusil zjistit všechno možné o rodině Frasera. Prosím tě, hlavně tím nikoho nezalar muj; pokud existují nějaké rodinné vazby a já se o ně dosud nezajímal. Předem ti mnohokráte děkuji za úsilí, které vynaložíš, abys mi pomohl, a za to, že jsi mi vždy důvěřoval,

Znovu namočil brk a s malým rozmachem se podepsal,

Tvůj pokorný sluha a nejvíce milující bratr, John William Grey.

„Ti nemocní muži s la grippe“ ptal se Grey, „jak se jim daří?“ Bylo po večeři a tím skončila i řeč o knihách. Byl čas na práci.

Fraser se zamračil na skleničkou sherry, což bylo jediné, co si ze strany alkoholu mohl dovolit. Stále ji ještě neochutnal, i když už večeře skončila před nějakou chvílí.

„Nic moc. Máme více jak šedesát nemocných mužů, patnáct z nich je na tom velice špatně.” Zaváhal. „Směl bych požádat o…“

„Nemohu nic slibovat, pane Frasere, ale požádat můžete,” odpověděl mu Grey formálně. Také sotva ze své sherry upil a večeře se stěží dotkl; žaludek měl jako na vodě, celý den měl nějakou předtuchu.

Jamie se na chvíli odmlčel, odhadoval své šance. Nemůže dostat všechno; musel se zaměřit na to nejdůležitější a zároveň dát Greyovi prostor, aby nějaké žádosti odmítl.

„Potřebujeme více přikrývek, guvernére, také oheň a více jídla. A léky.”

Grey si točil se sherry ve své skleničce a pozoroval, jak si světlo z ohně pohrává s vírem. Nejdříve se musí vyřídit pracovní záležitosti, připomněl sám sobě. Na všechno ostatní bude dost času.

„Ve skladu nebude víc jak dvacet volných přikrývek,” odpověděl, „ale ty byste mohli použít pro ty nejvíce nemocné. Obávám se, že o přídělech jídla s vámi nemohu diskutovat. Hodně nám toho zničily krysy, navíc jsme přišli o velké zásoby před dvěma měsíci, kdy se nám zřítilo skladiště. Máme omezené zdroje, ale…”

„Nebavíme se o zvýšení dávek,” dodal rychle Fraser. „Ale spíše o jiných surovinách. Ti nejvíce nemocní nemohou pozřít ovesnou kaši a chleba. Snad by se jim dala zařídit nějaká náhrada?” Podle předpisů náležel každému muži příděl dvou pint ovesné kaše a malý chléb na každý den. Dvakrát týdně dostali krupici a v neděli dvě pinty masového vývaru, aby doplnili energii pro muže, kteří těžce manuálně pracovali dvanáct až šestnáct hodin denně.

Grey pozvedl obočí. „Co navrhujete, pane Frasere?”

„Předpokládám, že má věznice určité limity na nákup soleného masa, řepy a cibule na nedělní vývar?”

„Ano, ale množství musí vystačit i na jídlo pro ostatní vězně.”

„Já bych potom navrhoval, guvernére, abyste ty peníze teď použil pro nákup jídla pro nemocné. My zdraví se teď vzdáme našich přídělů masa v jejich prospěchů

Grey se zamračil. „Ale nebudou vězni oslabeni, když nebudou jíst vůbec žádné maso? Budou schopni pracovat?

„Ti, kteří na chřipku zemřou, rozhodně schopni práce nebudou, podotkl Fraser jízlivě.

Grey zafuněl. „To je pravda. Ale ti z vás, kteří jste zdraví, nebudete dlouho, pokud se vzdáte svých porcí po delší dobu. Zakroutil hlavou. „Ne, pane Frasere, to si nemyslím. Je rozumnější ponechat nemocné svému osudu, než abych riskoval, že vás onemocní mnohem více.

Fraser byl tvrdohlavý muž. Na chvíli sklonil hlavu, potom vzhlédl, aby to znovu zkusil.

„Potom bych vás požádal o uvolnění, abychom si mohli jít něco ulovit, pokud není Koruna schopna zajistit dostatek jídla.

„Lovit? Grey pozvedl v údivu obočí. „Dát vám zbraně a nechat vás courat po vřesovišti? Ježíši křiste, pane Frasere!

„Nemyslím, že by měl Ježíš Kristus chřipku jako my, guvernére, řekl Jamie suše. „Jeho zdraví není v ohrožení. Uviděl pozvednutý koutek Greyových úst a uklidnil se. Grey se vždy snažil potlačovat svůj smysl pro humor, protože by to pro něj byla bez pochyb nevýhoda. Při jednáních s Jamiem Fraserem určitě.

Ten náznak úsměvu mu dodal odvahy, a tak na něj Jamie zailačil.

„Žádné zbraně, guvernére. A žádné courání. Nechte nás na vřesovišti nalíčit oka, až budeme těžit rašelinu. A co chytíme, budeme si moci nechat. Vězni čas od času pasti nalíčili, ale většinou jim úlovek sebraly stráže.

Grey se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval, přemýšlel.

„Oka? A nebudete žádat materiál na sestavení pastí, pane Frasere?

„Jen kousek drátu, guvernére, ujistil ho Jamie. „Jen několik smotků motouzu nebo drátu, zbytek potom necháte na nás.

Grey si rozvážně mnul bradu, potom přikývl.

„Tak dobrá. Guvernér se obrátil k malému sekretáři, namočil v kalamáři brk a udělal si poznámku. „Zítra vydám příkazy. A teď ke zbytku vašich požadavků…

Po čtvrt hodině bylo po všem. Jamie se konečně posadil, oddechl si a napil se sherry. Dosáhl toho, pomyslel si.

Má povolení nejen na oka, ale aby mohli muži na rašeliništích pracovat ještě o půl hodiny déle a vytěženou raselinu si mohou vzít na celu. kde si zapálí ještě jeden malý ohýnek. Léky žádné nemají, ale poslal pro Sutherlanda, aby poslal vzkaz své sestřenici v Ullapoolu a jejíž manžel má lékárnu. Pokud jim její manžel bude ochoten léky zaslat, budou je mít.

Dobrá práce najeden večer, pomyslel si Jamie. Znovu upil sherry a zavřel oči, aby si vychutnal ten dotyk tepla od krbu.

Grey pozoroval svého hosta zpod přivřených víček. Všiml si, že se mu široká ramena trochu propadla a když bylo vše dohodnuto, jeho napětí povolilo. Fraser si alespoň myslel, že je vše dohodnuto. To je moc dobře, pomyslel si Grey. Ano, dopij si své sherry a odpočiň si. Chci, abys nebyl ve střehu.

Předklonil se, aby zvedl dekantér. Ucítil v kapse, jak zašustil dopis od jeho bratra Hala. Srdce se mu rozbušilo.

„Nedáte si ještě kapičku, pane Frasere? A řekněte mi, jak se má vaše sestra?”

Viděl, jak Fraser briskně otevřel oči a šokem mu zbledla tvář.

„A jak se daří v říkáte tomu místu Lallybroch, že?“ Grey odsunul dekantér a očima probodával svého hosta.

„To nedokážu říci, guvernére.” Fraserův hlas zněl nenuceně, ale oči měl zúžené do štěrbinek.

„Ne? Ale já bych přísahal, že se jim v těchto dnech vede velice dobře. Obzvláště s tím zlatém, co jste jim předal.”

Široká ramena najednou ztuhla a propnula se pod obnošeným kabátem. Grey sáhl bezelstně po jedné z šachových figurek z šachovnice, která ležela opodál, a přehazoval šiji z ruky do ruky.

„Předpokládám, že lan jmenuje se přece váš švagr lan. že? už si s tím bude vědět rady’

Fraser už byl zase ve střehu. Jeho temně modré oči se podívaly zpříma do Greyových.

„Když už jste tak dobře informován o mých rodinných poměrech, guvernére,” řekl rozvážně, „potom předpokládám, že víte, že můj domov leží více jak sto mil od Ardsmuiru. Možná byste mi

mohl vysvětlit, jak bych tuto vzdálenost urazil dvakrát v rozmezí tří dnů?”

Grey neodtrhl zrak od šachové figurky, kterou si převaloval z dlaně do dlaně. Byl to pěšák, s hlavičkou ve tvaru kuželu, malý bojovník se zuřivým výrazem ve tváři, vyřezaný z mrožího klu.

„Mohl jste na vřesovišti potkat někoho, komu jste se o tom zlatu zmínil nebo to zlato přímo donesl a teď ho má vaše rodina.”’

Fraser zachroptěl.

„V Ardsmuiru? Jak je pravděpodobné, guvernére, že bych na vřesovišti potkal někoho známého? A ještě k tomu tak důvěryhodného, abych mu předal takový vzkaz, o jakém se zmiňujete?” S definitivní platností odložil skleničku. „Na vřesovišti jsem nikoho nepotkal, guvernére.”

„A mohu snad věřit vašemu slovu, pane Frasere?” Greyův hlas byl skeptický. Vzhlédl, pozvedl obočí.

Fraserovi lehce zčervenaly vysoké lícní kosti.

„Ještě nikdo o mém slovu nepochyboval, pane,” řekl tvrdě.

„Opravdu ne?” Grey už svůj hněv neskrýval. „Věřil jsem vašemu slovu, které jste mi dal, když jsem vám nechal sejmout okovy!”

„A to slovo jsem dodržel!”

„Dodržel?” Oba muži seděli napřímeně a civěli na sebe přes stůl.

„Žádal jste ode mne tři věci, pane, a já celou naši dohodu dodržel do posledního písmene!”

Grey opovržlivě zafuněl.

„Skutečně, pane Frasere? A pokud ano, tak mi vysvětlete, co vás přimělo opustit své druhy a vydat se na vřesoviště na sraz králíků? Když mě tedy ujišťujete, že jste nikoho jiného nepotkal dal jste mi na to své slovo, že to tak bylo.” Poslední věta byla vyřčena se zřetelným posměškem, až Fraser zbrunátněl.

Jedna jeho mohutná dlaň se sevřela v pěst.

„Ano, pane,” řekl tiše. „Dal jsem vám na to své slovo, že to tak bylo.” Zdálo se, že až teď mu došlo, že zatnul ruku v pěst. Velice pomaluji povolil a položil ruku na stůl.

„A co ten váš útěk?”

„Co se týče mého útěku, pane, tak už jsem vám řekl, že vám k tomu nic nepovím.” Fraser pomalu vydechl a opřel záda o židli, jeho oči pod hustým rudým obočím zapíchnuté do Greye.

Grey se na chvíli odmlčel, potom se také opřel dozadu a odložil šachovou figurku na stůl.

„Budu mluvit bez obalu, pane Frasere. Dejme tomu, že si o vás myslím, že jste rozumný muž.“

„Jsem velice rozumný, co se týče cti, to vás ujišťuji, pane.“

Grey cítil tu ironii, ale nereagoval na ni; teď měl navrch on.

„Faktem je, pane Frasere, že na tom moc nesejde, zda jste se svou rodinou o zlatě mluvil nebo ne. Možná jste se s nimi zkontaktoval. Už jen samotná možnost, že se tak mohlo stát, mě nutí k tomu, abych vyslal na vaše panství do Lallybrochu skupinu dragounů, aby to tam prohledali skrz naskrz a pozavírali a vyslechli všechny členy vaší rodiny.“

Sáhl do své náprsní kapsy a vytáhl list papíru. Rozložil ho a četl seznam jmen.

„lan Murray váš švagr, že? Jeho manželka, Janet. To je samozřejmě vaše sestra. Jejich děti, James má snad jméno po strýci? Krátce vzhlédl, ale i tak stačil zachytit záblesk ve tváři Frasera. potom se zase vrátil ke svému papíru. „Margaret, Katherine, Janet, Michael a lan. To je ale potomstvořekl tónem, jako kdyby přirovnával šest mladých Murrayů k vrhu prasátek. Odložil papír vedle šachovnice na stole.

„Tři nejstarší děti jsou už ve věku, kdy mohou být uvězněni a vyslýcháni se svými rodiči, to ale víte. Takové výslechy se nevedou vždy v rukavičkách, pane Frasere “

Mluvil pravdu, to Frascr věděl. Z vězňovy tváře zmizela všechna barva a pod kůží byly vidět mohutné kosti. Krátce zavřel oči, potom je otevřel.

Greyovi se vybavila slova Quarryho, když říkal: „Až s ním budeš večeřet, neobracej se k němu zády.“ Na krku se mu naježily chlupy, ale zase se ovládl a vrátil Fraserovi jeho pohled.

„Co ode mne chcete?“ Mluvil tiše, vztekem chraptěl, ale ani se nepohnul, byl jako rumělková soška pozlacená odleskem plamenů.

Grey se zhluboka nadechl.

„Chci pravdu,“ řekl tiše.

V místnosti bylo ticho, ozývalo se jen praskání a syčení rašeliny na krbové mřížce. Letmý Fraserův pohyb, když si přejel prsty po

noze, nic víc. Skot seděl, hlavu otočenou a zíral do ohně, jako kdyby tam hledal odpověď.

Grey tiše seděl a čekal. Mohl si to dovolit. Nakonec se Fraser otočil a pohlédl mu do tváře.

„Takže pravdu.” Zhluboka se nadechl; Grey viděl i přes plátěnou košili, jak se mu vzedmula hruď, neměl totiž na sobě žádný kabát.

„Dodržel jsem slovo, pane. Řekl jsem vám doslovně vše, co mi ten muž v noci pověděl. Jediné, co jsem vám neřekl, je to, co jsem si z těch slov sám mohl odvodit.”

„Opravdu?” Grey seděl bez hnutí. „A co jste si domyslel?”

Fraserova široká ústa se smrskla do úzké linky.

„Já..už jsem vám říkal o mé ženě,” řekl a slova šla ven tak pomalu, jako kdyby ho bolela.

„Ano, říkal jste. že je mrtvá.”

„Řekl jsem, že odešla, guvernére,” opravil ho Fraser tiše. Očima sledoval toho pěšáka. „Jc to podobné, jako když je mrtvá, ale…“ Odmlčel se a polkl, potom ještě odhodlaněji pokračoval.

„Má žena byla léčitel ka. Na vysočině se tomu říká kouzelnice, ale bylo v tom něco víc. Byla to bílá dáma vědma.” Krátce vzhlédl. „V galštině je to ban druidh, ale znamená to také čarodějnici.”

„Bílá čarodějnice.” I Grey mluvil potichu, ale vzrušením mu vřela v žilách krev. „Takže ten muž mluvil o vaší ženě?”

„Je to možné. A pokud ano…” Pokrčil širokými rameny. „Musel jsem jít,” řekl prostě. „Abych se přesvědčil.”

„Jak jste věděl, kam máte jít? Bylo ještě něco, co jste z těch tulákových slov pochytil?” Grey se mírně se zvědavostí předklonil. Fraser přikývl a očima stále sledoval šachovou figurku vyřezanou z mrožího klu.

„Existuje jedno místo, o kterém jsem věděl. Není odtud příliš daleko a je tam svatyně svaté Bride. Ji také nazývali ,bílou dámou”,” vysvětloval a vzhlédl. „Ta svatyně tam stojí už hodně dlouho byla tam ještě dávno předtím, než přišla svátá Bride do Skotska.”

„Chápu. Takže jste předpokládal, že ten muž se zmiňoval o tomto miste i o vaší ženě?”

Znovu pokrčení ramen.

„Já nevím,“ opakoval Fraser. „Nemohu říci, zda to mělo vůbec něco společného s mojí ženou anebo zda ,bílá čarodějnice” patřila jen svaté Bride, zda mě to mělo na toto místo nasměrovat nebo s tím nemělo nic společného. Ale já jsem cítil, že tam musím jít.“

Popsal to místo a na Greyovo naléhání mu řekl i směr, kudy se k němu dostat.

„Tou svatyní je vlastně malý kámen ve tvaru starobylého kříže, který je ale tak ošlehaný větrem, že jsou na něm nápisy sotva čitelné. Stojí nad malým jezírkem napůl skrytý ve vřesu. V jezírku můžete vidět malé bílé kameny propletené mezi kořeny vřesu, který roste na břehu. O těch kamenech se říká, že mají velkou moc, pane,“ vysvětloval, když viděl nechápavý výraz. „Ale jen tehdy, pokud je použije bílá dáma.“

„Chápu. A vaše žena…?“ Grey se odmlčel.

Fraser krátce zakroutil hlavou.

„Nemělo to s ní nic společného,“ řekl tiše. „Už je nadobro pryč.“ Mluvil tiše a kontroloval se, ale Grey mezi řádky cítil tu bezútěšnost a opuštěnost.

Fraserova tvář byla normálně chladná a nečitelná; teď sice výraz nezměnil, ale žal byl postřehnutelný, vepsaný v liniích pod rty a pod očima. Zdálo se nevhodné rušit ho při těchto pocitech, ale Grey měl své povinnosti.

„A zlato, pane Frasere?“ zeptal se tiše. „Co je s ním?“

Fraser si zhluboka povzdechl.

„Bylo tam,“ řekl neutrálně.

„Cože!“ Grey se napřímil v křesle a civěl na Skota. „Vy jste ho našel?“

Fraser na něho vzhlédl a zkřivil ústa.

„Našel jsem ho.“

„Bylo to opravdu francouzské zlato, které poslal Ludvík Karlu Stuartovi?“ Greyovi se rozlévalo vzrušení celým tělem při představě, jak nese svým nadřízeným do Londýna truhly plné Ludvíkova zlata.

„Ludvík nikdy žádné zlato Stuartům neposlal,“ řekl s jistotou Fraser. „Ne, guvernére, to, co jsem našel ve svátém jezírku, nebyly francouzské mince.“

To, co našel, byla malá truhlička s pár zlatými a stříbrnými mincemi a malý kožený váček se Šperky.

„Šperky?” vyhrkl Grey. „Odkud k čertu pochází?”

Fraser se na něj podrážděně podíval.

„Tak to nemám ani potuchy, pane,” řekl. „Jak bych to asi tak měl vědět?”

„Jistě, že to nevíte,” řekl Grey a odkašlal si, aby skryl své podráždění. „Samozřejmě. Ale ten poklad kde je teď?”

„Hodil jsem ho do moře.”

Grey na něj tupě zíral.

„Vy cože?”

„Hodil jsem ho do moře,” opakoval trpělivě Fraser. Jeho šikmé modré oči se zadívaly přímo do Greyových. „Možná jste pane slyšel o místu, kterému se říká Ďáblův kotel? Je to ani ne půl míle od místa s jezírkem”

„Proč? Proč jste udělal takovou věc?” ptal se Grey. „To přece nedává žádný smysl!”

„V tu chvíli mě moc smysl nezajímal, pane,” řekl Fraser tiše. „Sel jsem tam s nadějí a bez té naděje pro mě poklad neznamenal více než jen malou truhličku plnou kamenů a matného kovu. Co bych s tím dělal” Vzhlédl, jedno obočí pozvednuté s náznakem ironie. „Ale neviděl jsem ,smysl‘ ani v tom, abych to odevzdal králi Jiříkovi. Tak jsem to hodil do moře.”

Grey se posadil do křesla a mechanicky si naléval další skleničku sherry, ani nevnímal, co dělá. Cítil zmatek.

Fraser seděl, hlavu otočenou a bradu opřenou o pěst; koukal do ohně a jeho tvář měla zase svůj obvyklý pasivní výraz. Za nimi zářilo světlo, které osvětlovalo dlouhou rovnou linii jeho nosu a měkkou křivku rtů, zastíněnou čelist a přísné obočí.

Grey se pořádně napil, aby se zklidnil.

„To je dojemná historka, pane Frasere,” řekl vyrovnaně. „Velice dramatická. Ale nemáme žádný důkaz, že je to pravda.”

Fraser sebou pohnul a otočil hlavu, aby se podíval na Greye. Ja mieho šikmé oči se zúžily, mohlo to být i pobavením.

„Ale ano, máme, pane,” řekl. Sáhl za opasek otrhaných kalhot, chvíli něco lovil a potom dal zavřenou dlaň nad stůl a vyčkával.

Grey reflexivně natáhl svou dlaň, do které mu spadl malý předmět.

Byl to safír, tmavé modrý jako Fraserovy oči, a také dost velký.

Grey otevřel ústa, ale nic neřekl, v úžasu se zakuckal.

„Tady je váš důkaz, že poklad existoval, pane.” Fraser pokývl hlavou směrem ke kameni na Greyově dlani. Jejich oči se setkaly. „A co se týče toho ostatního je mi líto, že to musím takto říci, pane, ale bude vám muset stačit mé slovo.”

„Ale…, ale… vy jste říkal…”

„Ano, říkal jsem.” Fraser mluvil tak chladně, jako kdyby se bavili o dešti za oknem. „Nechal jsem si tento malý kamínek, kdyby se třeba někdy hodil, kdyby mě někdy propustili anebo pokud by se mi podařilo najít způsob, jak ho poslat mé rodině. A to musíte uznat, pane…,” v očích mu posměšně zajiskřilo, „že pro mou rodinu by takový poklad neměl žádnou cenu, protože by přitáhl nechtěnou pozornost. Jeden kámen, to snad. ale nesmí jich být moc.”

Grey o tom ani nemusel přemýšlet. Co řekl Fraser, byla pravda; takový farmář, jakým je jeho švagr, nedokáže přeměnit velký poklad na peníze, aniž by na sebe neupoutal pozornost a nepři lákal do Lal lybrochu v krátké době královskou hlídku. A sám Fraser může být ve vězení třeba až do konce života. Ale stejně, zahodit jen tak takové jmění! Ale když se teď na toho Skota podívá, tak by tomu i uvěřil. Pokud kdy vůbec byl nějaký člověk, jehož charakter nebyl pokrou cen hamižností, tak by to byl právě James Fraser. Ale stejně…

„Jak se vám ho podařilo propašovat?” zeptal se najednou Grey. „Když jsme vás přivedli nazpět, prohledali vás.”

Široká ústa vykouzlila první opravdový úsměv, jaký Grey viděl.

„Polkl jsem ho,” řekl Fraser.

Greyova ruka na safíru sebou škubla. Otevřel dlaň a odložil kámen na stůl vedle šachové figurky.

„Chápu,” řekl.

,Jo jsem si jist, pane,” řekl Fraser s vážností, takže bylo jeho pobavení v očích sotva znatelné. „Strava, která se skládá z ovesné kaše, má čas od času i své výhody.”

Grey najednou cítil silnou potřebu zasmát se, prstem si mnul rty.

„Tím jsem si jist, pane Frasere.” Chvíli seděl a pozoroval modrý kámen. Najednou vzhlédl.

„Vy jste papeženec, pane Frasere?“ Odpověď už znal předem; mezi katolickými Stuartovci jich bylo jen málo, kteří nebyli. Aniž by čekal na odpověď, vstal a šel ke knihovně v rohu. Chvíli mu trvalo, než to našel; byl to dárek od jeho matky, nebylo to jeho běžné čtivo.

Na stůl vedle kamene položil Bibli vázanou v teletince.

„Pane Frasere, chci věřit vašemu slovu gentlemana, řekl. „Ale jistě pochopíte, že mám také své povinnosti.

Fraser se dlouhou chvíli díval na knihu, potom vzhlédl na Greye, z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Ano, to je v pořádku, pane,“ řekl tiše. Bez zaváhání položil mohutnou ruku na Bibli.

„Přísahám ve jménu Boha všemohoucího a na jeho svaté slovo,“ řekl rozhodně. „S pokladem je to tak, jak jsem vám říkal.“ Jeho oči zářily ve světle ohně, byly temné a nevyzpytatelné. „Přísahám na mou víru v nebesa “ dodal tiše, „že odpočívá v moři.“

Tah Torremolinos

Když byla otázka francouzského zlata vyřešena, vrátili se zase ke své rutině; krátce spolu probrali záležitosti vězňů, potom si neformálně popovídali a někdy i zahráli šachy. Dnes večer přišli od jídelního stolu a stále ještě diskutovali objemný román Pamela od Samuela Richardsona.

„Myslíte, že se dá objem knihy omluvit komplexností příběhu? zeptal se Grey, když se nakláněl, aby si zapálil viržinko od svíce na kredenci. „Pro vydavatele to musí být velký výdaj, stejně tak od čtenáře velké vypětí, pokud je kniha takto dlouhá.

Fraser se usmál. On sám nekouřil, ale dnes večer si na pití vybral portské a prohlásil, že je to jediné pití, na jehož chuť nemá kouř žádný vliv.

„Kolik to má dvanáct set stran? Ano, myslím, že tak nějak. Konec konců je dost těžké sesumarizovat životní těžkosti na malém prostoru bez naděje na výstižné vysvětlení.

„To je pravda. Slyšel jsem, že umění spisovatele je v tom, že umí vypíchnout ty správné detaily. Nemyslíte ale, že takto obsáhlá kniha naznačuje, že autorovi chybí disciplína v tomto výběru a nemá dostatek nadání?

Fraser se zamyslel a pomalu upíjel rubínovou tekutinu.

„Viděl jsem knihy, které mají přesně tento problém, řekl. „Autor zahrne čtenáře hromadou detailů jen proto, aby tomu uvěřil. Ale v tomto případe si nemyslím, že by to tak bylo. Každá postava je vykreslena promyšleně a všechny příhody se zdají pro děj podstatné. Ne, prostě si myslím, že některé příběhy potřebují více prostoru, aby mohly být věrně podány. Znovu se napil a zasmál se.

„Ale zajisté, připouštím v tomto ohledu jisté předsudky, pane. Vzhledem k okolnostem, za kterých jsem četl Pamelu, bych byl i rád, kdyby byla dvakrát tak delší.

„A jaké okolnosti to byly? Grey našpulil rty a vypustil obláček kouře, který stoupal ke stropu.

„Několik let jsem žil na vysočině v jeskyni, pane, řekl Fraser suše. „Málokdy jsem měl s sebou více jak tři knihy a ty mi musely vydržet i několik měsíců. To mi mohutné svazky vyhovovaly, i když musím přiznat, že jinak je moc nemusím.

„To je určitě pravda, řekl Grey. Přimhouřil oči a sledoval, jak stoupá první kroužek kouře, aby vypustil další. Ten šel ale mimo a uhnul na stranu.

„Vzpomínám si, pokračoval a zuřivě natahoval z viržinka, „na přítelkyni mé matky když viděla tu knihu v salonu mé matky.. “ Zhluboka natáhnul a znovu vypustil kouř, spokojeně si povzdechl, když se nový kroužek dotkl toho prvního a roztříštil ho na malý obláček.

„Byla to lady Hensleyová. Vzala tu knihu do ruky, podívala se na ni s takovou bezmocností, jak to umí většina žen, a povídá: ,Och, hraběnko! Vy musíte být ale odvážná, že se pouštíte do tak objemné knihy. Obávám se, že já sama bych se nikdy neodvážila tak tlustou knihu začít číst.” Grey si odkašlal a snížil hlas z falzetu, kterým napodoboval lady Flensleyovou.

„A matka jí na to odpověděla, pokračoval dál už normálním hlasem… ,Ale netrapte se tím, má drahá, tomu byste stejně nerozuměla.”

Fraser se zasmál, potom zakašlal a rukou se snažil odehnat zbytky z dalšího kouřového obláčku.

Grey rychle natáhnul a vstal ze svého křesla.

„Pojďte se mnou, dáme si jednu rychlou partičku.

Ve hře si nebyli vůbec rovni; Fraser byl mnohem lepší hráč, ale Grey se Čas od času zachránil nějakým bravurním kouskem.

Dnes večer se pokusil o tah Tórremolinos. Byl to riskantní začátek s koněm královny. Když se to dobře zahrálo, byla zametená cestička pro nezvyklou kombinaci věže a střelce. Celý úspěch ale závisel na tahu královým koněm a pěšákem od střelce. Grey to používal jen zřídka, protože na průměrného hráče to už neplatilo, ten nemohl vytušit hrozbu koně anebo naopak jeho možnosti. Tento tah se dal použít na bystrého a důvtipného hráče a po téměř třech měsících hry každý týden věděl Grey velice dobře, jaký způsob myšlení sedí naproti němu.

Přemáhal se, aby nezadržoval dech, když se chystal k předposlednímu tahu této kombinace. Ucítil na sobě krátce Fraserův pohled, ale nepodíval se na něj, protože měl strach, že by ho jeho vzrušení prozradilo. Místo toho sáhl na kredenc po dekantéru a obě sklenice doplnil tmavým sladkým portským. Očima opatrně sledoval stoupající tekutinu.

Bude to pěšák, nebo kůň? Fraserova hlava byla v zamyšlení skloněná nad šachovnicí a ve vlasech mu poskakovala drobná rudá světýlka, jak se pohnul. Kůň, a už je příliš pozdě. Pěšák, a vše je skoro ztraceno.

Grey cítil, jak mu srdce divoce buší, zatímco čekal. Fraserova ruka visela nad šachovnicí, potom se rychle rozhodl, ruka letěla střemhlav dolů a dotkla se figurky. Koně.

Vydechl příliš nahlas, takže Fraser na něj prudce vzhlédl, ale už bylo pozdě. Grey se snažil skrýt jakýkoliv triumfální výraz ve tváři a táhl věží.

Fraser se dlouhou dobu mračil na šachovnici, očima přeskakoval z figurky na figurku a vyhodnocoval situaci. Když mu to došlo, pohodil hlavou a s rozšířenýma očima vzhlédl.

„Ty jeden malej mazanej bastarde! řekl tónem, ve kterém se zračilo překvapení i respekt. „Kde jste se sakra takový trik naučil?

„Naučil mě to můj starší bratr, odpověděl Grey a rozjařen svým úspěchem přestal být ostražitý jako obvykle. Většinou z deseti her neporazil Frasera více jak třikrát a vítězství bylo sladké.

Fraser se krátce zasmál, natáhl svůj dlouhý ukazováček a vyš ťouchl svého krále.

„Měl jsem očekávat něco podobného od muže, jako je Lord Mel ton,“ poznamenal.

Grey ztuhnul v křesle. Fraser ten pohyb zachytil a tázavě zvedl jedno obočí.

„Je to Lord Melton, kterého jste měl na mysli, ne?“ řekl. „Anebo máte ještě jiného bratra?

„Ne, řekl Grey. Rty měl mírně ztuhlé, myslel, že to může být od viržinka. „Ne, já mám jen jednoho bratra. Srdce se mu znovu rozbušilo, ale tentokrát nějak otupěle. Copak si ten Skotský bastard celou dobu pamatuje, kým je?

„Naše setkání bylo velice krátké, řekl Skot suše. „Ale vrylo se mi do paměti. Sáhl po skleničce, napil se a prohlížel si Greye přes okraj křišťálu. „Možná nevíte, že jsem na kraji Cullodenského pole potkal Lorda Meltona?

„To vím. Bojoval jsem u Cullodenu. Veškerá radost z výhry byla tatam. Najednou se mu z kouře udělalo mdlo. „Nenapadlo mě, že byste si vzpomněl na Hala anebo věděl o tom, že jsme bratři.

„Nemohu přece zapomenout na setkání, kterému vděčím za svůj život, řekl Fraser suše.

Grey vzhlédl. „Měl jsem pocit, že jste vděkem zrovna neoplýval, když vás potkal Hal u Cullodenu.

Fraserovy rty ztvrdly, potom se uvolnil.

„Ne, řekl tiše. Usmál se, ale nebyl v tom humor. „Váš bratr mě velice tvrdohlavě odmítal zastřelit. V tu dobu jsem to ale nedokázal ocenit.

„Vy jste si přál, aby vás zastřelil? Grey pozvedl obočí.

Skotův pohled byl vzdálený, zapíchnutý do Šachovnice, ale evidentně myslel na něco jiného.

„Myslel jsem, že mám pro to důvod, řekl tiše. „Tenkrát.

„Jaký důvod? zeptal se Grey. Zachytil ten pronikavý pohled a rychle dodal: „Nechci být impertinentní, když se takto ptám. Já jen

v té době, já cítil jsem se podobně. Co jste říkal o Stuartech, nenapadlo by mě. že by vás ta prohra uvrhla do takového zoufalství;1

Fraserovi zaškubalo v koutku úst, ale nedalo se to nazvat úsměvem. Jako náznak pochopení krátce sklonil hlavu.

„Byli tací, co bojovali pro lásku ke Karlu Stuartovi anebo z oddanosti k právu jeho otce na trůn. Ale máte pravdu; nebyl jsem jedním z nich.“

Dál už to nevysvětloval. Grey se zhluboka nadechl, pozoroval šachovnici.

„Řekl jsem, že jsem se tenkrát cítil velice podobně. Já u Cul lodenu jsem přišel o jednoho přítele,“ řekl. Přemýšlel, proč mluví o Hektorovi zrovna s tímto mužem; skotským válečníkem, který si prosekal cestu bitevním polem a jehož meč mohl být právě tím, který… Zároveň si ale nemohl pomoci a mluvil dál; protože nebyl nikdo jiný, s kým by mohl o Hektorovi mluvit, kromě tohoto muže, vězně, který nemůže mluvit s nikým jiným a jehož slovo mu tak nemůže ublížit.

„Přinutil mé, abych se na to tělo Šel podívat Hal, můj bratr,“ vyhrkl Grey. Podíval se dolů na ruce, kde mu zářil malý Hektorův safírek, zmenšenina toho, který mu Fraser tak váhavě vydal.

„Říkal, že musím; pokud ho neuvidím mrtvého, nikdy tomu nebudu úplně věřit. A dokud doopravdy nepochopím, že je Hektor můj přítel pryč, budu se nadosmrti trápit. Když to uvidím a uvěřím tomu, budu cítit žal, ale potom se z něj uzdravím a zapomenu.“ Vzhlédl a pokusil se o úsměv. „Hal mívá většinou pravdu, ale ne ve všech případech”

Možná se vyléčil, ale nikdy nezapomene. Rozhodně nikdy nezapomene na ten poslední pohled na Hektora, který tam nehnuté ležel s voskově bledou tváří v ranním světle a tmavé dlouhé řasy mu spočívaly na tvářích, jako kdyby spal. A velká rozervaná rána, která mu skoro oddělila hlavu od těla; z masa trčela průdušnice a velké tepny.

Chvíli tam tiše seděli. Fraser nic neříkal, ale natáhl se po skleničce a vypil ji. Grey se ani neptal a potřetí dolil obě sklenice.

Opřel se dozadu do křesla a zvědavě si prohlížel svého hosta.

„Považujete svůj život za tíživý, pane Frasere?”

Potom Skot vzhlédl a dlouze se mu zadíval do očí. Fraser ale v jeho pohledu nenašel nic kromě zvědavosti, a tak se jeho mohutná ramena nakloněná nad šachovnicí uvolnila a široká ústa se roztáhla do úsměvu. Skot se opřel dozadu a pomalu propnul pravou ruku, zatínal a povoloval dlaň, aby protáhl svaly. Grey si všiml, že ruka byla kdysi zraněná; ve světle ohně byly vidět malé jizvy a dva prsty byly znehybnělé.

„Zase ne až tak moc,“ odpověděl Skot pomalu. Věcně se podíval Greyovi do očí. „Myslím, že nejtěžší břímě je v tom, že se trápíme kvůli svým blízkým, kterým už není pomoci.”

„A ne v tom, když se nemáme pro koho trápit?”

Fraser se odmlčel, potom odpověděl; zvažoval pozice figurek na stole.

„To je prázdnota,” řekl nakonec tiše. „Ale ne nejtěžší břímě.”

Už bylo pozdě; kolem nebyly žádné zvuky kromě náhodných kroků stráží venku, které obcházely nádvoří pod nimi.

„Vaše žena říkal jste, že byla léčitelka?”

„Byla. Ona… jmenovala se Claire.” Fraser polkl, potom zvedl svou skleničku a napil se, jako kdyby se snažil zbavit něčeho, co mu uvízlo v krku.

„Myslím, že se pro ni velice trápíte,” řekl Grey tiše.

Vycítil u Skota stejné nutkání, jaké měl on sám před chvílí potřebu vyřknout dlouho skrývané jméno, aby alespoň na chvíli vytáhl na světlo ducha své lásky.

„Už několikrát jsem vám chtěl poděkovat, guvernére,” řekl tiše Skot.

Grey byl překvapený.

„Poděkovat mi? A za co?”

Skot na něj pohlédl tmavýma očima nad dokončenou partií.

„Za tu noc u Carryarricku, kde jsme se prvně potkali.” Nehybně pozoroval Greye. „Za to, co jste udělal pro mou ženu.”

„Vy si to pamatujete?” řekl Grey ochraptěle.

„Nezapomněl jsem,” řekl jednoduše Fraser. Grey nabral odvahy, aby pohlédl přes stůl, ale když to udělal, v šikmých očích nebylo ani památky po smíchu.

Fraser na něj seriózně pokývl. „Stál jste za to, guvernére, abych na vás nezapomněl.”

John Grey se hořce zasmál. Cítil se ale méně naštvaně, než si myslel, že se bude cítit, když se mu ten osudný večer tak přesně připomenul.

„Pokud považujete šestnáctiletého chlapce strachem posraného až za ušima hodného za upamatování, tak potom není divu, že to skotská armáda projela!

Fraser se mdle usmál.

„Chlap, který se s hlavní u hlavy strachy neposere, tak nemá buď střeva, nebo mozek.

Grey se tomu zasmál. Jeden koutek Fraserových úst se mírně pozvedl.

„Vy jste neprosil o to, abych ušetřil váš život, ale chtěl jste zachránit čest dámy. Čest mojí vlastní dámy, řekl tiše Fraser. „Pro mě to není blbost.

Ve Skotově hlase byla cítit hluboká pravda, ta se nedala přehlédnout, ani ignorovat.

„Ale já jsem pro vaši ženu nic neudělal,” řekl Grey trochu zahořk le. „Vždyť přece nebyla v ohrožení!

„Ale to jste přece nevěděl, ne? poukázal Fraser. „Bojoval jste za záchranu jejího života a její cti a svůj život jste při tom dal v sázku. Už jen tím jste jí prokázal čest a já o tom čas od času přemítám od doby, kdy jsem ji ztratil. Fraserovo zaváhání se podle hlasu nedalo moc rozeznat, ale svaly na krku jeho pocity prozradily.

„Aha. Grey se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval. „Je mi líto vaší ztráty, dodal formálně.

Oba dva chvíli mlčeli, byli sami se svými duchy. Potom Fraser vzhlédl a nadechl se.

„Váš bratr měl pravdu, guvernére, řekl. „Děkuji vám a přeji vám dobrou noc. Vstal, odložil skleničku a odešel z místnosti.

Svým způsobem mu to připomnělo roky v jeskyni, s občasnými návštěvami domu, které byly jako oázy života a tepla uprostřed pusté samoty. Tady to bylo obráceně, vycházel z přeplněných a špinavých cel nahot u do zářícího guvernérova pokoje, aby si během pár hodin protáhl tělo a procvičil mysl, aby se ohřál, najedl a popovídal si.

Zažíval stejné pocity vykořenění; pocity, kdy ztrácí část sama sebe, která není schopna přesunu do každodenního života. A pokaždé byl ten přechod namáhavější.

Stál v chodbě, kde byl průvan, a čekal na žalářníka, až odemkne dveře do cely. V uších mu bzučel zvuk spících mužů a do nosu ho praštil závan jejich těl, byl štiplavý jako pšouk.

Rychle se ještě zhluboka nadechl a sklonil hlavu, aby mohl projít.

Jak procházel místností mezi těly, sem tam se někdo pohnul a jeho černý stín přeskakoval po nahrbených a schoulených tělech. Dveře se za ním zabouchly a 2ase byla tma, ale v místnosti byl slyšet pohyb, jak se muži jeho příchodem probouzeli.

„Jdeš pozdě, Mac Dubhu, řekl Murdo Lindsay ospalým hlasem. „To budeš zítra pěkně ztahanej.

„To zvládnu, Murdo, zašeptal a překračoval těla. Sundal si kabát a opatrně ho složil na lavici, potom si vzal hrubou přikrývku a našel si místo na podlaze. Jeho dlouhý stín se odrážel oproti měsícem zalitému oknu.

Ronnie Sinclair se otočil, když si Mac Dubh lehl vedle něj. Ospale zamrkal a jeho světlé řasy nebyly v měsíčním světle skoro vůbec vidět.

„Nakrmil tě Malý Blonďáček dobře, Mac Dubhu?

„Ale ano, Ronnie, díky. Posunul se na kamenech, jak hledal pohodlnější polohu.

„Budeš nám o tom zítra vyprávět? Vězňům to dělalo zvláštní radost, když jim vyprávěl, co se podávalo k večeři, a bylo jim ctí, že jejich velitele dobře krmí.

„Ano, Ronnie, budu, slíbil Mac Dubh. „Ale teď už musím spát.

„Dobrou noc, Mac Dubhu, donesl se k němu šepot z rohu, kde se převaloval Hayes a byli do sebe zapasovaní jako kávové lžičky společně s MacLeodem, Innesem a Keithem, kteří se chtěli ve spánku zahřát.

„Sladké sny, Gavine, zašeptal Mac Dubh nazpět a cela se pomalu začala propadat do ticha.

Tu noc se mu zdálo o Claire. Ležela v jeho náručí a krásně voněla. Byla těhotná; bříško kulaté a hladké jako meloun, ňadra plná, bradavky temné jako víno a sváděly ho, aby je ochutnal.

Ona měla dlaň v jeho klíně a on se natáhl, aby jí tu slast oplatil, to malé měkké vyplnilo jeho dlaň a přitisklo se k němu, když se pohnula. Napřímila se nad ním, usmála se, vlasy jí padaly podél tváří dolů a roztáhla nad ním nohy.

„Chci tvé rty,“ zašeptal a nevěděl, zdají chce políbil nebo aby mu ho vzala do úst, prostě jen věděl, že po ní touží.

„Dej mi své,“ řekla. Zasmála se a sklonila se nad ním, ruce mu položila na ramena a vlasy ho lechtaly na tváři, voněly po mechu a slunci. Pod zády slyšel šustění listí a věděl, že leží v rokli u Lal lybrochu, obklopovala je měděná barva buků kolem nich; bukové listí a bukvice, zlaté oči a bílá hladká kůže, po které poskakovaly stíny.

Potom se její ňadra přitiskla k jeho rtům a on je dychtivě nasál, tiskl si její tělo k sobě. Její mléko bylo horké a sladké, s příchutí jako jelení krev.

„Přitlač,“ zašeptala a položila mu ruku za hlavu, chytila ho za zátylek a přitiskla k sobě. „Přitlač.“

Ležela na něm celým svým tělem, on jí dlaněmi svíral zadeček a na svém břiše cítil váhu děťátka, jako kdyby ho teď společně sdíleli a ten malý kulatý uzlíček chránili svými těly.

Objal ji pažemi, pevně, i ona ho silně svírala. Trhnul sebou a pokrčil ramena, její vlasy měl ve tváři a ona mu prsty čechrala vlasy, dítě měli mezi sebou a nevěděli, kde kdokoliv z těch tří začíná a kde jeho tělo končí.

Najednou se probral, vzdychal a potil se, napůl schoulený pod jednou z lavic, které byly v cele. Ještě nebylo světlo, ale viděl obrysy těl mužů, kteří leželi blízko něj. Doufal, že nekřičel nahlas. Rychle zavřel oči, ale sen byl už pryč. Ležel úplně nehnuté, až se mu srdce zklidnilo, a čekal na úsvit.

John Grey se dnes večer oblékal velice pečlivě, vzal si čisté prádlo a hedvábné punčochy. Nebral si paruku, vlasy měl spletené do jednoho copu a postříkané citrónovým toníkem. Chvíli váhal nad prstenem od Hektora, ale nakonec si ho také vzal. Večeře byla dobrá; bažant, kterého sám zastřelil, a zelený salát, v úctě k Fraserovým podivným chutím. Ted’ seděli nad šachovnicí a nemluvili, jak se soustředili na hru.

„Dáte si sherry?” Položil střelce, zaklonil se a protahoval se.

Fraser přikývl, byl zcela pohlcen hrou.

„Děkuji”

Grey vstal a přešel místnost, Fraser zůstal u ohně. Sáhl do kredence pro láhev a ucítil, jak ho polilo horko. Nebylo to od ohně, který sálal z druhé strany místnosti, ale z nervozity.

Přinesl láhev zpět ke stolu, v druhé ruce nesl skleničky; byl to křišťál Waterford, který mu poslala jeho matka. Nalil tekutinu do skleniček, ve světle ohně zářila jako jantar a růže. Fraser sledoval skleničku, pozoroval hladinu sherry, jak stoupá, ale z jeho pohledu bylo zřejmé, že je myšlenkami jinde. Jeho tmavé modré oči byly zastřené. Grey byl zvědavý, na co asi tak myslí; nebyla to hra výsledek už byl jasný.

Grey se natáhl a pohnul se střelcem. Věděl, že je to jen odklad; ale pořád ještě ohrožoval Fraserovu královnu a mohlo dojít k výměně věže.

Grey vstal, aby přiložil na oheň kostku rašeliny. Když stál, protáhl se a postavil se za soupeře, aby to viděl z jeho úhlu.

Plamen se zatřepotal, když se Skot naklonil dopředu a prohlížel si šachovnici, vrhal mu do vlasů temně rudé jiskřičky a záře se odrážela i v křišťálové sherry.

Fraser měl vlasy stažené dozadu černým provázkem do smyčky. Stačilo jen trochu zatáhnout, aby se uvolnily. John Grey si uměl dobře představit, jaké by to bylo, kdyby rukou projel tu hustou záplavu a dotkl se hladké teplé kůže pod nimi. Dotknout se…

Ucítil náhlý pohyb a rychle sevřel dlaň.

„Jste na řadě, pane.” Měkký skotský přízvuk ho zase probral, posadil se a zahleděl se prázdným pohledem na šachovnici.

Aniž by se tím směrem podíval, byl si vědom dalších pohybů, bylo to dáno jeho přítomností. Kolem Frasera viselo něco ve vzduchu; bylo nemožné nepohlédnout na něj. Aby skryl svůj pohled, natáhl se pro skleničku sherry a upil, chuť ale skoro vůbec nevnímal.

Fraser seděl nehnuté jako socha a jen jeho tmavě modré oči prozrazovaly život, jak studovaly šachovnici. Oheň dohořel a obrysy jeho těla byly pokryty stíny. Jeho ruku žíhalo zlato a černé stíny ohně, měl ji položenou na stole, byla nehybná a krásná jako zajatý pěšák v ní.

Když se natáhl pro střelce, na ruce Johna Greye se zatřpytil modrý kámen v prstenu. Je to špatně, Hektore? pomyslel si. Ze asi miluji muže, který tě mohl zabít? Anebo je to věc, kterou jedinou mohu nakonec udělat; vyléčit rány z Cullodenu vás obou?

Střelec tiše žuchnul, jak položil jeho plstěný spodek přesně na místo. Bez zastavení zvedl ruku, jako kdyby se hýbala bez jeho vůle. Ruka urazila krátkou vzdálenost a vypadala, že přesně ví, co chce, a zastavila se na Fraserově. Dlaň se mu chvěla, jemné prsty úpěnlivě prosily.

Ruka pod jeho byla teplá tak teplá ale tvrdá a nehybná jako mramor. Vše bylo nehybné, jen na hladině sherry poskakovaly odlesky plamenů. Zvedl oči, aby pohlédl Fraserovi do tváře.

„Dejte tu ruku pryč,“ řekl Fraser velice tiše. „Nebo vás zabiji.“

Ruka pod Greyovu se nepohnula, ani tvář nad ní, ale on cítil to náhlé odcizení, ten záchvěv nenávisti a znechucení, který vycházel z duše toho muže a pronikal skrze jeho tkáně.

Najednou se mu zase vybavilo varování Quarryho, bylo tak jasné, jako kdyby mu ho ten muž právě říkal do ucha.

Pokud s ním budete večeřet sám neobracejte se k němu zády.

Neměl žádnou šanci, nebylo se kam odvrátit. Nemohl se ani podívat stranou nebo zamrkat, ten temně modrý pohled ho zmrazil. Pohyboval se tak pomalu, jako kdyby stál na hromadě výbušnin, a stáhl svou ruku zpět.

Chvíli bylo ticho, slyšet bylo jen kapky deště na parapetu a syčení rašeliny na ohništi. Oba dva vypadali, jako kdyby ani nedýchali. Potom Fraser tiše vstal a opustil místnost.

Listopadový déšť bušil na kamennou dlažbu na nádvoří a na řady promočených mužů. kteří v tom lijáku stáli schoulení. Stráže červe nokabátníků, kteří na ně měli dohlížet, nevypadaly o moc šťastněji než zmoklí vězni.

Guvernér Grey stál pod převislou střechou a čekal. Nebylo zrovna nejlepší počasí na prohledávání a čištění vězeňských cel, ale v tomto ročním období by na lepší počasí čekal marně. A vzhledem k tomu, že je v Ardsmuiru přes dvě stě vězňů, musí se cely vytírat alespoň jednou měsíčně, jinak by se jim začaly rychle šířit nemoci.

Rozlétly se dveře do hlavního vězeňského křídla a objevil se hlouček vězňů, byli to ti nej spolehlivější, kteří byli zrovna na řadě s úklidem a stráže na ně dohlížely. Na konci zástupu šel i desátník Dun stable s rukama plnýma propašovaných věcí, které se při takovém úklidu vždy nějaké našly.

„Běžný odpad, pane, hlásil a hodil hromádku drobností a nezjištěných předmětů do koše, který stál vedle guvernéra. „Ale tohle by vás mohlo zajímat.

,Tohle” byl malý proužek látky, tak tři palce na čtyři, s klasickým tartanovým kostkováním. Dunstable rychle vzhlédl k řadě stojících vězňů, jako kdyby chtěl přistihnout někoho při Činu.

Grey si povzdechl, potom narovnal ramena. „No ano. Držení a nošení skotských tartanů bylo přísně zakázáno nařízením, ve kterém se nejen přikazovalo odzbrojení Skotů z vysočiny, ale i zákaz nošení jejich národního oblečení. Když desátník Dunstable vykřikl, aby upoutal pozornost vězňů, Grey předstoupil před zástup mužů.

„Čije to? Desátník zvedl proužek látky vysoko nad hlavu a zvýšil hlas. Grey vzhlédl od barevné látky na zástup, v hlavě si odškrtá val jména, jak seje snažil přiřazovat k barvě tartanu. Moc se v nich totiž nevyznal. Dokonce i v rámci jednoho klanu se vzory tak moc lišily, že se nedaly s určitostí označit, nicméně se to dalo poznat obecně podle barvy a vzoru.

MacAlester, Hayes, Innes, Graham, MacMurtry, MacKenzie, MacDonald… stop. MacKenzie. To je ono. Byla to spíše důstojníkova znalost mužů, než identifikace plédu podle barvy, co ho přesvědčilo. MacKenzie byl mladý vězeň, který příliš kontroloval svou tvář, aby byla bez výrazu.

„Je to vaše, MacKenzie, že?“ zeptal se Grey. Sebral proužek látky desátníkovi a zamával s ním mladému muži pod nosem. Pod nánosy špíny byla vězňova tvář úplně bílá. Pevně sevřel čelist a ztěžka oddechoval nosem, až to pískalo.

Grey probodával mladíka tvrdým vítězoslavným pohledem. Ten Skol v sobě nosil tu nesmiřitelnou nenávist, jakou měli všichni, ale on si nedokázal vybudovat obrannou zeď lhostejnosti, která by ji držela uvnitř. Grey vycítil strach, který v chlapci narůstal; ještě vteřinku a chlapce to zlomí.

„To je moje.“ Hlas byl klidný, skoro až znuděný a slova byla vyřčena $ takovou lhostejností, že ho MacKenzie ani Grey hned nezaregistrovali. Byli tak soustředěni svými pohledy až do okamžiku, kdy se přes rameno Anguse MacKenzieho natáhla mohutná ruka a opatrně si vzala proužek látky z důstojníkova sevření.

John Grey ustoupil a ucítil slova až ve svém žaludku. MacKenzie se zapomněl a zvedl o několik stop výše svůj pohled, aby pohlédl do tváře Jamieho Frasera.

„To není tartan Fraserů,“ řekl a cítil, jak mu slova přimrzají na rtech. Celá tvář mu ztuhla, za což byl docela vděčný; alespoň ho jeho výraz nezradí před tolika nastoupenými vězni.

Fraserova ústa se mírně rozšířila. Grey je pozoroval, bál se pohlédnout do modrých očí nad nimi.

„Ne, to není,“ souhlasil Fraser. „Ale patří to MacKenziům, klanu mé matky‘

V jedné zastrčené zásuvce v paměti si Grey schovával další útržky informací na malé hromádce ve vykládané truhlici s názvem „Ja mie“ jeho matka byla z klanu MacKenzie. Věděl, že je to pravda, stejně tak jako to, že ten tartan není jeho.

Slyšel svůj hlas říkat chladně a vyrovnaně: „Nošení a uchovávání tartanů je protizákonné. Trest samozřejmě znáte, že?“

Ústa se jedním koutkem pousmála.

„Znám.“

Mezi vězni se ozvalo mumlání a postrkování a ačkoliv žádný pohyb nezaznamenal. Grey vycítil tu sounáležitost mezi muži, jak se kolem Frasera semkli, obkroužili ho a utvořili kolem něj val. Kruh se rozpojil a zase spojil a on stál sám vně. Jamie Fraser se vrátil mezi své.

Grey se musel přemáhat, aby odtrhl pohled od měkkých hladkých rtů, které byly od větru a slunce trochu popraskané. Pohled v těch očích byl přesně takový, jakého se obával; nebyl to ani strach, ani hněv ale lhostejnost.

Otočil se ke strážím.

„Seberte ho.“

Guvernér John William Grey skláněl hlavu nad prací na stole, podepisoval objednávky, aniž by je četl. Málokdy pracoval tak pozdě do noci, ale během dne na to neměl čas a administrativa se mu kupila na stole. Objednávky musí poslat do Londýna ještě tento týden.

„Dvě stě liber pšeničné mouky? psal a snažil se soustředit na úhledné černé krucánky pod jeho brkem. Problém takové rutinní práce je ten, že si to vyžaduje vaši pozornost, ale mysl to nezaměstná, takže se vzpomínky ze dne plíživě dostávají ven.

„Šest sudů piva pro potřeby posádky.“ Odložil pero a promnul si ruce. Ještě pořád cítil mráz, který mu dnes ráno na nádvoří přeběhl po zádech. Byl rozdělaný oheň, ale vůbec to nepomohlo. Nepopošel blíž; už to jednou zkusil a stál tam jako zhypnotizovaný, v plamenech viděl události z dnešního odpoledne a probral se až ve chvíli, kdy mu začaly hořet kalhoty.

Sáhl po peru a snažil se z paměti vymazat vzpomínky na nádvoří.

Vždy bylo lepší takovéto výkony trestů neodkládat; vězni pak bývají z vyčkávání nepokojní a nervózní a těžko se kontrolují. Okamžitý trest je také disciplína a přináší pozitivní efekt, protože ukazuje vězňům, že odplata je rychlá a hrozivá a vzbuzuje respekt ke strážcům. Ale John Grey cítil, že zrovna tento trest respekt vzbuzovat nebude rozhodně ne k němu.

Když vydával příkaz, necítil nic víc než jen ledový chlad. Otočil se. Byl vyrovnaný, oba dva měli stejnou zodpovědnost.

Vězni stáli v řadách dokola kolem nádvoří, proti nim kratší řady stráží, které k nim stály čelem, bajonety v pohotovostní poloze, kdyby došlo k nějaké nečekané události.

Ale k ničemu neočekávanému nedošlo. Vězni čekali v ledovém tichu v dešti, který zahaloval mlhou kamenné nádvoří. Nebylo slyšet jiných zvuků než běžné pokašlávání a odkašlávání nastoupených mužů. Blížila se zima a ve vlhkých celách bylo nachlazení dýchacích cest úplně běžným problémem.

Stál tam netečně a díval se, ruce založené za zády, když přiváděli vězně na vyvýšenou plošinu. Pozorovali ho. Cítil déšť, jak mu smáčí ramena kabátu a v malých potůčcích mu voda stéká po krku za košili. Jamie Fraser stál na pranýři yard od něj, svlečený do pasu, pohyboval se bez nenávisti nebo zaváhání, jako kdyby to bylo něco, co už dříve dělal a na co byl zvyklý. Nemělo to pro něj žádný význam.

Pokývl na dva pobočníky, kteří chytli vězné za obě ruce, které nekladly žádný odpor, a pozvedli je. Přivázali ho za ruce ke kůlu a dali mu roubík. Fraser stál vzpřímeně, déšť mu stékal po vzpažených rukách a dolů po páteři až k tenkým kalhotám, které měl promočené.

Teď pokývl na seržanta, který měl v ruce dokument s obviněním. Projela jím vlna zloby, když mu tím pohybem hlavy stekla dolů z klobouku nahromaděná dešťová voda. Narovnal si klobouk i promočenou paruku, aby dostál své vážnosti právě ve chvíli, kdy se Četlo obvinění a odpovídající trest.

„… za porušení Nařízení o zákazu kiltů, který byl schválen Jeho Veličenstvem a Parlamentem, bude vyplaceno šedesát ran bičem.“

Grey pohlédl s profesionální netečností na seržanta, který je výkonem trestu pověřen; ani pro jednoho to nebylo poprvé. Tentokrát hlavou nepokývl; stále ještě pršelo. Místo toho měl oči přivřené, když promluvil:

„Pane Frasere, podstoupíte svůj trest.“

Stál tam, oči upřené dopředu a nehybné, díval se a slyšel dopadat rány a chroptění vězňova dechu tlumené roubíkem.

Mužovy svaly se proti bolesti stáhly. Znovu a znovu, až byl každý sval pod kůží pevný a tvrdý. Jeho vlastní svaly ho bolely z vypětí

a nenápadně přešláp] z nohy na nohu jak brutální nuda pokračovala. Po vězňově hřbetu tekly tenké rudé potůčky smíchané krve s vodou a zbarvily mu kalhoty.

Grey cítil muže za sebou, vojáky i vězně, všechny oči upřené na rampu a ústřední postavu na ní. Dokonce i kašel utichl.

A nad tím vším se vznášel jako přilepený plášť vlastní odpor k sobě, který Grey cítil, když si uvědomil, že tu scénu pozoruje ne z povinnosti, ale z neschopnosti dívat se jinam a pozoroval smíšenou vodu s krví, které zářily na svalech stažených bolestí. Byla to pokřivená krása.

Seržant vykonávající trest se mezi jednotlivými ranami zastavoval jen krátce. Trošku spěchal; každý už to chtěl mít za sebou a vypadnout z toho deště. Grissom počítal tichým hlasem každé šlehnutí a zaznamenával je na papír. Seržant zkontroloval bič, prsty projel mezi střapci s navoskovanými uzly, aby je očistil od krve a zbytků kůže. Znovu bič pozvedl, dvakrát s ním zatočil nad hlavou a šlehl. „Třicet!“ řekl seržant.

Grey vytáhl spodní zásuvku u stolu, byla plná objednávek.

Prsty měl pevně zaťaté do dlaní, ale třes se nezastavil. Měl to zažrané hluboko do kostí, jako zimní mráz.

„Hoďte přes něj přikrývku; hned se o něj postarám.

Hlas anglického lékaře se zdál přicházet z velké dáli; nevnímal žádné spojení mezi hlasem a rukama, které ho pevně chytily za obě paže. Vykřikl, když s ním pohnuly, napnutí mu potrhalo sotva zatažené rány na zádech. Po žebrech mu začala stékat teplá krev a třas se ještě zhoršil, i když mu přes ramena hodili přikrývku.

Svíral okraje lavice, na které ležel, tvář tiskl ke dřevu, oči zavřené, bojoval s třasem. Někde v místnosti byl slyšet pohyb a šourání nohama, ale on nedokázal svou pozornost odtrhnout od cvakání zubů a napětí kloubů.

Dveře se zavřely a místnost utichla. Nechali ho samotného?

Ne, u hlavy zaslechl kroky a deka na jeho zádech se zvedla a někdy mu ji ohrnul do pasu.

„Hmmm. No to tě teda zřídili, co?”

Neodpověděl a ani se nezdálo, že by někdo na odpověď čekal. Lékař se na chvíli otočil, potom cítil na tváři ruku, která mu zvedala hlavu. Z lavice sklouzl ručnik, který tam měl místo polštáře, aby neměl tvář položenou na drsném dřevě.

„Teď vyčistím rány,” řekl hlas. Bylo to neosobní, ale ne nepřátelské.

Nadechl se skrze zuby, když se ruka dotkla jeho zad. Ozvalo se zakňučení. Uvědomil si, že to byl on, a zastyděl se.

„Kolik ti je, chlapče?”

„Devatenáct.” Stěží ze sebe ta slova vysoukal, před tím zasténal.

Doktor se ho opatrně tu a tam na zádech dotýkal, potom vstal. Slyšel zvuk západky na dveřích, potom se doktorovy kroky vracely.

„Teď sem nikdo nevstoupí,” řekl hlas mile. „Klidně můžeš křičet.”

„Hej!” slyšel hlas. „Vstávej, chlape!”

Pomalu se mu vracely smysly; tvrdé dřevo pod hlavou ho zároveň budilo i mu přinášelo sny. Nemohl si vybavit, kde je. Ze tmy se vynořila ruka a zlehka se ho dotkla na tváři.

„Křičel jsi ze spaní,” zašeptal hlas. „Bolí to moc?”

„Trochu.” Uvědomil si další propojení mezi snem a vzbuzením, když se pokusil vstát a zády mu projela jako blesk silná bolest. S chroptěním vydechl a padl zpět na lavici.

Měl štěstí; vyfasoval Dawese, podsaditého vojáka ve středních letech, který zrovna bičování vězňů neměl v oblibě a dělal to je proto, že to byla jeho práce. Ale i tak ho těch šedesát ran pěkně zřídilo, i když je nedával s takovým zapálením.

„Jéje, loje moc horké. Chcete ho snad opařit?” Byl to Morrisonův hlas. kdo plísnil. Samozřejmě že to musí být Morrison.

To je divné, pomyslel si. Když máte skupinu mužů, vždy se zdá, že si najdou tu pravou práci, i když ji před tím nikdy nedělali. Morrison byl farmářem, jako většina z nich. Se zvířaty to uměl, i když o tom moc nepřemýšlel. Teď byl pro muže léčitelem a ta práce mu padla jako ulitá. Muži se na něj obraceli s bolavým břichem nebo zlomeným palcem. Morrison věděl jen o trochu více než ti ostatní,

ale muži se na něj obraceli, když byli zranění, stejně jako se obraceli na Seumuse Mac Dubha pro ujištění a pokyny. A pro spravedlnost.

Na záda mu položili ještě kouřící látku a on zachroptěl, jak to zaštípalo. Pevně semknul rty, aby nevykřikl. Cítil tvar drobné Mor risonovy ruky, kterou měl položenou uprostřed zad.

„Vydrž to, chlape, dokud to nevychladne.”

Jak noční můra bledla, zamrkal a začal vnímat blízké hlasy i společnost. Byl ve velké cele, v potemnělém koutě za komínem. Z ohně stoupala pára; v hrnci už to musí vřít. Zahlédl Waltera MacLeoda, jak do jeho hlubin hodil hrst plnou cárů látek, a jeho tmavé vousy a obočí se zbarvily od ohně do ruda. Když mu na zádech vychladly pruhy látky a byly teď příjemně vlažné, zavřel oči a upadl do polo spánku, ukolébán tichou konverzací mužů poblíž.

Toto zasněné odloučení mu bylo povědomé. Cítil pořád skoro to stejné od okamžiku, kdy se jeho ruka natáhla přes rameno Anguse a sevřela do dlaně ten kousek tartanu. Zdálo se mu, jako by tímto rozhodnutím mezi něho a ostatní muže padla nějaká opona; jako kdyby byl sám na tichém místě nekonečně vzdáleném.

šel za stráží, která ho odváděla; když mu řekli, svlékl se; ale cítil, jako kdyby se ještě neprobudil. Stál tam u sloupu a poslouchal čtení zločinu i trestu, aniž by to skutečně vnímal. Neprohrálo ho ani lano, které se mu zařezávalo na zápěstí do masa, ani studený déšť na nahých zádech. Zdálo se mu, že je to všechno předem dáno; cokoliv řekne nebo udělá, už na věci nic nezmění; je to osud.

Pro bičování byl zrozen. Na myšlenky nebo lítost nebyl prostor; teď se mohl jen soustředit na tělesný trest a tvrdohlavost a zoufalý zápas, které si to bude žádat.

„Klid, jen klid.” Cítil Morrisonovu ruku za krkem, jak ho držel, aby se nehýbal, když mu vyměňovali vychladlé obklady za nové a vybudili tak celou nervovou soustavu.

Tento podivný mentální stav s sebou nesl i skutečnost, že teď vnímal všemi smysly stejně. Mohl by, pokud by se o to pokusil, vnímat jednotlivé pruhy látky na zádech a ve své mysli je viděl jako barevné pruhy v temnotě představivosti. A bolest z ran, které se táhly přes žebra až k ramenům, nebyla ničím víc než jen pocitem těžkých nohou, bolestí v pažích a lechtáním na chloupcích na tváři.

V uších cítil pomalý a pravidelný tep; zvuk jeho dechu byl nepřítomný a nevztahoval se ke zvedání jeho hrudi, když se nadechoval. Byl jen souborem fragmentů, každý malý kousek měl své smysly a žádný z nich nebyl napojen na centrální nervový systém.

„Tady, Mac Dubhu,“ řekl Morrisonův hlas u jeho ucha. „Zvedni hlavu a vypij tohle.“

Ucítil ostrou vůni whisky a snažil se odvrátit hlavu.

„Nepotřebuji to,“ řekl.

„Ale ano, řekl Morrison s věcnou rozhodností, jakou mají snad všichni lékaři, jako kdyby méli vědět lépe, co vy cítíte nebo potřebujete. Neměl sílu ani vůli hádat se, a tak otevřel pusu a upil whisky. Cítil, jak mu zaškubalo ve svalech za krkem, když musel držet hlavu zvednutou.

Whisky přispěla svou troškou do mlýna mezi ostatní vjemy, které ho naplňovaly. Pálila ho v krku a v žaludku, šimrala vzadu v nose a něco mu začalo vířit hlavou, což byl příznak toho, že vypil příliš velké množství a příliš rychle.

„Ještě trošku, ano? A bude to,“ řekl chlácholivě Morrisonův hlas. „Hodný chlapec. Je to lepší, ne? Morrisonovo tlusté tělo se pohnulo, což mu zatemnilo výhled do tmavé místnosti. Z okna u stropu sem táhlo, ale kolem něj se zdálo více pohybu, než kolik by vyvolal pohyb vzduchu.

„Jak jsou na tom záda? Do zítřka se ani nepohneš, ale já myslím, že to bude lepší, než jak to vypadá. A teď se ještě napij?” Ke rtům se mu přitiskl okraj šálku.

Morrison ještě pořád mluvil, trochu nahlas, ale nebylo to o ničem konkrétním. Bylo na tom něco divného. Morrison nebyl upovídaný muž. Něco se dělo, ale on to neviděl. Pozvedl hlavu a díval se, co je Špatně, ale Morrison ho stlačil zpět dolů.

„Nedělej si starosti, Mac Dubhu?” řekl mu tiše. „Stejně s tím nemůžeš nic dělat.

Ze vzdáleného rohu místnosti se ozývaly kradmé zvuky, ty, které před ním chtěl Morrison utajit. Zvuky trhání, krátké mumlání a žuchnutí. Potom tlumené zvuky ran, pomalé a pravidelné, bolestivé a vyděšené zalapání po dechu, přerušované slabým zakňučením nádechu.

Bili mladého Anguse MacKenzieho. Stočil si ruce pod hruď, ale strašně ho začala pálit záda a zamotala se mu hlava. Morrisonova ruka byla zpět a tlačila ho dolů.

„Lež klidně. Mac Dubhu,“ řekl. V jeho tónu se smíchala autorita i rezignace.

Udělalo se mu mdlo a jeho ruce sklouzly z lavice. Morrison měl v každém případě pravdu, uvědomil si. Nemůže je zastavit.

Pod Morrisonovýma rukama se ani nepohnul, oči měl zavřené a čekal, až zvuky skončí. Přemýšlel, kdo je tím vykonavatelem slepé spravedlnosti v temnotě. Sinclair. Odpověděla mu jeho mysl bez zaváhání. A bez pochyb mu pomáhají Hayes a Lindsay.

Nemohli si pomoci, stejně jako on nebo Morrison. Lidé se chovali tak, jak byli zrozeni. Někdo jako doktor a jiný jako rváč.

Zvuky ustaly, bylo slyšet jen tlumené vzdychání a lapání po dechu. Ramena se mu uvolnila; ani se nepohnul, když mu Morrison ze zad sundával poslední vlhký obklad a opatrně se ho snažil osušit. Pod průvanem z okna se zachvěl zimou. Rty měl pevně sevřené, aby z nich nevyšel žádný zvuk. Dnes odpoledne mu dali roubík a byl za to rád. Když ho poprvé před mnoha lety bičovali, skoro si rozkousal spodní ret na cáry.

Ke rtům mu opět přitiskli hrnek s whisky, ale odvrátil hlavu. Bez komentářů whisky zmizela na jiné místo, kde našla vlídnější přijetí. Asi k Milliganovi, je to Ir.

Jeden muž se sklony k pití, druhý to zase nenávidí. Jeden miluje ženy a ten druhý…

Povzdechl a otočil se na tvrdé prkenné posteli. Morrison ho přikryl dekou a odešel. Cítil se vyčerpaný a prázdný, stále ještě rozlámaný na fragmenty, ale mysl už měl jasnou a vzdálenou od zbytku jeho těla.

Morrison odnesl i svíci; hořela ve vzdáleném kraji cely, kde seděli muži pohromadě a světlo z nich dělalo jen temné stíny, které se od sebe nedaly odlišit. Byly orámovány zlatým světlem jako postavy svátých bez tváří na starých misálech.

Přemýšlel, odkud to pochází. Ty dary, které utváří lidský charakter. Je to od Boha?

Je to úpadek Ducha svátého a jazyky ohně, které dopadají na apoštoly? Vzpomněl si na obrázek z Bible, který měla jeho matka v salónu. Apoštolově s hořící korunou, vypadají všichni v šoku; stojí tam jako svíce z včelího vosku, které někdo zapálil na večírek.

Při té vzpomínce se sám pro sebe usmál a zavřel oči. Stíny svíce házely na jeho víčka rudý odstín.

Claire, jeho Claire kdo ví, co mu ji přivedlo do cesty a co ji vhodilo do života, pro který nebyla určitě zrozena? A i navzdory tomu všemu věděla, co dělat a co je jejím posláním. Ne každý má to štěstí, že rozezná svůj dar.

Ve tmě za sebou vycítil opatrný pohyb. Otevřel oči a neviděl víc než jen obrysy postavy, ale věděl zcela jistě, kdo to je.

„Jak je, Angusi? řekl tiše galsky.

Ten mladší vedle něj neobratně poklekl a vzal ho za ruku.

„Já… jsem v pořádku. Ale vy pane, chci říci… já je mi to líto…“

Byla to jeho vlastní zkušenost nebo instinkt, co ho přimělo stisknout ruku jako ujištění?

„Já jsem také v pořádku,” řekl. „Lehni si, malý Angusi, a odpočiň si.“

Postava pokývla hlavou jako formální gesto a políbila ho na hřbet ruky.

„Smím smím zůstat u vás. pane?

Měl pocit, že jeho ruka váží snad tunu, ale i tak ji zvedl a položil na hlavu mladého muže. Potom sice sklouzla, ale ucítil, jak Angu sovo napětí po doteku útěchy polevilo.

Byl rozeným vůdcem, ale i v průběhu let se jeho povaha utvářela, aby došel svému poslání. Ale co třeba muži. kteří nebyli zrozeni pro cíle, ke kterým míří? Jako například John Grey. Anebo Karel Stuart.

Poprvé za těch deset let, z této podivné vzdálenosti, našel v sobě odpuštění pro slabocha, který býval kdysi jeho přítelem. Příliš často platil vysokou cenu za svůj dar, takže věděl, že jsou i horší věci než zatracení v tom být zrozen jako král, ale nemít v sobě ani trochu nadání ke kralování.

Angus MacKenzie seděl sklesle u zdi vedle něj, hlavu ohnutou nad koleny, deku přehozenou přes ramena. Od schoulené postavy se ozvalo zamumlání. Už cítil, jak se blíží spánek a stmeluje dohromady rozlámané a roztříštěné kousky jeho já. Věděl, že se ráno vzbudí jako celistvý člověk, i když ho to bude třeba i bolet.

Najednou pocítil úlevu od mnoha věcí. Tíhu momentální zodpovědnosti, potřeby rozhodnout se. Pokušení bylo pryč zároveň s jeho možností. Co ale bylo důležitější, tak tíha vzteku zmizela; snad to bylo dobře.

A tak si v houstnoucí mlze pomyslel, že mu snad John Grey vrátil jeho osud.

Ták by mu měl být vlastně vděčný.

Byl to Roger, kdo ji ráno našel. Ležela schoulená ve studovně na pohovce, přes sebe přehozenou deku, všude po podlaze rozházené papíry, které vyklouzly z jedné složky.

Dovnitř pronikalo vysokými okny světlo a zaplavovalo pokoj, ale vysoké opěradlo sofa vrhalo Claire na tvář stín, takže bránilo úsvitu v tom, aby ji to vzbudilo. Právě teď se světlo přelilo přes záhyb zaprášeného sametu a probleskávalo jí v pramíncích vlasů.

Ta tvář je průhledná více způsoby, pomyslel si Roger a podíval se na ni. Její kůže byla bledá a pod ní byly vidět modré žíly na spáncích i na krku, mezi nimi prostupovaly i ostře řezané lícní kosti, takže vypadala jako vyřezávaná soška ze slonoviny.

Přehoz se Částečně sesunul a obnažoval jí ramena. Jednu ruku měla volně položenou na hrudi a tiskla si k ní pomačkaný list papi

ru. Roger opatrně zvedl její paži, aby papír uvolnil a ji nevzbudil. Spánkem byla vláčná a pod jeho dotekem byla kůže teplá a hladká. Očima ihned vyhledal jméno; věděl, že ho musela najít.

„James MacKenzie Fraser,“ zamumlal si. Vzhlédl od papíru na spící ženu na pohovce. Světlo ji právě dopadalo na ušní lalůček; pohnula se a otočila hlavu, potom zase upadla do spánku.

„Nevím, kým jsi byl, příteli,“ zašeptal k neviditelnému Skotovi, „ale musel jsi být někdo, když si jí byl hoden.“

Velice opatrně jí přetáhl přehoz zpět na ramena a stáhl roletu v okně za ní. Potom si dřepl a začal sbírat rozsypané papíry ze složky Ardsmuir. Ardsmuir. To bylo vše, co pro teď potřeboval vědět; i kdyby v záznamech, které teď drží v ruce, nebyl uveden osud Ja mese Frasera, bude potom někde v dokumentech z věznice Ardsmuir. Možná bude muset znovu vyrazit do archívů na vysočině, snad si to bude žádat i cestu do Londýna, ale další krok na jeho cestě už byl daný a cesta byla jasná.

Brianna scházela právě dolů po schodech, když za sebou s přehnanou opatrností zavíral dveře od studovny. Pozvedla tázavě obočí a on s úsměvem pozvedl složku.

„Mám ho,“ zašeptal.

Nepromluvila, ale na tváři se jí místo odpovědi rozšířil úsměv, jasný jako vycházející slunce za okny.

„Myslím, řekl Grey opatrně, „že byste měl uvažovat o změně jména.“

Neočekával odpověď; během čtyřdenní cesty Fraser nepronesl ani slovo, dokonce s ním i sdílel pokoj v hostinci, aniž by spolu komunikovali napřímo. Grey pokrčil rameny a lehl si na postel, zatímco se Fraser zachumlal do svého ošuntělého pláště a lehl si na zem ke krbu. Když si škrábal štípance od blech a štěnic, tak ho napadlo, že si možná Fraser ustlal mnohem lépe.

„Váš nový hostitel není příliš Karlu Stuartovi nakloněn, protože jeho jediný syn padl u Prestonpans “ pokračoval ke kamenné tváři vedle sebe. Gordon Dunsany byl jen o pár let starší než on, mladý kapitán v Boltonově regimentu. Úplně klidně mohli umřít na bitevním poli spolu nebýt setkání v lese u Carryarricku.

„Jen těžko skryjete skutečnost, že jste Skot; a navíc z vysočiny. Pokud se snížíte a přijmete dobře míněnou radu, může být potom velice moudré nepoužívat jméno, které je tak snadno rozpoznatelné jako to vaše.“

Fraserův kamenný výraz se ani v nejmenším nezměnil. Pobídl svého koně do slabin a vyrazil vpřed. Hledal stopy po cestě, kterou smyl poslední déšť.

Už bylo pozdě odpoledne, když přejížděli oblouk mostu u Ashne ss a jeli dolů po úbočí svahu směrem k Watendlath Tarnu. Oblast jezer byla úplně jiná než krajina ve Skotsku, povšiml si Grey, no alespoň tady mají hory. Byly zakulaeené, mohutné a zasněné, ne tak odpudivé jako skalní útesy na vysočině, ale pořád to byly hory.

Watendlath Tarn byl v podzimním větru pochmurný a rozvířený, jeho břehy byly hustě porostlé rákosem a mokřady. Letní deště byly ještě vydatnější, než je pro tuto vlhkou oblast obvyklé, a nad hladinu vykukovaly odrané špičky keřů, které zaplavila voda, když se vylila z břehů.

Na hřebenu dalšího kopce se cesta rozdělila a vedla na dvě různé strany. Fraser byl o kus ve předu, zastavil koně a čekal, kterým směrem se mají vydat, vítr mu cuchal vlasy. Dnes ráno šije nespletl, a tak vlály volně ve větru a ohnivé pramínky se divoce zdvíhaly kolem hlavy.

John William Grey čvachtal cestou nahoru, vzhlédl na muže nad sebou, který tam stál nehnuté jako bronzová socha na koni, kterému vlála jen hříva. Vyschlo mu v ústech a olízl si rty.

„Lucifere, synu rána,“ zamumlal si pro sebe, ale udržel se, aby nedořekl konec citátu.

Pro Jamieho byla čtyřdenní jízda do Helwateru utrpením. Náhlá iluze svobody doplněná jistotou její okamžité ztráty mu umožňovala představu děsivého očekávání neznámého cíle.

Ještě měl v paměti čerstvé vzpomínky na odloučení od svých mužů. A teď ta bodavá ztráta z odloučení s vysočinou, s vědomím, že to odloučení může být trvalé. Navíc doplněné fyzickou bolestí dlouho nepoužívaných svalů pro jízdu v sedle, které mu z celé cesty dělaly utrpení. Jenom skutečnost, že dal Johnu Williamu Greyovi své čestné slovo, ho zdržela od toho, aby ho někde na klidném místě strhnul z koně a uškrtil.

V uších mu zněla Greyova slova, napůl přehlušená pulzem jeho vzpěněné krve.

„Vzhledem k tomu, že oprava pevnosti je už skoro u konce, za velké pomoci tebe a tvých mužů“ v Grcyově hlase byla znatelná ironie „tak budou vězni přesunuti na jiné místo a pevnost Ardsmuir obsadí jednotky dvanáctých dragounů Jeho Veličenstva.

Skotští váleční vězni budou převezeni do amerických kolonií,“ pokračoval. „Budou tam dopraveni jako nevolníci, a to na sedm let.“

Jamie si dával pozor, aby se z jeho tváře nedalo nic vyčíst, ale při té zprávě cítil, jak mu šokem ochably ruce i nohy.

„Nevolnictví? To přece není o nic lepší než otroctví,“ řekl, ale svým slovům nevěnoval velkou pozornost. Amerika! Drsná a barbarská země, navíc ke které musíte přeplout tři tisíce mil rozbouřeného moře! Nevolnictví v Americe se v podstatě rovnalo trvalému exilu ze Skotska.

„Výraz nevolnictví neznamená otroctví “ ujišťoval ho Grey, ale oba stejně dobře věděli, že rozdíl je jen formální. A pravdivým se stane teprve tehdy, když získá nevolník pokud to ovšem přežije po předem dohodnuté době svobodu. A za všech jiných okolností nevolník byl roven otroku jeho nebo její pán je mohl zneužívat, bičovat nebo nechat označkovat; podle zákona jim bylo zakázáno opouštět pánovy statky bez jeho předchozího souhlasu.

Stejně tak to bude zakázáno i Jamesi Fraserovi.

„Vás ale nepošlu s ostatními “ Grey se na něj nepodíval, když mluvil. „Vy nejste válečný zajatec, vy jste usvědčený zrádce. A jako takový jste vězněm Jeho Veličenstva a trest nemůže být změněn na transport bez královského souhlasu. Jeho Veličenstvo se nezdá, že by se k souhlasu nějak mělo1

Jamie cítil silný nával emocí; pod rouškou vzteku byl strach a lítost nad osudem jeho mužů; zároveň cítil i potupnou úlevu, že ať už jeho osud bude jakýkoliv, nezahrnuje cestu po moři. Když si to uvědomil, cítil se zahanbený a pohlédl na Greye ledovým pohledem.

„Zlato,“ řekl prostě. „Je to tak, že?“ Dokud bude existovat byť sebemenší naděje, že by něco věděl o tom napůl mytickém pokladu, anglická Koruna ho nevydá napospas mořským démonům nebo drsnému životu v koloniích.

Guvernér se na něj stále nedíval, potom lehce pokrčil rameny na znamení souhlasu.

„A kam tedy pojedu?” Jeho vlastní hlas mu skřípal v uších, zněl trošku ochraptěle, jak se probíral z šoku.

Grey si pospíšil, aby schoval své záznamy. Byl začátek září a napůl otevřeným oknem sem vál teplý větřík, který rozházel papíry.

„To místo se jmenuje Helwater. Je to v Anglii v oblasti jezer. Budete umístěn na panství Lorda Dunsanyho a budete tam dělat veškerou podřadnou práci, kterou dostanete za úkol.“ Grey ani teď nevzhlédl, výraz v jeho bledě modrých očích byl nečitelný. „Jednou za čtvrt roku vás navštívím abych se ujistil o vašem zdraví

Teď pozoroval guvernérova záda v rudém kabátě, jak jeli za sebou po úzké cestičce, a útěchu ze své mizérie hledal v uspokojujících představách při pohledu na ty bledě modré oči podlité krví a vykulené v úděsu, jak mu Jamieho ruce svírají štíhlé hrdlo, palce se boří do masa pod jeho opálenou kůží, až bude jeho malé svalnaté tělo bezvládné jako tělo zabitého králíka v jeho sevření.

Takže přání Jeho Veličenstva? Jeho neoklamou. To byla Greyova práce; zlato byla jen výmluva. Prodali ho jako sluhu a budou ho držet na místě, kde na něho může Grey dohlížet, a mít z toho škodolibou radost. To byla jeho odplata.

Každou noc si lehl na zem před krb, nohy i ruce ho bolely a věděl o všech záškubech, pohybech a o každém nádechu muže v posteli za ním a dost nelibě to nesl. V ranním bledém šeru byl znovu vytočen k zuřivosti a toužil, aby ten muž vstal z postele a udělal na něj nějaké neuctivé gesto. Potom by mohl upustit páru a ve vzteku ho zabít. Ale Grey jenom chrápal.

Přejeli most u Helvellynu a minuli další zarostlé horské jezero. Rudé a žluté listy javorů a jehličí modřínů padaly ve sprškách dolů kolem zpoceného zadku jeho koně, padaly mu do tváře a sklouzly kolem něj s papírovým šustivým polaskáním.

Grey se zastavil, postavil se v sedle a vyčkával. Takže už dojeli. Cesta se svažovala příkře dolů do údolí, kde byl mezi podzimně zbarvenými stromy napůl skrytý panský dvůr.

Před ním se rozprostíral Helwater s vyhlídkou na život v ostudné porobě. Napřímil se a pobídl koně, silněji, než měl v úmyslu.

Greye přijali v hlavním přijímacím salonu. Lord Dunsany se na něj díval s čistým pohrdáním, na jeho zmuchlaný oděv a špinavé boty. Naopak lady Dunsanyová, malá buclatá žena s vybledlými světlými vlasy, k němu byla až přehnaně laskavá.

„Pití, Johnny, musíte si dát něco k pití! A Louiso, drahoušku, snad bys mohla přivést slečny dolů, aby se přivítaly s naším hostem.

Když se lady Dunsanyová otočila, aby dala pokyny lokaji, Jeho Lordstvo se k němu sklonilo nad skleničkou a zašeptalo mu. „Ten skotský vězeň máte ho s sebou?

„Ano,“ řekl Grey. Lady Dunsanyová teď byla zabrána do živé diskuse s majordomem ohledně možného zasedacího pořádku k večeři, takže bylo málo pravděpodobné, že by to mohla zaslechnout, ale i tak raději ztišil hlas. „Nechal jsem ho Čekat ve vstupní hale nebyl jsem si zcela jist, co s ním zamýšlíte.”

„Říkal jsi, že rozumí koním, ne? Takže z něj udělám čeledína, jak jsi navrhoval. Lord Dunsany se podíval na svou ženu a opatrně se obrátil, aby k ní byl otočen zády. Chtěl zabránit, aby si případně vyslechla konverzaci. „Louise jsem neřekl, kdo to je, zamumlal baronet. „Všechny ty obavy ze Skotů z vysočiny během povstání země byla strachem úplně paralyzována. A ona se nikdy nepřenesla přes Gordonovu smrt.

„To chápu. Grey pohladil paži starého muže jako projev ujištění. On osobně si myslel, že se ani Dunsany přes synovu smrt nepřenesl, ale musel se postavit na nohy kvůli ženě a svým dcerám.

„Prostěji řeknu, že je to sluha, kterého jsi mi doporučil. Ehm… ale je bezpečný, ne? Chci tím říci… no, dívky… Lord Dunsany se znepokojeně podíval na svou ženu.

„Úplně bezpečný, ujistil Grey svého hostitele. „Je to čestný muž a navíc mi dal své slovo. Nebude ani vstupovat do domu, ani neopustí hranice vašich pozemků, s výjimkou vašeho přímého svolení. Věděl, že Helwáter se rozkládá na více jak šesti stech akrech. Bylo

to daleko od svobody i od Skotska, ale snad i něco lepšího než úzké kamenné kobky v Ardsmnim nebo vzdálené trápení v koloniích.

Ode dveří se ozval zvuk a Dunsany se otočil, rozzářil se a byl žoviální, když se objevily jeho dvě dcery.

„Johnny, pamatuješ se na Genevu? zeptal se a postrkoval svého hosta dopředu. „Isabel byla ještě maličká, když jsi tady byl naposledy ten čas ale letí, co?“ a mírně vylekaně zakroutil hlavou.

Isabel bylo čtrnáct, byla drobná, kulatá, buclatá blondýnka jako její matka. Ve skutečnosti si Grey na Genevu nepamatoval nebo snad ano, ale ta vychrtlá školačka se sotva podobala krásné sedmnáctileté dívce, která mu teď podávala ruku. Jako se Isabel podobala své matce, tak Geneva byla spíše po otci, alespoň co se týkalo výšky a předklonu. Prošedivělý Lord Dunsany možná také kdysi měl lesklé kaštanové vlasy a dívka měla otcovy jasné šedé oči.

Dívky zdvořile pozdravily hosta, ale zjevně je zajímalo více něco jiného.

„Tati,“ řekla Isabel a tahala otce za rukáv. „V hale je obrovský muž! Celou dobu, co jsme šly dolů po schodech, si nás prohlížel! Vypadá strašidelné!

„Kdo to je, tati? zeptala se Geneva. Byla rezervovanější než její sestra, ale také ji to zajímalo.

„Ehm… proč, to musí být ten nový podkoní, kterého nám sem Johnny přivedl, řekl Lord Dunsany uspěchaně. „Pošlu pro něj nějakého sluhu… Baroneta přerušil náhlý vstup sluhy do dveří.

„Pane, řekl a vypadal vyděšeně ze zprávy, kterou přinášel, „v hale je nějaký Skot! Pro případ, že by této hrůzné zprávě nikdo nevěřil, otočil se a divoce gestikuloval na vysokou tichou postavu, která stála zahalená za ním.

Na to gesto Fraser reagoval vykročením vpřed. Když zahlédl Lorda Dunsanyho, mírně uklonil hlavu.

„Jmenuji se Alex MacKenzie,” řekl měkkým skotským přízvukem. Uklonil se Lordu Dunsanymu a v jeho chování nebyl žádný posměch. „K vašim službám, můj pane.

Vzhledem k tomu, že byl zvyklý na namáhavý život na statku na vysočině a potom na těžkou práci ve vězení, práce podkoního v jezerní oblasti pro něj nebyla žádná dřina. Ale pro muže, který byl dva měsíce zavřený v cele od té doby, co ostatní muži odjeli do kolonií to bylo peklo plné potu. První týden, než si zase svaly zvykly na ustavičný pohyb, padal Jamie Fraser každý večer na svou postel na seníku tak vyčerpaný, že neměl sílu ani na sny.

Na Helwater přijel tak znavený a s takovým zmatkem v hlavě, že to zde prostě považoval za další vězení a cítil se jako cizák, tak daleko od vysočiny. Teď, když už se tady trosku rozkoukal, byl zde uvězněný svým čestným slovem tak, jako kdyby to byly mříže, ale jak dny míjely, cítil se fyzicky i mentálně stále lépe. Jeho tělo se zpevnilo, pocity se zklidnily v tiché přítomnosti koní a pomalu začal mít pocit, že může zase racionálně uvažovat

Pokud neměl opravdovou svobodu, měl alespoň vzduch, světlo a prostor, aby si protáhl své končetiny, a výhled na hory a milované koně, které Dunsany choval. Ostatní čeledíni a sluhové k němu byli pochopitelně podezřívaví, ale nechávali ho na pokoji, obávajíce se jeho výšky a hrůzostrašného vzhledu. Byl to osamělý život ale když se s tím faktem smířil, byl to život jako každý jiný.

Na Helwateru mírně sněžilo a na Vánoce dokonce přijel i Grey na oficiální návštěvu byla to taková neohrabaná napjatá situace ale nijak to nenarušilo jeho pocity, ve kterých byla stále větší spokojenost.

Pokud to bylo možné, tak se snažil velice nenápadně komunikovat s Jenny a lanem na vysočině. Kromě nepravidelných dopisů, které dostával nepřímou cestou a jež hned po přečtení z bezpečnostních důvodů ničil, byl jeho jedinou vzpomínkou na domov růženec z bukvic, který nosil na krku skrytý pod košilí.

Kolikrát za den se dotkl malého křížku nad srdcem a představoval si tvář milované osoby. Krátce se pomodlil za svou sestru Jenny, za lana i děti za svého jmenovce malého Jamieho, Maggie a Katherine Mary, za dvojčata Michaela a Janet a za miminko lana. Za své lidi z Lallybrochu i za ty z Ardsmuiru. Ale pokaždé patřila první modlitba dne i ta poslední večerní a ještě několik během dne Claire. Pane, jen ať je v bezpečí. Ona i dítě.

Když sníh roztál a země se prozářila jarem Jamie Fraser našel jedinou skvrnku na jinak poklidném dni přítomnost lady Genevy Dunsanyové.

Lady Geneva byla krásná, rozmazlená a autokratická. Byla zvyklá dostávat vše, co si zamanula a kdy si zamanula, a bůh s tím, kdo by jí stál v cestě. Dobře jezdila na koních to sejí musí nechat ale měla tak proříznutý jazyk, že si čeledíni tahali stébla slámy o to, kdo s ní bude muset jet na denní vyjížďku.

Ale později si lady Geneva sama vybírala, s kým pojede s Alexem MacKenziem.

„Nesmysl,“ řekla, když se snažil poprvé vymlouvat na náhlou in dispozici, aby s ní nemusel jet do mlhy na úpatí kopců nad Helwa terem. To bylo místo, kam měla zakázáno jezdit kvůli zrádnému podloží a nebezpečným liškám. „Nebuď hlupák. Nikdo nás neuvidí. Tak jedeme!“ A kopla svou klisnu tvrdě do žeber, takže byla pryč dříve, než ji stačil zastavit, a přes rameno se mu ještě vysmála.

Její zalíbení v něm bylo natolik zjevné, že se mu ostatní čeládka bokem ušklíbala a když vstoupila do stájí, šeptali si potutelné poznámky. V její přítomnosti měl silné nutkání nakopnout ji tam, kde by jí to nejvíce prospělo, ale raději se rozhodl pro zaryté mlčení a na její laškování odpovídal jen brumláním.

Věřil tomu, že ji léčba tichem dříve či později omrzí a své obtěžování přesune na někoho jiného. Anebo dá li bůh ji brzy provdají a snad dost daleko od Helwateru i od něj.

Byl to v jezemí oblasti jeden ze vzácných slunných dnů. Většinou se zde kvůli vlhkosti nedalo rozeznat oblačné nebe od horizontu. Ale tohle květnové odpoledne bylo teplé, a to natolik, že se Jamie rozhodl sundat si košili. Tady nahoře na polích to bylo docela bezpečné, společnost mu dělaly jen Bess a Blossom, dvě tažné klisny se zápřahem polního válu.

Bylo to velké pole, klisny byly staré a dobře vycvičené na svou práci, kterou měly rády. Jediné, co musel občas udělat, bylo potáhnout opratě, aby šly rovně. Vál byl ze dřeva, a ne z kamene nebo

kovu, jak se to dělalo dřív. Mezi jednotlivými listy byly mezery a vnitřní prostor naplněný uleženým hnojem, který se při otáčení vysypával ven. Až seschne, prokypří hutnou půdu.

Jamie tuto inovaci svědomitě testoval. Musí o tom říci lanoví; nakreslí mu náčrtek. Cikáni přijedou brzy; kuchtičky i čeledíni o tom často mluví. Možná by mohl k již napsanému dopisu jen něco přidat, až na farmu přijdou potulní dráteníci nebo cikáni. Donáška se možná zpozdí o měsíc nebo o tři nebo o šest, ale snad si najde balíček cestu až na vysočinu. Bude cestovat z ruky do ruky až k jeho sestře do Lallybrochu, která za jeho doručení zaplatí obvyklou sumu.

Odpovědi z Lallybrochu přicházely stejnou anonymní cestou protože jako vězni Koruny mu musel všechnu příchozí i odchozí poštu kontrolovat Lord Dunsany. Chvíli cítil vzrušení při představě, že by mohl nějaký dopis dostat, ale potom se snažil uklidnit; třeba ani nic nepřijde.

„Prrr!“ vykřikl, ale bylo to spíše jen bezmyšlenkovité gesto. Bess i Blossom viděly blížící se kamenný plot stejně jako on a věděly moc dobře, že tohle je místo, kde se musí začít těžkopádně otáčet. Bess zastři hala jedním uchem a zafrkala, on se ušklíbl.

„Ano, já vímřekl jí a lehce potáhl opratě. „Ale platí mě za to, abych to říkal .“

Vyrazily do nové brázdy a neměl žádnou práci až do doby, než dorazí k povozu stojícímu na kraji pole. Na něm byla hromada hnoje k doplnění válu. Slunce mu teď svítilo do tváře, a tak přivřel oči a vychutnával si příjemný pocit tepla na své nahé hrudi a ramenou.

O čtvrt hodiny později ho z osamění vytrhlo řehtání koně. Otevřel oči a uviděl, jak se k němu ze spodní pastviny blíží jezdec. Výhled na něj měl orámovaný ušima Blossom. Rychle se posadil a.přetáhl si košili přes hlavu.

„Nemusíš být kvůli mně tak cudný, MacKenzieC Geneva Duns anyová mluvila vysokým hlasem a popadala dech, když zatáhla za otěže své klisny, aby kráčela pomalu vedle válce.

„Hmmm.“ Měla na sobě své nej lepší šaty, to poznal, s krásným kamenem ve sponě na krku, a byla ještě více rozpálená než tento žhavý den.

„Co děláš? zeptala se, když skončili s válcem a jen tak v tichosti kráčeli.

„Rozhazuji hovna, má paní “ odpověděl přesně a ani se na ni nepodíval.

„OchUjela potichu asi půlku brázdy, než zase zapředla hovor.

„Víš, že se mám vdávať?“

Věděl to, veškeré služebnictvo si o tom už celý měsíc špitalo. Ma jordomus Richards podával občerstvení v knihovně, když právní zástupce z Derwentwateru přivezl svatební smlouvu. Lady Genevě to řekli před dvěmi dny. Podle toho, co říkala její služebná Betty, tak to nepřijala moc dobře.

Spokojeně si oddechl.

„Do Ellesmeru,“ řekla. Ve tvářích ještě více zrudla a zaťala rty.

„Přeji vám hodně štěstí, má paní.“ Jamie zlehka trhnul otěží, když došli na konec pole. Ještě než se Bess zastavila, už byl dole z kozlíku; nechtě] dále prodlévat v konverzaci s lady Genevou, protože se její nálada zdála být nebezpečná.

„Štěstí!“ vykřikla. Bleskla po něm svýma velkýma šedýma očima. „Štěstí! Být provdaná za muže, který by mohl být klidně mým dědem?“

Jamie se zdržel poznámky, že její výhled na štěstí s hrabětem z Ellesmeru je více omezen než jeho. Místo toho zamumlal „omlouvám se, má paní“ a sklonil se, aby uvolnil válec.

Seskočila z koně a šla za ním. „Je to špinavý obchod mezi mým otcem a Ellesmerem! Prostě mě prodal, tak je to. Já jsem mu úplně ukradená, jinak by mě přece nemohl provdat za něj! Copak si nemyslíš, že mě zneužil i? “

Oproti tomu si Jamie myslel, že Lord Dunsany je velice oddaný otec a zajistil své rozmazlené starší dceři co nejlepší svazek. Hrabe z Ellesmeru byl starší muž. Měla tedy slušné vyhlídky na to, že se během pár let stane velice zámožnou vdovou, k tomu navíc i hraběnkou a může začít znovu. Na druhou stranu takové úvah nemají velkou váhu v hlavě sedmnáctileté umanuté slečny tvrdohlavé rozmazlené běhny, opravil se, když viděl její nedůtklivý výraz.

„Jsem si jist, že váš otec jedná vždy ve vašem nejlepším zájmu, má paní,“ odpověděl prkenně. Copak ta malá potvora nezmizne?

Nezmizela. Vykouzlila ještě krásnější úsměv a přešla blíž k němu, takže mu bránila v doplňování válce.

„A tak mě chce provdat za takovou seschlinu? řekla. „Otec je snad bez srdce, že mě přislíbil takové obludě. Stála na špičkách a pozorovala Jamieho. „A jak jsi starý ty, MacKenzie?

Srdce se mu okamžitě zastavilo.

„O hodně starší než vy, má paní,“ řekl rozhodně. „S dovolením, má paní. A protáhl se kolem ní Jak jen to bylo možné, aniž by sejí musei dotknout. Vyskočil na vůz s hnojem, kde si byl stoprocentně jistý, že ho nebude následovat.

„Ale na krchov se ti ještě nechce, co, MacKenzie? Teď stála před ním a oči si stínila dlaní, jak se dívala na něj nahoru. Začal poflakovat větřík a kolem tvářejí vlály prameny kaštanových vlasů. „Už jsi

byl někdy ženatý, MacKenzie?“

Zaskřípal zuby a potlačoval touhu hodit jí plnou nálož mrvy na kaštanovou hlavu. Ovládl se, zapíchl vidle do hromady a procedil mezi zuby: „Byl, a to takovým tónem, který nestrpěl další otázky.

Lady Geneva se ale o city jiných lidí moc nezajímala. „Dobře, řekla s uspokojením. „Takže budeš vědět, co dělat.

„Co dělat? Zastavil se uprostřed pohybu, jednu nohu na vidlích.

„V posteli, řekla chladně. „Chci, aby ses se mnou vyspal.

V tom šoku jediné, co si uměl představit, byl směšný pohled na lady Genevu s vyhrnutými sukněmi nad hlavu, jak leží rozvalená na valníku s hnojem.

Odložil vidle. „Tady?” zachroptěl.

„Ne, ty blázínku, řekla netrpělivě. „V posteli, v opravdické posteli. V mé ložnici.

„Vy jste se úplně zbláznila, řekl Jamie chladně a pomalu se probíral z šoku. „Nebo byste se mohla zbláznit, pokud by to před tím bylo lepší.

Tvář jí žhnula a oči se zúžily. „Jak si to dovoluješ mluvit se mnou tímto způsobem?

„A jak mluvíte vy se mnou?” odpověděl Jamie rozzlobeně. „Malá nevychovaná holčička dělá nemravný návrh muži, který je dvakrát tak starší? A navíc je čeledínem v domě jejího otce? dodal, když si uvědomil, kým je. Polkl další poznámku, když si uvědomil, že tahle dívka je lady Geneva a on je Čeledínem v domě jejího otce.

„Omlouvám se, má panířekl a s přemáháním tlumil své vášně. „Dnes moc pálí slunce, což asi mělo dopad i na vaše smysly. Myslím, že byste se měla ihned vrátit do domu a poprosit vaší služebnou, aby vám dala na hlavu studený obklad.

Lady Geneva dupla svou safiánovou botou. „S mými smysly je všechno v naprostém pořádku!

Koukala na něj, bradu povystrčenou. Bradu měla drobnou a špičatou, stejné byly i její zuby a s tím svým odhodlaným výrazem vypadala mnohem víc jako pořádná megera, než jakou ve skutečnosti byla.

„Poslouchej mě, řekla. „Nemohu tomu odpornému svazku zabránit. Ale byla…“ zaváhala, potom odhodlaně pokračovala, „byla bych zatracená, kdybych své panenství obětovala této odporné zvrácené kreatuře, jakou je Ellesmere!

Jamie si přejel rukou přes ústa. Přese všechno s ní svým způsobem i soucítil. Ale on bude zatracen, pokud dovolí tomuto maniaku v sukních, aby ho zatahoval do svých problémů.

„Jsem velice čestný muž, má paní,“ řekl nakonec s velkou ironií, „ale opravdu nemohu.. “

„Ale ano, můžeš.“ Očima spočinula na poklopci jeho špinavých kalhot. „Betty to říkala.“

Těžko hledal slova, ze začátku něco jen tak nesouvisle breptal. Potom se zhluboka nadechl a řekl se vší rozhodností, které byl v tu chvíli schopen: „Betty nemá žádný důvod dělat závěry o mých schopnostech. Já jsem se toho děvčete ani rukou nedotkl!”

Geneva se zasmála. „Takže sis ji nevzal do postele? Ona říkala, že ne, ale já jsem si myslela, že se jen chce vyhnout bití. To je dobře: nechci se dělit o muže s mou komornou.

Zhluboka se nadechl. Zabodnout jí vidle do hlavy nebo ji začít škrtit nepřicházelo do úvahy. Jeho vznětlivá povaha se začala pomalu zklidňovat. Může ho pobuřovat, ale jinak je neškodná. Těžko ho může donutit jít s ní do postele.

„Přeji vám hezký den, má paní, řekl tak zdvořile, jak jen to bylo možné. Otočil se k ní zády a začal házet vidlemi hnůj dolů do válce.

„A pokud to neuděláš,” řekla sladce, „řeknu svému otci, že jsi mi dělal neslušné návrhy. Nechá tě zmrskat až do krve.”

Podvědomě se schoulil. Nemohla to vědět. Od té doby, co sem přišel, si dával pozor, aby před nikým nesundával košili.

Opatrně se otočil a koukal na ni. Oči jí triumfálně zářily.

„Tvůj otec nemusí znát dobře mě ,“ řekl, „ale vás zná od narození. Řekněte mu to a uvidíte!“

Načepýřila se jako kohout na zápase a hněvem jí zrudla tvář. „Vážně?” vykřikla. „Tak se podívej a tohle a v maléru jsi ty“ Sáhla do výstřihu svých šatů a vytáhla tlustý dopis, kterým mu mávala pod nosem. Stačil mu jeden pohled, aby poznal černý pevný rukopis své sestry.

„Dejte mi to!” V mžiku byl dole a hnal se za ní, ale byla moc rychlá. Než ji stačil chytit, byla v sedle, v jedné ruce třímala otěže a druhou mávala výsměšně dopisem.

„Chceš ho, co?”

„Ano, chci ho! Dejte mi ho!“ Byl tak rozběsněný, že by jí klidně i ublížil, kdyby ji dostal do rukou. Bohužel její hnědá klisna rozpoznala jeho rozpoložení a couvla, hrabala kopytem a frkala.

„To si nemyslím.” Koketně si ho prohlížela a její tvář začala pomalu blednout. „Koneckonců by bylo mou povinností předat to mému otci, ne? Měl by vědět, že si jeho služebnictvo tajně koresponduje, nebo ne? Jenny je vaše milenka?”

„Vy jste četla můj dopis? Ty špinavá děvko!”

„Takové výrazy,” řekla a káravě pokyvovala dopisem. „Je mou povinností pomáhat rodičům tím, že jim řeknu, co jsou jejich sluhové zač. Jsem poslušná dcera, že, když přijmu ten sňatek bez nářků?” Předklonila se v sedle, posměšně se na něj podívala a on si s novým návalem vzteku uvědomil, jak si ho vychutnává.

„Myslím, že to čtení bude pro mého papá moc zajímavé,” řekla. „Obzvláště ta pasáž o zlatě, které se má poslat Lochielovi do Francie. Nepovažuje se to stále ještě za zradu, když se pomáhá královým nepřátelům? Tss,” řekla a čtverácky zamlaskala jazykem. „Jak bezbožné.”

Na místě se mu hrůzou udělalo špatně. Měla vůbec představu, kolik lidských životů leží v její pečlivě upravené bílé ručce? Život jeho

sestry, lana, jejich šesti dětí, všech poddaných a jejich rodin z Lal lybrochu a snad i životy kurýrů, kteří pašují zprávy a peníze mezi Skotskem a Francií, které tam udržují naživu jakobitské exilanty.

Polkl, a potom ještě jednou, než promluvil.

„Tak dobrá,“ řekl. Na tváři se objevil skoro přirozený úsměv a on si uvědomil, jak je ještě mladá. Ano, ale kousnutí od mladé zmije je stejně jedovaté jako od té staré.

„Nikomu to neřeknu,” ujistila ho s vážným pohledem. „Hned potom ti dopis vrátím a nikdy o něm nikomu neřeknu. Slibuji

„Dčkuji.“ Snažil se co nejrychleji přijít ke smyslům, aby mohl vymyslet nějaký rozumný plán. Rozumný? Jít do domu svého pána, aby zprznil jeho dceru a připravil ji o panenství a to na její přání? Ještě nikdy neslyšel méně rozumný plán.

„Tak dobrá,” zopakoval. „Musíme být opatrní.” Sice ho stále obestírala hrůza, ale už se více vcítil do role konspirátora po jejím boku.

„Ano. Neboj se, mohu zařídit, aby byla komorná pryč, a sluha, ten dost pije; v deset už vždy spí.”

„Tak to nějak zařiďte,” řekl se staženým žaludkem. „A dejte si pozor, abyste vybrala bezpečný den.”

„Bezpečný den?” podívala se na něj nechápavě.

„Asi tak týden poté, co vám skončí menstruace,” řekl na rovinu. „Je nejnižší pravděpodobnost, že otěhotníte.”

„Och.” Zrudla při tom, ale podívala se na něj s novým zájmem.

Dlouho se na sebe tiše dívali, najednou spojeni společnými vyhlídkami.

„Pošlu ti vzkaz,” řekla nakonec, otočila koně a tryskem se hnala přes pole, od kopyt klisny odlétávaly hroudy čerstvě naneseného hnoje.

Tiše a opakovaně klel, skryt pod krovem modřínů. Měsíc moc nesvítil, což bylo požehnáním. Těch šest yardů přes otevřený trávník vzal úprkem, najednou byl až po kolena v záhoně orlíčku a rozrazilu.

Podíval se na boční stěnu domu, která se před ním hrozivě a temně tyčila. Ano, v okně byla svíce, jak řekla. Ale i tak pečlivě přepočítával okna, aby si to ověřil. Ať mu nebesa pomohou, pokud by zvolil špatný pokoj. Nebesa mu musí pomoci i v případě, že vstoupí do správného, pomyslel si a pevně sevřel mohutný šedý kmen, který se pnul po této straně domu.

Listí šustilo jako při hurikánu a větve, i když byly silné, se pod jeho váhou prohýbaly a varovně skřípaly. Nedalo se nic dělat, musel co neobratněji šplhat nahoru a v případě, že se náhle otevře jiné okno, skočit do noci.

Konečně stál na balkoně, srdce mu bušilo, byl zbrocený potem, i když noc byla chladná. Chvíli tiše stál, sám pod bledými hvězdami na obloze, aby popadl dech. Znovu si zanadával na Genevu Dunsa nyovou a potom otevřel dveře.

Už na něj čekala a slyšela jeho výstup po břečtanu. Vstala z čalouněného lehátka, na kterém seděla, a přešla k němu, bradu zdviženou a kaštanově hnědé vlasy jí volně spadaly na ramena.

Měla na sobě bílou noční košilku z jemné látky, u krku staženou hedvábnou mašlí. Obleček nevypadal jako noční róba ctnostné mladé dámy a on si ihned uvědomil, že má na sobě roucho připravené pro svatební noc.

„Tak jsi přišel.“ Vycítil v jejím hlase triumf, ale i slabé zachvění. Ona si jím nebyla jistá?

„Neměl jsem moc na výběr,“ řekl úsečně a otočil sc, aby za sebou zavřel francouzské dveře.

„Dáš si víno?“ Snažila se být laskavá. Popošla ke stolu, kde stál dekantér se dvěma sklenicemi. Jak to zařídila? podivil se. Za daných okolností by sklenička něčeho bodla. Přikývl a vzal si z její ruky plnou sklenici.

Při pití se na ni po očku díval. Noční košilka moc tělo nezakrývala a jak se jeho zpanikařené srdce uklidňovalo, poprvé pocítil strach že nebude schopen dodržet svou část úmluvy necítí se na to. Byla štíhlá, s útlými boky a malými ňadry, ale rozhodně to byla žena.

Když dopil, odložil skleničku.

„Ten dopis,“ řekl náhle.

„Až potom,“ řekla a našpulila rty.

„Teď nebo odcházím, A otočil se k oknu, jako kdyby chtěl výhrůžku dotáhnout do konce.

„Počkej! Otočil se nazpět se špatně skrývanou netrpělivostí.

„Nevěříš mi?“ řekla a snažila se působit mile a kouzelně.

„Ne, řekl na rovinu.

Zdálo se, že ji to nazlobilo a popuzeně ohrnula spodní ret, ale on se pořád díval k oknu a skoro na ni přes rameno ani nepohlédl.

„No tak dobře, řekla nakonec a pokrčila rameny.

Zalovila mezi krajkami ve skříňce s šitím, vylovila dopis a hodila ho na toaletní stolek vedle něj.

Chňapl po něm a rozložil listy, aby se ujistil, že je to skutečně on. Při pohledu na rozlomenou pečeť jím projela zlost smíšená s úlevou. Uviděl povědomé písmo Jenny, psala úhledně a měla pevnou ruku.

„No? Geneva netrpělivě přerušila jeho čtení. „Odlož to a pojď sem, Jamie. Jsem připravena. Posadila se na postel, pažemi objímala kolena.

Ztuhnul, podíval se na ni nad stránkami ve svých dlaních ledovým modrým pohledem.

„Vy mi takto říkat nebudete, řekl. Ještě více vystrčila svou špičatou bradu a odvážně pozvedla obočí.

„Proč ne? Je to vaše jméno. Vaše sestra vás tak oslovuje.

Chvíli váhal, potom uváženě odložil dopis na stranu a sklonil hlavu ke šňůrce u svých kalhot.

„Posloužím vám, řekl a podíval se dolů na své prsty, „ve jménu cti, jsem muž a vy žena. Ale…, pozvedl hlavu a jeho úzké modré oči se zanořily do jejího pohledu, „protožejste mě donutila jít s vámi do postele pod pohrůžkou ublížení mé rodině, nedovolím vám, abyste mě oslovovala jménem, které mi dali. Stál nehybně a pozoroval ji. Nakonec slabě přikývla a očima sklouzla dolů na přikrývku.

Přejížděla prstem po vzorci na látce.

„Jak ti tedy smím říkat? zeptala se tichým hlasem. Nemohu tě oslovovat MacKenzie!

Když na ni pohlédl, pozvedl koutky úst. Vypadala drobně, schoulená sama do sebc, pažemi objímala kolena a hlavu měla skloněnou. Povzdechl si.

„Tak mi tedy říkejte Alexi. To je také mé jméno.

Beze slov přikývla. Vlasy jí padaly v loknách dolů kolem tváří a on zahlédl záblesk jejích očí, když na něj přes tu clonu koukla.

„V pořádku “ řekl nevrle. „Můžeš si mě prohlédnout. Stáhl si rozvázané kalhoty a s nimi shrnoval i ponožky. Setřepal je a úhledně přehodil přes židli, než si začal rozepínat košili. Věděl, že ho pozoruje. Stále se ještě styděla, ale dívala se přímo na něj. Bezmyšlenkovitě se k ní otočil tváří, než si začal stahovat košili, aby ji alespoň na chvíli uchránil před pohledem na jeho záda.

„Oh! výkřik byl tlumený, ale zastavil ho.

„Děje se něco? zeptal se.

„Och, ne… já jen, že jsem to nečekala… Vlasy jí opět padly do tváře, ale ještě před tím si všiml, jak jí zrudly tváře.

„Ty jsi ještě neviděla nahého muže? tipnul si. Lesklá hnědá hlava poskočila na strany.

„Néé,“ řekla pochybovačně, „viděla jsem, ale… nebylo to…

„No, většinou to tak nebývá, řekl věcně a posadil se na postel vedle ní. „Ale před milováním to takové je.

„Aha, řekla, ale pořád slyšel v jejím hlase pochyby. Pokusil se o úsměv, aby ji ujistil.

„Neměj strach. Větší už to nebude. A nic se nestane, pokud se ho budeš chtít dotknout. Alespoň doufal, že se nic nestane. Neměl už sebeovládání plně pod kontrolou, když seděl nahý vedle napůl oděné dívky. Jeho zrádný a dlouze zanedbávaný orgán nebral ohledy na to, že je to sobecká malá coura, která ho vydírala. Snad jeho nabídku odmítne. Schoulila se dozadu ke zdi, ale očima ho pořád sledovala. S pochybami si třel bradu.

„Kolik toho víš o… chtěl jsem se jen zeptat, zda máš ponětí, co se bude dít?

Její pohled byl čistý a nevinný, ale tváře měla rudé.

„Myslím, že to bude jako u koní, ne? Přikývl, ale cítil bodnutí, kdy si i on myslel o svatební noci, že to bude jako u koní.

„Tak nějak, řekl a odkašlal si. „Ale pomalejší. A něžnější, dodal, když viděl její vystrašený pohled.

„Och. To je dobře. Vychovatelky a komorné vyprávěly příběhy o… mužích a, ehm, svatbách a o tom všem… znělo to strašidelně.

Polkla. „B bude to bolet moc? Najednou zvedla hlavu a podívala se mu přímo do očí.

„Nebude mi to vadit “ dodala statečně, „jen bych chtěla vědět, co mám očekávat. Najednou k ní pocítil jistou náklonnost. Mohla být rozmazlená, sobecká a nezodpovědná, ale měla jistou vlastnost. Kuráž pro něj byla velkou ctností.

„To si nemyslím, řekl. „Pokud budu mít trochu času, abych tě poznal,“ (pokud si ten čas bude moci dovolit, opravil ho jeho mozek), „nebude to horší než štípnutí. Natáhl se a sevřel kousek kůže na její paži. Vyskočila a promnula si to místo, ale usmála se.

„To se dá vydržet.

„Ale bolí to jen poprvé, ujišťoval ji. „Příště už to bude lepší.

Přikývla a po chvilkovém zaváhání se k němu přisunula a natahovala prst.

„Smím se tě dotknout? “ Tentokrát se chtěl vážně rozesmát, ale rychle ty zvuky polkl.

„Obávám se, že to budete muset udělat, pokud chcete, abych udělal to, o co jste mě požádala, má paní.

Pomalu mu přejížděla rukou po paži. Dotýkala se ho tak jemně, až to lechtalo a jeho kůže se pod dotekem zachvěla. Získávala svou důvěru zpět, rukou mu obepnula předloktí a cítila jeho sílu.

„Jsi opravdu… velký. Usmál se, ale nepohnul a nechal ji, aby zkoumala jeho tělo, jak se jí zlíbí. Cítil, jak se mu svaly na břiše stáhly, když se dotkla jeho stehna a váhavě se přesunula k zadku. Její prsty klouzaly po pokroucené jizvě, kterou měl na levé noze, brzy se ale zastavily.

„To nevadí, ujišťoval ji. „Už to nebolí. Neodpověděla, ale dvěma prsty přejížděla po jizvě dál a snažila se, aby nepřitlačila.

Její zvědavé ruce byly smělejší, přejely jeho kulatá široká ramena a sklouzly dolů po zádech a tam se zastavily. Zavřel oči a čekal, její pohyby následoval přesunutím váhy na matraci. Tiše se přesunula za něj. Zachvěla se a povzdechla, ruce se ho znovu dotkly na potrhaných zádech.

„Nebál ses, když jsem řekla, že tě nechám zbičovat? její hlas byl trochu ochraptělý, ale on se ani nepohnul a oči měl zavřené.

„Ne “ řekl. „Já už se ničeho moc nebojím. Ve skutečnosti se začínal obávat, že se neudrží, aby se jí nedotkl anebo nebude schopen jednat s ní dostatečně něžně, až nadejde čas. Koule ho bolely touhou a ve spáncích slyšel tlukot svého srdce.

Slezla z postele a postavila se před něj. Najednou vstal. To ji překvapilo a ustoupila o krok dozadu, ale on se natáhl a položil jí ruce na ramena.

„Smím se vás dotknout, má paní? Slova byla uštěpačná, ale dotyk ne. Přikývla, nemohla popadnout dech na to, aby odpověděla, a on ji objal kolem ramen.

Přitiskl šiji k hrudi a nehnul se, dokud sejí nezklidnil dech. Byl si těch smíšených pocitů vědom. Nikdy ve svém náručí nedržel ženu, ke které by necítil lásku. Ale v tomto případě to žádná láska nebyla a ani kvůli ní být nemohla. Byla tam jen něha jejího mládí a lítost nad její situací. Vztek, že s ním takto manipuluje, a strach ze zločinu, kterého se dopustí. Ale přesto všechno cítil touhu, potřebu, která rozsápala jeho orgány a on se za své mužství styděl, i když znal jeho sílu. Nenáviděl sám sebe, sklonil hlavu a vzal její tvář do dlaní.

Něžně ji políbil, krátce, potom trochu déle. Rozechvěla se, když jí rozvazoval mašli u noční košilky a stahoval ji přes ramena dolů. Zvedl ji a položil na postel.

Lehl si vedle ní, držel ji v jedné ruce, zatímco druhou ji laskal na ňadrech, na jednom, potom na druhém, přikryl je dlaní, až cítila jejich váhu stejně jako on.

„Muži by měli skládat tvému tělo hold, řekl tiše a krouživými pohyby se dotýkal obou bradavek. „Protože jsi krásná a máš na to právo.

Zalapala po dechu a vydechla, uvolnila se pod jeho dotekem. Dával si záležet, pohyboval se tak pomalu, jak jen toho byl schopen, hladil ji a líbal, dotýkal se jí po celém těle. Neměl tu dívku rád, nechtěl být tady, nechtěl dělat tohle, ale už to bylo více jak tři roky, co se dotkl ženského těla.

Pokoušel se odhadovat, kdy na to bude nejvíce připravena, ale kdo to má k čertu vědět? Byla červená a ztěžka dýchala, ale prostě tam jen tak ležela, jako výstavní kousek porcelánu. Prokletá ženská, copak by mu nemohla alespoň trochu napovědět?

Projel si chvějící se nikou vlasy, snažil se potlačit smíšené pocity, které v něm narůstaly s každým úderem srdce. Byl naštvaný, měl strach, byl vzrušený, většina z těch pocitů mu v tuto chvíli nebyla moc užitečná. Zavřel oči a zhluboka se nadechl, snažil se zklidnit a být něžný.

Ne, jistěže mu nemůže napomoci. Předtím se nikdy muže nedotkla. Když ho k tomu donutila, se zatracenou, nechtěnou a neospra vedlnitelnou důvěrou, tak všechno nechala na něm!

Dotýkal se dívky, jemně, hladil ji mezi stehny. Neroztáhla je, ale neodporovala. Byla trošku vlhká. Snad to teď bude dobré?

„Tak dobrá,“ zamumlal k ní. „Lež klidně, mo chridhe.il Brumlal to, co mu přišlo jako ujištění. Překulil se na ni a koleny jí roztáhl stehna. Ucítil její slabý úlek, když na sobě ucítila teplo jeho těla a dotek jeho penisu. Zajel jí prsty do vlasů, aby ji zklidnil, a stále ji něco tiše opakoval galsky.

Myslel si, že bude dobré, když na ni bude mluvit galsky, protože už si delší dobu nedával vůbec pozor, co jí vlastně říká. Její drobná pevná ňadra se tiskla k jeho hrudi.

„Mo nighean? zamumlal.

„Počkej chvilku,řekla Geneva. „Myslím, že snad…

Snažil se ovládat, až se mu z toho zatočila hlava, ale dělal to pomalu, byl v ní sotva jeden palec.

„Ooch!“ vykřikla Geneva. Oči měla rozšířené.

„Ufřekl a postupoval dál.

„Přestaň! Je to moc velké! Vytáhni to! Geneva pod ním zpanikařila a začala sebou házet. Přitlačil ji ale svou hrudí, její ňadra se pohupovala a třela o něj, až i jeho bradavky vzrušením ztvrdly.

Její rozpaky ukončil tím, že vykonal silou to, co chtěl dělat něžně. Byl napůl zmámený, snažil se ji udržet pod sebou a hledal vhodná slova, kterými by ji utěšil. (

„Ale… “ řekl.

„Přestaň!

„Já…,

„Vytáhni ho ven! vykřikla.

Položil jí dlaň na ústa a řekl jedinou srozumitelnou věc, která ho napadla.

„Ne, řekl rozhodně a pokračoval.

Co bylo asi výkřikem, tak přes jeho prsty znělo jako přidušené „Eep! Oči Genevy byly velké a kulaté, ale suché.

Šup sem, šup tam. Řikačka se mu absurdně honila hlavou, ale nezanechávala v něm nic, jen nesouvislá varování a pocity děsivé potřeby mezi nimi. V tuto chvíli byl schopen dělat jedinou věc, a tu dělal. Jeho tělo nelítostně získalo převahu a pohybovalo se v rytmu neúprosné pohanské zábavy.

Ještě několikrát přirazil, dokud ho nezalila vlna, která sjela dolů po zádech a explodovala, jako když příboj narazí na útes. Roztrhala poslední kousky jeho smyslů na nepatrné střípky.

K sobě přišel o chvíli později, ležel na boku a slyšel hlasitý a pomalý tlukot svého srdce. Pootevřel jedno víčko a ve světle lampy uviděl záblesk růžové pleti. Musí zjistit, jestli jí moc neublížil, ale pro boha, hlavně ne teď. Znovu zavřel oči a ztěžka oddechoval.

„O… o čem přemýšlíš? ozval se váhavý hlas; lehce se chvěl, ale nebyl hysterický.

Byl sebou příliš otřesen, než aby si uvědomil absurditu té otázky, a tak ji po pravdě odpověděl.

„Přemýšlel jsem, proč pro boha muži chtějí do postele panny.

Dlouho bylo ticho, potom se rozechvěle nadechla.

„Omlouvám se, řekla roztřeseným hlasem. „Nevěděla jsem, že to bude bolet i tebe.

Překvapeně vyvalil oči, opřel se o loket, aby se na ni podíval. Koukala na něj jako vyjevený koloušek. Tvář měla bledou a olízla si suché rty.

„Mě a bolet? řekl překvapeně. „Mě to nebolelo.

„Ale…“ zamračila se, jak její oči sjížděly dolů po celé délce jeho těla, „myslela jsem, že to muselo bolet. Zašklebil ses tak, jako kdyby to šíleně bolelo a… zasténal jsi jako…“

„No, to ano, přerušil ji rychle, ještě než stačila vyložit všechna svá pozorování o jeho chování. „Nechtěl jsem říci… já jen… muži se tak prostě chovají, když… to dělají, dodal chabě.

Šok pomalu přecházel ve zvědavost. „A to se tak chovají všichni muži, když… to dělají?

„Jak to mám…“ začal rozzlobeně, potom se zachvěl a přestal, když si uvědomil, že tu odpověď zná.

„Ano, dělají to,“ odpověděl úsečně. Posadil se a shrnul si vlasy z čela. „Muži jsou příšerné odporné stvůry, přesně jak ti to vyprávěla komorná. Bolelo to moc?“

„Ne, nemyslím,“ řekla s pochybami. Zkusila pohnout nohama. „Chvíli to bolelo, jak jsi říkal, ale teď už to není tak zlé.“

Vydechl si úlevou, když si všiml na prostěradle jen slabé skvrny od krve a zdálo se, že ji to už moc nebolí. Sáhla si zkusmo mezi stehna a zašklebila se.

„Ooch!“ řekla. „Je to hnusné a lepí to!“

Vzteky i studem zrudnul.

„Na, tady,‘k zamumlal a podával jí ručník ze stojanu. Nevzala si ho, roztáhla nohy a prohnula se v bocích, očekávala, že ji otře. Měl nutkání jí ten ručník raději nacpat do chřtánu, ale při pohledu na poličku, kde ležel jeho dopis, od toho upustil. Byla to dohoda a ona svou část splnila.

A tak navlhčil osušku a začal ji otírat, ale ta důvěra, kterou v něj vložila, mu přišla zvláštní. Svou práci dělal jemně a nakonec se neudržel a políbil ji na bříško.

„Tady.“

„Děkuji,“ řekla. Pohnula boky a natáhla se, aby se ho dotkla. Neuhnul, dovolil jí přejíždět prsty dolů po hrudi a pohrávat si s pupíkem. Něžný dotek pomalu sestupoval.

„Říkal jsi…, že to bude příště lepší,“ zašeptala.

Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Do úsvitu zbývá ještě hodně času.

„Myslím, že ano,“ řekl a ještě jednou se vedle ní protáhl.

„Ja ehm, Alexi?“

Cítil se jako omámený, měl co dělat, aby jí odpověděl. „Má paní?“ Rukama ho objala kolem krku a hlavu mu položila na rameno, cítil na hrudi její teplý dech.

„Miluji tě, Alcxi.“

Stěží sebral sil, aby ji od sebe odtrhl, držel ji za ramena a díval se dolů do jejích šedých očí, které byly něžné jako oči laně.

„Ne,“ řekl jí něžně a zakroutil hlavou. „A to je třetí pravidlo. Nemáš více jak jednu noc. Nesmíš mě oslovovat křestním jménem. A nesmíš mě milovat1

Šedé oči zjihly. „Ale já si nemohu pomoci.“

„To není láska, co teď cítíš.“ Doufal, že má pravdu; kvůli sobě i kvůli ní. „Je to jen pocit, který jsem vyvolal ve tvém těle. Je silný a není na tom nic špatného, ale láska to není.

„Jaký je v tom rozdíl?

Otřel si rukou tvář. Asi to bude filozofka, pomyslel si suše. Zhluboka se nadechl a zase vydechl, než odpověděl.

„No, láska je jen k jednomu člověku. To, co cítíš ke mně, můžeš cítit i k jiným mužům, to není tak konkrétní.

Jenom jedna osoba. Potlačil myšlenku na Claire a znaveně se sklonil ke své práci.

Ztěžka dopadl na zem do květinového záhonu a bylo mu jedno, že polámal několik malých a křehkých rostlin. Zachvěl se. Tato hodina před úsvitem nebyla jen nejtemnější, ale i nejchladnější a jeho tělo tak protestovalo oproti změně z teplého měkkého hnízdečka do chladné temnoty. Před ledovým vzduchem ho chránila jen tenká košile a kalhoty.

Vybavil si rozpálenou růžovou křivku tváře, ke které se skláněl k polibku, než odešel. Její tvary zůstávaly, hřály ho v dlaních a prsty si snažil vybavit ty křivky, i když tápal v temnotě po ještě temnější linii kamenné zdi stájí. Byl vyčerpaný a žádalo si to velkého úsilí vyšplhat se nahoru, ale nemohl riskovat, že když půjde branou, tak vrzání vzbudí Hughese, hlavního podkoního.

Přešel vnitřní dvůr, který byl plný povozů a nacpaných pytlů, které byly nachystané na cestu lady Genevy do domu jejího nového pána; to bude po svatbě příští čtvrtek. Nakonec otevřel dveře do stájí a vylezl po žebříku nahoru. Lehl si do prochlazené slámy a přetáhl přes sebe tenkou přikrývku, cítil se prázdný.

Počasí bylo adekvátně ponurné a bouřlivé, když se zpráva donesla až na Helwater. Odpolední výcvik koní se musel zrušit, protože lilo jako z konve, a koně tak byli v bezpečí dole ve stájích. Všední a poklidné zvuky přežvykování a oddechování stoupaly nahoru, kde se Jamie Fraser opíral ve svém pohodlném hnízdečku na seně s otevřenou knihou na hrudi.

Byla to jedna z mnoha, které si půjčil od správce majetku pana Grievese, a ta ho tak pohltila, i když se v tom matném světle četlo hodně špatně.

Mé rty, které jsem mu nastavila tak, že před nimi neměl kam uniknout, mu dodaly odvahy: a teď, když se mé oči dívají směrem k té části oblečení, která skrývá podstatný objekt zábavy, ji nacházím nadmutou a chvějící se. Byla jsem ale tak daleko, že už to nešlo zastavit a nebyla jsem schopna ovládat se, ani jsem nedokázala čekat na jeho odhození panického studu, přejela jsem mu rukou nahoru po stehně, kde jsem nejen viděla, ale i cítila jeho tvrdé tělo semknuté v kalhotách, které jsem odhalila svými prsty.

„No, ano?“ zamumlal Jamie skepticky. Pozvedl obočí a posunul se v seně. Samozřejmě že věděl, že i takovéto knihy existují, ale vzhledem k tomu, že četbu na Lallybrochu zajišťovala Jenny ještě se s nimi nikdy nesetkal. Sice si to vyžadovalo jiné mentální rozpoložení než četba Messieura Defoa nebo Fieldinga, ale neměl nic proti změně.

Znovu jsem nad jeho ohromnou velikostí vykřikla; zatím jsem neměla tu potěchu zřít nebo dokonce něco podobného cítit, tak dlouhý

a mohutný kus oživlé slonoviny! Dobře tvarovaná, pyšná a tvrdá, napínala svou kůži, která byla tak hladká, lesklá a sametově jemná, že by mohla soupeřit s nejjemnější kůží našeho pohlaví. Bělost nijak nenarušovalo černé chmýří u kořene; směrem k hlavičce se penis rozšiřoval a promodrával, modré záhyby žilek, které v něm byly soustředěné, vytvářely nejvíce strhující sbírku tvarů a barev v přírodě. Prostě to byl objekt hrůzy i potěšení!

Jamie se podíval na svůj rozkrok a krátce zafuněl, ale otočil stránku a ani úder blesku venku jeho pozornost neodtrhl. Byl do četby tak zabrán, že ze začátku dole žádné zvuky vůbec neslyšel. Hlasy zanikaly v šumění a bušení deště na dřevěná prkna několik stop nad jeho hlavou.

„MacKenzie!“ Mohutný hlas ho opakovanou výzvou probral, a tak rychle vyskočil na nohy a narovnal si oblečení, když se hnal k žebříku.

„Ano?“ Jeho hlava vykoukla přes okraj půdy. Zahlédl Hughese, jak právě otvírá ústa k dalšímu zvolání.

„Oh, tady jsi.“ Hughes zavřel pusu a mávnul větrem ošlehanou rukou, která sebou v tu chvíli škubla. Hughes trpěl ve vlhkém počasí trochu revmatismem. Před deštěm ujel a skryl se v malé přilehlé místnosti, kde měl postel a korbel hrubě destilovaného alkoholu. Vůně byla cítit až na půdě a byla stále silnější, když Jamie sestupoval po žebříku dolů.

„Musíš pomoci s přípravou kočáru pro Lorda Dunsanyho a lady Isabel. Pojedou do Ellesmeru,“ řekl mu Hughes ve chvíli, kdy se jeho noha dotkla dlažby ve stáji. Muž se podezřele klátil a trochu škytal.

„Teď? Zbláznil jste se? Nebo jste jen opilý?“ Podíval se do otevřených dveří za Hughesem, které vypadaly jako dostatečná záchrana před valící se vodou. A dokonce když vzhlédl, oblohu rozjasnil úder blesku a pohoří v dáli vystupovalo jako ostrý reliéf. Stejně tak náhle i zmizelo a nechalo svůj obrys vytištěný na sítnici. Zatřásl hlavou, aby se toho obrazce zbavil, a uviděl vozku Jeffriese, jak kráčí přes

dvůr. Hlavu měl před deštěm a větrem skloněnou a tiskl si kabát k tělu. Takže to nebyla jen opilecká Hughesova nálada.

„Jeffries potřebuje pomoci s koňmi!” Hughes se k němu musel sklonit a křičet mu do ucha, aby ho bylo v bouřce slyšet. Z blízkosti ucítil zápach alkoholu ještě silněji.

„Ano, ale proč? Proč musí lord Dunsany ach, sakra!” Oči hlavního podkoního byly zarudlé a zakalené; bylo zřejmé, že se ho nezbaví. Jamie byl znechucen, protáhl se kolem něj a bral žebřík dolů po dvou příčkách.

Měl jen chvíli na to, aby se sám oblékl do pláště a skryl knihu, kterou četl, pod seno. Chlapci ze stáje cizí majetek zrovna nerespektují. Znovu slezl dolů po žebříku a vyšel ven do bouře.

Byla to ďábelská cesta. Vítr kvílel kolem nich, narážel do mohutného vozu a každou chvíli hrozilo, že ho to převrhne. Seděl vedle Jeffriese na kozlíku a plášť ho nechránil dostatečně před dešťovými přívaly. A ještě více mu překážel, když musel slézat dolů což bylo každých pár minut aby se opřel o kolo, které zapadlo do bláta.

Ale zatím mu cesta po fyzické stránce nijak zvlášť nevadila a spíše přemýšlel o jejím možném důvodu. Těch možností nebylo mnoho, když to přimělo starého pána, jako je lord Dunsany, aby vytáhl paty z domu v takovém počasí a jel po rozblácené cestě do Ellesmeru. Z Ellesmeru přišla zpráva a ta se mohla týkat buď jen lady Genevy, nebo dítěte.

Mezi drby služebnictva se mimo jiné doslechl i to, že je lady Ge neva v očekávání a děťátko má přijít na svět v lednu. Rychle si to zpětně spočítal a znovu Genevu Dunsanyovou proklínal. Rychle odříkal modlitbu za její porod. Od té doby se na to snažil nemyslet. Spal s ní tři dny před svatbou; nemůže si být jistý.

Před týdnem odjela lady Dunsanvová na Ellesmer, aby byla se svou dcerou. Od té doby posílala domů každý den zprávy, aby jí přivezli věci, které si zapomněla doma a které musí ihned mít. Při každém příjezdu na Hehvater se jim donesla zpráva „Ještě ne”. Teď už zřejmě nějaké zprávy jsou a zdá se, že špatné.

Když se vracel zpět dopředu k vozu po dalším boji s blátem, uviděl tvář lady lsabel, jak kouká ven skrze okno.

„Oh, MacKenzie!“ řekla, její tvář zkroucená strachem a zármutkem. „Prosím, je to ještě daleko?“

Naklonil se, aby mohl křiknout do jejího ucha. Po obou stranách silnice se valila strouhami voda.

„Jeffries říká, že jsou to ještě čtyři míle, milady! Tak asi dvě ho diny.“ Pokud se ovšem ten zpropadený kočár nepřeklopí na mostě u Ashness a všichni pasažéři neskončí v jezeře Watendlath, dodal si tiše pro sebe.

lsabel jako dík přikývla a zatahovala okýnko. Před tím si ale všiml, že kapičky vody na jejích tvářích jsou spíše slzy než déšť. Had úzkosti sjel ještě trošku níž a zakroutil se mu ve střevech.

Už to byly skoro tři hodiny, když kočár konečně dorazil na nádvoří v Ellesmeru. Lord Dunsany bez zaváhání seskočil, jen zběžně zastavil, aby podal rámě své dceři, a spěchal do domu.

Trvalo další hodinu, než jsme vypřáhli koně, vykartáčovali je, umyli kola kočáru od bláta a všechno zajistili do stájí.

Byl prokřehlý, vyčerpaný a hladový a s Jeffriesem hledali útočiště a nějaké jídlo v kuchyni.

„Chudáci, vy jste úplně promodralí zimou,“ poznamenala kuchařka. „Posaďte se a já vám hned přinesu něco horkého k jídlu” Žena měla ostře řezané rysy ve tváři, ale byla vyhublá, což popíralo její um. Během chvíle ležela před nimi lahodná omeleta doplněná velkým množstvím chleba a másla a malým hrnečkem marmelády.

„No to je nádhera,“ pronesl Jeffries a okem pochvalně vyhodnotil nabídku. „A nesklouzne to lépe do břicha, když se cesta něčím pěkně promázne, co? Vy vypadáte, že máte slitování se dvěma na kost promrzlými chlápky, že, drahoušku?“

Zda to byla jeho irská přesvědčivost nebo pohled na jejich promoklé oblečení, poznámka přinesla ovoce a vedle mlýnku na pepř se objevila láhev brandy. Jeffries si bez zaváhání nalil pořádnou dávku a vypil ji, potom si otřel ústa.

„Vynikající! Tady máš, chlapče.“ Podal láhev Jamiemu, potom se pohodlně usadil nad teplým jídlem a začal plkat s ženskými služebnými. „Takže, co se tady děje? Už se dítě narodilo?

„Och, ano, minulou noc!” řekla horlivě kuchtička. „Byli jsme celou noc vzhůru, přišel i doktor a chtěl čistá prostěradla a ručníky a celý dům byl vzhůru nohama. Ale mimčo je až na konci na pořadu dne!”

„Ale no takpřerušila je kuchařka a mračila se. „Máme hodně práce a není času na povídačky. Vyskoč, Mary Ann, a zaběhni do studovny, zda si bude Jeho Lordstvo přát ještě něco k jídlu.“

Jamie si vytíral talíř kouskem chleba a povšiml si, že kuchtička si z toho pokárání nic moc nedělala a hbitě odběhla nahoru. Z čehož si odvodil, že se ve studovně odehrává něco velice zajímavého.

Když si teď kuchařka získala plnou pozornost, nechala se přesvědčit. aby jim sdělila další novinky.

„No dobrá. Začalo to před pár měsíci, když už to bylo na lady Genevě poznat. Jeho Lordstvo na ni bylo jako med. od jejich svatby by pro ni snesl modré z nebe, udělal vše, co chtěla, pořád se jí ptal, zda je jí teplo, co by chtěla jíst chudák jeden starej poblázněnej. Ale potom zjistil, že je těhotná!1’ Kuchařka se odmlčela a okázale protáhla tvář.

Jamie chtěl zoufale o tom dítěti vědět víc; jaké je a jak se mu daří? Ale zdálo se, že není způsob, jak ženu popohnat. Tak se alespoň tvářil velice zvědavě a naklonil se dopředu, aby ji povzbuzoval.

„Ale proč ten křik a to vyváděni!” řekla kuchařka a rozhazovala pro ilustraci rukama, „on křičel, ona plakala, oba dva dupali po schodech nahoru a dolů, práskali dveřmi a on na ni křičel takové nadávky, které by se jinak nevyslovovaly ani ve stájích a tak jsem řekla Mary Ann, když mi řekla.. “

„Takže Jeho Lordstvo nemělo z děťátka radost?” přerušil ji Jamie. Omeleta se mu zasekla někde v krku pod hrudní kostí. Znovu se zhluboka napil brandy v naději, že se uvolní.

Kuchařka se na něho podívala světlýma ptačíma očima, obočí pozdvižené, jako kdyby hodnotila jeho mentální stav. „A vy si myslíte, že by měl být? To určitě! Ani zdaleka,” dodala zřetelně.

„Proč ne?” zeptal se Jeffries, ale moc ho to nezajímalo.

„On tvrdí,” řekla a ztišila hlas, jako když se nám chystá sdělit nějakou skandální novinku, „že to dítě není jeho!”

Jeffries se rozjařen druhou sklenicí pobaveně zasmál. „Starej kozel s mladým zajíčkem? To by se dalo čekat, ale jak pro boha může

Jeho Lordstvo s určitostí vědět, čí to dítě je? Může být jeho stejně tak jako někoho jiného, na to má jen slovo Jejího Lordstva, ne?“ Tenké rty kuchařky se zlomyslně usmály. „No ale já jsem neřekla, že ví, čí to je ale rozhodně je v situaci, kdy ví, že není jeho“ Jeffries se díval na kuchařku a opřel se o opěradlo židle. „Cože?“ řekl. „Chcete snad říci, že je Jeho Lordstvo impotentní?“ Na jeho větrem ošlehané tváři vykouzlila tato šťavnatá novinka široký úsměv. Jamie cítil, jak omeleta stoupá vzhůru, a rychle se napil brandy.

„No, nemohu to říci s určitostí.‘k Kuchařka semkla rty, potom otevřela ústa, aby dodala, „komorná, která stlala postel po svatební noci, říkala, že prostěradlo bylo bílé jako padlý sníh.“

To už bylo příliš. Přerušil Jeffriesovo chichotání, s bouchnutím odložil skleničku a zeptal se napřimo: „Dítě žije?“

Kuchařka i Jeffries se na něj překvapeně podívali, ale kuchařka po chvilce přikývla na souhlas.

„Oh, ano, jistě. Je to malý zdravý chlapec, tak jsem to alespoň slyšela. Myslela jsem, že už to víte. To jeho matka zemřela?

To přímé sdělení uvrhlo celou kuchyni do ticha. Dokonce i Jeffries chvíli mlčel, z té smrti vystřízlivěl. Potom se rychle pokřižoval, zamumlal: „Bůh ochraňuj její duši. A dopil zbytek své brandy.

Jamie cítil, jak ho pálí celé hrdlo, ať už to bylo z brandy nebo slzami, to nedokázal říci. Šok a lítost ho začaly dusit, jako kdyby měl v krku knedlík: stěží zachroptěl: „Kdy?“

„Dnes dopoledne,“ řekla kuchařka a smutně pokyvovala hlavou. „Chvíli před polednem, chudák děvče. Mysleli, že bude v pořádku, když se dítě narodilo; Mary Ann říkala, že už seděla, držela ten malý uzlíček v náručí a smála se.“ Při té vzpomínce si ztěžka vydechla. „Ale potom před úsvitem začala zase silně krvácet. Volali doktora zpátky a on se rychle vrátil, ale…“

Přerušilo ji otevření dveří. Byla to Mary Ann, oči pod Čepečkem rozšířené a vzrušením i námahou lapala po dechu.

„Váš pán si vás žádá! vyhrkla a očima přeskakovala mezi Jami em a vozkou. „Vás oba, a to ihned, a oh, pán…zalapala po dechu a pokývla na Jeffriese, „říkal, abyste pro boha vzal i pistole!” Vozka si s Jamiem vyměnili zděšené pohledy, potom vyskočili na nohy a už se hnali směrem ke stájím. Jako většina kočích si

pod sedadlem vozí pár nabitých pistolí pro případ, že by je přepadli lupiči.

Jeffriesovi to chvíli trvalo, než zbraně našel. Ještě déle ale zabralo, než zkontroloval, zda není střelný prach navlhlý. Jamie vyskočil a chytil chvějící se služebnou za paži.

„Odvedle mě do studovny,“ řekl. „Hned!“

Samy ho navedly i zvýšené hlasy, když už stál nahoře na schodišti. Bez okolků Mary Ann odstrčil. Chvíli stál za dveřmi; nebyl si jistý, zda má čekat na Jeffriese nebo vejít hned.

„Kde berete tu nestoudnou drzost pro taková obvinění! řekl Duns any a jeho starý hlas se chvěl vztekem i zoufalstvím. „Můj drahoušek ještě ani v posteli nevychladl. Vy darebáku, vy zbabělče! Já nedovolím, aby chudák dítě strpělo pod touto střechou jedinou noc!

„Ten malý bastard zůstane tady! zaskřehotal ochraptěle Ellesme rův hlas. Na to by ani nepotřeboval být tak dobrý pozorovatel, aby pochopil, že si Jeho Lordstvo přihnulo. „Je to sice bastard, ale také můj dědic a zůstane se mnou! Vykoupil jsem si ho a zaplatil a pokud byla jeho matka coura, alespoň mi dala chlapce.

„K čertu s vámi! hlas Dunsanyho byl tak vysoký, že už to bylo spíše pištění, ale i tak vněm byl vztek jasně zřetelný. „Vykoupil? Vy… vy… vy se opovažujete tvrdit…“

„Já se nic neopovažuji. Ellesmerův hlas byl stále ještě ochraptělý, ale už se trochu ovládal. „Prodal jste mi svou dceru a oklamal jste mě, pokud bych směl dodat, poznamenal hlas sarkasticky. „Zaplatil jsem třicet tisíc liber za pannu dobrého jména. Ta první podmínka nebyla splněna, takže se dá dosti pochybovat i o té druhé. Přes dveře slyšel nalévat tekutinu, potom zaslechl škrábání skla o povrch stolu.

„Dovolil bych si poznamenat, že vaše míra alkoholu je už překročena, pane, řekl Dunsany. Hlas se mu třásl navzdory jeho obvyklému sebeovládání návalem emocí. „Ty odporné ohavnosti, které jste řekl o čistotě mé dcery, bych přičetl vašemu současnému stavu. Za těchto podmínek bych si vzal svého vnuka a šel.

„Och, takže váš vnuk? zamumlal jízlivě Ellesmere. „Vy jste si tak zatraceně jistý .čistotou” vaší dcery. Jistěže ten spratek není váš. Říkala…“

Vtrhnul dovnitř s výkřikem překvapení, ozvala se rána. Jamie už nevydržel čekat déle a rozvalil dveře. Uviděl Lorda Dunsanyho s Ellesmerem propletené na koberci před krbem, váleli se tam a zpět jako změť končetin a plášťů a ohně vedle si vůbec nevšímali.

Trvalo mu jen mžik, aby vyhodnotil situaci; koukal, kde je nějaká skulina, potom zasáhl do šarvátky a vytáhl svého zaměstnavatele na nohy.

„Klid, můj pane,“ zašeptal Dunsanymu do ucha a táhnul ho dozadu mimo dosah Ellesmera. Ten na něho zasyčel: „Vzdej to, ty starej pitomče! Dunsany se na něj chtěl bezhlavě vrhnout. Ellesmere byl skoro tak starý jako Dunsany, ale byl mnohem robustnější postavy a v evidentně lepší formě, i když byl opilý.

Hrabě se postavil na nohy, prořídlé vlasy rozcuchané a zarudlýma očima pozoroval Dunsanyho. Hřbetem ruky si otřel uslintané rty a jeho mohutná ramena se pozvedla.

„Ty špinavčeřekl skoro až konverzačním tónem. „Chtěl ses… mě dotýkat svýma rukama?” Stále ještě lapal po dechu, když zamířil ke střapci se zvoncem.

Nedalo se s jistotou říci, zda se Lord Dunsany udrží na nohou, ale nebyl čas dělat si s tím starosti. Jamie nechal svého zaměstnavatele a chňapl po Ellesmerově natažené ruce.

„Ne, můj pane, řekl s takovým respektem, jakého byl schopen. Ellesmera držel pevně kolem ramen, a i když byl hrabě těžší, tlačil ho zpět do místnosti. „Myslím, že by nebylo… moudré… zatahovat do toho… i vaše služebnictvo. Zavrčel a zatlačil ho do křesla.

„Bude lepší, pane, když zůstanete tady. Do místnosti vtrhl Jeffries, v každé ruce jednu nabitou pistoli, a pohledem přejížděl z Ellesmera, který se snažil vymanit z hlubokého křesla, na Lorda Dunsanyho, který nejistě dovrávoral ke stolu. Jeho stará tvář bílá jako papír.

Jeffries se podíval na Dunsanyho, aby mu dal pokyny, a když nic neviděl, instinktivně se zadíval na Jamieho. Ten byl naštvaný; proč si mysli, že by se měl o tuto šlamastiku postarat? Vykročil dopředu a podepřel Dunsanyho pod paží.

„Pojďme, pane, řekl. Odtrhl zchřadlého Dunsanyho od stolu a snažil se postrkovat starého šlechtice ke dveřím. Ale právě v tuto chvíli, kdy chtěli uniknout, se někdo postavil do dveří.

„Williame?“ dovnitř udiveně nakoukla kulatá tvář lady Dunsa nyové, na které ještě byly stopy po nedávném žalu. V jejím náručí bylo něco, co vypadalo jako hromádka špinavého prádla. Pozvedla to s vágním tázavým gestem. „Komorná říkala, že chceš, abych přinesla dítě. Co… “ přerušil ji Ellesmerův výkřik. Hrabě nedbal pistolí, které na něj mířily, vyskočil z křesla a nemotorného Jeffriese odstrčil stranou.

„Je můj!“ Ellesmere povalil lady Dunsanyovou na stranu na obložení zdi a vyrval jí uzlíček z náručí. Tiskl si ho k hrudi a valil se k oknu. Díval se na Dunsanyho a funěl jako rohatá bestie.

„Můj, slyšíš?“

Uzlíček vydal hlasitý výkřik, jako kdyby proti tomuto prohlášení protestoval. Dunsany vybuzen šokem při pohledu na svého vnuka v náruči Ellesmera vyrazil vpřed, jeho rysy ztvrdlé vztekem.

„Dejte mi ho!“

„Běž k čertu, ty křupane!“ S nepředvídatelnou hbitostí Ellesmere před Dunsanym uskočil. Odhrnul závěsy a jednou rukou otevřel okno, druhou svíral pištící dítě.

„Vypadněte z mého domu!“ zafuněl s každým otočením kličky, kdy se okenní křídlo více otevřelo. „Vypadněte! Teď, nebo toho malého bastarda vyhodím! Přísahám, že to udělám!“ Aby dokázal, že by svou pohrůžku splnil, postrčil řvoucí uzlíček po parapetní desce k prázdné temnotě, kde třicet stop pod nimi čekala mokrá kamenná dlažba.

Jamie Fraser nepociťoval žádný strach z možných následků, jednal instinktivně, jako už tolikrát v předchozích bitvách. Zkoprnělému Jeffriesovi vyrval jednu pistoli, otočil se na patě a přitom vystřelil.

Se zahřměním výstřelu všichni ztichli. Dokonce i miminko přestalo plakat. Tvář Ellesmera úplně zbledla a tázavě pozvedl obočí. Potom se zapotácel, Jamie vyrazil vpřed a jen vzdáleně si uvědomil malou dírku v zavinovačce, kterou prošla kulka.

Stál na koberci před krbem jako přikovaný, ani nevnímal, že mu oheň sežehl vzadu nohavice. U nohou mu leželo stále ještě se zmítající tělo Ellesmera. Bylo slyšet pravidelné hysterické kvílení lady Dunsanyové, pronikavé jako řev páva. Stál, oči pevně zavřené, třásl se jako list, neschopen pohybu ani myšlení a pažemi pevně svíral beztvarý svíjející se a pištící uzlíček se svým synem.

„Chci mluvit s MacKenziem. Sama.“

Lady Dunsanyová se dívala stranou. Drobná, buclatá a bezúhonná v černých šatech vypadala jako porcelánový ornament, který přemístili z jeho bezpečného útočiště na krbové římse do neustálého nebezpečí a rizika zničení do světa těžkopádných zvířat a neoholených mužů.

Hughes se na svou paní díval v naprostém úžasu, uklonil sejí a tahal se za pramínek na čele, než se odebral do svého brlohu v přilehlé místnosti, aby ji ponechal samotnou s MacKenziem tváří v tvář.

Zblízka její křehkost ještě podtrhovala bledá tvář, nos a koutky očí měly růžový nádech. Vypadala jako malý a důstojný králíček oblečený do smutečních šatů. Jamie měl pocit, že jí musí nabídnout k sezení židli a ne kupku sena nebo převrácený trakař.

„Zpráva od koronera dorazila dnes ráno, MacKenzie,“ řekla.

„Ano, milady.” Už to věděl všichni to věděli a ostatní čeledíni se ho dnes ráno stranili. Ne z úcty; ale z děsivého strachu, jako kdyby byl smrtelně nemocný. Jeffries věděl, co se stalo v salonu na Ellesmeru, což znamená, že to ví všichni sloužící. Ale nikdo o tom nemluvil.

„Verdikt soudního dvoru zní, že hrabě z Ellesmeru zemřel nešťastnou náhodou. Koroner má teorii, že Jeho Lordstvo bylo tak… zoufalé,” znechuceně zkřivila tvář, „ze smrti mé dcery.” Hlas se jí mírně zachvěl, ale nezlomil. Křehká lady Dunsanyová se z tragédie otřepala mnohem lépe než její manžel; mezi služebnictvem se šušká, že Jeho Lordstvo od příjezdu z Ellesmeru nevstalo z postele.

„Ano, milady?” Jeffriese si předvolali jako svědka. MacKenzieho ne. Podle svědectví, které se k soudnímu dvoru dostalo, MacKenzie nikdy na půdu Ellesmeru nevstoupil.

Lady Dunsanyová se mu podívala přímo do očí. Byly bledé, modrozelené jako oči její dcery Isabel. Ale světlé zářivé vlasy její dcery byly na matce vybledlé, protkané bílými pramínky, které ve světle pootevřených dveří stájí zářily stříbrně.

„Jsme vám vděčni, MacKenzie,” řekla tiše.

„Děkuji, milady.”

„Velice vděčni,” zopakovala a stále si ho pozorně prohlížela. „MacKenzie není vaše pravé jméno, že ne?” zeptala se najednou.

„Ne, milady. Po zádech mu přeběhl mráz, i když ho do ramen pálilo odpolední slunce. Kolik stačila říci lady Geneva své matce před smrtí?

Ztuhnul a zdálo, že si toho povšimla. Pozvedla koutek úst k úsměvu, aby ho ujistila.

„Myslím, že se na to nepotřebuji ptát,“ řekla. „Ale mám pro vás jednu otázku. MacKenzie chcete se vrátit domů?

„Domů?“ opakoval to slovo netečně.

„Do Skotska. Pozorně si ho prohlížela. „Vím, kdo jste, řekla. „Sice neznám vaše jméno, ale vím, že jste jedním z J ohňových jako bitských vězňů. Řekl mi to můj manžel.

Jamie si ji ostražitě prohlížel, ale nevypadala nazlobeně. Tedy ne více, než by bylo přirozené pro ženu, která právě ztratila dceru a získala vnuka.

„Doufám, že mi ten podvod prominete, milady, řekl. „Jeho Lordstvo.. “

„…mě chtělo ušetřit obav, dokončila lady Dunsanyová za něj. „Ano, já vím. William si dělá příliš starostí. Vráska mezi jejím obočím se při zmínce o mužově starosti zmírnila. Při pohledu na takovou manželskou oddanost ho nečekaně slabě bodlo u srdce.

„Nejsme bohatí, to jste jistě pochopil z Ellesmerových poznámek, pokračovala lady Dunsanyová. „Helwater je těžce zadlužen. Ale můj vnuk teď vlastní jeden z největších majetků v zemi.

Na to se nedalo nic říci, poznamenal jen: „Ano, milady? Takže se cítil spíše jako papoušek, který bydlí v hlavním salonu. Viděl ho, když se noc před tím kradl při západu slunce záhonem květin, aby využil času, kdy se rodina obléká k večeři. Chtěl oknem zahlédnout nového hraběte z Ellesmeru.

„Žijeme tady hodně odloučeně,” pokračovala. „Málokdy navštěvujeme Londýn a můj manžel má ve vyšších kruzích jen malý vliv. Ale…

„Ano, milady? Už mu pomalu začínalo docházet, kam Její Lordstvo svou obšírnou řečí míří, a ucítil mezi žebry silné vzrušení.

„John lord John Grey, ten pochází z rodiny s významným vlivem. Jeho otčím je no, to s tím nesouvisí. Pokrčila drobnými černými rameny a smetla tak nepotřebné detaily.

„Důležité je, že by bylo možné využít jistého vlivu ve váš prospěch, abyste mohl být uvolněn ze svého postavení a směl se vrátit do Skotska. Tak jsem se vás přišla zeptat chcete se vrátit domů, MacKenzie?“

Byl bez dechu, jako kdyby ho někdo velice tvrdě udeřil do břicha.

Skotsko. Uniknout z tohoto sklíčeného a vlhkého ovzduší, vydat se na zakázanou cestu svobodným dlouhým krokem, mezi útesy a na jelení stezky, ucítit ostrý vítr s nádechem vřesu a kručinky. Jít domů!

Už by nebyl cizincem. Opustit nepřátelství a samotu, jít do Lal lybrochu a vidět rozzářenou tvář sestry při pohledu na něj, cítit její paže kolem pasu, Ianovo objetí kolem ramen a ty malé dětské ručky, které ho budou tahat za oblečení.

Odejít a už nikdy nevidět a neslyšet ani slova o svém synovi. Díval se na lady Dunsanyovou, tvář měl bílou jako stěna a ona z toho zmatku nemohla vyčíst, jaký vnitřní boj v něm ta nabídka vyvolala.

Včera konečně dítě našel, spalo v košíku u okna v dětském pokoji ve druhém patře. Seděl nejistě na větvi jedle a napínal zrak, aby viděl přes její jehličí.

Tvář dítěte byla vidět jen z profilu, buclatá tvářička opřená o ramínko. Čepeček mu sklouzl našikmo a on viděl hladkou zakřivenou linii jeho hlavičky, lehce ochmýřenou bledými zlatavými vlásky.

„Díky bohu nemá rudé vlasy,“ byla jeho první myšlenka a on se jako výraz poděkování ihned pokřižoval.

„Bože, on je tak maličký! byla jeho druhá myšlenka. Při té měl náhlou potřebu vejít oknem dovnitř a vzít chlapce do náruče. Maličká krásně tvarovaná hlavička by krásně padla do jeho mohutné dlaně a on si vybavil krátký okamžik, kdy mohl držet malé vřeštící klubíčko u srdce.

„Jsi silný chlapec,“ zašeptal. „Silný, roztomilý a kypící zdravím. Ale můj bože, jsi tak malý!

Lady Dunsanyová trpělivě čekala. S úctou k ní sklonil hlavu. Nevěděl, zda nedělá obrovskou chybu, ale nemohl jednat jinak.

„Děkuji vám, milady, ale myslím, že bych měl zůstat… prozatím.

Bledé obočí se lehce zachvělo, ale se stejnou úctou k němu sklonila hlavu.

„Jak si přejete, MacKenzie. Stačí jenom říci.“

Otočila se jako malá figurka na hodinách a odešla, zpět do světa Helwateru, který byl teď pro něj tisíckrát větším vězením, než kdy byl.

K velkému překvapení patřilo několik nadcházejících let k těm nejnešťastnějším, která Jamie Fraser prožil, kromě těch, kdy byl ženatý.

Nebyl zodpovědný za své poddané ani za nikoho jiného, měl na starost jen koně a jeho život byl poměrně jednoduchý. 1 když si ho koronerúv dvorec nevšímal, Jeffries vypustil mezi ostatní služebnictvo dost zvěstí o Ellesmerově smrti, že se k němu chovali s velikou úctou, ale jeho společnost nevyhledávali.

Jídla měl dost, slušně i teple ho oblékli a občasný tajný dopis ho ujistil o tom, že na Lallybrochu je to podobné.

Tento tichý život na Helwateru měl i jednu další výhodu, že mohli utužovat své podivné přátelství s Lordem Johnem Greyem. Ten se stavoval jednou za čtvrt roku, jak slíbil, a pokaždé zůstal u Dunsa nyů několik dní na návštěvě. Nesnažil se mu nijak vysmívat, dokonce s Jamiem ani nemluvil, vyjma několika formálních příležitostí.

Velice pomalu si začal Jamie uvědomovat, co naznačovala lady Dunsanyová, když mu nabízela propuštění. „John lord John Grey

pochází z rodiny s významným vlivem. Jeho otčím je no, to s tím nesouvisí,“ řekla tenkrát. Ale souviselo. Nebylo to přání Jeho Veličenstva, co ho sem přivedlo, místo aby se plahočil napříč celým oceánem a téměř otročil v Americe; byla to práce Johna Greye.

A neudělal to z pomsty nebo s nějakými pokoutnými úmysly, protože se mu nikdy nevysmíval ani se nepovyšoval; vždy s ním mluvil laskavě. Ne, přivedl ho sem, protože to bylo to nej lepší, co pro něj

mohl udělat; tenkrát ho prostě nemohl nechat propustit, a tak udělal, co bylo v jeho silách, aby mu zajetí ulehčil dal mu vzduch, světlo a koně.

Stálo ho to nějaké úsilí, ale udělal to. Když se při příští čtvrtletní návštěvě Grey objevil ve stájích, Jamie počkal, až bude důstojník sám. Zrovna obdivoval vykleštěného hnědáka. Postavil se vedle Greye, který se opíral o plot. Nějakou dobu tiše pozorovali koně.

„Králův pěšák na královu čtyřku,“ řekl po dlouhé chvíli tiše Jamie a na muže vedle sebe se ani nepodíval.

Vycítil jeho překvapení, Grey ho pozoroval, ale neotočil se na něj. Potom uslyšel zaskřípání dřeva pod jeho předloktím, jak se Grey otočil a znovu opřel o plot.

„Královnin kůň na královnina střelce,“ odpověděl Grey, chraptěl více než obvykle.

Od té doby přišel Grey pokaždé do stájí, seděl na Jamieho hrubé židli a povídali si. Neměli šachovnici a někdy si zahráli jen tak slovně, ale konverzace pokračovala do pozdních hodin. To bylo Jamieho jediné spojení s vnějším světem, a malé potěšení, na které se oba každý čtvrt rok těšili.

Nade vše ostatní měl Willieho, Helwater byl zasvěcen koním; ještě než stál chlapec pevně na nohách, dědeček ho posadil na poníka a vozil ho ve výběhu dokola. A než mu byly tři roky, už jezdil sám pod bedlivým dohledem MacKenzieho, čeledína.

Willie byl silný, odvážný, zdravý chlapec. Měl oslnivý úsměv, že by oslepil i ptáky na stromech, kdyby chtěl. Byl ale také hodně rozmazlený. Byl devátým hrabětem Ellesmeru a jediným dědicem Ellesmeru i Helwateru, navíc neměl matku ani otce, aby ho krotili. A tak se všemi mával se svými shovívavými prarodiči, s mladou tetou i se služebnictvem s výjimkou MacKenzieho.

Blížilo se to. Dosud stačilo pohrozit malému Williemu, že mu nebude smět pomáhat s koňmi, a nejhorší vylomeniny ve stáji přestaly. Ale dříve či později samotné výhrůžky nebudou dostačující, a tak čeledín MacKenzie přemýšlel, co se stane, až se neudrží a jednu tomu malému rošťákovi vlepí.

Jako chlapce ho řezali jako žito, vždy přiskočil nejbližší mužský příbuzný, který byl na dosah. Nikdy se potom nechoval k ženám

tak, jak teď Willie mluví se svou tetou a služebnými. Stále v něm narůstala touha zavřít ho do prázdného boxu ve stájích, aby se jeho chování zlepšilo.

Ale s Williem si většinou užil zábavy. Chlapec MacKenzieho přímo zbožňoval a jak vyrůstal, trávil hodiny v jeho společnosti, jezdil na mohutných tažných koních, kteří tahali válce vysoko v polích, a nejistě posedával nahoře na voze se senem, když v létě sjížděli dolů z pastvin.

Ale mirumilovnou existenci přece jen něco ohrožovalo a ta obava narůstala s každým měsícem. Bylo ironií osudu, že hrozbou pro něj byl samotný Willie a nedalo se s tím nic dělat.

„Je to ale malý šikula! A jak krásně jezdí na koních!” byla to lady Grozierová, kdo promluvil. Stála na verandě vedle lady Dunsanyové a obdivovaly jízdu jeho poníka podél trávníku.

Babička Willieho se zasmála a pyšně chlapce sledovala. „Och, ano. Miluje svého poníka. Máme problém vůbec ho dostat do domu, aby se najedl. A ještě raději má našeho čeledína. Někdy si děláme legraci a vtipkujeme, že tráví tolik času s MacKenziem. že už i jako MacKenzie vypadá!“

Lady Grozierová. která se o něj samozřejmě doteď nezajímala, se podívala jeho směrem.

„No ano, máte pravdu!“ vykřikla pobaveně. „Jen se podívejte; Willie úplně stejně naklání hlavu a má stejné držení ramen! To je legrační!”

Jamie se oběma dámám s úctou uklonil, ale cítil, jak ho polil studený pot.

Sám si toho také všiml, ta podoba byla zjevná, ale zatím to nikdo nezmínil a týkalo se to jenom jeho. Když byl Willie malý chlapec, byl buclatý a měl rosolovitou tvářičku, nepodobal se tak nikomu. Ale jak rostl, tvářičky a brada už nebyly tak odulé. Nosík byl pořád ještě dětský, ale vysoké lícní kosti už začaly pomalu vystupovat. Břidlicově modré dětské oči ztmavly a projasnily se, lemovaly je husté černé řasy a byly mírně sešikmené.

Když už byly dámy v domě a byl si jist. že se na něj nikdo nedívá, přejel si Jamie rukou po svých vlastních obrysech. Byla ta podoba opravdu tak zjevná? Willie měl měkké středně hnědé vlasy jen s ná

dechem kaštanové po jeho matce. A ty velké průsvitné uši snad jeho také tak moc neodstávají?

Problém je, že se Jamie Fraser pořádně již několik let neviděl. Čeládka neměla zrcadla a on se zarputile vyhýbal společnosti služ ticek, které by mu mohly nějaké zapůjčit.

Přešel ke žlabu s vodou, sklonil se nad ním a tvářil se, jako kdyby pozoroval vodoměrku, která brázdila hladinu. Na zčeřené hladině zahlédl mezi křižujícím hmyzem a stébly trávy svou tvář.

Polkl a v odraze viděl pohyb hrdla. Rozhodně to nebyl dokonalý obraz, ale byl tam. Bylo toho víc než jen postavení a tvar hlavy a ramen, jak poznamenala lady Grozierová byly to rozhodně i oči. Byly to Fraserovské oči: měl je jeho otec Brian i jeho sestra Jenny. Až se chlapecké kosti protlačí ven ke kůži a dětský nosík se narovná a protáhne, lícní kosti budou širší potom to uvidí každý.

Jak se narovnal, odraz v napajedle zmizel. Stál tam a zamyšleně koukal na stáje, které byly po několik let jeho domovem. Byl červenec a slunce pálilo, ale jemu se chvěly prsty a po zádech mu přeběhl mráz.

Bylo načase promluvit si s lady Dunsanyovou.

Do půli září bylo vše zařízeno. Vyjednali mu prominutí trestu; včera ho přivezl John Grey. Jamie měl naspořený nějaký malý peníz, což by mohlo na cestu stačit, a lady Dunsanyová mu dala slušného koně. Jediné, co zbývalo, bylo rozloučení se svými známými na Helwateru as Williem.

„Zítra odjedu. Mluvil k němu Jamie věcně a neodtrhl zrak od nártu hnědáka na zadní noze. Piloval kopyto, až piliny odletovaly a na podlaze stáje zůstal černý prach.

„A kam jedete? Do Derwentwateru? Smím jet s vámi? William, vikomt Dunsany a devátý hrabě Ellesmeru seskočil dolů z okraje stájového boxu. Žuchlo to a hnědka se vylekala a zafrkala.

„Nedělejte to, řekl Jamie automaticky. „Neříkal jsem vám, že se máte kolem Milly pohybovat opatrně? Je plachá.

„Proč?

„Také byste byl plachý, kdybych vám stiskl kolenoNatáhl jednu mohutnou ruku a štípl ho do svalu přímo nad kolenem. Willie se zakroutil a s hihňáním uskočil dozadu.

„Smím si zajezdit na Millyflower. až budete hotov, Mácu?

„Neodpověděl Jamie trpělivě již poněkolikáté tento den. „Už jsem vám to říkal snad tisíckrát, ještě je na vás moc velká:”

„Ale já na ní chci jezdit!

Jamie si povzdechl, ale neodpověděl. Místo toho se přesunul na druhou stranu Milles Fleurs a zvedl levé kopyto.

„Řekl jsem, že chci jezdit na Milly!

„Slyšel jsem vás.

„Tak mi přineste sedlo! A hned!

Devátý hrabě z Ellesmeru vystrčil bradu vpřed, kam až to bylo možné, ale v jeho vzdorovitém pohledu byly zřejmé pochyby, když zahlédl Jamieho ledový modrý pohled. Jamie pomalu položil kopyto koně na zem, stejně tak pomalu se i postavil a napřímil do výše šesti stop a čtyř palců, založil si ruce v bok, podíval se dolů na hraběte se třemi stopami a šesti palci a velice tiše řekl: „Ne.

„Ano!“ Willie dupl nohou na slámou vystlanou zem. „Ty musíš udělat, co ti říkám!“

„Ne, neudělám.

„Ano, uděláš!

„Ne. já…“ Zakroutil hlavou tak prudce, až mu rudé vlasy létaly kolem tváře, pevně semkl rty a dřepl si před malého chlapce.

„Podívejte, řekl. „Nebudu dělat, co říkáte, protože už tady nebudu čeledínem. Říkal jsem vám, že zítra odjíždím.

Willieho tvář úplně šokem zbledla a jeho pihy na nosíku mu na bílé pleti ještě více vystoupily.

„To nemůžeš! řekl. „Nemůžeš odjet.

„Musím.

„Ne! Malý hrabě zaťal zuby, což mu silně připomínalo podobu jeho pradědečka. Jamie Fraser děkoval osudu, že nikdo tady na Helwateru neviděl Simona Frasera, lorda z Lovatu. „Nenechám tě odejít!

„Do toho ale pane nemáte co mluvit, odpověděl mu Jamie rozhodně. Byl rozrušen ze svého odjezdu a teď ho ještě přemohly emoce, že může s chlapcem ještě naposledy od srdce promluvit.

„Pokud odjedeš…,“ Willie se rozhlížel bezradně kolem, čím by mu pohrozil, až ho napadlo to, co mu bylo nejbližší. „Pokud odjedeš, budu řvát a křičet, až vyděsím všechny koně, tak!“

„Jenom pípni, ty malý mizero, a jednu ti vlepím!” Uvolnil se od svých běžných zábran a vyděšen myšlenkou, že by tento rozmazlený hošík vyplašil všechny drahocenné koně, podíval se na chlapce.

Oči malého hraběte se vztekem rozšířily a tvář mu zbledla. Zhluboka se nadechl, otočil se a utíkal pryč podél stáji. Vřískal a mával rukama.

Milles Fleurs, která už tak byla z čištění kopyt celá vyjukaná, se vzepjala na zadní, začala kolem sebe kopat a ržála na celé kolo. Její úlek měl vliv i na další koně a z okolních boxů se začalo ozývat kopání a hlasité ržání. Willie vykřikoval nahlas všechna sprostá slova, která znal a nebylo jich málo a zběsile kopal do dveří všech stání.

Jamiemu se povedlo chytit Milles Fleurs za opratě a s námahou ji vyvedl ven, aniž by se jemu nebo jí něco stalo. Uvázal ji u plotu ve výběhu a rychlým krokem kráčel dovnitř vyřídit si to s Williem.

„Sakra, sakra, sakra‘L křičel malý hrabě. „Mrcha! Kurva! Hovno! Svině!”

Jamie chytil chlapce beze slova za límec, zvedl ho ze země a kopajícího a svíjejícího ho nesl na kovářskou židličku, kterou používal. Tady se posadil, hraběte si přehnul přes koleno a pětkrát nebo šestkrát ho plácl silně přes zadek. Potom chlapce narovnal a postavil na nohy.

„Nenávidím tě!” Vikomtova uslzená tvářička byla rudá a pěsti se mu chvěly vztekem.

„No, já tě také nemám moc v oblibě, ty malý bastarde!” odsekl Jamie.

Willie se napřímil, pěsti zaťaté, tvář rudá.

„Já nejsem bastard!” vykřikl. „Nejsem, nejsem! Odvolej to. Nikdo mi tak nebude říkat! Řekl jsem, odvolej to!”

Jamie chlapce v šoku pozoroval. Takže se už o tom šuškalo a Willie to zaslechl. Odkládal svůj odjezd příliš dlouho.

Zhluboka se nadechl, potom ještě jednou a doufal, že se mu nebude chvět hlas.

„Odvolávám to,“ řekl tiše. „Neměl jsem takové slovo použít, můj pane.“

Chtěl pokleknout a chlapce obejmout nebo ho vzít do náručí a utěšit ale tohle gesto si nesmí čeledín k hraběti dovolit, ani když je malý. Pozvedl levou dlaň a pevně stiskl jeho prsty, což byla jediná otcovská péče, kterou smí svému synovi poskytnout.

Willie věděl, jak se má hrabě zachovat; vynasnažil se potlačit slzy, popotáhl a rukávem si utřel tvář.

„Odpusťte mi, pane.” Potom Jamie poklekl a otřel chlapcovu tvář svým vlastním zmuchlaným kapesníkem. Willie si ho prohlížel přes poskládanou látku, oči zarudlé a žalostné.

„Opravdu odjedeš, Mácu?” zeptal se velice tichým hlasem.

„Ano, musím.” Pohlédl do tmavěmodrých očí, které byly tak dojemné jako ty jeho, a udělal něco bez ohledu na to, zda se to smí či se někdo dívá. Silně si k sobě chlapce přivinul, tiskl si ho k srdci, jeho tvář si opřel o rameno, aby Willie neviděl slzy, které mu kanuly do hustých měkkých vlásků.

Willie ho pevně objal rukou kolem krku. Cítil, jak se to malé tělíčko chvěje, jak se snaží potlačit vzlyky. Pohladil ta malá záda, uhladil Willieho vlásky a zamumlal něco v galštině. Doufal, že těm slovům nebude Willie rozumět.

Nakonec chlapcovy ruce ze svého krku sundal a postavil ho stranou.

„Pojď se mnou do pokoje, Willie; dám ti něco, co si schováš.“

Váhal, když lezl ze seníku, a starší čeledín Hughes právě podřimoval ve své vedlejší komůrce. Byl to malý pokojík, jednoduše zařízený, ale bylo zde teplo a měl soukromí.

Byla zde postel, židle, nočník, malý stůl a na něm pár knih, které mu patřily. Velká svíce na porcelánovém svícnu a jedna menší tlustá svíce, která stála stranou před soškou Panny. Byla to levná vyřezávaná soška ze dřeva, kterou mu poslala Jenny, ale pocházela z Francie a byl v ní i kousek umění.

„Proč je tady ta malá svíce?” zeptal se Willie. „Babička říká, že jen odporní papeženci zapalují svíce před nebeskými obrázky.”

„No, já jsem odporný papeženec,“ řekl Jamie a pozvedl koutek úst. „A není to nebeský obraz; je to socha Blahoslavené Matky.”

„Ty jsi papeženec? Chlapec byl tímto odhalením ještě více fascinován. „Tak proč papeženci pálí před soškami svíce?

Jamie si projel rukou vlasy. „No teda. Možná… je to určitý způsob modlitby a vzpomínek. Zapálíte svíci, pomodlíte se a vzpomenete si na blízké, které milujete. A jak hoří, plameny vám je připomínají.“

„A na koho vzpomínáš? Willie k němu vzhlédl. Vlasy měl zježené z předchozího vyvádění, ale v jeho modrých očích byl zájem.

„Na spoustu lidí. Na mou rodinu na vysočině sestru a její rodinu. Na přátele. Na mou ženu. A někdy svíce hořela i za mladou a bezstarostnou dívku, která se jmenovala Geneva, ale o tom se už nezmínil.

Willie se zamračil. „Ty nemáš ženu.“

„Ne. Už ne. Ale pořád na ni myslím.

Willie natáhl krátký buclatý ukazováček a opatrně se dotkl sošky. Její ruce nás široce vítaly a na krásné tváři byla znatelná něha mateřství.

„Já chci být také odporným papežencem, řekl Willie rozhodně.

„To nemůžete! vykřikl Jamie napůl pobaveně a napůl vylekaně. „Vaše babička a teta by se vztekaly.

„A také by jim tekla od úst pěna jako té vzteklé lišce, co jsi zabil? rozzářil se Willie.

„Ani bych se nedivil, řekl suše Jamie.

„Chci to udělat! Malý chlapec vypadal odhodlaně. „Neřeknu to babičce ani tetě Isabel; nikomu to nepovím. Prosím, Mácu! Dovol mi to! Chci být jako ty!

Jamie zaváhal, zasažen chlapcovou upřímností. Najednou měl pocit, že musí dát svému synovi něco víc než jen vyřezávaného dřevěného koně jako dárek na rozloučenou. Snažil se vybavit si, co jim ve škole říkal otec McMurtry o pokřtění. Mohla ho provést i světská osoba, pokud to bylo naléhavé a v blízkosti nebyl žádný kněz.

Sice to není úplně v pořádku nazývat tuto situaci naléhavou, ale… impulzivně sáhl po nádobě s vodou, která stála na stolku.

Oči stejné jako ty jeho ho pozorovaly, byly doširoka rozevřené a vážné, a opatrně shrnoval jemné měkké vlasy dozadu z čela. Namočil do vody tři prsty a pečlivě nakreslil na chlapcově čele kříž.

„Křtím malého Williama Jamese,” řekl tiše, „ve jménu Otce, Syna i Ducha svátého. Amen.“

Willie zamrkal a přejel si oči, jak mu kapička stékala dolů po nose. Vystrčil jazyk, aby ji zachytil, a Jamie se tomu musel zasmát.

„Proč jsi mě nazval William James?“ zeptal se Willie zvědavě. „Má další jména jsou Clarence Henry George.“ Zašklebil se, protože podle jeho názoru nebyl dobrý nápad pojmenovat někoho Clarence.

Jamie skryl úsměv. „Při křtu se dostává nové jméno; James teď bude vaše papeženecké jméno. Je to i moje jméno”

„Opravdu?” Willie byl potěšen. „Takže teď jsem odporný pape ženec jako ty?”

„Ano, udělal jsem, co se dalo” Usmál se dolů na Willieho a potom si impulzivně sáhl za košili.

„Tady. Tohle opatrujte také, abyste si na mě pamatoval” Přetáhl opatrně růženec z bukvic Williemu přes hlavu. „Ale ať to nikdo nevidí,” varoval ho. „A pro boha živého neříkejte nikomu, že jste papeženec.”

„Neřeknuslíbil Willie. „Živé duši.” Zastrčil si růženec za košili a opatrně si po něm přejel rukou, aby se ujistil, že není vidět.

„Tak dobře.” Jamie natáhl ruku a pohladil Willieho po vlasech. „Už je asi doba vašeho čaje; měl byste jít nazpět do domu.”

Willie vyrazil ke dveřím, ale na půli cesty se zastavil, znovu vyděšen a tiskl si ruku k hrudi.

„Říkal jsi, že si to mám nechat na památku. Ale já jsem nedal nic tobě, abys na mě nezapomněl!”

Jamie se pousmál. Srdce měl až v krku, nemohl nabrat dech, aby promluvil, ale nakonec se mu podařilo ze sebe dostat slova.

„Nemějte obavy,” řekl. „Budu si vás pamatovat.”

Brianna zamrkala a shrnula si z tváře lehký chomáč vlasů, který jí tam vehnal vítr. „Už jsem skoro zapomněla, jak vypadá slunce,” řekla, zamhouřila oči a podívala se na zmiňovaný objekt ve slunci, který na hladině jezera Loch Ness nezvykle zářil.

Její matka se protáhla a vychutnávala si větřík. „A to nemluvě o čerstvém vzduchu. Cítím se jako prašivka, co vyrůstala v temnotě jsem bledá a měkká.“

„Z vás dvou by byly dobré vědkyně.” řekl Roger a usmál se. Všichni tři měli dobrou náladu. Po svízelné práci s procházením záznamů z věznic se teď mohli v pátrání soustředit jen na jednu Ard smuir a potkala je vlna štěstí. Záznamy z Ardsmuiru byly jednak kompletní a ve srovnání s jinými velice přehledné. Ardsmuir byl věznicí jen patnáct let. Poté co jakobitští vězni dokončili opravy, se zde nastálo usadila posádka a vězni byli převezeni jinam většinou do kolonií v Americe.’

„Pořád mi nejde do hlavy, proč nebyl Fraser poslán s ostatními muži do Ameriky,” řekl Roger. Na chvíli zpanikařil, když procházel záznamy vězňů k transportu z Ardsmuiru, jméno po jméně, procházel je doslova do písmene, a pořád žádného Frasera nemohl najít. Byl přesvědčen, že Jamie Fraser ve věznici zemřel, a přejel mu mráz po zádech při představě, že to bude muset říct oběma ženám Ran dallovým dokud neotočil list a nenašel tam Fraserův propouštěcí glejt a jeho převelení na statky Helwateru.

„To nevím,” řekla Claire, „ale je to zatraceně dobře, že ho tam neposlali. Jemu se dělá dělalo…,” rychle se opravila, ale zase ne dost rychle na to, aby si Roger toho přeřeknutí nevšiml, „na moři strašně, ale strašně zle.” Ukázala rukou na hladinu jezera před nimi

s malými vlnkami. „Dokonce i na takové vodě by byl během pár minut úplně zelený“

Roger se se zájmem podíval na Briannu. „Dělá se ti na moři špatně? “

Zakroutila hlavou a světlé vlasy jí vlály ve větru. „Ne.” Pohladila si samolibě bříško. „Je jako ze železa.”

Roger se zasmál. „Tak nechceš si vyjet? Jsi tady koneckonců na prázdninách.”

„Opravdu? Šlo by to? A dá se tady rybařit?” Brianna si zastínila oči a dívala se napjatě na temnou vodní hladinu.

„Jistě. V Loch Ness jsem chytil mnohokrát lososa a úhoře,” ujistil ji Roger. „Tak jdeme, v Drumnadrochitu si pronajmeme malou loďku.”

Cesta do Drumnadrochitu byla příjemná. Den byl jasný a slunečný, za jakých míří v srpnu a září zpanikaření turisti z jihu v houfech do Skotska. Snědl velkou snídani od Fiony a v košíku na lodi měl i balíček k obědu. Brianna Randallová seděla vedle něj, dlouhé vlasy jí čechral vítr a Roger si byl jist, že takhle je to na světě všechno v pořádku.

Sám byl s výsledky jejich pátrání dosud spokojen. Znamenalo to sice prodloužit si volno z univerzity, ale stojí to za to.

Když našli záznam o propuštění Jamese Frasera, trvalo to další dva týdny lopocení a dotazů dokonce vyrazili Roger s Bree na víkend do jezerní oblasti a potom jeli všichni do Londýna. Při jednom pohledu Brianna nahlas vykřikla, a to uprostřed studovny v Britském muzeu, což vedlo k jejich náhlému vypovězení, provázenému ledovými nesouhlasnými pohledy. Pohled jí totiž spočinul na královské propustce s pečetí Jiřího III., Rex Angleterre, datované 176”, se jménem „James Alex M’Kensie Frazier.”

„Už jsme blízko,” řekl Roger a škodolibě se usmíval nad fotokopií královského dokumentu. „Zatraceně blízko!”

„Blízko?” řekla Brianna, ale potom ji vytrhl pohled na jejich blížící se autobus a už se o to dále nezajímala. Roger si všiml, že ho Claire pozoruje; věděla velice dobře, co tím myslel.

Už na to samozřejmě také pomyslela; on jen chtěl vědět, zda i Brianna. Claire se vrátila do minulosti v roce 19”5, zmizela mezi kamennými kruhy na kopci Craig na Dun, a objevila se v roce 17”3. S Jamiem Fraserem žila skoro tři roky, potom se opět skrze kameny vrátila. A vrátila se skoro tři roky po svém zmizení, v dubnu roku

Což všechno to dohromady znamená je to jen domněnka že kdyby byla schopna dostat se přes kameny zpět ještě jednou, dostala by se tam o dvacet let později, než když tu dobu opouštěla v roce 1766. A to je jen dva roky od data, kdy naposledy Jamieho Frasera našli, živého a zdravého. Pokud přežil další dva roky a pokud se podaří Rogerovi najít ho…

„Támhle je to! řekla zničehonic Brianna. „Půjčovna lodí.“ Ukázala na ceduli v okně přístavního hostince a Roger stočil auto na přilehlé parkoviště. Na Jamieho Frasera už nepomyslel.

„Zajímalo by mě, proč se tak často malí muži zamilovávají do vysokých žen? Hlas Claire za ním opakoval podezřele přesně jeho myšlenky a nebylo to poprvé.

„Snad syndrom můry a plamene? odpověděl Roger a zamračil se nad očividným zájmem malého barmana o Briannu. On stál s Claire u pultíku půjčovny a čekali na někoho, s kým by mohli sepsat papíry, zatímco Brianna šla koupit Coca Coly a tmavé pivo k jejich obědu.

Mladý barman, který Brianně sahal někam po prsa, poskakoval sem a tam, nabízel nakládaná vejce a plátky uzeného jazyka, oči nábožně upřené na bohyni ve žlutém vršku od plavek, která stála před ním. Podle jejího smíchu se dalo odhadnout, že ho Brianna považuje za „roztomilého.

„Vždy jsem říkala Brianně, ať si nic nezačíná s malými muži, poznamenala Claire a dál ji pozorovala.

„Opravdu? řekl Roger suše. „Nějak v duchu nevidím, že byste jí šla vzorným mateřským příkladem.

Zasmála se a jeho uštěpačnou poznámku pominula. „No, já nejsem úplně taková. Pokud dojdete k nějakému závažnému principu, jako je tento, je mateřskou povinností předat ho dál.“

„Takže s malými muži je něco špatně? chtěl vědět Roger.

„Často změní názor, když není po jejich, odpověděla Claire. „Je to jako s malými ňafajícími psíky. Jsou roztomilí a jako chmýříčko, ale zkus jim zkřížit cestu a s největší pravděpodobností tě ťafnou do kotníku.

Roger se zasmál. „Jak jsem pochopil, tohle je závěr z mnohaleté zkušenosti?’

„Och, ano. Přikývla a podívala se na něj. „Nikdy jsem se nesetkala s dirigentem, který by byl vyšší než pět stop. Zkažený druh, prakticky všichni. Ale vysocí muži, usmála se, když si prohlížela jeho postavu vysokou šest stop a tři palce, „vysocí muži jsou skoro vždy sladcí a galantní.

„Sladcí, jo? řekl Roger a cynicky se zadíval na barmana, který právě krájel Brianně úhoře v rosolu. Její tvář byla obezřetná a mírně znechucená, ale naklonila se dopředu a nakrčila nos, když z vidličky ochutnávala nabízené sousto.

„K ženám, upřesnila Claire. „Vždy jsem si myslela, že je to tím, že nemusí nic dokazovat; že je to tak běžné, že mohou dělat cokoliv, co se jim zlíbí, ať už to ostatní chtějí nebo ne; nemusí se pokoušet něco prokazovat.

„Zatímco malý muž…,“ rychle přiskočil s nápovědou Roger.

„Zatímco malý muž ví, že nedokáže všechno, že to zvládne jen, když se mu to dovolí, a to ho dohání k šílenosti. A tak se pořád dokola o něco snaží, aby dokázal, že to zvládne.

„Hmmm.“ Roger vydal typický skotský chroptivý zvuk, který patřil jak Claiřině přesnému vystižení situace, tak i podezření, co asi tak bude chtít barman Brianně dokazovat.

„Děkuji, řekl muži za přepážkou, který mu podával potvrzení. „Můžeme, Bree?” zeptal se.

Jezero bylo klidné a rybaření ubíhalo pomalu, ale na vodě bylo krásně. Srpnové slunce je hřálo do zad a ve vzduchu visela vůně maliní a prohřátých borovic z protějšího břehu. Po obědě byli všichni znavení a Brianna už před hodnou chvílí usnula na přídi, hlavu podloženou Rogerovým pláštěm. Claire seděla na zádi, oči se jí zavíraly, ale ještě nespala.

„A co malé a vysoké ženy?“ zeptal se Roger a navázal na jejich předchozí hovor, jak pomalu vesloval přes jezero. Podíval se přes rameno na Brianniny úžasně dlouhé nohy, které měla stočené pod sebou. „Je to stejné? Ty malé jsou protivné?

Claire zamyšleně zakroutila hlavou a vlnité vlasy se jí pomalu uvolnily ze spony. „Ne, to si nemyslím. Tady to nemá s výškou nic společného. Je to spíše otázka postoje, zda vidí muže jako nepřítele nebo prostě jen jako muže.

„Aha, takže rovnoprávnost žen, ne?

„Ne, není to přesné,“ řekla Claire. „Viděla jsem stejné chování mezi muži a ženami v roce 17”3, jako vidím teď. Samozřejmě jsou zde jisté rozdíly, v tom, jak se každý chová, ale ve vzájemných vztazích je to podobné?”

Podívala se přes temné vody jezera a zastínila si rukou oči. Možná se dívala na vydru nebo plovoucí kmen, ale Roger měl dojem, že její pohled jde ještě dál než jen k protějšímu břehu.

„Vy máte ráda muže, ne? řekl tiše Roger. „Vysoké muže.“

Krátce se usmála, nepodívala se na něj.

„Jednoho, řekla tiše.

„Odejdete tedy pokud se mi ho podaří najít? Na chvíli odložil vesla a prohlížel šiji.

Než odpověděla, zhluboka se nadechla. Z větru měla narůžovělé tváře a látka bílé košile sejí lepila na tělo, zdůrazňovala plná ňadra a štíhlý pas. Je příliš mladá na to, aby zůstala vdovou, pomyslel si, příliš sladká, aby to promarnila.

„Nevím, řekla a mírně se chvěla. „Samotná myšlenka nebo spíše ty myšlenkyl Na jednu stranu bych našla Jamieho ale potom, na druhou stranu… musela bych jít znovu skrz. Otřásla se hrůzou a zavřela oči.

„Nedá se to popsatřekla se stále zavřenýma očima, jako kdyby v mysli viděla kruh kamenů na Craig na Dun. „Je to příšerné, ale ne způsobem, jako jsou příšerné jiné věci, nedá se to popsat” Otevřela oči a suše se na něj usmála.

„Je to, jako kdybych se muži snažila vysvětlit, jaké je to porodit dítě; může tak nějak tušit, že to asi bolí, ale není schopen pochopit všechny ty pocity.”

Roger se pobaveně usmál. „Ach, ano. Ale je v tom určitý rozdíl. Já jsem ty zatracené kameny také slyšel.” Sám se zachvěl. Tu noc před třemi měsíci, kdy Gillian Edgarsová prošla mezi kameny, si nevybavoval s radostí; několikrát se mu to vrátilo ve snech jako noční můra. Opřel se do vesel, aby tu vzpomínku zahnal.

„Jako kdyby vás něco mělo roztrhnout?” řekl a pozorněji sledoval očima. „Něco vás táhne, trhá a sápe se po vás, a není to jen vnější síla, je to i uvnitř vás, máte pocit, že se vám lebka každou chvíli rozskočí na kusy. A ten příšerný jekot.” Znovu se zatřásl. Tvář Claire zbledla.

„Nevěděla jsem, že jsi to slyšel,” řekla. „Neřekl jsi mi to.”

„Nepřipadalo mi to důležité.” Chvíli ji pozoroval, jak pádloval, potom tiše dodal: „Bree to také slyšela.”

„Aha.” Otočila se, aby se podívala dozadu na jezero, kde naše loď nechávala na hladině brázdu. V dálce byly větší vlny z mohutnější lodě, které se odrážely o skaliska a vracely se zpět. Uprostřed jezera se spojovaly a vytvářely třpytivé pahrbky na vodní hladině. Byla to stojatá vlna, fenomén tohoto jezera, již tolikrát byla zaměněna za zjevení vodní příšery.

„Je tam dole,” řekla nečekaně a pokývla hlavou k černé vodě.

Otevřel ústa, aby se zeptal, co tím chtěla říci, potom si ale uvědomil, že to ví. Žil u jezera Loch Ness po většinu svého života, lovil úhoře a lososy a slyšel a smál se jim všechny historky o „strašidelných příšerách”, které se v hospodách v Drumnadrochitu a ve Fort Augustu vyprávěly.

Možná to byla ta nepravděpodobnost situace sedí tady a klidně se baví o tom, zda žena, co je s ním, podstoupí naprosto neuvěřitelně riskantní cestu zpět do neznámé minulosti. Neví, proč si byl najed

nou tak jistý, ale není to jen možné, je to jisté, že temné vody jezera skrývají neznámé zhmotnělé tajemství.

„A co si myslíte, že tam je? zeptal se, ale spíše jen potřeboval čas na uklidnění, než že by ho to zajímalo.

Claire se naklonila přes okraj a pozorovala, jak jim kláda vplula do výhledu.

„To, co jsem viděla, byl asi plesiosaurus, řekla po chvíli. Nepodívala se na Rogera. „Tenkrát jsem si ale poznámky nedělala. Koutky jejích úst se pozvedly, ale úsměv to nebyl.

„Kolik je kamenných kruhů? zeptala se. „V Británii, v Evropě. Víš to?

„Nevím to přesně. Myslím, že několik stovek, odpověděl opatrně. „Myslíte, že jsou všechny…

„Jak to mám vědět? přerušila ho netrpělivě. „Ale podstatné je, že by mohly být. Postavili je, aby něco označili, což znamená, že může být proklatě mnoho takových míst, kde se to něco odehrávalo. Sklonila hlavu na stranu, shrnula si z tváře vlasy, které jí tam vehnal vítr, a usmála se na něj.

„Tím by se to vysvětlovalo.

„Vysvětlovalo co? Roger byl náhlou změnou vývoje konverzace zmaten.

„Příšera. Mávla rukou k vodní hladině. „A co když existuje takové místo i pod vodou?

„Průchod nebo brána V čase? Rogera ta myšlenka zarazila, podíval se přes bok lodi.

„Tím by se mnohé vysvětlovalo. V koutku úst jí cukal úsměv, který skrýval závoj vlasů. Nedokázal odhadnout, zda mluví vážně nebo ne. „Kandidátem na příšeru může být jakýkoliv živočich, který vymřel před stovkami nebo tisíci lety. Pokud je pod vodou brána v Čase, tak by ten malý problém vyřešila.

„To by vysvětlovalo i rozdílnosti v jednotlivých zprávách, řekl Roger a ta idea ho začínala fascinovat. „Protože to mohou být rozdílné obludy, které sem přicházejí.

„A z toho plyne, proč příšera nebo příšery nebyly nikdy lapeny a nevidí se nijak často. Možná se vrací jinou cestou, takže nejsou pořád v jezeře.

„No to je ale skvělý nápad!“ řekl Roger. S Claire se na sebe usmáli.

„Ale myslím, že se to neobjeví na seznamu nejoblíbenějších teorií,” řekla.

Roger se zasmál, chytil pádlo a kapičky vody se rozstříkly nad Briannou. Zafuněla, rychle se postavila, zamrkala, znovu si sedla, tvář ještě růžovou spánkem a ztěžka oddechovala.

„Minulou noc byla dlouho vzhůru, pomáhala mi balit poslední záznamy, které musíme vrátit zpět na Univerzitu v Leedssnažil seji bránit Roger.

Claire nepřítomně přikývla a pozorovala svou dceru.

„To dělal Jamie také,” řekla tiše. „Mohl si kdekoliv lehnout a usnul.”

Cítila to ticho. Roger pokračoval pomalu dál, mířil k místu, kde se na jezerem vznášely mezi borovicemi ruiny hradu Urquhart.

„Podstatné je,” řekla Claire, „že je to stále těžší. Když jsem prošla mezi kameny poprvé, byl to ten nejhorší zážitek v mém životě. Ale návrat byl tisíckrát horší.” Pohledem sledovala hrůzu nahánějící hrad.

„Nevím, zdaje to tím, že jsem se nevracela ve správný den, když jsem tam šla, bylo Beltane. Když jsem se vracela, bylo to o dva týdny dříve.”

„Geilis chci říci Gillian šla také na Beltane.” I když bylo horko, Roger se zatřásl chladem, když si vybavil pohled na ženu, která byla zároveň jeho předchůdkyní i současnicí, stála ve světle ohně. Zastavila se ve světle a pak ji navždy pohltily stojící kameny.

„Tak to stálo v jejím deníku že se brány otvírají na svátky slunce a ohně. A kolem těch termínů je cesta otevřená jen Částečně. Anebo se úplně mýlila; koneckonců si myslela, že musíte přinést lidskou oběť, aby se to zdařilo.”

Claire polkla. Policie odklízela zbytky benzínem nasáklého těla Grega Edgarse, jejího manžela, a to na prvního května. V záznamech stálo prosté „zmizela neznámo kam”.

Claire se naklonila přes okraj a rukou čeřila hladinu. Slunce zastřel malý mráček a jezero najednou zešedlo, hladinu pokrývalo množství drobných vlnek, jak se zvedl slabý vítr. Přímo pod nimi

byla voda neproniknutelně černá. Loch Ness je sedm set stop hluboký a pěkně ledový. Co by na takovém místě mohlo žít?

„Potopil by ses dolů?“ zeptala se Claire tiše. „Skočil bys přes palubu, ponořil se do tmy, dokud by ti plíce nepraskaly, i když by sis nebyl jistý, zda tam náhodou nečekají obludy s mohutnými těly a ostrými zuby?a

Roger cítil, jak se mu na předloktí ježí chlupy a nebylo to jen náhlým závanem větru.

„Ale to není celá otázka,” pokračovala a pořád se dívala do temné záhadné vody. „Šel bys, kdyby tam dole byla Brianna?” Narovnala se a pohlédla mu do tváře.

„Šel bys?” nespouštěla z něj jantarové oči, nezamrkaly jako oko jestřába.

Olízl si rty, které měl větrem vysušené a popraskané. Přes rameno se rychle podíval na Briannu, spala. Otočil se zpět na Claire.

„Ano. Myslím, že bych šel.”

Dlouze se na něj dívala, potom bez úsměvu přikývla.

„Já také.”

Žena vedle mě vážila snad tři sta liber. Ve spánku těžce dýchala, plíce měly co dělat, aby zvedly to masivní poprsí, a to po dvě stě tisící. Její bok, stehno a rozvalená paže se tiskly ke mně a byly nepříjemně teplé a vlhké.

Nebylo úniku; na druhé straně jsem byla přišpendlená k ocelové křivce trupu letadla. Podařilo se mi uvolnit ruku, abych si rozsvítila světlo nad hlavou, chtěla jsem se podívat na hodinky. V Londýně je deset třicet; to znamená minimálně dalších šest hodin, než se mi podaří uniknout na letišti v New Yorku.

V letadle bylo slyšet sborové oddechování a podřimování spolucestujících, kteří se pokoušeli spát, jak jen to bylo možné. Pro mě ale spánek nepřicházel do úvahy. Rezignovaně jsem si povzdechla, zalovila jsem rukou v kapse na sedadle přede mnou, kde jsem měla napůl rozečtený román, který jsem si tam předtím schovala. Byl to příběh od mého oblíbeného autora, ale nebyla jsem schopna soustředit se mysl se mi vracela jednak k Rogerovi s Briannou, které jsem nechala v Edinburghu, aby pokračovali v pátrání, a jednak k tomu, co mě čeká v Bostonu.

Problém byl, že jsem netušila, co mě bude čekat. Musela jsem se vrátit zpět, i kdyby to mělo být jen dočasně. Dovolená mi už dávno vypršela, a to včetně všech možných prodloužení. Měla jsem spoušti

tu věci na vyřizováni v nemocnici, doma musím posbírat a zaplatit účty, musím dohlédnout a postarat se o dům a zahradu úplně jsem se děsila, jak bude vysoká tráva vzadu na zahradě zavolat přátelům…

Obzvláště jednomu. Joseph Abernathy je mým nejbližším přítelem už od studii medicíny. Ještě než udělám konečné a pravděpodobně i nezvratné rozhodnutí, chci s ním mluvit. Zaklapla jsem knihu v klíně a prstem jsem přejížděla po extravagantních křivkách titulu na přední straně, usmívala jsem se. Mimo jiné vděčím Joeovi i za svou lásku k milostným příběhům.

Joea znám od začátků své lékařské praxe. Nezapadl mezi ostatní aspiranty v nemocnici Boston General stejně jako já. Já byla mezi začínajícími lékaři jedinou ženou, on byl jediný černý.

Každý jsme tak byli jedinečný a to nás vzájemně sblížilo; oba dva jsme to cítili, i když jsme se o tom nebavili. Dobře se nám spolupracovalo, ale oba jsme si dávali pozor a to z dobrého důvodu abychom se moc nevystavovali pozornosti jiných. Tento křehký vztah mezi námi, zatím příliš mlhavý, než aby se dal nazývat přátelstvím, zůstal bez povšimnutí skoro až do konce naší praxe.

Ten den jsem dělala první neasistovanou operaci nekomplikovanou apendektomii u mladíka s dobrým zdravím. Dopadlo to dobře a neočekávaly se žádné pooperační komplikace. Ale i tak jsem s chlapcem silně cítila a nešla jsem domů dříve, než se probral a byl pryč z JIPky, i když už má směna dávno skončila. Převlékla jsem se a šla jsem do pokoje pro lékaře na třetím patře, kde jsem čekala.

Pokoj nebyl prázdný. V jednom polstrovaném křesle seděl Joseph Abernathy a byl evidentně zahloubaný do výtisku U. S. News& World Reportu. Když jsem vstoupila, vzhlédl, pokývl mi na pozdrav a zase se vrátil ke čtení.

Pokoj byl plný časopisů které byly sesbírané z čekáren a potrhaných brožovaných knih, které tam nechali odcházející pacienti. Hledala jsem rozptýlení, listovala jsem šest měsíců starým číslem časopisu Studies of Gastroenterology, potrhaným číslem Time

a úhlednou hromádkou Čísel Watchtower. Nakonec jsem si vybrala jednu knihu a sedla si s ní.

Neměla přebal a na titulní straně bylo napsáno Vášnivý pirát. „Citlivý, podmanivý milostný příběh, nespoutaný jako samo španělské moře!“ oznamovala řádka pod hlavním titulem. Tak španělské moře, co? Pokud jsem hledala únik, nemohla jsem najít nic lepšího, pomyslela jsem si a náhodně jsem otevřela knihu. Sama se mi otevřela na straně “2.

Tessa pozvedla opovržlivě svůj nosík, pohodila dozadu své bujné světlé vlasy, i když si byla vědoma skutečnosti, že její bujný dekolt s hlubokým výstřihem tak bude ještě více na očích. Při tom pohledu se Valdezovy oči rozšířily, ale nedával najevo, jak na něj tato chlipná krása zapůsobila.

„ Mysleljsem, že bychom se mohli lépe poznat, seňorita. “ řekl tichým smyslným hlasem a Tesse přeběhl v očekávání mráz po zádech.

„Nemám zájem sbližovat se s takovým… takovým… špinavým, ohavným a lstivým pirátem! “ řekla.

Valdez se na ni usmál a jeho zuby zazářily, rukou se dotkl rukojeti dýky, kterou měl za opaskem. Udělala na něj dojem její bezstarostnost, byla tak smělá, vášnivá… a tak krásná.

Pozvedla jsem jedno obočí, ale dál jsem fascinovaně četla.

5 výrazem panovačného majetnictví objal Valdez jednou rukou Tessu kolem pasu.

„Zapomněla jste, seňorito, “ zamumlal, až ji slova zalechtala na ušním lalůčku, „že jste válečná kořist; a kapitán pirátské lodi si vybírá odměnu jako první! “

Tessa se svíjela v jeho pevném objeti, když si ji nesl na lůžko a opatrně ji položil na zdobený přehoz. Zalapala po dechu a s hrůzou ho pozorovala, jak se svlékal, odložil svůj azurově modrý sametový kabátec i jemnou nabíranou bílou lněnou košili. Jeho hruď byla mohutná, zářila jako naleštěný bronz. Konečky prstů seji chvěly, jak se ho chtěla dotknout, ačkoliv ji srdce divoce bušilo strachem, když se rukou dotkl opasku u kalhot.

„Ale ne,“ řekl a odmlčel se. „Není to ode mne hezké, že vás takto zanedbávám, seňorito. Dovolíte? “ A s neodolatelným úsměvem se nad ní sklonil a svou rozžhavenou dlaní jí lehce sevřel ňadra a vychutnával si jejich buclaté křivky i přes jemnou hedvábnou látku. S malým výkřikem se mu Tessa vytrhla a před jeho dotekem se stáhla a opřela o vyšívaný péřový polštář.

„Chcete vzdorovat? Jaká škoda zničit takové krásné šaty, seňorita… “ Pevně chytil její hedvábný korzet a trhnul, až vyskočila bílá Tes sina ňadra ze svého sevření, jako když se rozletí boubelaté křepelky.

Vydala jsem zvuk, který způsobil, že doktor Abernathy prudce vzhlédl od svého U. S. News& World Reportu. Snažila jsem se změnit výraz tváře na důstojné vstřebávání četby a otočila jsem stránku.

Valdezovy husté černé kadeře zakryly její hruď, jak se jeho horké rty přisály k Tessiným růžovým bradavkám, jejím tělem projela mučivá touha. Oslabená nenadálými pocity, které v ni vyvolal jeho žár, nebyla schopná pohybu, když jeho ruce nadzvedly lem jejich šatů a jely po jejím stehně nahoru.

„Ah, mi amor,“ zachroptěl. „Tak krásná, tak čistá. Hořím po vás touhou, mi amor. Chtěl jsem vás od první chvíle, kdy jsem vás spatřil, stála jste tak pyšná a chladná na palubě lodi vašeho otce. Ale teď už nejste tak chladná, má drahá, že? “

Ve skutečnosti měla Tessa z jeho polibků zmatek ve svých pocitech. Jak, jak může cítit něco podobného k muži, který vlastníma rukama chladnokrevně potopil loď jejího otce a zabil stovku mužů? Měla by z něj mít hrůzu, ale místo toho se jí tají dech a otvírá ústa jeho žhavým polibkům a její tělo se bezstarostně propíná k jeho narůstající mužské touze.

„Ah, mi amor,” zalapal po dechu. „Už nevydržím čekat. Ale.: . Nechci vám ublížit. Budu něžný, mi amor, budu něžný. “

Tessa zalapala po dechu, když cítila narůstající tlak jeho mužství mezi svými stehny.

„Oh!“ vykřikla. „Och, prosím! To nemůžete! Nechci, abyste to dělal!”

Nejvyšší čas začít protestovat, pomyslela jsem si.

“Nemějte obavy, mi amor. Důvěřujte mi. ”

Postupně se pod jeho něžnými doteky uvolňovala, cítila, jak se horko okolo jejího žaludku rozlévá. Jeho rty se dotýkaly jejích ňader a jeho horký dech, který ji stále ujišťoval, ji zbavil všech pochyb. Když byla uvolněná, aniž by chtěla, její stehna povolila. Pohyboval se nekonečně pomalu a jeho touha pronikla přes její bránu nevinnosti…

Vykřikla jsem a upustila knihu, takže mi sjela z klína a s žuchnutím dopadla na zem k nohám doktora Abernathyho.

„Omlouvám se,“ zamumlala jsem a sklonila se, abych ji sebrala. Tváře mi žhnuly. Když jsem se narovnala a Vášnivého piráta držela v ruce, místo jeho běžného strohého výrazu jsem zahlédla široký úsměv.

„Nechte mne hádat, řekl. „Valdez právě pronikl přes její nevinnost?

„Ano, řekla jsem a začala se nekontrolované chichotat. „Jak to víte?

„No, nejste v knize moc daleko, řekl a vzal mi knihu z ruky. Jeho krátké neohrabané prsty znalecky zalistovaly v knize. „Musela to být tahle pasáž nebo ta na straně 73, kde se jí hladovým jazykem dotýká růžových pahrbků.

„Cože to dělá?

„Podívejte se sama. Vrazil mi knihu do ruky a ukázala na místo zhruba v polovině strany.

No jistě… „Zvedl na straně přikrývku, sklonil svou uhlově černou hlavu a hladovým jazykem se dotýkal jejích růžových pahrbků. Tes sa zasténala o… Rozrušeně jsem vykřikla.

„Takže vy jste tohle četlTí zeptala jsem se a odtrhla oči od Tessy a Valdeze.

„Ach ano, řekl a zasmál se ještě víc. Měl zlatý zub, vzadu na pravé straně. „Dvakrát nebo třikrát. Není to zrovna nejlepší kousek, ale není to špatné.

„Nejlepší kousek? Tady je snad více takových knih?

„Ale jistě. Podívejte… Vstal a začal lovit v hromadách potrhaných brožovaných knih na stole. „Musíte se dívat po těch knihách bez přebalů, vysvětloval. „Ty jsou nejlepší.

„No vidíte, a já si myslela, že si čtete jen Lanceía nebo Magazín A MAT řekla jsem.

„Cože? Byl jsem zahrabaný třicet šest hodin až po lokty ve vnitřnostech a budu si číst o pokroku v resekci žlučníku? Bože, než to, raději budu brázdit španělské moře s Valdézem.“ Se zájmem si mě prohlížel a úsměv stále ještě nezmizel. „I o vás jsem si, lady Jane, myslel, že čtete jen The New England Journal of Médie ineT řekl. „Zdání klame, že?“

„To tedy ano,“ řekla jsem suše. „A proč to ,lady Jane‘?“

„No, s tím začal Hoechstein,” řekl a zaklonil se dozadu, prsty propletené kolem jednoho kolene. „Je to hlas, přízvuk, jako kdybyste pila čaj s královnou. Tím držíte chlapy na uzdě a nechovají se tak hrozně jako obvykle. Chápete, vy zníte jako Winston Churchill pokud by byl Winston Churchill dámou a to je trochu děsí. Něco ve vás je…“ Zamyšleně si mě prohlížel a opřel se zpět do židle. „Mluvíte tak, jako že jste zvyklá dostat, co chcete, a pokud se to nepodaří, budete vědět proč. Kde jste se to naučila?“

„Ve válce,“ řekla jsem a usmála se jeho popisu.

Pozvedl obočí. „V Koreji?“

„Ne, byla jsem během druhé světové války ve Francii jako zdravotní sestra v polní nemocnici. Zažila jsem spoustu vrchních sester, které pouhým pohledem rozklepaly pomocné síly i sestřičky “ A později jsem měla mnohem více zkušeností, kdy jsem čelila lidem s velkou autoritou, a to mnohem větší, než měli internisti nebo sestřičky v nemocnici V Boston General.

Přikývl, zcela pohlcen mým vysvětlením. „No ano, to dává smysl. Se mnou to bylo stejné s Waltrem Cronkitem.“

„Waltrem Gwíkitem?” zírala jsem na něj.

Znovu se pousmál a ukázal zlatý zub. „Napadá vás snad někdo lepší? Navíc jsem ho zdarma mohl poslouchat každý večer v rádiu nebo televizi. Chtěl jsem pobavit mámu chtěla ze mě mít kazatele.” Usmál se, trochu smutně. „Kdybych mluvil stejně jako on v místech, kde jsme tenkrát žili, nebyl bych dnes šel na medicínu.”

Každou vteřinou jsem měla Joea Abernathyho raději. „Doufám, že vaše matka nebyla zklamaná, že jste se stal místo kazatele lékařem.”

„Abych vám řekl pravdu, nejsem si jist,“ řekl a pořád se usmíval. „Když jsem jí to oznámil, chvíli na mě hleděla, potom si zhluboka povzdechla a řekla, ,no alespoň mi budeš shánět levnější léky na revmatismus”.

Suše jsem se zasmála. „Já jsem nezaznamenala ani tolik entuziasmu, když jsem řekla manželovi, že půjdu studovat medicínu. Koukal se na mě a nakonec řekl, že když se nudím, proč nejdu pomáhat jako dobrovolník psát dopisy pro pacienty sanatoria.

Joe měl světle hnědé nazlátlé oči, jako karamelky. Když se na mě podívaly, zahlédla jsem v nich pobavené zajiskření.

„No jasně, lidé si pořád myslí, že je správné, že vám mohou přímo do očí říkat, co můžete dělat a co ne. Proč jste tady, madam, místo abyste se starala doma o manžela a dítě?” zašklebil se.

Suše se usmál a pohladil mě po ruce. „Nemějte strach, dříve nebo později to vzdají. Už se mě většinou neptají, proč neuklízím toalety, když mě k tomu bůh stvořil.

Potom přišla se vzkazem sestřička, že můj pacient s apendixem se vzbudil, já tak musela odejít, ale naše přátelství započaté na straně “2 dále vzkvétalo a Joe Abernathy se stal jedním z mých nejlepších přátel. Možná to byla jediná blízká osoba, která chápala, co dělám a proč.

Trošku jsem se usmála, cítila jsem vzor na přebalu knihy. Předklonila jsem se a strčila jsem knihu zpět do kapsy na sedadle přede mnou. Možná jsem teď nechtěla unikat.

Venku nás od pohledu dolů na zem odstřihl koberec měsícem ozářených mraků. Tady nahoře bylo vše tiché, poklidné a krásné v kontrastu se zmatkem dole pod námi.

Měla jsem zvláštní pocit, cítila jsem se nehybná, zakuklená do samoty a i těžké oddechování ženy vedle mne bylo jen součástí bílého hluku, který narušoval ticho, stejně jako tiché hučení klimatizace a klouzání bot stevardek po koberci. Věděla jsem, že se neúprosně řítíme vzduchem rychlostí několika set mil k určitému cíli a doufali jsme, že bude bezpečný.

Zavřela jsem při té představě oči. Byla jsem zpět ve Skotsku, kde Brianna a Roger hledají Jamieho. Přede mnou, v Bostonu, mě Čekala

má práce a Joe. A co Jamie? Snažila jsem se tu myšlenku potlačit, byla jsem odhodlána nemyslet na něj, dokud se úplně nerozhodnu.

Cítila jsem rozčepýřené vlasy a jedna lokna mi padla do tváře, byla jemná jako dotek milence. Nebylo to nic jiného než rozvířený vzduch z větráku nade mnou, ale já ve vyčpělém vzduchu prosyceném parfémem a kouřem z cigaret ucítila závan vlny a vřesu.

Konečně jsem byla doma, v domě na ulici Furey, kde jsem skoro dvacet let žila s Frankem a Briannou. Azalky u dveří nebyly úplně suché, ale listy visely seschlé a pomačkané dolů a na vysušeném záhonku pod nimi se válely vrstvy suchého listí. Bylo horké léto v Bostonu ani jiná léta nebývají a srpnové deště nepřišly, i když už byla skoro polovina září.

Zavazadla jsem položila ke vstupním dveřím a šla jsem hned pustit vodu z hadice. Ležela na slunci; zelený gumový had byl horký a pálil mě do ruky. Přehazovala jsem si ji z dlaně do dlaně, dokud neožil náhlým přívalem vody. který ji sprškou vody ochladil.

Neměla jsem azalky tak moc ráda, abych hned u nich začínala. Klidně bych je odsunula na později, ale nechtělo se mi procházet dům a hýbat Frankovými věcmi od jeho smrti, to kvůli Brianně. Bylo toho na nic moc, jen co začala studovat na univerzitě, do jednoho roku přišla o otce. Já jsem dům stejně docela dlouho ignorovala a klidně bych v tom mohla pokračovat.

„Tak dobře! řekla jsem rozzlobeně směrem k azalkám, když jsem vypínala vodu. „Doufám, že jste teď spokojené, protože to je vše, co jste dostaly. Teď se potřebuji napít i já. A také vysprchovat, dodala jsem, když jsem se podívala na jejich lístky zastříkané od bláta.

Seděla jsem na obrubě vestavěné vany v mé šatně, pozorovala jsem vodní trysku, která měnila bublinkovou koupel na oblaka voňavé mořské pěny. Z rozvířeného povrchu stoupala pára; voda bude možná ještě příliš horká.

Zastavila jsem vodu jedním rychlým otočením kohoutku a chvíli jsem tam jen tak seděla, dům kolem mě byl tichý, bylo slyšet jen praskání vodních bublin a znělo to jako vzdálená bitevní vřava. Velice dobře jsem si uvědomovala, co dělám. Věděla jsem to už od okamžiku, kdy jsem nastoupila do vlaku Flying Scotsman v Inver ness a kdy jsem cítila to dunění kol pod nohama. Zkoušela jsem sebe samu.

Dělala jsem si poznámky o všech strojích o všech vymoženostech moderního běžného života a co je ještě důležitější, o mém vztahu k nim. Vlak do Edinburghu, letadlo do Bostonu, taxík z letiště a spousta dalších mechanických výkvětů prodejní automaty, pouliční osvětlení, záchody několik mil nad zemí v letadle a jejich modrozelený desinfekční přípravek, kdy se jedním stiskem knoflíku zbavíte odpadu i bakterií. Restaurace s kontrolami z ministerstva zdravotnictví, které minimálně garantují, že se zde nepřiotrávíte jídlem, když se najíte. A v mém vlastním domě všudypřítomná tlačítka, která zajistí světlo, teplo, vodu a uvaří jídlo.

Otázka zní záleží mi na tom? Ponořila jsem ruku do kouřící vody ve vaně a míchala jsem jí na všechny strany. Pozorovala jsem stín víru, jak tančí v mramorové hloubce. Dokážu žít bez všeho toho ,pohodlí”, velkého či malého, na které jsem zvyklá?

Pořád jsem se na to ptala dokola při každém stisku knoflíku, při každém spuštění motoru a byla jsem si jistá, že odpověď zni ,ano‘. Koneckonců na čase nezáleželo; procházela jsem městem a viděla lidi, kteří bez toho také žijí a dokonce za hranicemi je i spousta zemí, kde lidé žijí a elektřinu naprosto ignorují.

Mně osobně na tom nikdy moc nezáleželo. Žila jsem se svým strýčkem Lambem, který byl významným archeologem, a to od smrti mých rodičů, kdy mi bylo pět let. Tím pádem jsem vyrůstala v podmínkách, které by mohli někteří konzervativci nazývat .primitivními, protože jsem ho doprovázela na všechny jeho expedice. Ano. horká koupel a žárovky jsou pěkné, ale během několika život

nich období jsem žila bez nich například během války a nikdy mi nějak výrazně nechyběly.

Voda už vychladla natolik, abych se v ní mohla koupat. Shodila jsem župánek na podlahu a vstoupila do vody, cítila jsem to příjemné mrazení, kdy se mi rozlévá horko do nohou a zároveň cítím studená ramena.

Ponořila jsem se do vany a uvolnila se, protáhla jsem nohy. Sedací vany z osmnáctého století byly jen o něco větší než soudek; člověk se tak vlastně koupal po částech, nejprve si namočil trup, zatímco mu nohy visely přes okraj. Potom se postavil a omyl si nohy. Častěji se ale člověk myl vodou z mísy a namáčel do ní hadřík.

Ne, pohodlí a komfort v té době nedosahovaly dnešní úrovně. Ale to není podstatné, není to nic, bez čeho bych se neobešla.

Ale ztráta pohodlí nebyl jediný problém. Minulost byla nebezpečnou zemí. Ani vymoženosti tak zvané civilizace’ nezajišťovaly bezpečí. Přežila jsem dvě velké ,současné” války a v jedné jsem dokonce sloužila na bitevním poli a viděla jsem, jak se schyluje k další.

,Civilizovaný” válečný konflikt je mnohem děsivější než jeho starší verze. Každodenní život může být bezpečnější, ale jen pokud je člověk opatrný. Některé části v Roxbury jsou dnes stejně nebezpečné jako kterákoliv jiná ulička, kterou jsem procházela Paříží před dvě stě lety.

Povzdechla jsem si a vytáhla palcem nohy špunt vany. Nemá cenu, abych se zaobírala takovými neosobními věcmi, jako jsou vana, bomby a násilníci. Vnitřní instalace domu nejsou ničím víc než jen drobným rozptýlením. Skutečný problém byli lidé, kterých se to týkalo. Já, Brianna a Jamie.

Všechna voda odtekla. Vstala jsem a trošku se mi motala hlava, setřela jsem poslední bublinky. Velké zrcadlo bylo zamlžené, ale i tak jsem se tam jasně viděla od kolen nahoru. Byla jsem růžová jako povařená kreveta.

Odhodila jsem ručník a prohlížela se. Protáhla jsem paže, zvedla je nad hlavu a dívala se, zda nejsou ochablé. Nebyly; bicepsy i tri cepsy byly pěkně vystouplé, deltové svaly krásně vykreslené a stoupaly k velkému prsnímu svalu. Mírně jsem se pootočila na jednu

stranu, zatahovala jsem a povolovala břišní svaly byly ploché, bříško bylo skoro až propadlé.

„To je dobře, že naše rodina netloustne,“ zamumlala jsem. Strýček Lamb byl štíhlý a pevný, když v pětasedmdesáti zemřel. Myslím, že můj otec bratr strýčka Lamba měl podobnou postavu. Přemýšlela jsem, jak vypadal zadeček mé matky. Ženy mají koneckonců pořád problém s tukovými polštářky, se kterými zápasí.

Otočila jsem se celá a podívala se přes rameno do zrcadla. Pevné zádové svaly zářily a leskly se od vody, jak jsem se natáčela, měla jsem pořád ještě krásný štíhlý pas.

A co se týče mého zadečku… „No, naštěstí žádné dolíčky,“ řekla jsem nahlas. Znovu jsem se otočila a zírala na svůj odraz.

„Mohlo by to být horší,“ řekla jsem mu.

Cítila jsem se tím povzbuzená, natáhla jsem si župan a přešla jsem domem až do postele. Neměli jsme žádné kočky, které bych měla dát ven; žádného psa, kterého by bylo třeba nakrmit. Božo, poslední z našich psů, umřel před rokem a byl už starý. Vzhledem k tomu, že Brianna odešla na školu a já jsem měla dlouhé a nepravidelné směny v nemocnici, tak jsem už dalšího nechtěla.

Nastavila jsem termostat, zkontrolovala, zda jsou zavřená okna i dveře, a ještě prohlédla sporák, zdaje vypnutý. To bylo vše, co jsem měla na práci. Po osmnáct let zahrnovala tato noční cesta i směr k pokoji Brianny, ale to jen do doby, než odešla na univerzitu.

Bylo to nejen ze zvyku, ale cítila jsem i jisté nutkání otevřela jsem dveře do jejího pokoje a rozsvítila světlo. Někteří lidé mají potřebu vystavovat věci, jiní to nemají. Bree to měla; mezi plakáty, fotografiemi, usušenými květinami, útržky látek, orámovanými certifikáty a ostatními drobnostmi byste našli stěží kousek volné stěny.

Někteří lidé si kolem sebe rozmisťují věci, a to tak, že ty věci mají širší význam, než jen ten jejich původní, nebo ve vztahu k věcem kolem nich, je v tom něco víc nedefinovatelná aura, která připadá stejně tak i jejich neviditelnému majiteli, stejně jako těm předmě

tům. Jsem tady, protože mě zde umístila Brianna, říkaly věci v pokoji. Jsem tady, protože ona je tím, kým je.

Napadlo mě, že je to zvláštní, že to má, opravdu. Frank to měl také; když jsem šla vyklízet jeho kancelář na univerzitě po jeho smrti, připadalo mi to jako fosílie nějakého vyhynulého zvířete. Knihy, papíry a další kousky měly přesně ten tvar, texturu i ztracenou hmotu mysli, která je tam umístila.

Co se týče některých Brianniných věcí smysl byl zřejmý moje fotky, obrázky Franka, Boža i přátel. Útržky látek byly ty, které vytvořila, vybrané vzory, oblíbené barvy zářivá tyrkysová, temná indigová, fuchsiová a jasná žlutá. Ale ty ostatní věci proč by mi měly šnečí ulity připomínat Briannu? Proč by měla kulatá homole pemzy, kterou si přivezla z pláže Truro, být odlišná od stovek tisíců jiných tedy kromě faktu, že ji sebrala ona?

Já jsem moc na tyhle věci nebyla. Neměla jsem tu potřebu věci shromažďovat, ani si jimi zdobit byt Frank si často stěžoval na spartánské zařízení našeho domu, dokud Brianna nedospěla a nevzala to do svých rukou. Ať už to bylo kočovnou výchovou nebo to byla má podstata, žila jsem ve své ulitě a neměla jsem potřebu měnit své okolí, aby odráželo mou osobnost.

Jamie byl stejný. Měl jen pár drobností, které nosil stále s sebou ve sporranu. Buď je potřeboval, neboje měl jako talismany a kromě nich nic jiného neměl, ani ho nic nezajímalo. Ani během té krátké doby, kdy jsme si žili velice luxusně v Paříži, a ani během delší poklidné doby na Lallybrochu, nikdy nevykazoval známky toho, že by po nějakých věcech toužil.

• l u něj to mohlo být dáno okolnostmi jeho dospívání, kdy žil jako štvaná zvěř a neměl nic jiného než zbraně, na kterých záviselo jeho přežití. Ale možná to byla jeho přirozená vlastnost, izolace od hmotného světa, smysl pro to, vystačit si sám a sami navzájem jsme se doplňovali.

Zvláštní na tom bylo, že Brianna v sobě nesla kus z každého otce, i když byli tak odlišní. Řekla jsem dobrou noc duchovi své dcery, která zde není, a zhasla jsem.

Myšlenky na Franka mě doprovázely až do ložnice. Pohled na velkou manželskou postel, hladkou a neporušenou pod tmavým mod

rým saténovým přehozem, mi ho ihned živě připomněl takovým způsobem, jak už jsem na něj měsíce nepomyslela.

Myslím, že to bylo dáno blížícím se odjezdem, že jsem na něj teď myslela. Tento pokoj přesněji tato postel byly místem, kde jsem mu naposledy řekla sbohem.

„Nemůžeš už jit do postele, Claire? Je po půlnoci.” Frank se na mě podíval přes okraj knihy. On sám už byl v posteli, četl si a knihu měl rozloženou na klíně. V měkkém světle ze stolní lampy vypadal, jako kdyby se vznášel v teplé bublině a byl jasně oddělený od tmavého temného zbytku místnosti. Byl začátek ledna a i když jelo topení na plno, jediným skutečně teplým místem byla postel s těžkými peřinami.

Usmála jsem se na něj a vstala ze židle. Shodila jsem si z ramen tlustý vlněný přehoz.

„Budím tě? Promiň. Ještě si v hlavě procházím ranní operaci.“

„Ano, já vím, “ řekl suše. „ To se dá odhadnout podle tvého výrazu. Koukáš do prázdna a pusu máš otevřenou. “

„Promiň,“ zopakovala jsem a snažila se napodobit jeho tón. „Nemohu být zodpovědná za to, co dělá má tvář, když přemýšlím. “

„A k čemu ti to je, přemýšlet teď o tom?“ zeptal se a vložil do knihy záložku. „ Udělala jsi, co bylo ve tvých silách dělat si teď starosti na tom nic nezmění… no, ano.“ Naštvaně pokrčil rameny a zavřel knihu. „ Už jsem ti to všechno řekl. “

„Ano, říkal jsi mi to,“ řekla jsem úsečně.

Lehla jsem si do postele a trochu jsem se chvěla, stáhla jsem si noční košilku až dolů k nohám. Frank se automaticky naklonil mým směrem a já se rychle schovala pod peřinu vedle něj, abychom se ksobě schoulili a zachránili tak své teplo před chladem.

„Ještě počkej; musím přehodit telefon. “ Odhrnula jsem přikrývku a znovu vyskočila z postele, abych si přesunula telefon z Frankovy strany na mou. Rád sedával zvečera v posteli, povídal si se studenty nebo kolegy, zatímco jsem si vedle něj dělala poznámky ke své práci, ale nesnášel, když mi pozdě v noci zvonily telefony z nemocnice.

Nesnášel to tak moc, že jsem si domluvila v nemocnici, abv mi volali opravdu jen ve velmi naléhavých případech, anebo když jsem je požádala, aby mi dávali průběžné zprávy o konkrétních pacientech. Dnes večer jsem tyto pokyny vydala, dělala jsem nepříjemnou resekci střev. Pokud se něco semele, musela bych honem zpátky do nemocnice.

Frank zamručel, když jsem zhasla a vklouzla znovu do postele, ale po chvíli se ke mně přitulil a objal mě rukou kolem pasu. Překulila jsem se na bok a přitiskla se k němu, uvolňovala jsem se, jak mé prokřehlé prsty u nohou tály.

V hlavě jsem si procházela detaily operace a znovu jsem cítila chlad v nohách z klimatizace na operačním sále a to teplo, které jsem pocítila na rukách v rukavicích, když jsem vklouzla do jeho břicha. Samotná nemocná střeva, stočená jako zmije, byla skvrnitá od prosaků krve, která měla jasnou barvu a unikala prasklinami.

„Přemýšlel jsem.“ Zaslechla jsem Frankův hlas ze tmy za mnou, byl přehnaně lhostejný.

„Hmm?“ Stále jsem ještě byla myšlenkami u mé operace, ale snažila jsem se vrátit do přítomnosti. „A o čem? “

„ O mém ročním volnu. “ Během měsíce měl začít čerpat volno na univerzitě. Plánoval si několik krátkých cest po severovýchodě Spojených států. Sbíral si podklady, potom chtěl vyrazit na šest měsíců do Anglie, aby se na poslední tři měsíce vrátil do Bostonu, kde chtěl o cestách psát.

„Přemýšlel jsem, že bych jel do Anglie přímo, “ řekl opatrně.

„No, proč ne? Počasí sice bude příšerné, ale ty budeš stejně většinu času po knihovnách… “

„Chci s sebou vzít Briannu.“

Ztuhla jsem a chlad v pokoji se změnil v podezřívavé zašimrání v podbřišku.

„Teď nemůže odjet, chybí jí semestr do konce školy. Ale mohl bys počkat a v létě se k tobě připojíme, ne? Zažádala jsem si o prodlouženou dovolenou, tak snad..

„ Já odjíždím teď. Bez tebe. “

Odhrnula jsem přikrývku a posadila se, rozsvítila jsem. Frank ležel a mžoural na mě, tmavé vlasy měl rozcuchané. Na spáncích mu

už šedivěly, což mělo silný vliv na jeho citlivé studentky. Soustředila jsem se.

„Proč tak najednou chceš odjet hned teď? Nová milenka na tebe tlačí? “

V očích se mu zableskl úlek a byl tak viditelný, až to bylo komické. Zasmála jsem se, i když to nebylo humorné.

„Ty si snad myslíš, že to nevím? Bože, Franku! Ty jsi ten nejvíce… nedbalý muž!”

Posadil se v posteli, čelisti zatáté.

„Myslel jsem, že jsem velice diskrétní

„To by bylo možné,” řekla jsem sarkasticky. „Za posledních deset let jsem jich napočítala šest pokud jich byl alespoň tucet, potom jsi vzor diskrétnosti.”

V jeho tváři byly málokdy čitelné emoce, ale teď celý zbledl, což naznačovalo, že je velice rozčilený.

„Tato musí být něco extra,” řekla jsem, založila ruce a opřela se dozadu s předstíranou lehkostí. „Ale stejně proč teď ten spěch do Anglie a proč chceš brát Bree? “

„Na poslední semestr tam může jít do internátní školy,” řekl úsečně. „Bude to pro ni nová zkušenost. “

„Ale nemyslím, že bude taková, kterou by chtělařekla jsem. „Nebude chtít opustit své přátele a už vůbec ne teď, před promocí. A už vůbec nebude chtít jít do anglické internátní školy!“ Při té představě jsem se otřásla. Já sama jsem jako dítě byla jen krok od uvěznění v tomto ústavu; zápach nemocniční kantýny mi to občas připomínal a zalila mne vlna strašné bezmoci, kterou jsem cítila, když mě tam vzal na návštěvu strýček Lamb.

„Trocha disciplíny ještě nikomu neuškodila,“ řekl Frank. Znovu nabral dech, ale rysy tváře měl stále tvrdé. „I tobě by to prospě lo.“ Mávl rukou, aby uzavřel téma. „Nech to být. Už jsem se stejně rozhodl vrátit se do Anglie natrvalo. Nabídli mi dobré místo na Cambridge a já tam chci nastoupit. Ty bys samozřejmě nemocnici neopustila. Ale nechci zde nechat svou dceru.“

„Tvou dceru?“ V tu chvíli jsem nenacházela slov. Takže on má zařízenou novou práci i novou milenku, aby jela s ním. Takže už to nějakou dobu musel plánovat. Úplně nový život ale ne bez dcery.

„Mou dceru “ řekl chladně. „Samozřejmě ji můžeš jezdit navštěvovat, kdykoliv budeš chtít..

„Ty… zasranej… bastarde! řekla jsem.

„Buď rozumná, Claire.“ Shlédl na mě, aby mi dal lekci číslo jedna, dlouho udržovanou trpělivost, kterou si šetřil pro studenty, kterým se nedařilo u zkoušek. „Vždyť ty skoro vůbec nejsi doma. A když nebudu doma, neměl by na Bree kdo dohlédnout.

„Mluvíš, jako kdyby jí bylo osm a ne skoro osmnáct! Pro boha živého, vždyť ona je skoro dospělá.

„O to větší důvod, aby se o ni někdo postaral a dohlédl na ni, odsekl. „Kdybys ty viděla, co já vídám na univerzitě pití, drogy.. “

„To také vidím, procedila jsem skrze zuby. „Na naší pohotovosti. Ale Bree není…“

„Ale jistě že je. Dívky v tomto věku nemají rozum uteče s prvním chlápkem, který…

„Nechovej se jako idiot! Bree je velice rozumná. A mimo to, všichni mladí lidé experimentují, tím se učí. Nemůžeš ji chovat jako v bavlnce po celý její život.

„Lepší chovat v bavlncc, než aby ji přefikl nějakej černoch! odsekl. Lícní kosti mu zrudly. „Jaká matka, taková dcera, co? Ale to se k čertu nestane, pokud do toho budu mít co mluvit!

Vyskočila jsem z postele rovnou na nohy a zírala dolů na něj.

„Ty, řekla jsem, „nemáš kurva co mluvit do toho, co bude nebo nebude Bree dělat! Třásla jsem se vztekem a tiskla pěsti k bokům, abych ho nepraštila. „Ty máš tu drzost oznámit mi, že mě opouštíš, abys žil se svou poslední milenkou, a z toho vyplývá, že mám poměr s Joem Abernathym? To jsi tím chtěl říci?

Mírně sklopil zrak.

„Každý si to myslí, zamumlal. „Trávíš s ním všechen volný čas. A co se týče Bree, je to stejné. Zatahuješ ji do… situací, kde ji vystavuješ nebezpečí a… a této sortě lidí…

„Máš na mysli černochy?

„No to tedy sakra mám, řekl a blýsknul po mě pohledem. „Už je dost špatný samotný fakt, že musíme mít Abernathyovi na všech večírcích, ale on je alespoň vzdělaný. Ale co ta otylá osoba, kterou jsem potkal v jejich domě s kmenovým tetováním a blátem ve via

šech? Ta odpudivá líná ještěrka s úlisným hlasem? A mladý Aber nathy pořád poletuje kolem Bree a bere ji na pochody, shromáždění a různé orgie do nejhorších putyk..

„Nemyslím, že jsou nějaké lepší putyky?6 řekla jsem a potlačovala chuť začít se smát nad Frankovým nevhodným, ale přesným popisem Abernathyových. „Věděl jsi, že si teď Lenny začal říkat Muhammad Ishamel Shabazz?66

„Ano, říkal mi to,66 odpověděl krátce, „a nehodlám riskovat, jak se z mé dcery stáné paní Shabazzová.66

„Nemyslím, že by něco takového Bree k Lennymu cítila,“ ujišťovala jsem ho a snažila se potlačit vztek.

„A ani nezačne. Pojede se mnou do Anglie.66

„Ne, pokud sama nebude chtít,66 řekla jsem s konečnou platností.

Nebylo pochyb o tom, že je v nevýhodě; Frank vyskočil z postele a začal lovit trepky.

„Nepotřebuji tvé svolení, abych vzal svou dceru do Anglie,66 řekl. „A Bree je stále ještě malá, pojede tam, kam já řeknu. A velice bych ocenil, kdybys našla její lékařské záznamy, nová škola je bude potřebovat.66

„Tvá dcera?66 řekla jsem znovu. Chlad v pokoji jsem skoro nevnímala a byla jsem tak naštvaná, že jsem byla celá rozpálená. „Bree je má dcera a tyji sakra nikam brát nebudeš!66

„Nemůžeš mě zastavit,66 poukázal s takovým protivným chladem v hlase a vzal si z nohou postele župan.

„Jistě že ne,66 řekla jsem. „Chceš se se mnou rozvést? Fajn. Použij prostředky, jaké chceš s výjimkou chování dospělého, protože něco takového neexistuje. Ale pokud se pokusíš vzít Bree s sebou, potom bych k tomu měla co dodat. Chceš vědět, kolik tvých zavržených milenek přišlo za mnou, abych se tě vzdala?66

Otevřel šokem ústa.

„Všem jsem jim řekla, že bych se tě na místě vzdala,66 řekla jsem, „kdybys mě o to požádal.66 Založila jsem si ruce a dlaně schovala do podpaží. Už mi začínala být zima. „Překvapilo mě, proč jsi mě o to nikdy nepožádal ale myslím, že to bylo kvůli Brianně.66

Jeho tvář úplně zbledla a měla stejnou barvu jako lebka ve tmě na druhé straně postele.

„Dobře, řekl a nebyl úplně ve své kůži, „nenapadlo mě, že ti to vadilo. Nikdy jsi neudělala nic, abys mě zastavila.

Zírala jsem na něj, byla jsem úplně vyvedená z míry.

„Abych tě zastavila? řekla jsem. „A co jsem jako měla dělat? Nad párou otevírat dopisy a mávat ti s nimi pod nosem? Nebo udělat scénu na univerzitním vánočním večírku? Postěžovat si Dean?

Pevně semknul rty, potom je povolil.

„Mohla ses chovat tak, jak bys uznala za vhodné, řekl tiše.

„Za vhodné. Mluvila jsem přiškrceným hlasem.

Zakroutil hlavou, pořád mě pozoroval a ve světle lampy byly jeho oči temné.

„To není všechno. Odmlčel se, jeho tvář byla v kontrastu s tmavým županem bledá, potom obešel postel a postavil se vedle mě.

„Častokrát jsem přemýšlel, jestli jsem měl právo vinit tě, řekl zamyšleně. „Vypadal jako Bree, že? On byl jako Bree? „Ano.

Ztěžka dýchal, skoro chroptěl.

„Viděl jsem to ve tvé tváři, když se díváš na ni, viděl jsem, že myslíš na něj. K čertu s tebou, Claire Beauchampová, řekl velice tiše. „K čertu s tebou i tvou tváří, která nedokáže skrýt, co cítíš nebo na co myslíš.

Potom bylo ticho, takové, kdy slyšíte všechny zvuky praskajícího dřeva a dech domu jen proto, abyste nemuseli poslouchat, co bylo právě vyřčeno.

„Milovala jsem tě, řekla jsem nakonec tiše. „Kdysi.

„Kdysi, opakoval jako ozvěna. „A za to bych měl být vděčný?

Znovu jsem cítila své ochablé končetiny.

„Říkala jsem ti to,“ řekla jsem. „A potom, když jsi nechtěl odejít… Franku, snažila jsem se.

Ať už slyšel v mém hlase cokoliv, zarazilo ho to.

„Opravdu jsem se snažila, řekla jsem velice tiše.

Otočil se a popošel k mému toaletnímu stolku, kde se bez zájmu dotýkal věcí, náhodně je zvedal a zase pokládal.

„Tak za prvé, nemohl jsem tě opustit těhotnou. Jenom hovado by udělalo něco podobného. A potom… Bree. Bezmyšlenkovitě pozoroval rtěnku, kterou držel v ruce, potom ji odložil zpět na skleněnou

desku. „Nemohl jsem sejí vzdát,“ řekl tiše. Otočil se, aby se na mě podíval, jeho oči byly jako dvě temné díry ve tváři plné stínů.

„Věděla jsi to, že jsem nemohl mít děti? Já… jsem si nechal udělat testy, před pár lety. Jsem sterilní. Věděla jsi to?“

Zakroutila jsem hlavou, neměla jsem odvahu promluvit.

„Bree je má, má dcera,u řekl jako kdyby pro sebe. „Jediné dítě, které kdy budu mít. Nemohl jsem se jí vzdát “ Krátce se zasmál. „Nemohl jsem sejí vzdát a ty ses na ni nedokázala podívat, aniž bys nemyslela na něj, že? Je to stálá vzpomínka, někdy mne napadlo: zapomeneš vůbec kdy na něj?“

„Ne? Slovo vyřčené šeptem jím projelo jako elektrický proud. Chvíli stál jako přimražený, potom se otočil k šatníku a začal na sebe natahovat oblečení, tak jak byl, na pyžamo. Stála jsem, paže kolem hrudi, pozorovala jsem ho, jak si natahuje kabát a vychází z pokoje, aniž by se na mě podíval. Límeček jeho modrého hedvábného pyžama trčel ven přes lem jeho pláště.

O chvíli později jsem ho slyšela, jak zavírá vstupní dveře měl naštěstí dost rozumu, aby s nimi netřískl a potom pomalu startoval studený motor. Po stropu ložnice přejela světla auta, jak vyjížděl ven na cestu. Byl pryč, nechal mě tam samotnou a roztřesenou v poválené posteli.

Frank se nevrátil. Pokoušela jsem se usnout, ale nešlo to, ležela jsem bez hnutí v chladné posteli, v hlavě se mi honily argumenty a čekala jsem, zda nezaslechnu skřípání pneumatik na příjezdové cestě. Nakonec jsem vstala a oblékla se, zanechala jsem vzkaz pro Bree a sama jsem také odešla.

Z nemocnice nevolali, ale i tak se tam můžu jít podívat na pacienty; je to lepší, než abych se celou noc převalovala v posteli. A když budu upřímná, nebude mi vadit, že se Frank vrátí domů a nenajde mě tam.

Ulice byla kluzká a v pouličních světlech zářil temný led. Žlutý fosfor ozařoval vločky padajícího sněhu a během hodiny bude všechen ležící sníh na ulici skrytý pod novou vrstvou poprašku, což

bude pro jízdu dvakrát tak nebezpečné. Jedinou útěchou může být to, že ve čtyři hodiny ráno na ulici nikdo není a nikomu tak nehrozí nebezpečí. Nikomu, kromě mě.

V nemocnici mě pohltil běžný teplý nemocniční závan jako známá přikrývka a temnou zasněženou noc zanechal za mnou.

„Je v pořádkuřekla mi sestra tiše, jako kdyby se bála, že vyšší hlas by spícího muže mohl vzbudit. „Všechny životní funkce jsou stabilní a pulz je také v pořádku. Ani nekrvácí.“ Viděla jsem, že je to tak; pacientova tvář byla bledá, ale měla slabý růžový nádech, jako žilkování na bílém okvětním lístku růže. Také pulz v jamce na krku byl silný a pravidelný.

Zhluboka jsem vydechla, vůbec jsem si neuvědomila, že zadržuji dech. „To je dobře,“ řekla jsem. „Moc dobře.“ Sestra se na mě srdečně usmála a já musela potlačit nutkání sklonit se nad ním a zmizet. Nemocnice se pro mě najednou stala jediným útočištěm.

Nemělo smysl chodit domů. V rychlosti jsem zkontrolovala i své ostatní pacienty a zašla jsem si dolů do kavárny. Pořád to tam bylo cítit jako v internátní škole, ale posadila jsem se tam s šálkem kávy a upíjela pomalu nápoj. Přemýšlela jsem, co řeknu Bree.

Bylo to asi o půl hodiny později, když proběhla lítacími dveřmi jedna sestra z ARO a při pohledu na mě smrtelně zbledla. Potom pokračovala pomalu dál.

Poznala jsem to hned; příliš často jsem viděla doktory i sestry, kteří přináší zprávy o smrti, abych ty příznaky nepoznala. Velice vyrovnaně, aniž bych něco cítila, jsem odložila skoro plný šálek a uvědomila jsem si, že si tento okamžik budu pamatovat po zbytek života. Okraj šálku byl odštípnutý a písmeno „B“ ve zlatém nápise bylo skoro setřené.

„… říkali, že jste tady. Doklady v jeho peněžence… policie říkala… dostal smyk, sníh na uklouzaném ledu…,“ sestra povídala a něco blábolila, když jsem kráčela světlou bílou chodbou, aniž bych se na ni podívala. Viděla jsem, jak se tváře sester otáčí pomalu mým směrem. Nevěděly to, ale z výrazu mé tváře pochopily, že se stalo něco nezvratného.

Ležel na vozíku v jedné kóji ambulance; náhradní, anonymní místo. Venku stála sanitka možná to byla ta, která ho sem dovezla.

Dvojité dveře na konci chodby byly otevřené do ledového svítání. Červená světla sanitky blikala jako tepna a zalévala chodbu barvou krve.

Krátce jsem se ho dotkla. Tkáň byla nehybná a člověk měl pocit, že se dotýká plastu známka nedávné smrti, i když pořád ještě vypadal jako živý. Nebyla vidět žádná zranění; pokud nějaká měl, byla skryta pod přikrývkou, kterou přes něj přehodili. Krk měl hladký a opálený; v jamce ale nebyl zřetelný žádný pulz.

Stála jsem tam, ruku položenou na jeho nehybné hrudi a dívala jsem se na něj tak, jak už dlouho ne. Pevný a jemný profil, citlivé rty a ostře řezaný nos a čelisti. Pohledný muž, i když už měl kolem úst hluboké vrásky, které představovaly zklamání a nevyřčený vztek, vrásky, které nesetřelo ani smrtelné uvolnění.

Stála jsem tiše a poslouchala. Slyšela jsem houkačku další sanitky, která přijížděla, a hlasy na chodbě. Skřípání kol vozíku, chrastění policejního rádia a odněkud záblesk světla. Překvapeně jsem si uvědomila, že poslouchám Franka a čekám… na co? Že jeho duch bude ještě někde blízko, aby dokončil naši neuzavřenou věc?

Zavřela jsem oči, abych nemusela vidět ten nehybný profil, který měnil barvy v rudou, bílou a zase rudou, jak sem pronikalo světlo zvenčí skrze otevřené dveře.

. „Franku,“ řekla jsem tiše do ledového vzduchu, „pokud jsi ještě blízko a slyšíš mě milovala jsem tě. Kdysi. Milovala jsem tě“

Potom už přišel Joe, protlačil se plnou chodbou, zvědavá tvář nad zeleným lékařským oděvem. Přiběhl sem rovnou z chirurgie; na brýlích měl ještě několik cákanců krve a na hrudi rudou skvrnu.

„Claire,“ řekl, „bože, Claire!“ a potom jsem se začala třást. Během těch deseti let mi neřekl jinak než „Jane“ nebo „L. J.“ Pokud mě oslovil mým jménem, muselo to být vážné. Má ruka v Joeově sevření překvapivě zbledla, potom ji zalilo rudé světlo a otočila jsem se k němu, pevná jako kmen stromu, položila jsem mu hlavu na rameno a poprvé plakala pro Franka.

Opřela jsem se tváří o okno v ložnici v domě na ulici Furey. Byl zářijový večer a bylo horko a dusno, zvenku byli slyšet cvrčci a zahradní rozprašovače. Co jsem si vybavovala z té zimní noci před dvěma lety bylo všechno černé a bílé. Černý uklouzaný led a bílé nemocniční ložní prádlo, všechno přikryté bledým šedým úsvitem.

Mé oči jsem teď také měla zastřené, vy bavil se mi ten anonymní shon na chodbě a blikající rudá světla sanitky, která zaplavila tichou kóji na ambulanci krvavou barvou, když jsem plakala pro Franka.

Teď jsem kvůli němu plakala naposledy, slzy mi kanuly po tvářích dolů a já věděla, že jsme se rozloučili definitivně už tenkrát, před dvaceti lety, na úpatí zeleného skotského kopce.

Doplakala jsem, vstala a položila ruku na hladký modrý přehoz, který byl na levé Frankově straně mírně vzedmutý přes polštář.

„Sbohem, můj drahý,“ zašeptala jsem a odešla, abych se vyspala dole, daleko od duchů.

Ráno mě vzbudil zvonek u dveří. Spala jsem dole na pohovce.

„Telegram, madam,“ řekl kurýr a snažil se nezírat na mou noční košilku.

Tyto malé žluté obálky byly zodpovědné za více infarktů, než tučná slanina k snídani. Srdce se mi sevřelo jako pěst, potom se zase těžce rozběhlo.

Dala jsem kurýrovi spropitné a nesla jsem si telegram dovnitř do haly. Zdálo se mi důležité neotvírat ho, dokud nebudu v bezpečí v koupelně, jako kdyby to mělo být nebezpečné výbušné zařízení, které se smí otevírat pouze pod vodou.

Prsty se mi třásly, když jsem ho otvírala. Seděla jsem na kraji vany a zády se musela opírat o vykachlikovanou zeď.

Byl to krátký vzkaz samozřejmě, Skotové jsou na slova skoupí, pomyslela jsem si absurdně.

NAŠLI JSME HO STOP, stálo tam. VRÁTÍTE SE? ROGER.

Opatrně jsem poskládala telegram a uložila ho zpět do obálky. Seděla jsem tam a zírala na něj docela dlouhou dobu. Potom jsem vstala a šla se obléci.

Joe Abernathy seděl za svým stolem a mračil se na malou obdélníkovou kartičku, kterou držel v obou rukách.

„Co je to?“ zeptala jsem se a posadila se bez obřadností na roh jeho stolu.

„Navštívenka.“ Podal mi ji a vypadal zároveň pobaveně i naštvaně.

Byla to světle šedá kartička; na drahém papíře, pečlivě vybraném a potištěném patkovým písmem. Muhammad Ishmael Shabazz III., stálo psáno uprostřed, zároveň s adresou i telefonním číslem.

„Lenny? zeptala jsem se a zasmála. „Muhammad Ishmael Shabazz třeúTL

„No jo.“ Zdálo se, že pobavení začíná převládat. Krátce se zaleskl jeho zlatý zub, když si bral navštívenku zpět. „Říkal, že si nechce brát jméno bílých mužů, jméno otrokářů. Chce se ujmout svého afrického dědictví, řekl sarkasticky. „Dobrá, řekl jsem mu na to. A co bude dál přijdeš s propíchnutým nosem a v něm kost? Nestačí už, že máš vlasy až semf a ukázal rukou na druhou stranu hlavy, kterou měl střiženou na krátko, „a chodíš oblečený v hábitech až po kolena a vypadáš v tom jako jeho sestra ve školní uniformě. Ne, Lenny promiň, Muhammad bude prostě Afričan každým coulem.

Joe mávl rukou směrem k oknu, aby mi ukázal svůj výsostný pohled do parku. „Říkal jsem mu, ,Podívej se kolem, chlapče, vidíš tady snad nějaké lvy? Připomíná ti to Afriku?” Opřel se do své polstrované židle a protáhl si nohy. Rezignovaně zakroutil hlavou. „V tomto věku nemá smysl něco mu vnucovat “

„To je pravda,“ řekla jsem. „Ale co má znamenat ve jméně to ,třetí”?

Odpověď mi dalo váhavé zablýsknutí zlata. „No, on mluví pořád dokola o ,ztracené tradici’ a ,chybějící historii”. Říkal mi, ,Jak mám držet hlavu zpříma při pohledu tváří v tvář chlapcům na Yale, kteří se jmenují Cadwallader IV. a Sewell Lodge Junior, když já ani neznám jméno svého dědečka a nevím, odkud pocházím?”

Joc zafuněl. „Řekl jsem mu, že jestli chce vědět, odkud pochází, ať se podívá do zrcadla. Není to Mayflower, že?“

Znovu vzal vizitku a váhavě se usmál.

„Takže on říká, když už chce zpět celé své dědictví, proč to nepo brat všechno? Pokud nemá jméno po dědečkovi, tak mu dá jméno on sám. A jediný problém je ten“ řekl a vzhlédl na mě pod zamračeným obočím, „že já jsem jen nějaký muž mezi tím. Já teď budu muset být Muhammad Ishmael Shabazz, Junior, aby Lenny mohl být ,hrdý Afroameričan”.” Odklonil se od stolu, bradu na hrudi a nešťastně zíral na světle šedou kartičku.

„Máš štěstí, L. J.,“ řekl. „Alespoň tě Bree neviní z toho, kdo byl jejím dědečkem. Jediná tvá starost bude, aby nebrala drogy a nevlítla do toho s nějakým chlápkem, který pak vezme čáru do Kanady.“

Zasmála jsem se, ale bylo to spíše ironické. „To si myslíš ty,“ řekla jsem mu.

„Opravdu?” Pozvedl zvědavě obočí směrem ke mně, sundal si brýle se zlatým rámečkem a otřel si je koncem kravaty. „A jak bylo ve Skotsku?” zeptal se a prohlížel si mě. „Líbilo se tam Bree?”

„Ještě pořád je tam,” řekla jsem. „A hledá svou historii.”

Joe otevřel ústa, aby něco řekl, ale přerušilo ho klepání na dveře.

„Doktor Abernathy?” Do jeho kanceláře nakoukl buclatý muž, nakloněný přes velkou kartónovou krabici, kterou si tiskl k břichu.

„Říkejte mi Ishmaeli,“ řekl Joe žoviálně.

„Cože?” Mladý muž stál s otevřenou pusou a na mě se díval se směsí údivu a naděje. „Tak vy jste doktor Abernathy?”

„Ne,” řekla jsem, „to je on, pokud se s tím ovšem smíří.” Vstala jsem ze stolu a rukou si rovnala sukni. „Nechám tě tady, Joe, aby sis to vyřídil, ale pokud bys na mě měl čas později…“

„Ne, počkej minutku, L. J.přerušil mě a vstal. Od mladíka převzal krabici a formálně mu potřásl rukou. „Vy budete pan Thompson, že? Volal mi John Wicklow a říkal, že přijdete. Těší mě, že vás poznávám.”

„Ano, jsem Horace Thompson,” řekl mladík a zlehka zamrkal. „Přinesl jsem tady ty, ehm…” Vágně mávl rukou směrem ke krabici.

„Ano, to je v pořádku. Rád se na to pro vás podívám a myslím, že doktorka Randallová mi může asistovat.” Pohlédl na mě a uličnictví

mu koukalo z očí. „Chtěl jsem jen vědět, jestli se to dá také dělat s mrtvou osobou, L. J.“

„Co se dá dělat s mrtvou.., začala jsem, zatímco on sáhl do otevřené krabice a vytáhl lebku.

„No taje krásná, řekl s radostí a opatrně s ní obracel na všechny strany.

,Krásná by asi nebylo první přídavné jméno, které by mě napadlo; lebka byla flekatá a ztrácela původní barvu, kost už byla místy tmavě hnědá. Joe s ní popošel k oknu a prohlížel si ji ve světle, palci jemně přejížděl po nadočnicových obloucích.

„Krásná dáma, řekl tiše a mluvil spíše sám pro sebe, než ke mně nebo Horáci Thompsonovi. „Dospělá, zralá. Přelom čtyřicítky a padesátky. Máte i ty nohy? zeptal se a najednou se otočil ke kyprému muži.

„Ano, tady jsou, ujistil ho Horace Thompson a sáhl do krabice. „Máme totiž celé tělo.

Horace Thompson byl pravděpodobně z úřadu koronera, napadlo mě. Někdy přinesli Joeovi ostatky těla, které někde našli a které byly ve značném stádiu rozkladu, aby odborně posoudil příčinu smrti. Tato vypadala obzvláště špatně.

„Tady máte, doktorko Randallová, Joe se natáhl přes stůl a vložil mi lebku do dlaní. „Já si zkontroluji její nohy a vy mi mezitím řeknete, zda byla zdravá.

„Já? Já se nezabývám forenzní vědou, Ale i tak jsem se automaticky podívala dolů. Buď byla hodně stará nebo zvětralá; kost byla hladká a leskla se, což u ne příliš staré kosti nebývá, byla flekatá a neměla svou původní barvu, což bylo dáno přenosem pigmentů ze země.

„No tak jo, Pomalu jsem otáčela lebku v dlaních, prohlížela si kosti a potichu jsem si je v paměti všechny vyjmenovávala, když jsem je viděla. Hladký oblouk temene, který pomalu přechází ke spánku, malá vyvýšenina, kde byl uchycený sval čelisti, další vyčnívající výběžek, který sám přechází v šupinatý oblouk. Měla krásné lícní kosti, vysoké a široké. Na horní čelisti byla ještě většina zubů, byly rovné a bílé.

Hluboké oči. Kost vzadu za zornicemi byla tmavá, zastíněná; i když jsem si lebku naklonila, nepodařilo se mi ji nasvítit tak, aby

bylo vidět do celé prohlubně. Lebka se v mých dlaních zdála lehká a kost tak křehká. Přejela jsem po jejím obočí a přejela rukou nahoru a potom dolů až k týlu. Mé prsty hledaly dole otvor, kudy jdou z mozku a do něj všechny nervové vzruchy.

Tiskla jsem ji k bříšku, oči zavřené, a ucítila jsem, jak ve mně narůstá smutek, který zaplavuje lebku jako tekoucí voda. Cítila jsem mdloby bylo to překvapením?

„Někdo ji zabil,” řekla jsem. „Nechtěla zemřít.“ Otevřela jsem oči a viděla Horace Thompsona, jak na mě zírá širokýma očima v bledé kulaté tváři. Velice opatrně jsem mu podala lebku. „Kde jste ji našli?” zeptala jsem se.

Pan Thompson si vyměnil pohled s Joem, potom se podíval na mě a obě obočí měl stále zdvižené.

„Pochází z jeskyně v Karibikuřekl. „Byla u ní i spousta artefaktů. Myslíme si, že bude stará něco mezi sto padesáti a dvě stě lety.”

„Cože

Joe se doširoka usmál a vychutnával si ten vtip.

„Tady náš přítel pan Thompson je z antropologického oddělení na Harvardu,” řekl. „Znám se s jeho kamarádem Wicklowem; poprosil mě, zda bych se na tu kostru mohl podívat a říci jim o ní vše, co bude možné.”

„K čertu s tebou,” řekla jsem rozhořčeně. „Myslela jsem si, že je to nějaké neidentifikované tělo, které někde koroner vykopal.”

„Ale ona je neidentifikovaná” poukázal Joe. „A rozhodně to tak i zůstane.” Šátral v papírové krabici jako teriér. Na boční chlopni bylo napsáno SLADKÁ KUKUŘICE.

„Takže co tady máme?” řekl a velice opatrně vytahoval plastový sáček, ve kterém byla hromada obratlů.

„Byla na kusy, když jsme ji našli,” vysvětloval Horace.

„Ach ta hlava… uchycená ke krku,” zpíval si Joe tiše a skládal si na stůl obratle. Jeho buclaté prstíky obratně zacházely s kostmi a rovnaly je do řady. „A krček navazuje na… záda…”

„Nevšímejte si ho,” řekla jsem Ilorácovi. „Tím ho jen povzbudíte.”

„A teď slyšte… slovo… boží!” zakončil triumfálně. „Ježíši Kriste, L. J., no to je něco! Podívej se sem.” S Horácem Thompsonem

jsme se sklonili nad pichlavé obratle. Na druhém obratli byl hluboký vryp; byl čistě zlomený, napříč celou kostí.

„Zlomený vaz?“ zeptal se Thompson a zvědavě ho pozoroval.

„Ano, ale myslím, že je v tom ještě něco víc. Joe přejel prstem po linii fraktury. „Podívejte se tady. Kost není jen zlomená, je úplně rozdrcená. Někdo chtěl té dámě useknout hlavu. S tupým ostřím vychutnal si závěr.

Horace Thompson mě podezřívavě pozoroval. „Jak jste to věděla, doktorko Randallová, že ji zabili? zeptal se mě.

Cítila jsem, jak mi stoupá krev do tváří. „Nevím,“ řekla jsem. „Já… ona… nějak jsem to vycítila, to je vše.“

„Opravdu?“ několikrát zamrkal, ale už na mě dál netlačil. „To je zvláštní,

„To dělá pořád, informoval ho Joe a mhouřil oči nad stehenní kostí, kterou přeměřoval posuvným měřítkem. „Hlavně u živých lidí. Nejlepší diagnostička, kterou jsem kdy viděl. Odložil posuvné měřítko a vzal si do ruky malé plastové pravítko. „Říkal jste jeskyně?“

„Myslíme si, že to bylo… eh, tajné pohřebiště otroků, vysvětloval pan Thompson a zrudnul. Teď jsem si teprve uvědomila, proč byl tak v rozpacích, když mu došlo, který z nás dvou je doktor Aber nathy, za kterým ho poslali. Joe si ho přeměřil ostrým pohledem, ale potom se vrátil zpět k práci. Stále si broukal svou písničku o kostech, když přeměřoval pánev, potom se vrátil zpět ke kostem, ale tentokrát se zaměřil na kost holenní. Nakonec se narovnal a zakroutil hlavou.

„Tohle nebyla otrokyně, řekl.

Horace zamrkal. „Ale to musela být, řekl. „Ty věci, které jsme u ní našli… Čistý africký vliv…“

„Ne, odpověděl Joe zpříma. Poklepal na dlouhou stehenní kost, která stále ležela na jeho stole. Nehtem ťuknul do suché kosti. „Tohle nebyla černoška.

„To dokážete říci? Z kostí? Horace Thompson byl viditelně vzrušený. „Ale já si myslel mám na mysli ten papír o teoriích rasových fyzických rozdílů…“ Zrudnul a nebyl schopen větu dokončit.

„Ano, ty existují, řekl Joe velice suše. „Pokud si chcete myslet, že černí a bílí jsou pod kůží stejní, no prosím, ale věda na to má jiný

názor.“ Otočil se a vytáhl knihu z police za sebou. Na ní byl titulek Tabulky kosterních rozdílů.

„Podívejte se na tohle,“ nabídl mu Joe. „Rozdíly jsou vidět u mnoha kostí, ale obzvláště u těch dlouhých. U černochů je jiný poměr stehenní a holenní kosti než u bílé rasy. A tato dáma,” ukázal na kostru na stole, „byla bílá. Běloška. O tom není pochyb.”

„Ach,” zamumlal Horace Thompson. „Dobře. Budu muset popřemýšlet o chci říci bylo to od vás velice laskavé, že jste se na ni podíval. Děkuji,” řekl a mírně se uklonil. Potichu jsme ho sledovali, jak balil kosti zpět do krabice od SLADKÉ KUKUŘICE. Když byl ve dveřích, ještě se zastavil a k nám oběma pokývl hlavou.

Když se za ním dveře zavřely, Joe se krátce zasmál. „Vsaď se, že ji vezme ještě dolů k Rutgersovi, aby mu také řekl svůj názor”

„Vědci se jen tak svých teorií nevzdávají” řekla jsem a pokrčila rameny. „S jedním jsem žila docela dlouho na to, abych to věděla.”

Joe znovu zafuněl. „No to ano. A když jsme se teď zbavili pana Thompsona a jeho bílé dámy, co mohu udělat pro tebe, L. J.?“

Zhluboka jsem se nadechla a otočila k němu.

„Potřebuji upřímný názor, od někoho, komu můžu důvěřovat, že je objektivní. Ne,” opravila jsem se, „beru to zpět. Potřebuji znát názor a potom podle toho názoru možná i nějakou službičku.”

„To je samozřejmé,” ujistil mě Joe. „Obzvláště ten názor. Názory, to je má specialita.” Opřel se do židle, rozložil si své zlaté brýle a dal si je na široký nos. Potom si zkřížil ruce na hrudi, prsty protažené a pokývl na mě. „Tak začni.”

„Jsem ještě sexuálně přitažlivá?” chtěla jsem vědět. Jeho oči mi vždy připomínaly karamelky, se svou teplou zlatohnědou barvou. Teď byly úplně kulaté a tu podobu ještě posilovaly.

Potom se zúžily, ale neodpověděl hned. Pozorně si mě prohlížel od hlavy až k patě.

„To bude nějaký chyták, že?” řekl. „Odpovím ti a jedna z těch bab ze spolku za zrovnoprávnění žen vyskočí zpoza dveří a bude řvát ,Sexistické prase!L a praští mě po hlavě transparentem s nápisem ,Kastrujte mužské šovinisty”. Ne?”

„Ne,” ujistila jsem ho. „Odpověď sexistického mužského šovinisty by byla přesně to, co potřebuji slyšet.”

„Aha, dobrá. Vždycky jsme spolu mluvili napřímo.” Dokončil mou prohlídku, když jsem vstala, přimhouřil oči.

„Stihlá bílá ženská, trochu moc vlasatá a s velkým zadkem,“ řekl nakonec. „Taky hezký kozy,“ dodal nakonec se srdečným pokývnutím hlavy. „Tak tohle jsi chtěla slyšet?”

„Ano,” řekla jsem a uvolnila jsem se. „To je přesně to, co jsem chtěla znát. Je to prosté ten typ otázky, kterou nemůžeš položit jen tak někomu.”

Tiše hvízdl, opřel si hlavu dozadu a spokojeně zafuněl.

„Lady Jane! Ty máš chlapal“

Cítila jsem, jak mi stoupá krev do tváře, ale snažila jsem si zachovat vážnost. „Nevím. Snad. Jenom možná.”

„Pane bože, možná! Ježíši křiste, L. J., už bylo na časel“

„Buď tak laskav a přestaň se chichotat,” řekla jsem a posadila se do křesla pro návštěvy. „Není to muž ve tvých letech ani s tvým postavením.”

„V mých letech? Oho“ řekl a lišácky si mě prohlížel skrz brýle. „Je mladší než ty? Z toho máš strach?”

„Ani ne,” řekla jsem a krev začala z tváří pomalu ustupovat. „Ale neviděla jsem ho dvacet let. Jsi jediný, koho znám dlouhou dobu; změnila jsem se moc od doby, co jsme se potkali?” Podívala jsem se přímo na něj a chtěla upřímnost.

Podíval se na mě, sundal si brýle a zamžoural, potom si je nasadil zpět.

„Ne,” řekl. „Nezměnila, myslím, jen jsi trochu přibrala.”

„Nezměnila?”

„Ne. Takže láska ze střední školy?”

„Nechodila jsem na střední.”

Jeho úzké obočí poskočilo nahoru. „Ne? No, já ano. A něco ti povím, L. J.; vidíš všechny ty lidi, které jsi neviděla dvacet let, potom potkáš někoho, koho jsi dobře znávala, a přijde ta chvíle, kdy si pomyslíš, ,Můj Bože, ten se ale změnil!”, potom ti dojde, že ani moc ne, že je to jen těch dvacet let, které jsou pryč. Chci jen říci,” energicky se poškrábal na hlavě a hledal slova, „že vidíš, že začínají šedivět a mají vrásky a možná ani nejsou úplně stejní, jako bývali, ale uplynou dvě minuty od toho šoku a ani si toho nevšimneš. Jsou

to prostě ti stejní lidé, jako bývali, jen si prostě musíš najít způsob, jak se vyrovnat s tím, že už vám není osmnáct.

A když lidé trochu ztloustnou,” řekl zamyšleně, „trošku se změní. Hůř se vybavuje, kdo to vlastně je, protože se změní i tvář. Ale ty,“ znovu na mě zašilhal, „ty nikdy nebudeš tlustá; nemáš na to geny.”

„Myslím, že ne,“ řekla jsem. Shlédla jsem dolů na ruce složené v klíně. Štíhlá zápěstí; alespoň doteď nejsem tlustá. Oba prsteny zářily ve světle podzimního slunce, které sem pronikalo oknem.

„Je to táta Brianny?” zeptal se tiše.

Trhla jsem hlavou a podívala se na něj. „Jak to sakra víš?” řekla jsem.

Mírně se pousmál. „Jak dlouho znám Briannu? Minimálně deset let.” Zakroutil hlavou. „Má v sobě mnoho tvého, L. J., ale nikdy jsem v ní neviděl nic z Franka. Otec má rudé vlasy, že?“ zeptal se. „A je to pořádnej kus chlapa, jinak všechno, co jsem se o genetice naučil, je pěkná blbost.”

„Ano,” řekla jsem a při tomto doznání jsem pocítila silné vzrušení. Do té doby, než jsem o Jamiem řekla samotné Bree a Rogerovi, po dvacet let jsem o něm nemluvila. Radost, že o něm teď mohu svobodně mluvit, byla nakažlivá.

„Ano, je mohutný, má rudé vlasy a je to Skot,” řekla jsem a Joeovy oči se znovu rozšířily.

„A Bree je teď ve Skotsku?”

Přikývla jsem. „Bree jě tam, kde je to pro ni nejlepší.”

O dvě hodiny později jsem naposledy opouštěla nemocnici, za se bou jsem nechala výpověď adresovanou nemocniční radě, všechny dokumenty týkající se majetku, který připadne Brianně, až bude mít na to věk, a k tomu dokument, který na ni vše převádí. Když jsem vyjížděla z parkoviště, pocítila jsem pocity paniky, lítosti i euforie. Už jsem se rozhodla.

„Našel jsem ty doklady.” Rogerova tvář byla rudá vzrušením. Stěží se ovládal, netrpělivě tam postával a čekal, až mě Brianna objala a než jsme vyzvedli má zavazadla. Jen tak tak nás nacpal do svého malého Morrise. Ještě než vyhrkl své novinky, zarachotilo zapalování auta.

„Které, z Lallybrochu?” Naklonila jsem se přes opěradla sedadel mezi něho a Briannu, abych ho slyšela přes hřmění motoru.

„Ano, ten dokument, který psal Jamie váš Jamie aby odkázal statek malému Jamiemu.”

„Máme to na faře,” připletla se do hovoru Brianna a otočila se, aby na mě viděla. „Měli jsme strach brát to s sebou; Roger se musel zaručit svým životem, že to zase vrátí do sbírek.” Její bledá kůže byla zrůžovělá vzrušením a chladivým dnem, v rudých vlasech měla ještě kapky deště. Vždy to byl pro mě šok, když jsem ji viděla po delší odluce všechny matky si myslí o svých dětech, že jsou krásné, ale Bree skutečně je.

Usmála jsem se na ni, zářila jsem láskou, ale cítila jsem i paniku. Mohu vůbec pomyslet na to, že bych ji opustila? Myslela si, že se na ni usmívám kvůli té zprávě, a tak pokračovala dál a samým vzrušením svírala pevně opěradlo svého sedadla.

„A to neuhodneš, co jsme ještě našli!”

„Co jsi ty objevila,” opravil ji Roger a stiskl jí jednou rukou koleno, zatímco se snažil uřídit malé oranžové auto na kruhovém objezdu. Bleskově na něj pohlédla a na oplátku se ho také dotkla. Byla v tom intimita, která spustila můj mateřský alarm. Tak už ho má ráda?

Zdálo se mi, že cítím Frankův stín, jak se na mě vyčítavě dívá. No, alespoň není Roger černoch. Odkašlala jsem si a řekla: „Opravdu? A copak to je?”

Vyměnili si pohledy a doširoka se na sebe usmáli.

„Počkej a uvidíš sama, mami “ řekla Bree s rozčilující samolibostí.

„Vidíš? řekla o dvacet minut později, když jsem se skláněla nad stolem ve studovně na faře. Na poškrábané desce stolu reverenda Wakefielda ležel stoh zažloutlých papírů, rohy byly nahnědlé a potažené plísní. Teď byly zavřené v ochranných plastových fóliích, ale dříve byly používány; okraje byly otrhané, jeden list byl dokonce roztržený napůl a všechny listy měly na sobě po stranách a v textu vepsané poznámky. To byl určitě něčí koncept něčeho.

„Je to text článku,“ řekl mi Roger, když procházel hromadu fólií na pohovce. „Bylo to publikované v jistém časopisem nazvaném Forrester a vytiskl to jistý Alexander Malcolm, v Edinburghu v roce 1765“

Polkla jsem a mé šaty se mi najednou zdály pod paží úzké; rok 1765, skoro dvacet let od té doby, co jsem opustila Jamieho.

Zírala jsem na ty počmárané papíry, zhnědlé věkem. Psal je někdo, komu psaní perem dělalo problém, tady stěsnané, tady zase psané rozmáchlým rukopisem s přehnanými smyčkami u „g“ a „y“. Možná to psal levák, kterého ze psaní bolí pravá ruka.

„Podívejte, tady je publikovaná verze?” Roger položil přede mne na stůl fólii a ukázal prstem. „Vidíte datum? 1765 a s rukopisem je skoro totožný; není zahrnutých jen několik poznámek?”

„Ano, řekla jsem. „A ten dokument..?”

„Tady je?” Brianna rychle sáhla do horního šuplíku a vytáhla ještě zmuchlanější papír, který byl stejně tak v ochranné fólii. Ochrana byla u tohoto dokumentu ještě více na místě; papír byl promáčený od deště, špinavý a potrhaný, mnoho slov rozmazaných tak, že se nedala přečíst. Ale tři podpisy dole byly stále zřetelné.

Vlastnoručněpodepsaný, psalo se v něm úhledným rukopisem, že jenom nadměrné smyčky u „y“ naznačovaly spojitost s autorem rukopisu manuskriptu, James Alexander Malcolm MacKenzie Fraser. A pod tím dva řádky, kde byli podepsaní svědci. Drobným vzorným

písmem, Murtagh FitzGibbons Fraser a pod tím mou vlastní rukou Claire Beauchampová Fraserová.

Musela jsem se posadit a instinktivně jsem položila na dokument ruku, jako kdybych chtěla zapřít jeho existenci.

„To je on, že? řekl tiše Roger. Navenek vypadal vyrovnaně, ale prozradily ho třesoucí se ruce, když přesouval hromadu papírů manuskriptu vedle dokumentu. „Podepsala jste to. Dalo by se to ověřit kdyby bylo třeba,“ dodal a po očku mrkl na Bree.

Zakroutila hlavou a nechala vlasy spadnout tak, aby jí zakryly tvář. Nepotřebovali to, nikdo z nich. Zmizení Geilis Duncanové skrz kameny před pěti měsíci bylo pro ně dostatečným důkazem, aby mému příběhu uvěřili.

Ale i tak, když teď všechno leží před nimi Černé na bílém, je to ohromující. Zvedla jsem ruku a pohlédla znovu na dokument, potom na rukopis.

„Je to stejné, mami? Bree se zvědavě sklonila nad stránky a její vlasy přejely po mé ruce. „Článek nebyl podepsaný nebo byl, ale pseudonymem. Krátce se usmála. „Autor se podepsal jako ,Q. E. D.‘ Rukopisy nám připadaly stejné, ale ani jeden z nás na to není expert. Těm jsme to ale nechtěli dávat, dokud se na ně nepodíváš sama.“

„Myslím, že ano. Nemohla jsem popadnout dech, ale zároveň jsem si tím byla jistá a má neuvěřitelná radost narůstala. „Ano, jsem si téměř jistá. Tohle psal Jamie. Q. E. D., skutečně! Cítila jsem absurdní touhu vyrvat papíry z ochranných fólií a sevřít je ve svých dlaních, abych se mohla dotýkat papíru a inkoustu, kterého se dotýkal i on; to byl důkaz, že přežil.

„A máme ještě něco. Interní záznamy. Rogerův hlas prozrazoval jeho pýchu. „Vidíte tady? Je to článek namířený proti Aktu o vymáhání daní z roku 176”, který obhajuje zrušení restrikcí uvalených na export alkoholu ze Skotské vysočiny do Anglie. Tady to je, jeho vztyčený prst se zastavil na větě, „jak je známo už po staletí, Svoboda a Whisky jdou ruku v ruce. Podívejte, jak využívá skotského dialektu v citacích. Musel k tomu někde přijít.

„To má ode mne, řekla jsem tiše. „Řekla jsem mu to když se chystal ukrást princi Karlovi portské.

„Vzpomínám si na to.” Roger přikývl a oči mu zářily vzrušením. „Ale to je citát od Burnse,” řekla jsem a najednou jsem se zamračila. „Možná ho má autor od něj žil už v té době Burns?“

„Ano, žil,“ řekla Bree samolibě a předběhla tak Rogera. „Ale v roce 1765 mu bylo šest let.“

„A Jamiemu bylo čtyřicet čtyři let.” Najednou to všechno vypadalo reálné. Žije tedy žil, opravila jsem se a snažila se udržet emoce na uzdě. Položila jsem dlaně na manuskript, prsty se mi chvěly.

„A pokud…,” řekla jsem a musela se odmlčet, abych polkla.

„A pokud tam čas běží paralelně, což my doufáme, že ano…“ Roger se také odmlčel a podíval na mě. Potom se jeho zrak stočil k Brianně.

Úplně zbledla, ale oči i rty byly klidné a její prsty teplé, když se dotkly mé dlaně.

„Potom se můžeš vrátit, mami,“ řekla tiše. „Můžeš ho najít.”

Plastové věšáky cinkaly o kovový rám věšáky na oblečení, když jsem si pomalu procházela modely v nabídce.

„Slečno, mohu vám nějak pomoci?” Prodavačka se na mě nápomocně podívala jako malý pekinéz, modré kulaté oči byly sotva vidět skrz ofinu, která jí končila někde u kořene nosu.

„Neměla byste větší výběr toho starodávného oblečení?” ukázala jsem rukou na věšák přede mnou, který byl jasnou ukázkou současného šílenství šněrovačky, šaty s dlouhou sukní z bavlny a sametu.

Prodavačka měla na rtech tak silný nános, že jsem se obávala, že jí rtěnka popraská, když se usměje, ale nestalo se tak.

„Ale ano,” řekla. „Právě jsme dnes dostali zásilku od paní Jessi cy Gutenburgové. No nejsou tyhle starodávné šaty žúžo?” Přejela obdivné prstem po rukávu z hnědého sametu, potom se otočila ve svých balerínách a ukázala do středu obchodu. „Támhle, vidíte? Je to tam napsáno na ceduli.”

Uprostřed kruhového věšáku byla cedule s nápisem ZÍSKEJTE KOUZLO OSMNÁCTÉHO STOLETÍ z bílých velkých písmen. Hned pod tím bylo kudrlinkami napsáno Jessica Gutenburgová.

Nejdříve mi hlavou problesklo, že se snad nikdo nemůže jmenovat Jessica Gutenburgová. ale potom jsem se pustila do prohlídky věšáku. Zastavila jsem se u opravdu krásného kousku z krémového sametu se saténovými vložkami a šněrovačkou.

„Tento kousek vypadá fakt skvěle.” Pekinéz byl zpátky a buldočí čumák větřil obchod.

„To snad,“ řekla jsem, „ale není moc praktický. To bych byla špinavá hned jak bych vyšla z obchodu. S lítostí jsem odložila šaty na stranu a pokračovala jsem dál u velikosti deset.

„Já úplně zbožňuji ty červené! Dívka sepnula ruce v extázi při pohledu na rudou granátovou látku.

„Mě se také moc líbí,“ zamumlala jsem, „ale nechci vypadat moc okázale. Aby si někdo nemyslel, že jsem prostitutka, ne? Pekinéz se na mě podíval překvapeně skrz ofinu, potom si pomyslel, že jsem si dělala legraci, a začal se chichotat.

„A teď tyto, řekla dívka rozhodně a sáhla někam za mě, „ty jsou prostě perfektní. To je vaše barva.

Po pravdě řečeno, byly skoro dokonalé. Délka až po zem s tříčtvrtečními rukávy na konci s tkaničkou. Tmavé žlutohnědé, se záblesky hnědé, jantarové a sherry v těžkém hedvábí.

Opatrně jsem je sundala z věšáku a držela je zvednuté, abych se prohlédla. Možná trošku rozmarné, ale jinak by to šlo. Byly i docela dobře ušité; nikde netrčely nitě a nepáraly se švy. Tkanička na šněrovačce byla jen tak lehce přichycená strojem, ale to by se dalo zapošít.

„Chcete si je zkusit? Zkušební kabiny jsou támhle. Pekinézka rozpustile poskakovala kolem a povzbuzovala mě ke koupi. Rychle jsem ještě mrkla na visačku s cenou, abych viděla proč; pracuje za provizi. Při pohledu na tu cifru jsem zalapala po dechu, za to bych si mohla na měsíc pronajmout byt v Londýně, potom jsem ale jen pokrčila rameny. Koneckonců, k čemu by mi byly peníze?

Pořád jsem ale ještě váhala.

„Já nevím…, řekla jsem s pochybami, „jsou krásné. Ale…

„Och, nedělejte si starosti s tím, že na vás vypadají moc mladistvě, ujišťovala mě horlivě Pekinézka. „Nevypadáte ani o den starší

než na dvacet pět let! No… maximálně na třicet,“ dodala na závěr po pohledu do mé tváře.

„Děkuji, řekla jsem suše. „Toho jsem se opravdu nebála. Obávám se, že asi nemáte žádné bez zipů, že?“

„Bez zipů? Její drobná kulatá tvář pod nánosem make upu zbledla. „Ehm… ne. Myslím, že nemáme.

„No to nevadí, řekla jsem, přehodila jsem si šaty přes rameno a mířila ke zkušebním kabinkám. „Pokud se mi podaří projít skrz, tak zip bude ten nejmenší problém.

Večer všech svátých

„Dvě zlaté guineje, šest soverinů, dvacet tři šilinků, osmnáct zlatých devítipencí, deset půlpencí a… dvanáct haléřů. Roger položil poslední minci na cinkající hromádku, potom zalovil v kapse od košile; podlouhlá tvář zamyšlená, jak šmátral. „Aha, tady. Vytáhl malý plastový sáček a opatrně nasypal plnou hrst malých měděných mincí na hromádku k ostatním mincím.

„Krejcary, vysvětloval. „Nejmenší nominální hodnota skotských mincí v té době. Sehnal jsem, kolik bylo možné, protože ty asi budete využívat nejčastěji. Ty velké použijete jen tehdy, pokud budete kupovat třeba koně nebo tak něco.

„Já vím. Vzala jsem do ruky pár soverinů a zvážila jsem je v ruce, cinkaly. Byly to těžké zlaté mince, v průměru měly skoro jeden palec. Rogerovi a Breč to zabralo v Londýně skoro čtyři dny, chodili od jednoho obchodníka s mincemi k druhému, aby posbírali to malé jmění, které se teď lesklo ve světle lampy přede mnou.

„Legrační na tom je, že dnes mají ty mince mnohem větší hodnotu, než je jejich nominální, řekla jsem a sáhla po zlaté guineji, „ale když vezmu do úvahy, co se za ně dá koupit, tak je to stejné dnes jako tenkrát. Je to půlroční výdělek malé farmy.

„Úplně jsem zapomněl, řekl Roger, „že tohle všechno víte; jakou hodnotu mají a jak se prodávají.

„Zapomíná se snadno, řekla jsem a pořád jsem se dívala na peníze. Koutkem oka jsem zahlédla, jak se Bree přisunula k Rogerovi a jeho ruka sejí automaticky dotkla.

Zhluboka jsem se nadechla a vzhlédla od malých hromádek zlata a stříbra. „Tak, a je to. Nepůjdeme někam na večeři?“

Večeře, kterou jsme si dali v jedné restauraci na River Street, byla vcelku tichá záležitost. Na jedné straně stolu seděly Claire a Bree, Roger byl naproti. Když jedli, skoro se na sebe nepodívali, ale Ro ger si všiml těch letmých doteků, šťouchnutí ramenem nebo bokem, dotek prstem.

Jak to všechno zvládne, říkal si. Kdyby si musel vybrat on nebo někdo z jeho rodičů? Rodiny se často rozdělí, ale většinou do toho zasáhne smrt, která zpřetrhá pouta mezi dětmi a rodiči. Co na tom celém bylo těžké, byla právě volba taková, která je velice těžká, pomyslel si, když si do úst dával vidličkou další sousto omelety.

Když po večeři vstávali k odchodu, položil Claire ruku na rameno.

„Sice na tom nezáleží,“ řekl, „ale nezkusila byste pro mě něco?

„Snad ano,“ řekla a usmála se. „Co to bude?

Pokývl směrem ke dveřím. „Zavřete oči a vykročte ven ze dveří. Až budete venku, otevřete je. Potom se vraťte dovnitř a řekněte mi, co byla první věc, kterou jste uviděla,

Pobaveně se usmála. „Tak dobrá. Jen doufám, že první, koho uvidím, nebude policajt. To bys mě pak musel jít vysekat z vězení, kam by mě zavřeli za opilství a neposlušnost,

„Hlavně aby to nebyla kachna,

Claire se na něj tázavě podívala, ale nekomentovala to, vyrazila poslušně ke dveřím a zavřela oči. Brianna pozorovala svou matku, jak zmizela. Rukou se přidržovala zádveří, aby udržela rovnováhu. Otočila se k Rogerovi s pozvednutým měděným obočím.

„Co to mělo znamenat s těmi kachnami, Rogere?

„Ale nic, řekl a pořád sledoval prázdný vchod. „Je to jen takový starý zvyk. Samhain svátek všech svátých byla doba, kdy se lidé

snažili předvídat budoucnost. A jedním ze způsobů bylo dojít na konec domu a vykročit ven se zavřenýma očima. A první, co uvidíš, je předzvěst tvé blízké budoucnosti,

„A kachna je špatná předzvěst?

„To záleží na tom, co dělají, řekl nepřítomně a pořád sledoval vchod. „Pokud mají hlavy schované pod křídly, znamená to smrt. Co ji tam zdrželo?

„Možná bychom se raději měli jít po ní podívat, řekla Brianna nervózně. „Nemyslím, že by ve středu města, jako je Inverness, byla taková spousta spících kachen, ale zase je tady blízko řeka..“

Když došli ke dveřím, okno se skvrnami od deště potemnělo a otevřelo se; v něm stála Claire a vypadala dost neklidně.

„To mi nebudete věřit, co jsem uviděla jako první, řekla a začala se smát, když je zpozorovala.

„Nebyla to kachna s hlavou pod křídlem? zeptala se zvědavě Brianna.

„Ne, řekla matka a dívala se nechápavě. „Policista. Otočila jsem se doprava a narazila přímo do něj.

„Takže šel směrem k vám? Rogerovi se viditelně ulevilo.

„To ano, než jsem do něj narazila, řekla. „Potom jsme trošku tancovali po chodníku a snažili se chytit balanc. Zasmála se, zrudla a vypadala krásně, její hnědé oči zářily v jantarovém světle z hospody. „Proč?

„To znamená štěstí, ~ řekl Roger a usmál se. „Když uvidíte na Samhain muže, jak jde proti vám, znamená to, že najdete, co hledáte.

„Opravdu? Očima zachytila jeho pohled, potom se její tvář rozzářila úsměvem. „Úžasné! Tak pojďme domů trošku to oslavit, ne?

Úzkost, kterou pociťovali během večeře, najednou zmizela a nahradilo ji vzrušení. Po cestě na faru se všichni smáli a vtipkovali. Tam si potom pořád připíjeli na minulost i budoucnost Claire a Roger si dopřávali skotskou Loch Minneaig a Brianna Coca Colu a probírali plány na další den. Brianna trvala na tom, že musí z dýně vyřezat lucerničku. Ta ležela na příborníku a benevolentně se na ně usmívala.

„Tak teď už máte peníze, řekl Roger, asi už po deváté.

„A plášť,“ přidala se Brianna.

„Ano, ano, ano, řekla Claire netrpělivě. „Vše, co budu potřebovat nebo alespoň všechno, co se dá sehnat,“ dodala. Odmlčela se, potom se impulzivně natáhla a vzala Rogera i Briannu za ruce.

„Oběma vám děkuji, řekla a sevřela jejich dlaně. Její oči se leskly slzami a hlas měla chraplavý. „Děkuji. Nedokáži popsat, co cítím. Nedokáži. Ale mí drazí, budete mi chybět!

Potom si padly s Bree do náručí, Claire si položila hlavu na rameno své dcery a pevně se držely, jako kdyby si myslely, že pouhá síla umocní hloubku pocitů mezi nimi.

Potom se od sebe odtrhly, oči vlhké, a Claire položila dlaň na tvář své dcery. „Raději už půjdu nahoru, zašeptala. „Ještě si musím něco zařídit. Uvidíme se ráno, zlato. Natáhla se na špičky, aby políbila Bree na nos, potom se otočila a spěchala z místnosti.

Po odchodu své matky si Brianna sedla zase ke sklenici Coca Coly a zhluboka si povzdechla. Nemluvila, ale seděla a dívala se do ohně a mezi prsty otáčela sklenicí.

Roger měl na spěch, chystal pokoj na noc, zavíral okna, uklízel stůl a knihy, ve kterých něco ukazoval Claire, aby ji připravil na cestu. Zastavil se u lampiónu z dýně, ale vypadal tak rozkošně, se svýma zářícíma šikmýma očima a zubatou pusou, že jej nedokázal sfouknout.

„Nemyslím, že by od toho něco chytlo, řekl. „Necháme to tak?

Neodpověděla. Když se podíval na Briannu, pořád tam seděla nehybná jako kámen, oči upřené do ohně. Neslyšela ho. Posadil se vedle ní a vzal ji za ruku.

„Může se jí podařit vrátit se zpátky, řekl něžně. „To nevíme.

Brianna pomalu zakroutila hlavou, ale oči od plápolajícího plamene neodtrhla.

„To si nemyslím, řekla tiše. „Vyprávěla ti, jaké to bylo. Možná se jí ani ten průchod nepodaří. Její dlouhé prsty bubnovaly po stehně.

Roger se podíval ke dveřím, aby se ujistil, že už je Claire nahoře, potom si přisedl blíž k Brianně.

„Patří k němu, Bree, řekl. „Copak to nevidíš? Když o něm mluví?

„Chápu to. Vím, že ho potřebuje.” Její plný spodní ret se mírně zachvěl. „Ale… já ji také potřebuji!” Brianna pevně semknula ruce kolem kolen a naklonila se dopředu, jako kdyby se chtěla zbavit nějaké bolesti.

Roger ji pohladil po vlasech, obdivoval hebkost zářivých pramínků, které mu prokluzovaly mezi prsty. Chtěl ji vzít do náručí, chtěl šiji vychutnat a zároveň ji utěšit, ale ona nereagovala.

„Už jsi dospělá, Bree,“ řekl tiše. „Už žiješ svůj život, nebo ne? Můžeš ji milovat, ale už ji nepotřebuješ nebo alespoň ne tím způsobem, jak jsi ji potřebovala, když jsi byla malá. Nemá snad právo na svou vlastní radost?”

„Ano. Ale… Rogere, ty mě nechápeš! Ona je jediná, kdo mne doopravdy zná. Ona a táta Frank,” opravila se, „oni byli jediní, kteří mě znali od začátku, ti, kteří mě viděli, když jsem se učila chodit, kdo na mě byli pyšní, když se mi něco povedlo ve škole a kdo…“ Zlomil sejí hlas a vytryskly slzy, v záři ohně zanechávaly lesklé stopy.

„Opravdu to zní prostoduše,“ řekla najednou hrubě. „Opravdu, opravdu prostoduše Ale je to…” Zašátrala ve tmě a vyskočila na nohy, nebyla schopná zůstat v klidu.

„Je to jako pořád je ještě hodně věcí, o kterých nic nevím!” řekla a rychle vztekle přecházela po pokoji. „Já si přece nepamatuji, jak jsem vypadala, když jsem se učila chodit anebo jaké jsem řekla první slovo? Ne, ale máma to ví! Je to strašně hloupé, protože to vůbec nic neznamená, nedává to žádný smysl, ale je to důležité, protože to ona považovala za důležité… oh, Rogere, pokud ona odejde, už nebude na světě nikoho, kdo se bude zajímat o to, jaká jsem a nebude si myslet, že jsem něco extra a ne pro něco konkrétního, ale prostě jen proto, že jsem! Ona je jediná osoba na světě, která měla opravdu radost, že jsem se narodila, a pokud odejde…” Stála nehybně před krbem, ruce založené v bok, ústa zkřivená, jak se snažila ovládat, a na tváři stopy po slzách. Potom jí poklesla ramena a její vysoká postava se uvolnila.

„A je to opravdu hloupé a sobecké,” řekla tichým zamyšleným tónem. „Nemůžeš tomu rozumět a myslíš si, že jsem hrozná.”

„Ne,” řekl Roger tiše. „Myslím, že asi ne.” Vstal a popošel k ní, rukama ji objal v pase a přitáhl šiji k sobě, aby se o něj opřela. Nej

dříve se tomu bránila a byla v jeho náručí ztuhlá, potom ale cítila fyzickou potřebu uvolnění a zklidnila se. Opřel si bradu o její rameno, hlavu skloněnou, aby se dotkl její.

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel,” řekl. „Až doteď ne. Pamatuješ si na všechny ty krabice v garáži?”

„Na které?” zeptala se a cukal jí koutek úst, aby se nezačala smát. „Jsou jich tam stovky.”

„Ty s nápisem ,Roger‘.” Lehce ji sevřel a posunul ruce nahoru, zkřížil je na její hrudi a tiskl šiji k sobě, jakoby ji chtěl chránit.

„Jsou plné věd po mých rodičích řekl. „Jsou tam obrázky a dopisy, dětské oblečky, knížky a všelijaká veteš. Naskládal je tam reverend, když si mě bral k sobě. Choval se k nim jako ke svým nejcennějším historickým dokumentům byly ve dvou krabicích, chráněné proti molům a tak.”

Pomalu se pohupoval dopředu a dozadu, kolébal se ze strany na stranu a kolébal i s ní; pohledem sledoval přes její rameno plameny v krbu.

„Jednou jsem se ho ptal, proč o to tolik pečuje nic z toho jsem nechtěl, nezajímalo mě to. Ale on řekl, že to tak uchováme, že je to má historie, říkal a každý potřebuje historii.”

Brianna si povzdechla a její tělo se ještě více uvolnilo; dál se s ním pohupovala do rytmu.

„Díval ses někdy dovnitř?”

Zakroutil hlavou. „Není důležité, co je vevnitř,” řekl. „Ale jenom to, že vůbec jsóu.”

Potom ji pustil a udělal krok vzad, aby se na něj mohla podívat. Tváře měla trochu zarudlé a dlouhý elegantní nos mírně nateklý.

„Mýlíš se,” řekl tiše a podával jí ruku. „Není to jen tvá matka, komu na tobě záleží.”

Brianna už dávno šla spát. ale Roger pořád ještě seděl ve studovně a pozoroval oheň v krbu, jak skomírá. Halloween je pro něj vždy taková neklidná noc, jsme vzhůru společně s duchy. Dnes v noci to bylo ještě horší, když věděl, co se ráno bude dít. Tykvový lampionek

na stole se usmíval v očekávání a zaplňoval místnost domácí vůní pečených koláčků.

Z myšlenek ho vytrhl až zvuk kroků na schodech. Napadlo ho, že by to mohla být Brianna, která nemůže usnout, ale návštěvníkem byla Claire.

„Napadlo mne, že bys mohl být ještě vzhůru,“ řekla. Měla na sobě noční košiíku, jejíž bílé hedvábí zářilo bledě v kontrastu s tmavou chodbou.

Usmál se a natáhl ruku, aby ji pozval dál. „Ne. Na svátek všech svátých nikdy nespím. Ne po všech těch příbězích, které mi vyprávěl můj otec; vždy jsem si myslel, že slyším za oknem mluvit duchy.

Usmála se a popošla ke krbu. „A co říkali?

„,Už jsi viděl tu velkou šedou hlavu s čelistí, na níž není ani kousek masa?” zachoval Roger. „Znáte ten příběh? Malý námořník, který stráví noc v často navštěvovaném kostele, a potká tam hladového ducha? “

„Ano. A myslím, že kdybych za okny slyšela tohle, tak bych zbytek noci ležela schovaná pod peřinou.“

„No to taky většinou dělám,“ ujistil ji Roger. „A jednou, když mi bylo sedm nebo tak nějak, jsem sebral odvahu a vyčůral jsem se na okenní parapet reverend mi vyprávěl, že když se vyčůráte do zád veří, bude to držet duchy dál od vašeho domu.

Claire se jemně usmála a v očích se jí zrcadlil oheň v krbu. „A pomohlo to?“

„No možná by to pomohlo víc, kdyby bylo okno otevřené?” řekl Roger, „ale duchové nepřišli.

Společně se tomu zasmáli, ale potom na ně zase dolehlo ticho, které je provázelo celý večer. Najednou si uvědomili tu enormní propast, která mezi nimi zeje, a zrádnost konverzace. Claire seděla vedle něj a pozorovala oheň, prsty přejížděla záhyby noční košile. Na obou snubních prstenech zlatém i stříbrném se odrážely jiskřičky ohně.

„Vy víte, že se o ni postarám, řekl nakonec Roger tiše. „Věděla jste to, že?“

Claire přikývla, ale nepodívala se na něj.

„Vím to, řekla tiše. Viděl slzy, které se jí chvěly na koncích řas a leskly se v ohni. Zašátrala v kapse županu a vytáhla dlouhou bílou obálku.

„Budeš si myslet, že jsem asi hloupá husa,“ řekla, „a to také jsem. Ale já… upřímně, nejsem si jistá, zda to zvládnu rozloučit se s Bree. Odmlčela se, aby se uklidnila, a potom mu podala obálku.

„Všechno jsem jí to tam napsala všechno, co jsem mohla. Byl bys tak laskav…?“

Roger vzal obálku. Byla ještě teplá, jak ji měla na těle. Měl nějaký nejasný pocit, že nesmí vychladnout, než ji předá dceři, sám si ji schoval do náprsní kapsy. Slyšel šustění papíru, jak se obálka ohýbala.

„Ano, řekl a sám slyšel, jak jeho hlas zesílil. „Takže odejdete…“

„Brzy,“ řekla a zhluboka se nadechla. „Před úsvitem. Už jsem si zařídila auto, co mě vyzvedne. Ruce měla složené v klíně. „Pokud bych… Kousla se do rtu a podívala se prosebně na Rogera. „Víš, já… nevím to,“ řekla. „Nevím, zda to dokážu. Moc se toho bojím. Mám strach jít. Zároveň mám ale i strach neodejít. Prostě mám strach.

„Také bych mel. Natáhl k ní ruku a ona ji vzala. Dlouho ji držel a cítil na jejím zápěstí tep, byl slabý a rychlý.

Po dlouhé době mu stiskla ruku a pustila ji.

„Děkuji, Rogere, řekla. „Za všechno. Naklonila se a zlehka ho políbila na rty. Potom vstala a odešla, bílý duch v temné hale, zrozen z větru Halloweenu.

Roger tam dlouho sám seděl a cítil její dotek na své pokožce. Dýně už skoro dohořela. Ve vzduchu byla silně cítit vůně voskové svíce a pohanský bůh se ještě naposledy podíval očima blikotavého ohně.

Ranní vzduch byl chladný a vlhký ajá byla vděčná za plášť. Už je to dvacet let, co jsem nějaký měla, ale vzhledem k tomu, co se dnes nosí, měl krejčí v Inverness trochu problém najít ten správný střih pro vlněný plášť s kapucí.

Očima jsem sledovala pěšinu. Úpatí kopce nebylo vidět, bylo skryté v mlze, když mě dole na silnici vysadilo auto.

„Tady?“ zeptal se řidič a pochybovačně se díval okýnkem ven do opuštěné krajiny. „Jste si jistá, madam?“

„Ano,“ řekla jsem a napůl jsem se dusila strachem. „Tohle je to místo.“

„Ano?“ Vypadal, že pochybuje, i když jsem mu do dlaní vložila vysokou bankovku. „Nemám počkat, madam? Anebo se mám vrátit později, abych vás dovezl zpátky?“

Zoufale jsem chtěla odpovědět ,Ano Koneckonců, co když ztratím nervy? Najednou můj stisk ochabl.

„Ne “ řekla jsem a polkla. „Ne, to nebude nutné.“ Pokud by se mi to nepovedlo, prostě dojdu zpátky do Inverness pěšky, to je všechno. Anebo přijdou Roger a Brianna; myslím, že by to bylo mnohem horší, kdybych se potupně vrátila. Anebo by to byla úleva?

Žulové oblázky mi klouzaly pod nohama a potřísnila mě sprška špíny, jak jsem procházela. Pomyslela jsem si, že se mi to prostě nemůže podařit. Váha peněz ve skryté kapse mě tlačila na stehně a jen jistota zlata a stříbra mi připomínala realitu. Udělala jsem to.

Nemohu. Přepadly mě myšlenky na Bree, jak jsem ji viděla včera v noci, kterak poklidně spala. Už se po mě natahovaly vzpomínky hrůzy, kterou jsem prožila tam nahoře, když jsem cítila blížící se kameny. Výkřiky, chaos, ten pocit, že vás něco roztrhá na kusy. Nemohu.

Nemohla jsem, ale pořád jsem pokračovala dál v chůzi nahoru, dlaně se mi potily a nohy se pohybovaly, jako kdybych je ani neovládala.

Když jsem došla nahoru, už svítalo. Mlha ležela dole a kameny stály jasné a temné proti křišťálové obloze. Při pohledu na ně mi v obavách zvlhly dlaně, ale kráčela jsem dál až do středu kruhu.

Stáli v trávě před puklou skálou, tváří k sobě. Brianna uslyšela mé kroky a otočila se ke mně.

Zírala jsem na ni, překvapením jsem nebyla schopna promluvit. Měla na sobě šaty Jessicy Gutenburgové, které byly podobné těm, které jsem měla na sobě já. Její byly jasné limetkově zelené, ve výstřihu plastikové ozdoby.

„Ta barva ti vůbec nesluší “ řekla jsem.

„Je to jediná barva, kterou měli ve velikosti šestnáct,“ odpověděla chladně.

„Pane bože, co tady děláš?”” zeptala jsem se, když jsem sebrala poslední zbytky odvahy.

„Přišli jsme se s tebou rozloučit,“ řekla a po rtech jí přeběhl náznak úsměvu. Podívala jsem se na Rogera, který zlehka pokrčil rameny a pousmál se na mě.

„Ach. Ano. Dobře,“ řekla jsem. Kámen stál za Briannou, dvakrát vyšší než ona. Viděla jsem skrze štěrbinu, která byla tak stopu široká, a viděla jsem ranní slunce zářit na trávě mimo kruh.

„Jdeš ty,“ řekla, „nebo já?“

„Ty! Zbláznila se?“

„Ne“ Podívala se na puklý kámen a polkla. Mohlo to být těmi zelenými šaty, že její tvář teď byla úplně bledá. „Zvládnu to myslím tím projít skrz. Vím, že to zvládnu. Když jimi procházela Geilis Duncanová, slyšela jsem je. A Roger také, Podívala se na něj, jako kdyby potřebovala ujištění, potom se na mě podívala rozhodným pohledem.

„Nevím, zda budu schopná najít Jamieho Frasera nebo ne; to možná zvládneš jenom ty. Ale pokud se o to nepokusíš, potom to udělám já.“

Otevřela jsem pusu, ale nenacházela jsem slov.

„Copak to, mami, nechápeš? Musí vědět, že se mu podařilo to, co chtěl pro nás dvě.“ Rty sejí třásly a ona je na chvíli pevně stiskla.

„Dlužíme mu to, mami, řekla tiše. „Někdo ho musí najít, aby mu to řekl, Krátce mě pohladila dlaní po tváři. „Řekni mu, že jsem se narodila,

„Och, Bree,“ řekla jsem a zajíkala se, že jsem sotva mluvila. „Och, Bree!“

Pevně mě držela za ruce a svírala je.

„Dal mi tebe “ řekla tak tiše, že to bylo sotva slyšet. „Teď mu tě musím vrátit zpátky, mami “

Oči, které byly tak podobné těm Jamieho, se podívaly dolů na mě, plné slz.

„Pokud ho najdeš,“ zašeptala, „když najdeš mého otce dej mu tohle.“ Sklonila se a políbila mě, prudce, něžně, potom se narovnala a otočila mě ke kameni.

„Běž, mami,“ řekla bez dechu. „Miluji tě. Běž!“

Koutkem oka jsem zahlédla, jak k ní přistoupil Roger. Udělala jsem jeden krok a potom ještě jeden. Slyšela jsem zvuk, šílený řev. Udělala jsem poslední krok a svět zmizel.

Má první souvislá myšlenka byla: „Prší. To musí být Skotsko Druhá myšlenka byla, že na tom stejně moc nesejde, protože jsou to jen krátké obrazce v mé hlavě, které se prolínají a nedávají moc smysl.

Stěží jsem otevřela jedno oko. Víčko se ale nechtělo pohnout a celou tvář jsem měla chladnou a nafouklou, jako když je tělo ponořené. Při té myšlence jsem se trochu zachvěla a malý pohyb mě ujistil o promočené látce kolem mě.

Určitě pršelo jemné pravidelné bubnování kapek, které nad zelenými vřesovišti zvedalo mlhu. Posadila jsem se a cítila se jako hroch, který se vyvalil z bahna. Hned jsem zase padla nazad.

Zamrkala jsem a zavřela oči před nápory deště. Pomalu se mi začaly vracet myšlenky na to, kdo jsem a kde jsem. Bree. Její tvář se mi vybavila v paměti a trhla jsem sebou, jakoby mě někdo praštil do žaludku. Přepadly mě představy ztráty a odloučení a slabá ozvěna hluku pří mém průchodu kameny.

Jamie. Tady to je; to místo, ke kterému jsem připoutaná, jediné, co mě drží nad vodou, abych se nezbláznila. Dýchala jsem zhluboka a pomalu, ruce položené na tlukoucím srdci, snažila jsem se vybavit si tvář Jamieho. Na chvíli jsem si myslela, že už to nedokážu, ale potom se mi vybavila úplně jasně.

Znovu jsem se pokusila narovnat a tentokrát se mi to povedlo, udržovala jsem rovnováhu nataženýma rukama. Ano, rozhodně to je Skotsko. Stěží by to mohlo být někde jinde, samozřejmě, ale také to bylo starobylé Skotsko. Tedy alespoň jsem doufala, že je to mi

nulost. V každém případě to není Skotsko, které jsem opouštěla. Stromy a keře byly jinak vzrostlé, pode mnou bylo několik mladých javorů, které tam rozhodně nebyly, když jsem se šplhala vzhůru kdy? Dnes ráno? Před dvěma dny?

Neměla jsem ani tušení, kolik dnů uplynulo od doby, kdy jsem vstoupila mezi kameny a jak dlouho jsem ležela v bezvědomí dole na kopci pod kameny. Ale muselo to nějakou dobu trvat, soudě podle úplně mokrých šatů; byla jsem promočená na kost a pod šaty mi stékalo po bocích několik ledových čůrků.

Jednu tvář jsem necítila a teď mi v ní začalo cukat; položila jsem na ni ruku a ucítila několik řezných ran. Podívala jsem se dolů a uviděla vrstvu spadaných jeřabin, které mezi trávou zářily rudou a černou barvou. Pobaveně jsem si pomyslela, že je to velice příhodné. Upadla jsem pod jeřabiny což je na vysočině ochrana před čarodějnictvím a prokletím.

Chytila jsem se hladkého jeřabinového kmene a namáhavě jsem se posadila. Pořád jsem se ještě opírala o strom, když jsem se zahleděla na severovýchod. Déšť proměnil horizont v šedivé nekonečno, ale já věděla, že Inverness leží tím směrem. Po moderní cestě by to byla hodina jízdy autem.

Cesta existovala; viděla jsem linii cesty dole podél úpatí kopce; byla to tmavá stříbřitá stužka mezi zářivou zelení vřesoviště. Ale pořád bylo nějakých čtyřicet mil pěšky ve srovnání s autem, které mě sem přivezlo, docela pořádná dávka.

Už jsem se cítila trošku lépe a postavila jsem se. Slabost, kterou jsem cítila v končetinách, pomalu mizela, stejně tak i pocit zmatku a vytržení v mé mysli. Po tomto průchodu jsem se cítila tak špatně, jak jsem se obávala; možná to bylo i horší. Cítila jsem tu děsivou přítomnost kamenů nade mnou, otřásla jsem se, na těle mi z chladu naskočila husí kůže.

Jsem živá, uvědomila jsem si. Živá a s drobným pocitem jistoty, jako je malé zářivé slunce pod žebry. Je tady. Teď už to vím, i když ve chvíli, kdy jsem skočila mezi kameny, jsem si tím jistá nebyla; byl to skok důvěry. Myšlenku na Jamieho jsem odmrštila stranou, jako když hodíte do zuřivé bystřiny záchranný kruh lano se v mých dlaních zpevnilo a uvolnilo mě.

Byla jsem mokrá, prochladlá a cítila se vyčerpaně, jako kdybych se koupala na skalnatém pobřeží. Ale byla jsem tady. A někde tady v té podivné staré zemi je i muž, kterého jsem přišla vyhledat. Vzpomínky na hrůzu a strach pomalu slábly, když jsem si uvědomila, že má smrt je zažehnána. Nevrátím se; cesta zpět by pro mě jistě byla fatální. Když jsem si uvědomila, že tady s největší pravděpodobností budu muset zůstat, všechny pochyby a strach byly pryč a cítila jsem se klidně, skoro až rozjařené. Nemusím se vracet. Už se nedalo víc udělat jen jít vpřed a najít ho.

Proklínala jsem svou zbrklost, kdy jsem zapomněla krejčímu říci, aby mi do kabátu mezi vnější vrstvu a podšívku našil nepromokavou látku, a přitáhla jsem si šaty těsně k tělu. I když byla vlna mokrá, alespoň trochu hřála. Když se budu hýbat, zahřeji se. Letmým dotykem ruky jsem se ujistila, že pytlík se sendviči ušel cestu se mnou. Což je dobře, protože představa, že těch čtyřicet mil budu muset jít s prázdným žaludkem, byla děsivá.

Když budu mít trochu štěstí, nebude to nutné. Třeba narazím na vesnici nebo na dům, kde budu moci koupit koně. A když ne, jsem připravena. Můj plán byl dostat se do Inverness a to jakýmkoliv dostupným způsobem a tam naskočit na dostavník do Edinburghu.

Nemohla jsem odhadnout, kde v tuto chvíli Jamie bude. Může být v Edinburghu, kde byl publikován jeho článek, ale stejně tak může být i kdekoliv jinde. Pokud ho tam nenajdu, pojedu do Lallybrochu, do jeho domova. Jeho rodina bude jistě vědět, kde je pokud tam někdo z nich ještě bude žít. Při té myšlence mi přeběhl mráz po zádech a otřásla jsem se.

Vzpomněla jsem si na malé knihkupectví, které jsem míjela každý den při cestě z parkoviště do nemocnice. Prodávali plakáty; když jsem naposledy opouštěla Joeovu kancelář, viděla jsem jeden psy chedelický příklad.

„Dnešek je prvním dnem zbytku tvého života,” hlásal nápis nad obrázkem bláznivě vypadajícího kuřátka, které absurdně vykukovalo ze skořápky. V další výloze byl plakát s housenkou, která se plazí nahoru po stonku květiny. Nahoře nad stonkem se vznášel zářivý barevný motýl a pod ním bylo motto „1 cesta tisíce mil začíná prvním krokem.”

Na těchto klišé mě nejvíce iritovalo to, jak často byly pravdivé. Vyrazila jsem zpod jeřabiny a šla vstříc budoucnosti.

Z Inverness do Edinburghu to byla dlouhá a roztřesená cesta. Ve velkém voze jsme byli namačkaní já a další dvě dámy, malý uf ňukaný synáček jedné z nich a čtyři gentlemani rozdílných velikostí a proporcí.

Vedle mě seděl pan Graham, malý a čiperný gentleman zralého věku. na krku měl uvázaný pytlík s kafrem a ločidlem. což bylo zbytku osazenstva vozu nemilé, obzvláště kvůli věčně uslzeným očím.

„Chrání to před chřipkou,“ vysvětloval mi a mával mi pytlíčkem pod nosem jako kadidelnicí. „Během podzimu a zimy to nosím pořád s sebou a za posledních třicet let jsem nebyl ani den marodný!“

„Úctyhodné, řekla jsem zdvořile a snažila se zatajit dech. O tom jsem nepochybovala; výpary držely každého v takové vzdálenosti, že bakterie k němu nemohly proniknout.

Ovšem na malého chlapce ten dopad nebyl zase až tak pozitivní. Po několika hlasitých a nelibých poznámkách o zápachu ve voze byl malý pan Goergie vzat pod ochranná křídla matky na jejích ňadrech a vykukoval s lehce zelenou tváři. Bedlivě jsem si ho prohlédla, stejně tak i nočník pod protilehlým sedadlem, kdyby bylo třeba rychlé akce.

Předpokládala jsem, že nočník se používá jen za nepřízně počasí nebo v naléhavých případech, jinak si dámy skoro každou hodinu žádaly pauzu, během níž se osazenstvo rozptýlilo do okolní vegetace jako hejno křepelek. Dokonce i ti, kteří nehledali úlevu pro svůj močový měchýř nebo střeva, prchali před pytlíkem pana Grahama.

Po jedné nebo dvou výměnách seděl pan Graham vedle mě, kam byl vypuzen panem Wallacem. mladým právníkem, který se vracel do Edinburghu. V Inverness byl u svého staršího příbuzného podívat se na jeho nemovitosti.

Já jsem zase nebyla tolik fascinována jeho prací, na rozdíl od něj, ale za daných okolností mi byl jeho evidentní zájem příjemný a ujistil mě. Několik hodin jsme tak hráli šachy, které vytáhl z kapsy a rozložil na klíně.

Mou pozornost odvádělo jednak nepohodlí cesty, ale také myšlenky na to, co asi najdu v Edinburghu. A. Malcolm. To jméno mi znělo hlavou jako chorál naděje. To musí být Jamie, prostě musí! James Alexander Malcolm MacKenzie Fraser.

„Vzhledem k tomu, jak se po Cullodenu chovali k rebelům z vysočiny, je jenom rozumné, že na místě, jako je Edinburgh, použil toto jméno,” vysvětloval mi Roger Wakefield. „Obzvláště pro něj byl přece odsouzen za vlastizradu. Asi to bylo jeho zvykem?“ dodal kriticky, když si prohlížel počmáraný manuskript zaměřený proti daním. „Na tu dobu je tento list také dost pobuřující.”

„Ano, to zní jako Jamie” řekla jsem suše, ale při pohledu na neú hledné písmo mi poskočilo srdce. Můj Jamie. Dotkla jsem se malého tvrdého obdélníku v kapse u sukně a přemýšlela, jak to ještě bude trvat dlouho do Edinburghu.

Na toto roční období bylo počasí celkem hezké, jen sem tam nás zpomalilo mrholení a my tu cestu urazili za necelé dva dny; stavěli jsme na přepřahacích stanicích jen Čtyřikrát, abychom vyměnili koně a trochu se občerstvili v hostincích.

Dostavník zajel na zadní dvůr hostince ,U bílého koně”, který stál hned na začátku Královské míle v Edinburghu. Cestující se vyrojili do mokrého slunečného dne jako čerstvě vylíhlé kukly, tloukly křídly a trhavě se pohybovaly, nezvyklé na pohyb. Po temnotě v kočáru se dokonce i slabé světlo za mraky zdálo jako oslepující.

Z dlouhého sezení mě brněly nohy, ale i tak jsem si pospíšila, abych z dvorku unikla dříve, dokud jsou ostatní cestující zabráni do třídění zavazadel. Ale štěstí jsem neměla; pan Wallace mě dostihl ještě před tím, než jsem vyšla na ulici.

„Paní Fraserová!” řekl. „Dovolíte mi, abych vás doprovodil? Určitě budete potřebovat pomoci se zavazadly.” Podíval se přes rameno k dostavníku, kde podomci sundávali zavazadla za všemožného povyku.

„Ehm…” řekla jsem. „Děkuji, ale já… ehm, starost o zavazadla ponechám na hostinském. Můj… můj…“ zoufale jsem tápala. „Sluhové mého manžela je později vyzvednou.”

Jeho buclatá tvář mu při slově ,manžel” povadla, ale zachoval se galantně, vzal mě za ruku a uklonil se.

„Aha, chápu. Smím vám vyjádřit radost z vaší společnosti na cestě, paní Fraserová? Snad se někdy zase potkáme.” Narovnal se a prohlížel si dav, který kroužil kolem nás. „Váš manžel vás očekává? Bude mi ctí seznámit se s ním.”

Ze začátku mi zájem pana Wallace lichotil, teď mi to ale začalo být nepříjemné.

„Ne, setkám se s ním později,” řekla jsem. „Jsem ráda, že jsem vás poznala, pane Wallace. Snad se někdy ještě uvidíme.” Nadšeně jsem mu potřásla rukou, což ho dost znepokojilo na to, aby se za mnou hnal davem podomků a prodavačů občerstvení.

Ani na chvíli jsem se nezastavila, protože jsem měla strach, že půjde za mnou. Otočila jsem sc a vyrazila nahoru do kopce po Královské Míli. Pohybovala jsem se tak rychle, jak mi to má ohromná sukně dovolovala, a prodírala jsem se davem. Měla jsem štěstí, ten den se tady zrovna konaly trhy, takže jsem se brzy ztratila z dohledu mezi prodavači ústřic, kteří lemovali ulice.

Lapala jsem po dechu jako kapesní zlodějíček, který právě unikl, a tak jsem se v půli kopce zastavila, abych nabrala dech. Byla tady veřejná studna a já se posadila na okraj.

Byla jsem tady. Skutečně tady. Za mnou se zvedal Edinburgh až k potemnělému hradu a pode mnou se majestátně na úpatí tyčil palác Holyrood.

Když jsem naposledy stála u této kašny, promlouval Bonnie Prince Charlie ke shromážděnému obyvatelstvu a chtěl je inspirovat pohledem na jeho královskou přítomnost. Nevázaně poskakoval kolem okraje, jednu nohu v nádrži a pevně se držel někoho za hlavu, aby tam nespadl a vykřikoval „Na Anglii!” Davem to zašumělo, všichni obdivovali jeho mladistvého ducha a odvahu. Já osobně bych byla více nadšená, kdybych si nevšimla, žc pro jistotu předem vodu z kašny vypustili.

Přemýšlela jsem, kde je teď Karlovi konec. Po Cullodenu se vrátil zpět do Itálie, kde bude žít, jak jen to bude pro královského exulanta možné. Nevěděla jsem a ani mě nezajímalo, co dělá. Ze stránek historie zmizel, stejně tak i z mého života, zanechal po sobě jen spoušť. Zůstávalo už jen podívat se, co se ještě dá zachránit.

Měla jsem velký hlad; neměla jsem nic od snídaně, kdy jsem si dala ovesnou kaši a vařené skopové, které jsme měli v hostinci hned za úsvitu v Dundaffu. V kapse mi ještě zůstával jeden sendvič, ale váhala jsem, zda ho mohu jíst v kočáře, aby se na mě všichni zvědavě nedívali.

Vytáhla jsem ho a opatrně rozbalila. Arašídové máslo a jam s bílým chlebem. To bylo asi to nejhorší, co jsem si mohla vzít, bílým chlebem prosakovala rudá šťáva a celé se to rozmačkalo. Ale bylo to vynikající.

Jedla jsem to opatrně a vychutnávala si tu bohatou mastnou chuť arašídového másla. Kolikrát jsem ráno mazala arašídové máslo na chleba a dělala Brianně do školy obědy? Rozhodně jsem tu myšlenku zapudila a zvědavě jsem si prohlížela kolemjdoucí lidi. Vypadali jinak než moderní obyvatelé; muži i ženy byli menší a nedostatečná výživa byla znát. Ale i tak jsem měla pocit, že jsou mi povědomí byli to lidé, které jsem znala, většinou to byli Skotové a Angličané, slyšela jsem na ulici tu úsečnou řeč, po tolika letech plynulé nosové angličtiny z Bostonu, takže jsem měla pocit, že se vracím domů.

Polkla jsem poslední bohaté sladké sousto mého starého života a zmačkala v ruce prázdný obal. Rozhlédla jsem se kolem, ale nikdo se nedíval mým směrem. Otevřela jsem dlaň a nechala jsem tajně sklouznout kousek igelitu na zem. Ten se kutálel kousek po dlažbě, kroutil se a nadouval, jako kdyby ožil. Zachytil ho lehký poryv větru a malý průhledný list se zvedl na křídlech a poletoval nad zemí jako list stromu.

Průvan z projíždějících kol ho stáhl pod pivovarský vůz; ještě jednou se zaleskl odrazem světla a byl pryč, zmizel, aniž by si ho někdo z kolemjdoucích všiml. Přemýšlela jsem, zda má anachronická přítomnost způsobí také jen tak malou újmu.

„Třeseš se, Beauchampová,“ řekla jsem si pro sebe. „Je čas jít dál” Zhluboka jsem se nadechla a vstala.

„Promiňte,“ řekla jsem a chytla za rukáv malého chlapce od pekařů. „Hledám tiskárnu pana Malcolma. Alexandera MaIcolma.“ Žaludek mi svíraly smíšené pocity strachu a vzrušení. Co když není v Edin burghu žádná tiskárna provozovaná Alexanderem Malcolmem?

Naštěstí byla; chlapcova tvář se zkřivila, jak se zamyslel, potom se mu evidentně ulevilo.

„Oh, ano, madam tady kousek dolů a po levé straně. Ulička Car fax Close.“ S pokývnutím si zase zasunul pecny do podpaží a zmizel v davu.

Carfax Close. Znovu jsem se zanořila do davu, tiskla jsem se ke stěně budov, abych náhodou nechytila nějakou spršku pomejí, kterou vylévali z oken nade mnou. V Edinburghu bylo několik tisíc lidí a jejich výkaly se valily dolů po dlážděné ulici. Záleželo to na gravitaci a hustotě dešťů, nakolik bude město obyvatelné.

Přímo před sebou jsem měla temný a nízký průchod do Carfax Close, napříč od široké Královské Míle. Ztuhla jsem, dívala se tam a srdce mi tlouklo tak nahlas, že muselo být slyšet na míle daleko, pokud by někdo poslouchal.

Nepršelo, ale chystalo se, takže vlhkost ve vzduchu mi zkroutila vlasy do kudrlinek. Shrnula jsem si je z čela a snažila se je co nejlépe upravit, jak to bylo bez zrcadla možné. Potom jsem si všimla jednoho proskleného okna poblíž a spěchala jsem tam.

Sklo bylo zamlžené a orosené, ale matně jsem se v něm viděla tvář jsem měla rudou a oči rozšířené, ale jinak to celkem šlo. Vlasy se mi kroutily do všech směrů a unikaly z vlásenek, takže má hlava vypadala jako hlava Medúzy. Netrpělivě jsem vytáhla vlásenky a začala upravovat lokny.

Uvnitř obchodu byla žena a nakláněla se přes pult. Měla s sebou tři děti a já ji napůl pozorovala, jak se k nim, od nákupu netrpělivě otáčí a toho prostředního plácá kabelkou, protože si pohrává s několika stonky čerstvého anýzu ve vědru s vodou na podlaze.

Byla to lékárna; vzhlédla jsem a uviděla nade dveřmi nápis „Hau gh“, rozpoznala jsem to a zachvěla jsem se. Kupovávala jsem tady bylinky během té krátké doby, kdy jsme žili v Edinburghu. Od té doby se výloha trochu změnila, přibyla v ní obarvená voda a v ní něco plavalo. Asi plod prasátka nebo paviána; mělo to šikmé ploché rysy, které se zvláštně tiskly ke kulaté straně nádoby.

„No, alespoň vypadám lépe než ty“ zamumlala jsem a zapíchla neposlušnou sponu.

Také vypadám lépe než ta žena vevnitř, pomyslela jsem si. Nákup byl u konce, věci si strčila do tašky, kterou si nesla, a její protáhlá tvář se při tom zamračila. Měla bledou tvář jako všichni prodavači ve městě a její pleť byla plná hlubokých vrásek, které se táhly od nosu až k ústům a zbrázděnému čelu.

„Odnese si vás všechny čert,“ volala rozzlobeně za malými chlapci, když všichni vyběhli ven před obchod. „Copak jsem vám snad stokrát neříkala, že máte ty svoje pracky schovávat do kapes?

„Omlouvám se.“ Udělala jsem krok vpřed a přerušila ji, poháněla mě neudržitelná zvědavost.

„Ano? Vyrušená od mateřských protestů, nepřítomně na mě pohlédla. Takhle zblízka vypadala ještě více ztrhané. Koutky úst měla bledé a rty měla propadlé není divu, neměla zuby.

„Nemohu si pomoci, jak obdivuji vaše děti,“ řekla jsem a snažila se co nejvíce předstírat obdiv k nim. Mile jsem se na ně usmála. „Takové krásné potomstvo! Řekněte mi, kolik jim je?

Padla jí čelist a tím potvrdila fakt, že jí několik zubů chybí. Zamrkala na mě a potom řekla: „Ach! To je od vás velice milé, madam. No… Tady Maisri je deset, řekla a pokývla na nejstarší dívku, která si zrovna utírala nos do rukávu. „Joemu je osm vytáhni ten prst z nosu, ty jedno prasátko! “ sykla na něj, potom se otočila a pyšně po hlavě pohladila nejmenší dítko. „A malé Polly bude v květnu šest.“

„Opravdu!“ Podívala jsem se udiveně na tu ženu. „Vy nevypadáte na to, že byste měla takhle staré děti. To jste se musela vdávat velice mladá,

Narovnala se a uculila.

„Och ne. Zase tak mladá jsem nebyla, bylo mi už skoro devatenáct, když se Maisri narodila.

„Úžasné, řekla jsem a myslela to vážně. Zalovila jsem v kapse a každému dítěti dala penny, kterou si vzaly s nesmělým pokývnutím hlavy jako díky. „Bůh vám požehnej a gratuluji vám k vaší krásné rodince, řekla jsem ženě a odcházela jsem s úsměvem pryč.

Devatenáct, když se narodila nejstarší a Maisri je teď deset. A. já, díky dobré stravě, hygieně a zubařům, také nejsem tak zubožená několikerým těhotenstvím a tvrdou fyzickou prací, vypadám mnohem

“9 286 &

mladší než ona. Zhluboka jsem se nadechla, shrnula si vlasy dozadu a vykročila do stínů uličky Carfax Close.

Byla to dlouhá klikatá ulička a tiskárna byla až na konci. Po obou stranách byly prosperující obchody a obytné části, ale mě nezajímalo nic kromě obchodu s bílým vývěsním štítem nade dveřmi.

MALCOLM

TISKÁRNA A KNIHKUPECTVÍ

stálo tam a pod tím bylo dopsáno: Knihy, navštívenky, letáky, prospekty atd.

Natáhla jsem ruku a dotkla se černých písmen ve jméně. A. Mal colm. Alexander Malcolm. James Alexander Malcolm MacKenzie Fraser. Snad.

Ještě minutu a prasknou mi nervy. Otevřela jsem dveře a vstoupila.

V přední části místnosti byl široký pult s otvíracími dvířky, po jedné straně byla polička s různými tiskopisy. Na protilehlé straně bylo pověšeno několik plakátů a různých tištěných letáků; to jsou bez pochyby vzorky.

Dveře do zadní místnosti byly otevřené a za nimi byl vidět mohutný hranatý tiskařský stroj. Nad ním byl skloněný, zády ke mně, Jamie.

„Jsi to ty, Geordie?“ zeptal se, aniž by se otočil. Měl košili a kalhoty a v ruce držel nějaký nástroj, se kterým prováděl něco uvnitř stroje. „To ti ale trvalo. Sehnal jsi…?“

„To není Geordie,“ řekla jsem. Hlas jsem měla vyšší než obvykle. „To jsem já,“ řekla jsem. „Claire.“

Velice pomalu se narovnal. Vlasy měl dlouhé, tlustý tmavý kaštanový cop s měděnými odlesky. Ještě jsem si stačila všimnout, že stužka, se kterou měl vlasy upravené, byla zelená; potom se otočil.

Beze slova na mě hleděl. Hrdlo se mu zachvělo, když polknul, ale pořád mlčel.

Byla to pořád ta stejná široká dobrácká tvář, šikmé tmavě modré oči nad lícními kostmi Vikingů a široká ústa se v konečcích kroutila do úsměvu. Jen vrásky kolem očí a úst byly hlubší. Nos se změnil jen trošku. Orlí nos byl u kořene trochu silnější, což bylo dáno starou zhojenou zlomeninou. Vypadal divočeji, napadlo mě, ale také přitažlivěji.

Prošla jsem dvířky v pultu a pořád jsem se dívala na ten jeho nehybný pohled. Odkašlala jsem si.

„Kdy jsi měl zlomený nos?“

Mírně se pousmál.

„Asi třikrát od té doby, co jsi mě neviděla Sassenachová.”

Bylo cítit zaváhání, ve jméně skoro až otazník. Mezi námi nebyla víc než jen stopa. Opatrně jsem natáhla ruku a dotkla se malé linie zlomeniny, kde byla kůže bílá oproti okolní bronzové pleti.

Uskočil dozadu, jako kdyby se bál, že mezi námi přeskočí elektrický výboj, ale chladný výraz zmizel.

„Jsi skutečná,” zašeptal. Úplně zbledl. Veškerá barva z tváře mu zmizela. Obrátil oči v sloup a sesunul se na podlahu mezi hromady papírů a zbytků, které ležely na tiskařském stroji na tak vysokého chlapa padal celkem ladně, pomyslela jsem si.

Jenom omdlel; když jsem si klekla vedle něj a povolila mu límec, oční víčka zamrkala. Už jsem nepochybovala, ale pro jistotu jsem mu ještě hmátla na krk, když jsem odhrnovala látku. Byla tam. Malá jizva ve tvaru trojúhelníku, hned pod klíční kostí. Zanechal ji tam nůž kapitána Jonathana Randalla, váženého pána a velitele osmých dragounů Jeho Veličenstva.

Pomalu se mu začala vracet normální zdravá barva. Sedla jsem si se zkříženýma nohama na podlahu a položila si jeho hlavu do klína. Jeho vlasy byly pod mým dotekem husté a jemné. Otevřel oči.

„Je něco špatně?” řekla jsem a usmála se na něj dolů se stejnými slovy, které mi řekl v den naší svatby, když držel mou hlavu v klíně. To už je dvacet let.

„Je to špatné, a ještě horší, Sassenachová,” odpověděl a zkřivil ústa do úsměvu. Najednou se posadil a koukal na mě.

„Bože na nebesích, ty jsi skutečná!”

„A ty taky.” Zvedla jsem bradu, abych se na něho podívala. „Myslela jsem, že jsi mrtvý.” Chtěla jsem mluvit dál, ale hlas mě zradil.

Slzy se mi koulely dolů po tvářích a smáčely hrubou látku jeho košile, když si mě k sobě pevně přitiskl.

Zachvěla jsem se, když jsem si uvědomila, že on se třese také, a ze stejného důvodu. Nevím, jak dlouho jsme tam spolu seděli na zaprášené podlaze, plakali jsme na rameni toho druhého pro těch dvacet let.

Projel mi drsně prsty skrz vlasy, zatahal za ně, až se uvolnily a padaly mi na krk. Stržené vlásenky mi padaly v kaskádách na ramena a dolů na podlahu jako krupobití. Prsty jsem objímala jeho předloktí a zarývala se do látky košile, jako kdybych měla obavy, že mi zmizí.

Ze stejné obavy mě chytil za ramena a odtáhl od sebe, zoufale se mi díval do tváře. Dlaní se dotkl mé tváře a hladil znovu a znovu lícní kosti, nevšímal si mých slz ani nosu, ze kterého mi ustavičné teklo.

Hlasitě jsem posmrkla, což se zdálo, že ho přivedlo zpět do reality, takže mě pustil a rychle zalovil v rukávu po kapesníku, aby nejdříve otřel mou tvář, potom svou.

„Dej mi ho.“ Chmátla jsem po nahodile bloudící látce na mé tváři a hlasitě jsem se vysmrkala. „Teď ty.“ Podala jsem mu látku a pozorovala ho, jak se hlasitě vysmrkal. Znělo to, jako když škrtíte husu. Zasmála jsem se, uvolněná emocemi.

Také se usmál a setřel si slzy z očí, aniž se na mě přestal dívat.

Najednou jsem to nemohla vydržet nedotknout se ho. Vrhla jsem se na něj a on napřáhl ruce právě včas, aby mě zachytil. Stiskla jsem ho, až jsem slyšela praskat jeho žebra a ucítila jsem, jak mě dlaní hladí po zádech a pořád dokola opakuje mé jméno.

Alespoň jsem ho mohla pustit a posadit se. Podíval se na podlahu mezi své nohy a zamračil se.

„Ztratil jsi něco?“ zeptala jsem se překvapeně.

Vzhlédl a trochu plaše se usmál.

„Bál jsem se, že jsem to neudržel a počůral se, aleje to v pořádku, jen jsem si sedl na žejdlík s pivem.“

Jako na ujištěnou se pod ním začala tvořit louže s aromatickou hnědou tekutinou. Vyděšeně jsem vykřikla, vyskočila na nohy a pomohla mu vstát. Nejdříve se pokoušel odhadnout škody na svém po

zádí, potom jen pokrčil rameny a rozvázal si kalhoty. Stáhl šije přes boky, potom se zarazil a pohlédl na mě, mírně u toho zčervenal.

„To je v pořádku?” řekla jsem a cítila rudou skvrnu na svých tvářích. „Jsme přece svoji. Přece jen jsem sklopila zrak a nemohla popadnout dech. „Tedy alespoň si to myslím.“

Dlouho mě pozoroval, potom se na jeho velkých měkkých rtech objevil úsměv.

„Ano, to jsme,“ řekl. Odkopl špinavé kalhoty a vykročil ke mně.

Natáhla jsem k němu ruku, abych ho zastavila i uvítala. Chtěla jsem víc než cokoliv jiného znovu se ho dotknout, ale byl nevysvětlitelně plachý. Jak po tak dlouhé době můžeme začít znovu?

Cítil zaráz stud i vzájemnou blízkost. Zastavil se jen pár palců ode mne a vzal mě za ruku. Chvíli zaváhal, potom se nad rukou sklonil a rty se dotýkal mých kloubů. Prsty se dotkly mého stříbrného prstenu a tam se zastavily, svíral kov mezi palcem a ukazováčkem.

„Nikdy jsem ho nesundala,“ zašeptala jsem. Přišlo mi důležité, aby to věděl. Mírně stiskl ruku, ale nepustil ji.

„Chtěl jsem…“ Odmlčel se a polkl, pořád mě držel za ruku. Prsty znovu vyhledaly stříbrný prsten a dotkly se ho. „Strašně moc tě chci políbit?” řekl tiše. „Smím?“

Stěží jsem zadržovala slzy. Dvě mi vyhrkly po tvářích, velké a kulaté, kutálely se dolů.

„Ano?” zašeptala jsem.

Pomalu si mě přivinul k sobě a naše spojené ruce mu spočívaly na hrudi.

„To už jsem hodně dlouho neudělal?” řekl. V hloubi jeho modrých očích jsem viděla zároveň strach i naději. Přijala jsem ten dar a vrátila mu ho na oplátku.

„Ani já ne? řekla jsem tiše.

Něžně vzal mou tvář do svých dlaní a dotkl se rty mých.

Nevěděla jsem přesně, co mám čekat. Opakování tepající vášně, která provázela naše poslední rozloučení? Tak často jsem si to ve vzpomínkách vybavovala, stále to žilo v mé paměti, ale nebyla jsem schopna změnit závěr. Nekonečné hodiny vzájemné vášně ve tmě naší manželské postele? Tak dlouho jsem po tom toužila, budilajsem se uprostřed nocí propocená a chvěla jsem se při vzpomínkách.

Teď jsme si ale byli cizí, sotva jsme se dotýkali, abychom hledali cestu k tomu druhému, pomalu jsme hledali a dávali nevyřčené svolení našimi mlčenlivými rty. Oči jsem měla zavřené a i tak jsem věděla, že Jamie také. Prostě jsme se báli jeden na druhého pohlédnout.

Aniž by zvedl hlavu, začal mě zlehka hladit, přes oblečení cítil mé kosti, sbližoval se s povrchem mého těla. Jeho ruka sjela po mé a skončila na pravé dlani. Prsty se dotýkaly mé dlaně, až znovu narazily na prsten, obkroužily ho, cítily propletený vzor Skotské vysočiny, naleštěný dlouholetým nošením, ale pořád ještě rozeznatelný.

Jeho rty opustily mé a postupovaly dál po tvářích až k očím. Něžně jsem ho pohladila po zádech a i přes košili jsem cítila značky, které nebyly vidět, památku na staré jizvy, které byly jako můj prsten zašlé časem, ale stále znatelné.

„Tolikrát jsem si tě představoval,‘1 zašeptal mi teplým dechem do ucha. „Častokrát jsi za mnou chodila. Když jsem snil. Když jsem ležel v horečce. Když jsem měl strach a byl tak opuštěný, že jsem si myslel, že musím zemřít. Vždy, když jsem tě potřeboval, viděl jsem tě. Usmívala ses a vlasy se ti kroutily kolem tváře. Ale nikdy jsi nepromluvila. Ani se mě nedotkla

„Ale teď už se tě mohu dotknout.” Natáhla jsem ruku a opatrně se dotýkala jeho spánků, uší, tváře i čelisti. Ruka mi sjela na šíji, pod zamuchlané bronzové vlasy, až zvedl hlavu a vzal mou tvář do dlaní, z jeho tmavých modrých očí vyzařovala láska.

„Neměj strach,“ řekl tiše. „Teď už jsme tu oba dva.”

Byli bychom tam stáli a hleděli na sebe do nekonečna, kdyby ne zacinkal zvonek nade dveřmi obchodu. Rychle jsem pustila Jamieho a vzhlédla. Ve dveřích stál malý hubený muž s hrubými tmavými vlasy, s ústy dokořán a v ruce držel malý balíček.

„Och, tady jsi, Geordie! Co tě tak zdrželo?” řekl Jamie.

Geordie nic neříkal, ale jeho oči pochybovačně bloudily z jeho zaměstnavatele, který stál bez kalhot uprostřed tiskárny, kalhoty, boty a ponožky hozené na zemi, já v jeho náručí, Šaty pomačkané a vlasy mi padaly dolů. Geordieho protáhlá tvář se mravokárně zamračila.

„Končím tady,“ řekl tónem s nádechem západní vysočiny. „Tiskárna je jedna věc byl jsem tu s vámi, to vy víte ale jsem křesťan a můj otec byl, stejně tak i jeho otec. Pracovat pro papežence je jedna věc papežovy mince jsou stejně dobré jako kohokoliv jiného, že? ale pracovat pro amorálního papežence je něco jiného. Se svou duší si dělejte co chcete, pane, ale pokud se budou v obchodě pořádat orgie, tak už to zašlo moc daleko, to říkám já. Končím!”

Odložil balíček přesně do středu pultu, otočil se na patě a mířil ke dveřím. Venku začaly odbíjet městské hodiny na Tolboothu. Geor die se ještě ve dveřích otočil, aby se na nás vyčítavě podíval.

„A to není ještě ani poledne!” řekl. Dveře od obchodu se za ním zaklaply.

Jamie za ním chvíli zíral, potom se znovu posadil na podlahu a smál se tak nahlas, až mu tekly slzy.

„A to není ještě ani poledne!“ opakoval a stíral si slzy z tváří. „Ach, Bože, Geordie!” Kymácel se dopředu a dozadu, rukama si objímal kolena.

Neudržela jsem se a začala se také smát, i když mi to spíše dělalo starost.

„Nechtěla jsem ti dělat starosti,” řekla jsem. „Myslíš, že se vrátí?

Popotáhl a bezstarostně si utřel tvář do cípu košile.

„Ale ano. Bydlí hned naproti, ve Wickham Wynd. Půjdu se za ním podívat a… vysvětlit mu to,“ řekl. Podíval se na mě, uvědomil si, že je ráno, a dodal, „bůh ví, jak! Chvíli to vypadalo, že se zase začne smát, ale ovládl se a vstal.

„Nemáš ještě jiné kalhoty?” zeptala jsem se, zvedla jsem ty umazané a přehodila je přes pult, aby oschly.

„Ano, mám nahoře. Chvilku počkej.” Protáhl dlouhou ruku pod příborníkem vedle pultu a vytáhl cedulku s nápisem PŘIJDU HNED. Připíchl ji pevně na dveře a otočil se ke mně.

„Nepůjdeš se mnou nahoru?” zeptal se. Povzbudivě ke mně natáhl ruku a oči mu zářily. „Pokud to nepovažuješ za nemorální.”

„Proč ne?” řekla jsem. Málem jsem vyprskla smíchy, bublalo mi to v žilách jako šampaňské. „Jsme snad manželé, ne?”

Horní patro bylo rozdělené na dva pokoje, každý na jedné straně .schodiště. Ještě tam byla malá šatna. Zadní pokoj byl jednoduše

zařízen jako skladiště pro potřeby tiskařského obchodu; dveře byly otevřené a já viděla dřevěné bedny plné knih, úhledné hromádky pamfletů svázané motouzem, sudy s alkoholem a inkoustem v prášku a směs nějakých nástrojů, o nichž jsem si myslela, že asi budou náhradní díly na tiskařský stroj.

Přední pokoj byl zařízen skromně jako mnišská cela. Byla tam truhlice s přihrádkami, na ní postavený hliněný svícen, stoleček na mytí, židle, úzká postel jen o trochu větší než polní lůžko. Když jsem to viděla, vydechla jsem a až potom si uvědomila, že ho zadržuji. Spal sám.

Přejela jsem pokoj rychlým pohledem a vyhodnotila, že zde nejsou žádné známky po přítomnosti ženy, a srdce mi zase začalo bít normálně. Prostě tady kromě Jamieho nikdo nebydlel. Odhrnul na stranu závěs, který kryl roh pokoje, ve kterém viselo několik věšáků. Na nich pár košil, dlouhý šedý kabát a náhradní kalhoty, pro které si přišel.

Byl otočený zády ke mně, když si zastrčil košili a zapínal kalhoty, ale podle napětí na jeho krku jsem poznala, že je spokojený. Sama jsem cítila stejný povědomý pocit. Potřebovali jsme chvíli, abychom se probrali z toho šoku, že se zase vidíme a než nás přejde plachost. Viděla jsem, jak se jeho ramena narovnala, a potom se otočil tváří ke mně. Hysterický smích nás už opustil, slzy také a já v jeho tváři viděla stopy po příliš častém smutku. Věděla jsem, že v mé tváři je to také.

„Jsem moc šťastný, že tě zase vidím, Claire,“ řekl tiše. „Myslel jsem, že už nikdy..“ Pokrčil rameny, jako kdyby ho košile škrtila na ramenou. Polkl a potom se mi podíval zpříma do očí.

„A co dítě?“ řekl. Všechny jeho pocity byly viditelné ve tváři; potřeba naděje, zoufalý strach a zápas mezi obojím.

Usmála jsem se na něj a natáhla k němu ruku. „Pojď ke mně.“

Dlouze a usilovně jsem přemýšlela o tom, co si s sebou mohu vzít na cestu skrz kameny. Vzhledem k mé předchozí zkušenosti z nařčení z čarodějnictví jsem byla velice opatrná. Ale byla jedna věc, kterou jsem vzít musela, ať už by to mělo jakýkoliv dopad, kdyby to někdo uviděl.

Stáhla jsem ho dolů, aby se posadil vedle mě na postel, a vytáhla z kapsy malý obdélníkový balíček, který jsem doma v Bostonu tak

pečlivě připravila. Sundala jsem vodotěsný obal a obsah mu vysypala do dlaní. „Tady, řekla jsem.

Opatrně ho ode mne vzal, jako když někdo nakládá s neznámou a potenciálně nebezpečnou látkou. Jeho velké dlaně na chvíli fotografie překryly, držel je zakryté. Mezi prsty mu vykukovala Brian nina kulatá tvářička novorozence, malé pěstičky schoulené v dečce, šikmé oči zavřené z vyčerpání novou existencí a ve spaní měla lehce otevřenou pusinku.

Podívala jsem se do jeho tváře; šokem byla úplně nehybná. Tiskl si obrázky k hrudi, nehýbal se, oči rozšířené a koukal na ni v takovém tranzu, jako kdyby mu právě proťal šíp srdce.

„Tvá dcera ti posílá tohle,“ řekla jsem. Obrátila jsem jeho bledou tvář ke mně a něžně ho políbila na ústa. To ho probralo; zamrkal a jeho tvář znovu ožila.

„Má… ona…“ Šokem chraptěl. „Dcera. Má dcera. Ona… ví?“

„Ano, ví to. Podívej se na zbytek. Vzala jsem první fotografii z jeho dlaně, abych mu ukázala fotografii Brianny, upatlané od polevy z jejího prvního narozeninového dortu, čtyřzubý úsměv ďábelského triumfu, když mávala nad hlavou plyšovým králíčkem.

Jamie vydal tichý neartikulovatelný zvuk a jeho prsty povolily sevření. Vzala jsem mu z ruky svazek fotografií a po jedné je předkládala.

Brianna, když jí byly dva roky, buclatá v zimní kombinéze, tvářičky kulaté a rudé jako jablíčka a zpod kapuce jí vykukovalo chmýří.

Bree ve čtyřech letech, zářivé vlasy, sedí s jednou nohou přehozenou přes druhou a usmívá se na fotografa, upravená, v póze a bílé zástěrce.

V pěti, pyšně drží svou první krabičku na obědy a Čeká na autobus do mateřské školky.

„Nechtěla, abych jela s ní; chtěla jet sama. Je velice statečná, ničeho se nebojí… Ucítila jsem při vysvětlování knedlík v krku. Ukazovala jsem mu fotografie, které mu padaly z dlaní, když chňapl vždy po novém obrázku.

„Ach bože! řekl nad obrázkem, kde bylo Brianně deset let. Seděla v kuchyni na zemi a objímala Smokyho, velkého novofundlanďáka. Fotka byla barevná; její vlasy zářily mezi lesklou černou srstí psa.

Ruce se mu tak třásly, že už neudržel fotografie; ty poslední jsem mu musela ukázat já dospělá Bree, která se směje nad prutem s rybou, kterou chytila; stojí u okna v tajemném rozjímání; rudá a rozcuchaná nad sekerou, když Štípala třísky na podpal. Na těchto obrázcích se vystřídaly všechny její podoby a nálady, pořád to byla ta stejná tvář s dlouhým nosem a širokou pusou, s vysokými a širokými lícními kostmi Vikingů a s šikmýma očima jemnější verze jejího otce, kterému teď mlčky po tvářích stékaly slzy.

Natáhl ruku nad fotografie, ale prsty se mu chvěly, tak se lesklých povrchů sotva dotýkal. Otočil se a naklonil ke mně, pomalu a s ladností, s jakou se kácí vysoký strom. Opřel si tvář o mé rameno.

Přitiskla jsem si ho na hruď, pažemi jsem objímala široká chvějící se ramena a mé slzy mu padaly do vlasů, kde dělaly na rudých vlnách tmavé flíčky. Přitiskla jsem tvář k jeho temeni a mumlala k němu nesouvislé věty, jako kdyby to byla Brianna. Pomyslela jsem si, zeje to jako s operací i když operace proběhla a poškození bylo napraveno, léčba bude ještě nějakou chvíli bolet.

„Jak se jmenuje?” Konečně zvedl hlavu a hřbetem ruky si otřel nos. Znovu zvedl opatrně fotografie, jako kdyby se bál, že se mohou pod jeho dotekem rozpadnout. „Jak jsi ji pojmenovala?”

„Brianna,” řekla jsem pyšně.

„Brianna?” řekl a zamračil se nad obrázkem. „To je ale příšerné jméno pro malou holčičku!”

Zírala jsem na něj, jako kdybych dostala facku. „Není příšerné!” odsekla jsem. „Je to nádherné jméno a mimo to, ty jsi mi říkal, abych ji tak pojmenovala! Cos’ tím chtěl říci, zeje to příšerné jméno?”

„Jd jsem ti řekl, že ji tak máš pojmenovat?” Zamrkal.

„Jistě, že ty! Když jsme… když jsme… kdy jsem tě viděla naposledy.” Pevně jsem semkla rty, abych nezačala znovu plakat. Po chvíli jsem se ale ovládla natolik, že jsem byla schopná dodat, „Říkal jsi, abych pojmenovala dítě po tvém otci. A on se jmenoval Brian, ne?”

„Ano, to ano” Zdálo se, že na jeho tváři svádí boj úsměv s jinou emocí. „Ano,” řekl. „Ano. Máš pravdu, jmenoval se tak. Já jen no, myslel jsem, že to bude chlapec, to je všechno.”

„A lituješ, že není?” Zírala jsem na něj a začala sbírat rozházené fotografie. Chytil mě za ramena a zastavil.

„Ne, řekl. „Ne, nelituji. Jistě, že ne!“ Zlehka se pousmál. „Ale nebudu popírat, že je to pro mě sakra velký šok, Sassenachová. Stejně jako ty.“

Chvíli jsem tiše seděla a hleděla na něj. Já sama jsem na to měla měsíce, abych se připravila, ale i tak se mi klepala kolena a svíral žaludek. On vůbec netušil, že se tady zjevím; není se tedy čemu divit.

„Myslela jsem si, že to bude překvapení. Lituješ, že jsem přišla? zeptala jsem se. Polkla jsem. „Chceš, chceš, abych odešla?

Objal mě pažemi tak silně, až jsem trochu vykřikla. Když si uvědomil, jak mě svírá, uvolnil stisk, ale i tak mě držel pevně. Při tom návrhu jeho tvář úplně zbledla. Zhluboka se nadechl a zase vydechl.

„Ne, řekl a snažil se uklidnit. „Nechci. Já…“ Najednou se mu zlomil hlas a padla mu čelist. „Ne,“ zopakoval velice rozhodně.

Jeho ruka sklouzla dolů, aby se dotkla mé, a druhou natáhl dolů pro fotografie. Položil šije do klína a se skloněnou hlavou si je prohlížel, takže jsem mu neviděla do tváře.

„Brianna, řekl tiše. „Vyslovila jsi to špatně, Sassenachová. Její jméno je Brianna. Vyslovil ho se specifickým rytmem vysočiny, takže důraz vložil na první slabiku a ty ostatní dvě nebyly skoro slyšet. Breeanah.

„5reeanah?“ řekla jsem pobaveně. Přikývl, oči stále upřené na fotky.

„Brianna, řekl. „To je nádherné jméno.

„Jsem ráda, že se ti líbí, řekla jsem.

Vzhlédl a podíval se mi do očí, v koutcích širokých úst mu cukal úsměv.

„Vyprávěj mi o ní. Ukazováčkem přejížděl po liniích dítěte v bílé kombinéze. „Jak vypadala, když byla malá? Co bylo její první slůvko, když se naučila mluvit?

Přitáhl si mě paží blíž a já se uvelebila vedle něj. Byl mohutný a pevný, voněl čistým prádlem, inkoustem a mužským potem, který mě vzrušoval, protože jsem ho znala.

„Pes, řekla jsem. „To bylo její první slovo. A to druhé bylo ,Ne!

Rozzářil se. „Všechny děti se tohle slovo rychle naučí. Takže má ráda psy?“ Rozložil si obrázky před sebe jako karty a hledal tu fotku se Smokyem.

„Ten pes tady je nádherný. Co je to za rasu?

„Novofundlandský pes. Sklonila jsem se, abych prolistovala fotky. „Ještě je tady jedna se štěnětem, které jí dala jedna má kamarádka.. “

Pomalu se setmělo, jak začalo pršet a kapky bubnovaly na střechu. Náš hovor přerušilo divoké skučení, které vycházelo zpod vyšívaného korzetu Jessicy Gutenburgové. Už to bylo dlouho, kdy jsem snědla sendvič s arašídovým máslem.

„Máš hlad, Sassenachová?“ zeptal se trošku zbytečně Jamie.

„No, ano, když už jsi to zmínil. Pořád si ještě schováváš jídlo v horní zásuvce?” Když jsme byli spolu poprvé, zavedla jsem zvyk, že jsem mu pořád nechávala jídlo po ruce, aby ukojil svůj věčný hlad. A tak horní přihrádka jakéhokoliv nábytku s šuplíky byla plná housek, koláčků a kousků sýra.

Zasmál se a narovnal. „Ano, pořád. Ale teď tam toho asi moc nemám, snad pár oschlých ovesných placek. Bude lepší, když si zajdeme do města do taverny a…“ Šťastný výraz, který provázel prohlížení fotografií, vystřídal vyděšený výraz. Rychle se podíval z okna, kde bledou šeď střídal jemný purpur, a jeho úlek se prohloubil.

„Taverna! Kriste! Zapomněl jsem na pana Willoughbyho! Vyskočil na nohy a než jsem něco stačila říci, hledal v truhle nové ponožky. Jednou rukou vytáhl ponožky, druhou placky; to druhé mi hodil do klína a posadil se na židli.

„Kdo je pan Willoughby? zakousla jsem se do placky a drobila kolem sebe.

„Zatraceně, řekl spíše pro sebe než ke mně, „řekl jsem mu, že ho vyzvednu kolem oběda, ale úplně mi to vypadlo z hlavy! Už musí být alespoň čtyři hodiny!

„To už bude; před chvílí jsem slyšela odbíjet hodiny.

„Zatraceně! opakoval. Natáhl nohy do kalhot s kovovými sponami, vstal, sundal z věšáku kabát a zastavil se ve dveřích.

„Nepůjdeš se mnou? zeptal se úzkostlivě.

Olízla jsem si prsty, vstala a přitáhla si plášť víc k tělu.

„Nezastavil bys mě ani párem volů, ujistila jsem ho.

„Kdo je pan Willoughby?“ chtěla jsem vědět, když jsme se zastavili u brány z Carfax Close a dívali se ven na dlážděnou ulici.

„Ehm… je to můj společník” odpověděl Jamie a ostražitě se na mě podíval. „Raději si dej kapuci, prší.”

Ve skutečnosti lilo jako z konve, z brány nad naší hlavou se valily provazce vody a crčely dolů skrze okapy, umyly tak ulici od špíny a odpadků. Zhluboka jsem nabrala do plic vlhký čistý vzduch a cítila jsem se dnes večer šťastná díky blízkosti Jamieho, který šel po mém boky, vy soký a silný. Našla jsem ho. Našla jsem ho a ať už žije jakýmkoliv záhadným životem, zdálo se, že na tom nezáleží. Cítila jsem se nezničitelně a bezstarostně.

Vzala jsem ho za ruku a stiskla ji, pohlédl dolů na mě a usmál se, také mi ji stiskl.

„Kam jdeme?”

„Na konec světa.” Přes hukot vody jsme se špatně slyšeli. Bez dalších řečí mě vzal Jamie za loket a pomáhal mi přejít dlážděnou ulici a vyrazili jsme dolů po příkré Královské Míli.

Měli jsme štěstí, taverna se jménem Na konci světa byla od nás necelých sto yardů. Přestože pořádně lilo, ramena pláště jsem měla sotva namočená, když jsme se sehnuli u nízkého zádveří a vešli do úzké vstupní haly.

Hlavní místnost byla přecpaná, bylo zde teplo a zakouřeno, ale bylo to příjemné útočiště před bouří venku. Podél stěn bylo několik laviček a na nich sedělo pár žen, ale většina hostů byli muži. Tu a tam seděl dobře oblečený muž, asi obchodník; ale většina zdejších mužů už byla v tuto dobu na Cestě domů; bylo tady také několik vojáků, přístavních dělníků, učedníků a pro změnu tu a tam nějaký opilec.

Když jsme vešli, hlavy se zvedly a slyšela jsem pozdravné výkřiky, ozývalo se šoupání a hrkání, jak se hosté posouvali, aby udělali místo u toho nejdelšího stolu. Zkrátka Jamieho tady dobře znali. Mým směrem se stočilo i několik zvědavých pohledů, ale nikdo nic neříkal. Přitáhla jsem si plášť těsně k tělu a následovala Jamieho.

„Ne, madam, my nezůstaneme,“ vysvětloval směrem k mladé hostinské, která k nám vyrazila s rozzářeným úsměvem. „Jen jsem si přišel pro něj.“

Dívka obrátila oci v sloup. „No ano, a zase pozdě. Už ho odvedli dozadu

„Ano… jdu pozdě,“ řekl Jamie omluvně. „Musel jsem… něco důležitého zařídit,

Dívka se na mě zvědavě podívala, potom pokrčila rameny a usmála se na Jamieho s dolíčky na tvářích.

„Ale to není problém, pane. Harry mu dal nějakou brandy a od té doby jsme o něm neslyšeli.

„Brandy? Jamie zněl rezignovaně. „Je ještě při smyslech? Sáhl do kapsy u kabátu a vytáhl malý kožený váček, ze kterého vyňal několik mincí a vložil je dívce do natažené dlaně.

„Myslím, že ano, řekla vesele a schovala si peníze do kapsy. „Ještě před chvílí jsem ho slyšela zpívat. Díky, pane!

Jamie sklonil hlavu, aby prošel z místnosti dozadu, a pokynul mi rukou, abych šla za ním. Za hlavním výčepem byla malá kuchyňka s klenutým stropem a nad ohněm se vařilo v kotli něco, co vypadalo jako vývar z ústřic. Krásně to vonělo a mně při té bohaté vůni začaly téci sliny. Doufala jsem, že záležitost s panem Willoughby budeme moci vyřídit při večeři.

U ohniště klečela tlustá žena v umaštěné sukni a šněrovaČce a přikládala na oheň. Vzhlédla k Jamierau a pokývla hlavou, ale vstávat se nechystala.

Pozvedl ruku na pozdrav a mířil k malým dřevěným dveřím v rohu. Zvedl závoru a otevřel je, za nimi bylo tmavé schodiště, které vedlo dolů, asi až do útrob země. Někde v dáli blikotalo světlo, jako kdyby elfové dolovali pod tavernou diamanty.

Jamie svými širokými rameny zaplnil celou šíři schodiště a zastínil mi tak výhled dolů pod nás. Když vykročil do otevřeného prostoru pod námi, viděla jsem silné dubové krokve a řadu velkých sudů stojících na dlouhých prknech opřených o kamennou stěnu.

Dole pod schodištěm hořela jen jediná louč. Sklep byl tmavý a jeho hlubina zela prázdnotou. Zaposlouchala jsem se, ale neslyšela jsem nic kromě tlumeného šumu nahoře v taverně. Rozhodně nikdo nezpíval.

„Jsi si jistý, že je tady dole?“ Sklonila jsem se, abych se podívala mezi sudy, zda náš násoska pan Willoughby nebyl zmožen přídělem brandy a nevyhlédl si takové odlehlé místo, aby se z toho vyspal.

„No ano.“ Jamie zněl rezignovaně. „Očekávám, že se ten malý lump schovává. Ví, že nemám rád, když se opiji na veřejných místech.

Pozvedla jsem jedno obočí, ale on už vyrazil do stínů a něco si mumlal pod vousy. Sklep se táhnul dál a já jsem ho slyšela, jak opatrně kráčí ve tmě ještě dlouho potom, co jsem ho ztratila z dohledu. Když jsem v osvětleném kruhu louče dole u schodiště zůstala sama, zvědavě jsem se rozhlédla.

Za řadou sudů stálo několik dřevěných krabic vyskládaných ve středu místnosti opírajících se o podivnou stěnu, která vyrůstala asi pět stop z podlahy sklepa a táhla se někam do tmy.

Už jsem o tom slyšela před dvaceti lety, kdy jsme tu v Edinbur ghu pobývali s Jeho Výsostí princem Karlem, ale nikdy jsem to ještě předtím neviděla. Byly to pozůstatky zdi, kterou zde postavili velitelé města po strašlivé bitvě na Floddenském poli v roce 1513. Vzhledem k tomu a to celkem i chápu že neměli v oblibě Angličany na jihu, tak postavili zeď, která vymezovala nejen hranice města, ale i samotného civilizovaného světa Skotska. Přídavek ve jméně „Konec světa prošel několika verzemi taverny, která tak byla vystavěna na zbytcích toužebného přání Skotů.

„Zatracenej malej prevít. Jamic se vynořil ze stínu, ve vlasech pavučiny a mračil se. „Musí být za zdí.

Otočil se, přiložil ruce k ústům a něco zakřičel. Znělo to jako nějaký žargon nebyla to galština. Strčila jsem si jeden prst do ucha, abych si ověřila, zda mi průchod mezi kameny nepoznamenal sluch.

Koutkem oka jsem zaznamenala pohyb, takže jsem vzhlédla a uviděla letící zářivou modrou kouli nad vrcholem starodávné zdi, která dopadla Jamiemu rovnou mezi lopatky.

Koule dopadla s žuchnutím na podlahu a já vyrazila k jeho potlučenému tělo.

„Jamie! Jsi v pořádku?

Postava ležící na břiše pronesla několik poznámek v galštině, potom si pomalu sedla, třela si čelo, na kterém se po nárazu na ka

mennou zem vytvořila boule. Z modré koule se mezitím vyklubal malý Číňan, které se pobaveně chichotal a jehož nažloutlá kulatá tvář zářila radostí a brandy.

„Předpokládám pan Willoughby?“ řekla jsem tomu zjevení a dávala si pozor na případné další triky.

Zdálo se, že poznává své jméno, usmál se a bláznivě mi pokývl, místo očí jen zářící štěrbinky. Ukázal na sebe, řekl něco čínsky, potom vyskočil do vzduchu a předvedl několik přemetů vzad v rychlém sledu a na konci zůstal stát a triumfálně se pohupoval na patách.

„Zatracená blecha.“ Jamie vstal a otíral si odřené dlaně o kabát. Rychle chňapnul a chytil Číňana za límec, až to s ním cuklo.

„Tak pojďřekl, postrkoval malého mužíka ke schodišti a dloubal ho do zad. „Už musíme jít, a to hned teď.“ Jako reakci na to malá modrá postavička úplně zviáčněla a vypadala jako pytel s prádlem odložený na schodech.

„Když je střízlivý, je to s ním v pohodě,“ vysvětloval mi Jamie omluvně, když si přehazoval Číňana přes rameno. „Ale nesmí pít brandy. Je to hrozný ožrala“

„No to vidím. Kde jsi k němu proboha přišel?“ Fascinovaně jsem následovala Jamieho po schodech a pozorovala copánek pana Wil loughbyho, který poskakoval ze strany na stranu jako metronom po šedé vlně Jamieho pláště.

„V docích “ Ale než mi to celé stačil vysvětlit, otevřely se dveře nad námi a byli jsme zase v hospodské kuchyni. Majitelka nás viděla přicházet, vyrazila k nám a buclaté tváře sejí nesouhlasně nadýmaly.

„Pane Malcolme,“ začala a mračila se, „víte velice dobře, že jste tady vítaným hostem, také víte, že nejsem žádná malicherná ženská a nevadí mi mluvit s někým, kdo vlastní veřejný dům. Ale už jsem vám říkala, že ten malý žlutý chlap…“

„Ano, říkala jste to, paní Pattersonováý přerušil ji Jamie. Zalovil v kapse a vytáhl minci, kterou dal s úklonou statné hostinské. „A velice si vážím vaší shovívavosti. Už se to nestane. Doufám,“ dodal pod vousy. Dal si klobouk na hlavu, znovu se paní Pattersonové uklonil a sklonil hlavu, aby prošel do hlavního výčepu.

Náš opakovaný vstup vyvolal šum, tentokrát byl ale ohlas negativní. Lidé náhle utichli nebo nás polohlasně proklínali. Z toho jsem

pochopila, že pan Willoughby není místními považován za vítaného patrona.

Jamie si razil cestu davem, který uhýbal jen s nevolí. Snažila jsem se protlačit se za ním a nedívat se při tom nikomu do očí, také jsem zatajila dech. Nebyla jsem uvyklá na nedostatek hygieny v osmnáctém století, takže zápach tolika nemytých těl v malém prostoru byl úplně dusivý.

U dveří nás čekaly potíže v podobě buclaté mladé ženy, jejíž obleček byl rozhodně méně střízlivý, než by se hodilo na počestnou madam nebo její dceru. Výstřih měla příliš hluboký, takže mi nedělalo problém domyslet si její současné zaměstnání. Když jsme vycházeli z kuchyně, byla zabrána koketováním se dvěma mladými učni. Ale když jsme ji míjeli, s výkřikem vyskočila, až svrhla žejdlík s pivem.

„To je on!“ pištěla a ukazovala na Jamieho. „Šílený ďábel!“ Zdálo se, že má problém se zaostřením zraku a z toho jsem usoudila, že pivo, které teď vylila, nebylo tento večer rozhodně první, i když bylo ještě brzy.

Její společníci si zvědavě prohlíželi Jamieho; tím více, čím více ženština povykovala a mávala prstem, jako kdyby udávala takt kostelnímu sboru. „To je on! Ten zmetek, o kterém jsem vám vyprávěla ten mi dělal ty nechutné věci!“

Připojila jsem se k davu a se zájmem si prohlížela Jamieho, ale brzy mi došlo, stejně jako ostatním, že nemluví na Jamieho, ale na jeho náklad.

„Ty nechutný prase!“ křičela a směrovala poznámky na visícího pana Willoughbyho. „Čuňáku!“

Divadlo cudnosti vyburcovalo její společníky; ten jeden, vysoký a robustní, vstal a ruce zaťaté v pěst, naklonil se přes stůl a oči mu žhnuly pivem a nepřátelstvím.

„Je to on, jo? Mám ho pro tebe oddělat, Maggie?“

„To ani nezkoušej, chlapečku,“ poradil mu úsečně Jamie a přehodil si náklad, aby lépe držel stabilitu. „Ještě se pěkně napij a my už budeme pryč.“

„Fakt, jo? A ty seš jako pasák tady té kočičky, jo?“ Chlápek se neslušně ušklíbl a otočil ke mně brunátnou tvář. „Alespoň tvé ostatní

děvky nejsou žluté chlapi, jen se na ni koukněte.” Vystřelil ruku a chytil mě za lem pláště, takže vykoukl korzet Jesicci Guteburgové.

„Podle mě vypadá docela růžově,” řekl souhlasně jeho kumpán. „Je taková všude?” Než jsem se stačila pohnout, sáhl po šněrovačce a začal tahat za stužku. Jemná látka nebyla připravená na hrubé zacházení v osmnáctém století a po straně praskla, takže ukázala docela dost růžové barvy.

„Pusť ji, ty zkurvysynu!” Jamie přiskočil, očima ho propichoval a zaťatá pěst jen umocnila hrozbu.

„Komu to tady nadáváš, ty smradlavej skunku?” První mladík, který nebyl schopen vymanit se zpoza stolu, se nakláněl vpřed a zavěsil se na Jamieho, který uskočil na stranu a mladík narazil tváří do stěny.

Jamie udělal dlouhý krok ke stolu, pěstí vrazil druhého učně pořádně do hlavy, až mu padla čelist, potom mě chytil za zápěstí a táhl mě ke dveřím.

„Rychle pojď!” řekl ochraptěle, jak si přehazoval klouzajícího Číňana, aby se mu lépe nesl. „Každou chvíli vyrazí za námi!”

To se také stalo; slyšela jsem výkřiky, jak se několik rozparáděných elementů vyhrnulo ven z taverny za námi na ulici. Jamie zabočil do prvního průchodu, který vedl z Královské Míle, do úzké tmavé uličky. Čvachtali jsme blátem a neidentifikovatelnou špínou, skláněli jsem se pod podloubím a zabočili do další uličky, která se klikatila a vedla snad útrobami Edinburghu. Míjeli jsme tmavé zdi, rozštípané dřevěné dveře, potom jsme zabočili za roh do malého dvorku, kde jsme se zastavili, abychom chytili dech.

„Co… proboha… dělal?” zalapala jsem po dechu. Nedokázala jsem si představit, co mohl malý Číňan udělat tak nepředstavitelného mladé dívce, jako byla Maggie. Podle její postavy s ním mohla pěkně vyběhnout.

„No, je to ta noha,” vysvětloval Jamie a rezignovaně i naštvaně zároveň se podíval na pana Willoughbyho.

“Noha?” podívala jsem se na nohu drobného Číňánka, který měl svou miniaturní nožku obutou v černém saténu.

„Ne jeho,” řekl Jamie, když zahlédl můj pohled. „Ale ženská.”

„Co ženská?” zeptala jsem se.

„No tak doteď to byly jen prostitutky,” řekl a podíval se do podchodu, zda jsou pronásledovatelé za námi, „ale nikdy nevíš, co udělá. Nemá soudnost,” vysvětloval mi v krátkosti, „je to pohan”

„Chápu,” řekla jsem, i když to tak nebylo. „Ale co…“

„Támhle jsou!” Mou otázku přerušil výkřik z druhého konce uličky.

„Sakra, myslel jsem, že to vzdají. Pojď, tudy!”

Pádili jsme dál na konec uličky, zpět na Královskou Míli, pár kroků dolů z kopce a zase do uličky. Slyšela jsem za námi na hlavni třídě pokřik, ale Jamie mě chňapl za ruku a vtáhl do dveří na dvůr plný sudů, pytlů a beden. Zoufale se rozhlížel kolem, potom hodil zemdlelé tělo pana Willoughbyho do bečky s odpadky. Zastavil se jen na malou chvíli, aby Číňanovi omotal hlavu a zamaskoval ho tak a mě stáhl za povoz plný beden dolů k němu.

Lapala jsem po dechu z vyčerpání a srdce mi bušilo rozprouděné adrenalinem ze strachu. Jamieho tvář byla rudá únavou i chladem a vlasy mu trčely do stran, ale ani se moc nezadýchal.

„Děláš něco podobného pořád?” zeptal a jse m se a tiskla si ruku na hruď, jako bych se snažila zpomalit tlukot srdce.

„Tohle úplně ne,” řekl a opatrně se díval přes okraj vozu, kde jsou naši pronásledovatelé.

Ozvěna dunících kroků slábla, až zmizela úplně a všechno ztichlo, bylo slyšet jen bubnování deště do beden nad námi.

„Už jsou pryč. Ale ještě bychom tady měli chvíli zůstat, abychom měli jistotu.” Sundal seshora bednu, abych se mohla posadit, potom ještě jednu pro sebe a s povzdechem si sedl. Jednou rukou si shrnul z čela uvolněné vlasy.

Pousmál se na mě. „Omlouvám se, Sassenachová. Nemyslel jsem, že to bude tak…”

„Bohaté na události?” dokončila jsem větu ta něj. Usmála jsem se na něj také a vytáhla kapesník, abych si setřela kapky vody ze špičky nosu. „To je dobré.” Podívala jsem se na velký sud, kde se podle pohybů a zvuků dalo usuzovat, že se pan Willoughby vrací více méně ke smyslům. „Ehm… a jak to víš o té noze?”

„Sám mi to řekl; rád si přihne,” vysvětloval a podíval se na barel, kde ležel jeho kolega. „A když se napije krápět víc, začne mluvit o ženských nohách a o všem příšerném, co by s nimi chtěl dělat.”

„Jaké hrozné věci se dají dělat s nohou?“ zeptala jsem se fascinovaně. „Myslím, že možnosti jsou celkem omezené,

„No to tedy nejsou,“ řekl Jamie a ušklíbl se. „Ale o tom se mi nechce mluvit na veřejném místě.

Z barelu za námi se začal ozývat zpěvavý tón. Dalo se to jen stěží odhadnout, vzhledem ke složitosti jazyka, ale myslím, že se pan Willoughby snažil položit nějakou otázku.

„Sklapni, ty malej červe, houkl na něj Jamie naštvaně. „Ještě slovo a sám tě spráskám, podívej, jak vypadáš. Ozvalo se chichotání, potom barel ztichnul.

„Copak chce, aby ho někdo spráskal? zeptala jsem se.

„Ano. Ty, řekl úsečně Jamie. Omluvně pokrčil rameny a zrudnul. „Neměl jsem čas vysvětlit mu, kdo jsi.

„Mluví anglicky?

„No ano, svým způsobem, ale moc lidí mu nerozumí. Takže s ním většinou mluvím čínsky.

Zírala jsem na něj s pusou otevřenou. „Ty umíš čínsky?

Pokrčil rameny, naklonil hlavu na stranu a slabě se usmál. „No, Čínsky mluvím asi tak, jako pan Willoughby mluví anglicky. Ale vzhledem k tomu, že nemá moc na výběr, s kým si bude povídat, tak bere za vděk i mnou.

Mé srdce se pomalu začalo vracet do normálu, takže jsem se opřela o plachtu vozu, kapuci jsem si stáhla více do čela, aby mi mrholení nepadalo do očí.

„Kde proboha přišel ke jménu jako je Willoughby? zeptala jsem se. Sice jsem se zajímala o Číňana, ale ještě více mě zajímalo, co má společného respektovaný edinburský tiskař s ním, ale váhala jsem a nechtěla se moc Šťourat v Jamieho životě. Sotva jsem vstala z mrtvých anebo podobného ekvivalentu stěží jsem se mohla vyptávat zaráz na všechny detaily jeho života.

Jamie si otřel rukou nos. „No, jeho pravé jméno je Yi Tien Cho. Říká, že to znamená ,Ten, kdo se sklání k oblakům”.

„A místním Skotům se to těžko vyslovuje? Znala jsem jejich úzkoprsou povahu a bylo mi jasné, že se nebudou pouštět do neznámých lingvistických vod. Jamie byl se svými lingvistickými sklony genetická anomálie.

Usmál se a bílé zuby mu zářily ve snášející se tmě. „No, to ani tak ne. Ale pokud jeho jméno vyslovíš ne úplně přesně, je to celkem nevhodné slovo v galštině. Myslím, že Willoughby je lepší.”

„Aha, chápu.“ Myslím, že za daných okolností nebylo vhodné ptát se, co to slovo v galštině znamená. Ohlédla jsem se přes rameno a cesta už vypadala prázdná.

Jamie to gesto pochytil a vstal, přikývl. „Už můžeme vyrazit; hoši už teď budou zpět v taverně.”

„Nebudeme muset jít kolem Konce světa, když se budeme vracet zpět do tiskárny?” zeptala jsem se s pochybami. Teď už byla úplná tma, takže pomyšlení, že bychom se prodírali blátivými zadními uličkami mi moc lákavé nepřišlo.

„No… ne. Nepůjdeme do tiskárny.” Neviděla jsem mu do tváře, ale jeho chování se mi zdálo trošku odtažité. Možná má ještě někde ve městě jiné bydlení? Cítila jsem při té vyhlídce jistou prázdnotu; pokoj nad tiskárnou byl prázdný jako pokoj mnicha; ale co když má někde jinde ještě celý dům a v něm rodinu? V tiskárně jsme měli čas jen na výměnu těch nejnutnějších informací. Nemohla jsem tušit, co dělal těch uplynulých dvacet let anebo co dělá teď.

Ale měl určitě radost alespoň to říkal že mě vidí; ty pochyby, které se teď zračily v jeho tváři, mohou mít třeba něco společného s jeho opilým druhem a ne se mnou.

Sehnul se nad sudem a řekl něco skotský s čínským akcentem. Byl to ten nejpodivnější zvuk, jaký jsem kdy slyšela; bylo to jako pískání měchu od dud, které jsou rozladěné.

Ať už říkal cokoliv, pan Willoughby mu pohotové odpovídal a mezitím se chichotal a funěl. Nakonec se malý Číňan vyškrábal ze sudu a jeho malá postavička byla ozářena světlem vzdálené lucerny v postranní uličce. Celkem čile seskočil a hbitě se povalil přede mnou na zem.

Měla jsem na paměti, co mi předtím říkal Jamie ohledně dámských nohou, tak jsem rychle uskočila vzad, ale Jamie mi položil ruku na rameno, aby mě uklidnil.

„Ne, to je v pořádku, Sassenachovářekl. „Jen se chce omluvit za předchozí nezdvořilost vůči tobě.”

„Aha. Dobrá.” Podívala jsem se pochybovačně na pana Willoug hbyho, který brumlal něco do země pod svou tváří. Asi jsem poruší

la etiketu, ale sehnula jsem se a pohladila ho po hlavě. Evidentně to zabralo, protože vyskočil na nohy a několikrát se mi uklonil, dokud mu Jamie netrpělivě nevysvětlil, že už to stačilo a my se nevrátili na Královskou míli.

Budova, kam nás Jamie vedl, byla diskrétně zastrčená v malé uličce hned nad kostelem u Canongate, necelé čtvrt míle nad palácem Holyrood. Viděla jsem pod námi u paláce rozsvícené lucerny u bran a při tom pohledu jsem se trochu zachvěla. Žili jsme v tom paláci skoro pět týdnů, s Karlem Stuartem, v dobách vítězné fáze jeho krátké kariéry. A zemřel tam Jamieho strýc, Colum MacKenzie.

Na Jamieho zaklepání se dveře otevřely a všechny mé myšlenky na minulost zmizely. Žena, která stála ve dveřích se svící v ruce a koukala na nás, byla drobná, elegantní a měla tmavé vlasy. Když uviděla Jamieho, s radostným výkřikem ho vtáhla dovnitř a na pozdrav políbila na tvář. Mé vnitřnosti se zkroutily jako had, ale potom jsem se uklidnila, když jsem slyšela, že ji oslovuje ,madame Jeanne Takhle nikdo manželku neoslovuje a doufala jsem, že ani milenku ne.

Ale i tak mi něco na té ženě nesedělo. Byla to jasná Francouzka, ale anglicky mluvila dobře ne tak zvláštně. Edinburgh byl přístav a velice kosmopolitní město. Byla oblečená střízlivě, ale honosně, ve vkusných hedvábných šatech, ale měla na sobě více růže a pudru, než nosí běžná Skotka. Co mě znervózňovalo, byl způsob, jakým se na mě dívala mračila se a byla viditelně znechucena.

„Monsieur Fraser,” řekla a dotkla se Jamieho ramene tak majet nicky, což se mi vůbec nelíbilo, „směla bych si s vámi pohovořit v soukromí?”

Jamie podával kabát sluhovi, který právě přišel, rychle se na mě podíval a ihned pochopil situaci.

„Jistě, madam Jeanne,” odpověděl zdvořile a natáhl ruku, aby mě pobídl jít dál. „Ale nejdříve dovolte mi, abych vám představil svou ženu, madame Fraserovou.”

Srdce mi na chvíli přestalo tlouct, potom začalo znovu s takovou silou, kterou musel vidět každý, kdo stál ve vstupní hale. Jamie se mi podíval do očí, usmál se a pevně mi stiskl rameno.

„Vaše… manželka?” Těžko říci, zda ve tváři madame Jeanne převládala hrůza nebo údiv. „Ale monsieur Fraser… vy jste ji přivedl

sem? Myslela jsem si… ženu… no prosím, ale vystavit vaši jeune filles není dobré… ale… manželka…“ Neslušně otevřela pusu, až jí byly vidět zkažené stoličky. Potom ze sebe tu frustraci setřásla a naklonila ke mně půvabně hlavu. „Bonsoir… madame.

„Nápodobně, řekla jsem zdvořile.

„Je můj pokoj uklizený, madame? zeptal se Jamie. Aniž čekal na odpověď, otočil se ke schodišti a táhl mě s sebou. „Přespíme tady.

Otočil se na pana Willoughbyho, který vešel dovnitř za námi. Hned si sedl na zem, kde z něj okapávala voda, a na jeho malá placaté tváři se rozlil zasněný úsměv.

„Ehm…?“ Jamie se pohnul tázavě směrem k panu Willoughbymu a s otazníkem pozvedl obočí na madame Jeanne. Chvíli na malého Číňana zírala, jako kdyby přemýšlela, kde se tady vzal, potom se vzpamatovala a tleskla dlaněmi na komornou.

„Paulině, podívejte se prosím, zda je mademoiselle Josie volná, řekla. „A potom přineste nahoru pro monsieura Frasera… a jeho ženu horkou vodu a čisté ručníky. Slovo ,ženu” vyřkla udiveně i pobaveně zároveň, jako kdyby tomu pořád nemohla uvěřit.

„Ach, a ještě jednu věc, pokud byste byla tak laskavá, madame? Jamie se naklonil přes zábradlí a usmál se na ni dolů. „Má žena bude potřebovat čisté šaty; stala se jí totiž nehoda. Nenašla byste něco vhodného na ráno? Děkuji, madame Jeanne. BonsoirV1

Nemluvila jsem a následovala jsem ho čtyři patra nahoru po točitém schodišti až do horního patra domu. Měla jsem toho hodně na přemýšlení, v hlavě jsem měla zmatek. „Pasák, nazval ho ten chlap v hospodě. Ale to byla jistě jen narážka něco takového je absolutně nemožné. Pro Jamieho Frasera, kterého jsem znala, je něco takového nemožné, opravila jsem se a vzhlédla nahoru na široká ramena pod šedým pláštěm. Ale pro tohoto muže?

Nevěděla jsem přesně, co jsem čekala, ale pokoj byl celkem obyčejný, malý a upravený ale když o tom tak přemýšlím, spíše to bylo zvláštní byla tam židle, postel, prádelník, na kterém stála mísa a konvice a porcelánový svícen se svíčkou z včelího vosku, kterou Jamie zapálil svící, kterou si přinesl nahoru.

Shodil ze sebe mokrý plášť a přehodil ho přes židli, potom si sedl na postel a sundával si mokré boty.

„Božeřekl, „mám příšerný hlad. Doufám, že kuchař ještě nešel spát.

„Jamie.. “ řekla jsem.

„Sundej si plášť, Sassenachová, řekl, když si všiml, že pořád stojím u dveří. „Jsi úplně promočená.

„Ano. Ale… ano. Polkla jsem a pokračovala. „To je… ehm, Jamie… proč máš zařízený pokoj v bordelu? vybuchla jsem.

Poškrábal se na bradě a vypadal zahanbeně. „Omlouvám se, Sas senachová,“ řekl. „Vím, že to nebylo správné přivést tě sem, ale je to jediné místo, kde můžeme nechat v krátké době spravit tvé šaty a také tady dostaneme teplou večeři. A ještě jsem musel někam upíchnout pana Willoughbyho, než nadělá ještě více problémů a stejně bychom sem museli jít…, podíval se na postel, „tato je mnohem pohodlnější než ta v tiskárně. Ale asi to nebyl moc dobrý nápad. Pokud se tu necítíš, můžeme odejít…“

„Ale to mi nevadí,“ přerušila jsem ho. „Otázka zněla proč si držím pokoj v bordelu? To jsi tak dobrý zákazník, že…“

„Zákazník? Civěl na mě s pozvednutým obočím. „Tady? Bože, Sassenachová, co si to o mě myslíš?

„Sakra, to já přece nevím, řekla jsem. „To je také důvod, proč se ptám. Odpovíš mi na otázku?

Chvíli se díval na své nohy v ponožkách a ťukal prsty o podlahu. Nakonec se na mě podíval a odměřeně odpověděl. „Na to se chystám. Já nejsem zákazníkem Jeanne, ale ona mým a velice dobrým. Drží mi tady pokoj, protože jsem často pracovně dlouho do noci venku a tady mám vždy teplé jídlo a postel kdykoliv potřebuji. A také soukromí. Ten pokoj je součástí naší dohody.

Zadržovala jsem dech. Teď jsem napůl vydechla. „V pořádku, řekla jsem. „Potom se dá očekávat otázka, jaké obchody dělá majitelka bordelu s tiskařem? Absurdní myšlenku, že by si třeba madame Jeanne nechala tisknout letáky, jsem ihned vyhnala z hlavy.

„No, začal pomalu. „Ne. Nemyslím, že je to otázka.

„Není?

„Ne. Jediným pohybem vyskočil z postele a už stál přede mnou, dost blízko na to, abych mu viděla do tváře. Chtěla jsem ustoupit dozadu, ale neudělala jsem to, spíše ale proto, že nebylo kam.

„Otázka zní, Sassenachová, proč ses vrátila zpět?1 zeptal se tiše.

„Co je to za blbost, takto se ptát? Dlaně jsem tiskla k hrubému dřevu na dveřích. „Proč si, sakra, myslíš, že jsem se asi tak vrátila?

„To nevím. Měkký skotský hlas byl chladný, ale i ve slabém světle jsem viděla ve výstřihu košile, jak mu tepe pulz.

„Vrátila ses, abys byla opět mou ženou? Anebo abys přinesla jen vzkaz od mé dcery? Jako kdyby ucítil, že mě ta blízkost dráždí, najednou se obrátil a popošel k oknu. kde ve větru vrzaly okenice.

„Jsi matkou mého dítěte za to ti dlužím mou duši že vím, že můj život nebyl marný a že je mé dítě v bezpečí. Otočil se zase ke mně a upřeně mě pozoroval modrýma očima.

„Ale už je to nějaká doba, Sassenachová. kdy jsme my dva byli jedno tělo. Měla jsi svůj život a já zase ten svůj. Nevíš nic o tom, co jsem dělal nebo dělám. Vrátila ses proto, že jsi chtěla anebo proto, že sis myslela, že musíš?

Vyschlo mi v krku. ale podívala jsem se mu zpříma do očí.

„Přišla jsem až teď, protože jsem si předtím myslela… že jsi mrtvý. Myslela jsem. že jsi zemřel u Cullodenu.

Sklopil oči na parapet, kde se ďoubal s třískou.

„Aha, chápu, řekl tiše. „No… chtěl jsem padnout. Zasmál se a dál si pohrával s třískou. „Hodně jsem se o to snažil. Znovu na mě pohlédl.

„A jak jsi zjistila, že jsem nezemřel? A kde jsem?

„Pomáhali mi. Mladý historik jménem Roger Wakefield našel záznamy; vystopoval tě až do Edinburghu. A když jsem viděla ,A. Malcolm, hned jsem věděla… myslela jsem si. že bys to mohl být ty,“ dodala jsem chabě. Na detaily bude dost času potom.

„Aha, chápu. Tak jsi přišla. Ale stejně… proč?

Chvíli jsem na něj beze slova koukala. Možná potřeboval trochu čerstvého vzduchu nebo se chtěl jen tak zabavit, cloumal s tabulí okenice a napůl ji otevřel. Do pokoje proniklo bubnováni deště a chladný čerstvý závan větru.

„Snažíš se mi nějak naznačit, že nechceš, abych tady zůstávala? zeptala jsem se nakonec. „Protože pokud ano… chci říci, že vím, že už máš svůj život… možná máš i… další závazky… Najednou jsem zaslechla v domě pod námi zvuky aktivity, a to i přes bouři

nad námi a mé bušící srdce. Dlaně se mi potily, podvědomě jsem si je otřela o sukni.

Otočil se od okna a koukal na mě.

„Kriste!“ řekl. „Nechtít tebe?“ Jeho tvář teď byla bledá a oči nezvykle jasné.

„Hořel jsem po tobě touhou celých dvacet let, Sassenachová,“ řekl tiše. „Copak to nevíš? Ježíši!“ Vánek mu vehnal uvolněné prameny vlasů do tváře a on si je netrpělivě shrnul dozadu.

„Ale já už nejsem ten muž, kterého jsi znala před dvaceti lety.“ Odvrátil se s gesty frustrace. „Teď se známe navzájem ještě méně, než když jsme se brali.“

„Chceš, abych odešla?“ Krev mi hučela v uších.

„Ne!“ Bleskově se ke mně obrátil a pevně mě chytil za ramena, až jsem se musela trochu odtáhnout. „Ne,“ řekl už tišeji. „Nechci, abys šla. Říkal jsem ti to a myslel jsem to vážně. Ale… musím to vědět.“ Sklonil ke mně hlavu a ve tváři bylo znát, že ho ta otázka trápí.

„Chceš mě?“ zašeptal. „Sassenachová, zůstaneš se mnou a riskneš chlapa, který jsem teď, kvůli muži, kterého jsi znala?“

Cítila jsem vlnu úlevy smíšenou se strachem. Proběhl mi od ramen až po konečky prstů u nohy, klouby mi ochably.

„Na takovou otázku je už příliš pozdě,“ řekla jsem a natáhla se, abych ho pohladila po tváři, kde mu rašilo strniště. Pod mým dotekem bylo jemné jako plyš. „Protože já už jsem kvůli tobě obětovala vše, co jsem měla. Ať už jsi teď, kdo jsi, Jamie Frasere ano. Ano, chci tě.“

V jeho očích se modře odráželo světlo svíce. Natáhl ke mně ruce a já beze slov vkročila do jeho náručí. Opřela jsem si hlavu o jeho hruď a cítila jsem se skvěle, že ho zase mohu obejmout; byl tak velký, pevný a teplý. A skutečný po tolika letech, kdy jsem toužila po duchu, kterého jsem nemohla obejmout.

Po chvíli objetí povolilo, shlédl dolů na mě a velice něžně mě pohladil po tváři. Pousmál se.

„Ty máš kuráže za celou armádu, že? Ale to jsi vždy měla.“

Snažila jsem se na něho také usmát, ale rty se mi chvěly.

„A co ty? Co víš, jaká jsem já? Ani ty nevíš, co jsem těch dvacet let dělala. Mohla ze mě být pěkná mrcha!“

Úsměv se z jeho rtů přesunul do oči, až se rozzářily. „To je docela možné. Ale víš, Sassenachová že myslím, že je mi to úplně jedno?“

Chvíli jsem se na něj dívala, potom jsem se zhluboka nadechla, až prasklo několik dalších stehů na mých šatech.

„I mně.“

Přišlo mi absurdní, stydět se před ním, ale styděla jsem se. Události celého večera a jeho slova ve mně otevřely propast reality těch dvacet oddělených let mezi námi rozevíralo propast a budoucnost byla neznámá. Teď musíme najít místo, od kterého začneme oba znovu; musíme zjistit, zda jsme to pořád my dva, kdo jsme byli jedno tělo a zda ještě pořád můžeme být.

Klepání na dveře prolomilo napětí. Byla to malá služebná a nesla na podnose večeři. Stydlivě se na mě koukla, usmála se na Jamie ho a obě večeře horký vývar, studené maso a teplý ovesný chléb s máslem zkušeně to jednou rukou položila i se svící, potom odešla a ještě stihla zamumlat .Dobrou noc

Jedli jsme pomalu, povídali si jen o neutrálních věcech; vyprávěla jsem mu o své cestě z Craigh na Dun do Inverness. Historka o panu Grahamovi a malém Georgiem ho rozesmála. On mi na oplátku vyprávěl o panu Willoughbym; jak malého Číňana potkal, byl vyhladovělý a opilý na mol, ležel za řadou sudů v docích Burntislandu, což je jeden z velkých přístavů nedaleko Edinburghu.

O nás jsme moc nemluvili, ale když jsme jedli, začala jsem si uvědomovat jeho tělo, prohlížela jsem si jeho pěkné dlouhé ruce. když naléval víno a krájel maso. Pod košilí jsem pozorovala pohyb jeho mohutného těla a když se sehnul pro ubrousek, který mu spadl na zem, obdivovala jsem jeho elegantní křivku krku a ramen. Jednou nebo dvakrát jsem si všimla stejného pohledu, kterým si prohlížel on mě byla to váhavá dychtivost ale pokaždé rychle odvrátil a sklopil zrak, takže jsem nemohla říci, co viděl nebo cítil.

Když jsme dojedli, oba dva jsme mysleli na to samé. Ani by to nešlo jinak, když vezmeme do úvahy místo, kde jsme se teď nacházeli. Projel mnou záchvěv strachu i očekávání.

Dopil sklenici vína, odložil ji a podíval se mi zpříma do očí.

„Půjdeš..odmlčel se, potom zrudnul, ale pohlédl mi do očí, polkl a pokračoval dál. „Půjdeš si se mnou lehnout do postele? Chci říci,“ rychle dodal, „je zima a oba jsme mokří a.

„A nejsou tady žádné židle,“ dokončila jsem větu za něj. „Dobře.“ Uvolnila jsem ruku, kterou mi držel, a vykročila jsem k posteli. Cítila jsem vzrušení a obavy, zrychlil se mi dech.

Rychle si sundal kalhoty a ponožky, potom se podíval na mě.

„Omlouvám se, Sassenachová, mělo mě napadnout, že budeš potřebovat pomoci se šněrovačkou.“

Takže nesvléká ženy často, pomyslela jsem si, než jsem tu myšlenku dokázala zastavit, a při tom jsem se usmála.

„No, ony to nejsou tkaničky,“ zamumlala jsem, „ale pokud bys to takhle vzadu chytil…“ odložila jsem plášť a otočila k němu záda, nadzvedla jsem si vlasy, abych obnažila horní díl šatů.

Chvíli bylo rozpačité ticho. Potom jsem cítila, jak mi prstem pomalu přejíždí po páteři.

„Co to je?“ zeptal se překvapeně.

„Říká se tomu zip,“ řekla jsem a usmála se, doufala jsem, že mě neuvidí. „Vidíš nahoře tu malou úchytku? Tak ji chytni a jeď rovnou dolů.“

Zoubky zipu se se svým typickým šustěním rozjížděly a byla jsem vysvobozena ze zbytků šatů Jessicy Gutenburgové. Vytáhla jsem ruce z rukávů a těžké šaty mi padly k nohám. Otočila jsem se k Ja miemu, než mi prasknou nervy.

Uskočil dozadu, takové rychlé svlečení ho překvapilo. Potom zamrkal a koukal na mě.

Stála jsem před ním, na sobě jen boty a hedvábné růžové punčochy s podvazkem. Měla jsem chuť ty šaty zase na sebe rychle obléknout, ale ovládla jsem se. Narovnala jsem záda, pozvedla bradu a čekala.

Neřekl ani slovo. Jeho oči zářily ve světle svíce, jak pohyboval hlavou, ale on měl ten zvyk, že všechny své pocity skrývá pod pevnou maskou.

„Sakra, tak řekneš už něco?“ vyhrkla jsem konečně hlasem, který se ani moc nechvěl.

Otevřel pusu, ale žádné slovo nevyšlo. Pomalu kroutil hlavou ze strany na stranu.

„Ježíši,“ zašeptal nakonec. „Claire… ty jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl “

„Ty,“ řekla jsem přesvědčivě, „přicházíš o zrak. Asi to bude zelený zákal, na šedý zákal jsi ještě moc mladý.“

Zasmál se tomu, trochu nejistě, potom jsem si všimla, že opravdu nevidí oči měl zvlhlé, i když se smál. Zamrkal a natáhl ke mně ruku.

„Já,“ řekl se stejným přesvědčením, „mám oči jako jestřáb a vždycky jsem měl. Pojď ke mně.“

Trošku jsem zaváhala, pak jsem ho vzala za ruku a vystoupila z hromádky zbytků svých šatů. Přitáhl si mě k sobě mezi kolena, jak seděl na posteli. Potom mě něžně políbil, jeden polibek na každé ňadro, a položil si mezi ně hlavu, jeho dech mě hřál na prochladlé kůži.

„Tvá ňadra jsou jako slonovina,“ řekl tiše a slovo ,ňadra” znělo ve skotském nářečí protáhle, což dělal vždy, když byl dojatý. Zvedl ruku a objal ňadro, jeho prsty se ztrácely ve tmě na rozdíl od mé bledé kůže.

„Jen když se na ně podívám, jsou tak plná a kulatá Kriste, mohl bych si o ně opírat hlavu na věky. Ale dotknout se tě, Sassenacho vá… máš kůži jako bílý samet a ty sladké křivky tvého těla…“ Odmlčel se a já cítila pohyb svalů na krku, jak polknul, jeho ruka sjížděla pomalu dolů k prohnutému pasu a bokům, k rozšiřujícímu se a zužujícímu se zadečku a stehnům.

„Bože,“ šeptal pořád tiše. „Nevydržím se na tebe dívat, Sassena chová, a nedotýkat se tě, nebo abys byla blízko mě a já tě nechtěl.“ Pozvedl hlavu a políbil mě na srdce, potom mi rukou přejížděl hrbolek bříška a dotýkal se stop, které mi tam zůstaly po porodu Brianny.

„Opravdu… ti to nevadí?“ zeptala jsem se váhavě a prsty si přejížděla po bříšku.

Usmál se na mě a v jeho výrazu bylo i něco jako smutek. Zaváhal a potom si vytáhl lem košile.

„A tobě?“ zeptal se.

Jizva se táhla od půli stehna skoro až ke slabinám, osm palců dlouhý bílý zkroucený had. Nedokázala jsem potlačit zalapání po dechu a padla jsem na kolena vedle něj.

Položila jsem tvář na jeho stehno a pevně jsem se k němu přimkla, jako kdybych se o něj chtěla postarat když jsem to nemohla udělat tenkrát. Cítila jsem hluboko pod prsty pulz krve v tepně ani ne palec od té šílené jizvy.

„Neděsí tě to, ani se ti z ní nedělá špatně, Sassenachová?“ zeptal se a položil mi ruku do vlasů. Zvedla jsem hlavu a zírala na něj.

„Jistě že ne!“

„No ano. Natáhl se, aby se dotkl mého bříška, pořád se mi díval do očí. „A pokud si s sebou neseš jizvy ze svých bitev, Sassenacho vá,“ řekl tiše, „tak ani mě to netrápí.

Zvedl mě a položil na postel vedle sebe, sklonil se, aby mě políbil. Odkopla jsem boty a skrčila nohy nahoru, cítila jsem na nich i přes košili teplo jeho těla. Rukama jsem našátrala knoflík pod krkem, ale prsty se mi třásly.

„Chci tě vidět.

„No, ono toho není moc k vidění, Sassenachová, řekl a nejistě se usmál. „Ale cokoliv chceš, jsem ti k službám pokud budeš chtít.

Přetáhl si košili přes hlavu a hodil ji na zem, potom se opřel vzadu o dlaně a vystavil tak své tělo mému pohledu.

Nevěděla jsem přesně, co jsem čekala. Ve skutečnosti m,i pohled na jeho nahé tělo vyrazil dech. Pořád byl vysoký a dobře stavěný, tělo svalnaté a silné. Ve světle svíce zářil, jako kdyby světlo procházelo skrze něj.

Jistěže se změnil, ale byly to jen drobnosti; jako kdyby ho vložili do pece a dopekli k dokonalosti. Vypadal, jako kdyby se kůže i svaly protáhly, přirostly pevněji ke kosti, byl teď tužší. Nikdy nevypadal neohrabaně, ale teď zmizel veškerý jeho chlapecký kukuč.

Jeho kůže ztmavla do světlé zlaté a na tvářích a krku do bronzová, dolů po těle bledla až do čisté bílé, protkané modrými žilkami na stehnech. Chloupky v rozkroku vypadaly jako světlehnědé chomáče a bylo zřetelné, že penis stojí; chtěl mě a strašně moc.

Naše oči se setkaly a zacukal mu ret.

„Už jednou jsem ti říkal, že k tobě budu čestný, Sassenachová.

Zasmála jsem se a slzy mě štípaly do očí, cítila jsem se zmatená a plná emocí.

„To já také. Natáhla jsem se k němu, zaváhala jsem, vzal mě za ruku. Síla a teplo jeho těla mě překvapily, trhla jsem sebou. Sevřela jsem ho ještě pevněji, vstal a díval se mi do tváře.

Stál tiše, váhavě. Intenzivně jsme se v nímali navzájem a jak by také ne? Byl to celkem malý pokoj a jeho atmosféra se zdála být nabitá statickou elektřinou, tak silnou, že byla skoro viditelná. Měla jsem v žaludku ten sžíravý strach.

„Bojíš se taky tak moc, jako se bojím já?“ zeptala jsem se konečně chraplavým hlasem.

Obezřetně si mě prohlížel a pozvedl jedno obočí.

„Ne, nemyslím,“ řekl. „Máš husí kůži po celém těle. Máš strach, Sassenachová, nebo je ti jenom zima?

„Obojí, řekla jsem a zasmál se.

„Tak se pojď schovat, řekl. Pustil mě a otočil se pro přikrývku.

Nepřestala jsem se chvět, když vklouzl pod přikrývku vedle mě, jako kdyby dotek jeho těla způsobil šok.

„Bože, ale ty nejsi studený! vyhrkla jsem. Otočila jsem se k němu a teplo jeho těla mnou projelo od hlavy až k patě. Instinktivně jsem se kněmu přitulila, ještě pořád jsem se chvěla. Cítila jsem, jak mám tvrdé a vystouplé bradavky a ten nezvyklý pocit jeho nahé kůže na mé.

Trochu nejistě se zasmál. „Ne, to nejsem. To tedy potom musí být strach, že?“ Objal mě něžně pažemi a já se dotýkala jeho hrudi, cítila jsem pod svými prsty, jak mu mezi rudými chloupky naskakuje husí kůže.

„Když jsme se předtím báli sebe navzájem?” zašeptala jsem, „během naší svatební noci držel jsi mě za ruce. Říkal jsi, že to bude snazší, když se budeme dotýkat.

Zasténal, když jsem se prsty dotkla jeho bradavek.

„Ano, to jsem říkal, řekl a skoro nedýchal. „Bože, ještě jednou se mě tak dotkni. Jeho ruce pojednou ztuhly a přitiskl si mě víc k sobě.

„Dotýkej se mě,“ zopakoval tiše, „a dovol mi, abych se mohl dotýkat i já tebe, moje Sassenachová. Dotýkal se mě dlaněmi, hladil

a objímal má ňadra, která byla pod jeho dotekem těžká a napnutá. Pořád jsem se třásla, teď se třásl i on.

„Když jsme se bral i,“ zašeptal a já cítila jeho teplý dech na tváři, „a já jsem viděl tvé tělo, tak krásné v bílých šatech nemyslel jsem na nic jiného jen na to, kdy už budeme sami, abych ti mohl rozvázat šněrování, svlékl tě a ty sis lehla vedle mě do postele,

„A teď mě chceš?“ zašeptala jsem a políbila ho na opálenou pleť v jamce nad klíční kostí. Jeho kůže byla trochu slaná a vlasy mu voněly po spáleném dřevě a mužském potu.

Neodpověděl, ale najednou se pohnul, cítila jsem, jak je tvrdý a tuhý na mém bříšku.

Byl to strach i touha, co mě hnaly, abych se k němu přitiskla. Chtěla jsem ho, to ano; ňadra mě pálila a bříško se chvělo, mezi nohama jsem měla nezvykle vlhko a otevíraly se mu vstříc. Chtíč i touha byly silné, ovládly mě a zahnaly mé pochybovačné myšlenky. Vzal si mě tak drsně a rychle, že jsem byla úplně bez sebe.

Cítila jsem v jeho rukách, které svíraly můj zadeček, naléhavou potřebu; potom se jeho boky zastavily.

Udělej to, pomyslela jsem si v agónii očekávání. Pro boha, udělej to a nebuď ke mně jemný!

Nedokázala jsem to vyslovit. Viděla jsem v jeho tváři touhu, ale ani on to nedokázal vyslovit; na tahle slova mezi námi bylo příliš pozdě i příliš brzy.

Ale my si rozuměli i beze slov a mé tělo si na to vzpomnělo. Pevně jsem k němu přitiskla boky a chytila pevně dlaněmi jeho zadek. Obrátila jsem tvář vzhůru, aby mě mohl políbit, ve stejné chvíli se sklonil i on k polibku.

Bolestivě jsem narazila nosem do jeho čela. Do očí se mi vehnaly slzy a já se odkulila na stranu, držela jsem si tvář.

„Ach!

„Kriste, zranil jsem tě, Claire? Zamrkala jsem, abych setřela slzy, a uviděla jeho tvář nad sebou, jak se ke mně starostlivě skláněl.

„Ne,“ řekla jsem hloupě. „No, mám asi zlomený nos.

„Ne, není zlomený, řekl a jemně se dotýkal mého nosu. „Když si zlomíš nos, strašně to křupne a krvácíš jako zapíchnuté prase. Tohle je v pořádku.

Zlehka jsem se dotkla nosu, ale měl pravdu; nekrvácelo to. A i bolest rychle přešla. I když jsem si to uvědomila, došlo mi, že leží na mně, nohy mám roztažené a on se mě dotýká penisem, už je skoro ve mně.

Viděla jsem to rozhodnuti v jeho očích. Nikdo z nás se nehýbal, sotva jsme dýchali. Potom se jeho hruď nadmula, jak se nadechl, natáhl se a vzal má zápěstí do jedné ruky. Držel mi je za hlavou, tělo jsem měla prohnuté do oblouku a ležela jsem bezbranná pod ním.

„Chci tvá ústa, Sassenachová,” řekl tiše a sklonil se ke mně. Hlavou zastínil svíci a já nic neviděla, jen matné světlo na jeho tmavé kůži, když se jeho ústa dotkla mých. Nejdříve se mě jemně dotýkal, potom přitlačil, jeho tělo bylo teplé a já se mu s povzdechem odevzdala; jazykem hledal můj.

Kousla jsem ho do rtu, překvapeně se stáhl.

„Jamiezašeptala jsem a můj dech hřál obě naše těla. „Jamie!“ To bylo vše, co jsem byla schopná říci. Jeho kyčle narážely do mých zas a znovu, přitvrdily. Otočila jsem hlavu a kousla ho do ramene.

Zachroptěl, šlo to hluboko z hrdla. Vykřikla jsem jako panna a prohnula se pod ním.

„Nepřestávej!” řekla jsem. „Pro boha, nepřestávej!”

Jeho tělo mě slyšelo a odpovědělo stejnou řečí, sevřel mi pevněji zápěstí, jak pronikal hloub a narážel do mě každým pohybem.

Potom má zápěstí uvolnil a skoro se na mě svalil, svou vahou mě přišpendlil k posteli. Pevně svíral i mé boky a já se nemohla pohnout.

Svíjela jsem se pod ním a skučela, kousl mě do krku.

„Tiše,” zašeptal mi do ucha. Nehýbala jsem se jen proto, že jsem se pohnout nemohla. Leželi jsme těsně vedle sebe a chvěli se. Cítila jsem tlukot srdce u mých žeber, ale nevěděla jsem, zdaje to srdce mé nebo jeho.

Potom se ve mně pohnul, velice jemně. Prohnula jsem se, ležela jsem pod ním bezbranná a mé spasma uvolnění ho zasáhlo, propnul se a uvolnil, přidal se ke mně.

Vzepnul se na obou rukách, záda do oblouku a hlavu zataženou vzad, oči měl zavřené a ztěžka dýchal. Potom velice pomalu sklonil hlavu a otevřel oči. Hleděl na mě s nevýslovnou něhou a ve světle svíce se na chvíli zaleskly kapky na jeho tváři, snad pot nebo slzy.

„Ach, Claire, zašeptal. „Ach, bože, Claire.“

Uvolnil se, hluboko ve mně, aniž se pohnul, jeho tělo se chvělo, paže se třásly a rudé vlasy se v tlumeném světle zavlnily. Hlava mu s povzdechem padla, vlasy mu skryly tvář a každý jeho pohyb mezi mými stehny vyvolával ozvěnu v celém mém těle.

Když bylo po všem, zůstal nade mnou, nehybný jako kámen. Potom se velice opatrně sesunul, hlavu si přitiskl k mé a ležel jako zabitý.

Nakonec se mi podařilo se ztuhlým tělem pohnout. Zvedla jsem ruku a položila ji na jeho klíční kost, abych mu změřila tep, který byl pomalý a silný.

„Myslím, že je to jako jízda na bicyklu,“ řekla jsem. Hlavu jsem měla poklidně položenou v záhybu jeho paže a ruce si pohrávaly s narudlými chomáčky, které mu rašily na hrudi. „Víš, že máš na hrudi mnohem více chloupků, než jsi míval?“

„Ne,“ řekl rozespale, „nikdy jsem je nepočítal. Takže bicykl má hodně chlupů?”

Překvapilo mě to a začala jsem se smát.

„Ne “ řekla jsem. „Jen jsem chtěla říci, že jsme si docela dobře vybavili, jak se to dělá.“

Jamie otevřel jedno oko a rozvážně se na mě podíval. „No to by teda muselo být něco, abych na tohle zapomněl, Sassenachová, řekl. „Člověk může ztratit zručnost, ale schopnosti pořád zůstávají.

Dlouhou dobu jsme jen tak mlčeli, vnímali dech toho druhého a pociťovali každý drobný pohyb. Naše těla do sebe zapadala, hlavu jsem měla na jeho rameni, jeho tělo bylo pod mou dlaní teplé, cizí a zároveň povědomé, čekalo na mé znovuobjevení.

Budova byla celkem bytelná, takže většinu hluků bouřky zvenčí tlumila, ale sem tam jsme zespodu zaslechli hlasy azvuky kroků; hluboký mužský hlas anebo vyšší hlas ženy, flirtování profesionálky.

Když to Jamie uslyšel, trochu se pohnul, nebylo mu to příjemné.

„Měl jsem tě raději vzít do hostince, řekl. „Je to…

„To je v pořádku, ujišťovala jsem ho. „I když musím přiznat, že ze všech míst, která mě napadala, že bychom mohli být zase spolu,

bych do toho bordel neřadila.“ Zaváhala jsem, nechtěla jsem slídit, ale zvědavost ve mně zvítězila. „Ty… ehm… nevlastníš toto místo, že ne, Jamie?”

Trochu se odtáhl a koukal na mě.

„Já? Bože na nebesích, Sassenachová, kdo si myslíš, že jsem?”

„Ale to já přece nevím, ne?” Poukázala jsem, možná trochu neomaleně. „První, co uděláš, když mě uvidíš, tak omdlíš; až se probereš, necháš mě napadnout v hospodě, honí nás po celém Edinburghu s deviantem Číňanem a skončíme v bordelu a pokud smím dodat, tak madame se k tobě chová velice familiérně, Konečky jeho uší zrudly, sváděl vnitřní boj mezi smíchem a rozhořčením.

„Potom sis sundal šaty, oznámil mi, že jsi hrozná osoba s ještě děsivější minulostí a odtáhl jsi mě do postele. A co jsi čekal, že si budu myslet?”

Smích zvítězil.

„No, nejsem svátý, Sassenachová,” řekl. „Ale také nejsem pasák.”

„Tak to ráda slyším,” řekla jsem. Chvíli bylo ticho, potom jsem promluvila. „Hodláš mi říci, kdo jsi, nebo mám seběhnout dolů do pochybných prostor a zjistit si to sama?”

„To bys udělala?” zeptal se pobaven mých náhlým návrhem. „A co by sis tipla?”

Pozorně jsem si ho prohlédla. Ležel na zmuchlaném povlečení, paži pod mou hlavou a culil se na mě.

„No, dala bych ruku do ohně za to, že nejsi tiskař,” řekla jsem.

Úsměv se prohloubil.

„Proč ne?”

Šťouchla jsem ho pořádně do žeber. „Jsi moc hubený. Většina mužů kolem čtyřicítky ochabne, hlavně v pase, ale na tobě není ani unce tuku.”

„To ale bude spíš tím, že nemám nikoho, kdo by mi uvařil?” řekl s lítostí. „Pokud jíš pořád jen po hospodách, to neztloustneš. Štěstí je, že alespoň ty vypadáš, že jíš pravidelně.” Pohladil mi důvěrně zadeček a potom skryl hlavu, když jsem se ohnala, že ho plácnu přes ruku.

„Nepokoušej se odvracet mou pozornost,” řekla jsem vážně. „Na druhou stranu ani nemáš svaly, jako kdybys celé dny otročil u tiskařského stroje.”

„Už jsi to někdy zkoušela, Sa$senachová?“ pozvedl výsměšně obočí.

„Ne. Zamyslela jsem se zamračeně. „Doufám, že ses nedal na loupeže pocestných?“

„Neřekl a rozesmál se ještě víc. „Zkus to znovu

„Zpronevěra.

»Ne“

„A asi ani ne únosy kvůli výkupnému, řekla jsem a začala jsem si odpočítávat další pokus na prstech. „Drobné krádeže? Ne. Pirátství? Ne, to by nebylo možné vzhledem k tomu, jak se ti dělá špatně na vodě. Lichva? To těžko.“ Poklesla mi ruka a koukala jsem na něj.

„Když jsem tě naposledy viděla, byl jsi vlastizrádce, ale z toho se dá sotva vyžít?”

„No, vlastizrádce jsem pořád,“ ujistil mě. „Jen mě za to později neodsoudili?”

„Později?

„Několik let jsem byl ve vězení za zradu, Sassenachová, řekl ponuře. „Za povstání. Ale to je už za námi.

„Ano, to vím?

Oči se mu rozšířily. „Ty to víš?

„Jenom útržky, řekla jsem. „Povím ti to později. Když tohle všechno odložíme na později a vrátíme se k načatému tématu čím se živíš dnes?

„Jsem tiskař, řekl a smál se.

„A zrádce?

„A zrádce, řekl a pokývl na souhlas. „Během posledních dvou let jsem byl šestkrát zavřen za pobuřování, dvakrát mi zabavili majetek, ale nakonec mi nebyli schopni nic dokázat?”

„A co by se ti stalo, kdyby se jim to alespoň jednou podařilo prokázat?

„Ach, řekl a mávl lehkomyslně volnou rukou, „šel bych na pranýř. Propíchnutí uší. Bičování. Deportace. Takové ty věci. Ale určitě by mě nepověsili.

„No to je úleva, řekla jsem suše. Cítila jsem se sklesle. Vůbec jsem se nepokoušela přemýšlet o tom, jaký může být jeho život, až ho najdu. Teď, když jsem ho našla, jsem trošku zaskočená.

„Varoval jsem tě,“ řekl. Žerty skončily, jeho temně modré oči mě teď pozorně sledovaly a byly vážné.

„To jsi udělal,“ řekla jsem a zhluboka se nadechla.

„Chceš teď odejít? Mluvil uvolněně, ale viděla jsem jeho prsty a pěsti zaťaté do přikrývky, takže klouby prstů úplně zbělely na pozadí opálené kůže.

„Ne,“ řekla jsem a usmála se na něj, jak nejlépe jsem v tu chvíli byla schopna. „Nevrátila jsem se jen proto, abych se s tebou jednou pomilovala. Přišla jsem, abych s tebou žila pokud mě budeš chtít, dokončila jsem váhavě.

„Pokud budu chtít! Vypustil dech, který zadržoval, a posadil se mi tváří v tvář, nohy zkřížené pod sebou na posteli. Natáhl se a vzal mě za ruce, skryl je ve svých dlaních.

„Já ani nedokážu popsat, co jsem dnes cítil, když jsem se tě dotýkal, Sassenachová, a když jsem věděl, že jsi skutečná, řekl. Přejížděl po mě očima a já cítila jeho žár, jeho touhu i mé city k němu. „Že jsem tě znovu našel a potom tě ztratit.. , Odmlčel se, jablko na krku mu poskočilo, jak polknul.

Dotkla jsem se jeho tváře, přejela jsem po jemné linii lícní kosti a čelisti.

„Neztratíš mě, řekla jsem. „Už ne. Usmála jsem se a shrnula mu za ucho chomáč rudých neposlušných vlasů. „Ani kdybych zjistila, že ses dopustil bigamie nebo veřejného opilství.

Při těch slovech sebou trhnul a překvapeně položil mou ruku.

„Co je?

„No…“ řekl a odmlčel se. Semknul rty a rychle se na mě podíval. „Já jen…

„Jen co? Je ještě něco, co jsi mi neřekl?

„No, tisk pobuřujících pamfletů není zase tak výnosný, řekl na vysvětlenou.

„To si také nemyslím, řekla jsem a srdce mi začalo divoce bušit v očekávání dalšího doznání. „Co jsi ještě dělal?

„No, já jen že trochu pašuji, řekl omluvně. „Jen tak bokem.

„Ty jsi pašerák? zírala jsem na něj. „A co pašuješ?

„Hlavně whisky, sem tam i rum, francouzské víno, batist.

„Tak takhle je to!“ řekla jsem. Úlomky do sebe začínaly zapadat pan Willoughby, doky v Edinburghu a hádanka, proč jsme v tomto domě. „Takže to je to spojení s tímto domem když jsi říkal, že madame Jeanne je zákaznicí?”

„Máš pravdu.” Přikývl. „A funguje nám to dobře; dole ve sklepě skladujeme pití z Francie, když ho přivezeme. Něco z toho prodáme přímo Jeanne; něco nám schová na později, až to budeme moci prodat dál.”

„Uhm. A jako součást dohody…” začala jsem opatrně, „ty…”

Modré oči se při pohledu na mě zúžily.

„Odpověď na to, na co se ptáš, Sassenachová, je ne,” řekl velice rozhodně.

„Aha, takže co?” řekla jsem potěšeně. „Umíš Číst myšlenky? A co si teda mvslím?”

„Chtěla bys vědět, zda si někdy vybírám za obchody svou cenu?” Zvedl ke mně jedno obočí.

„Ano, to bych chtěla,” přiznala jsem. „I když mi do toho nic není.”

„Není?” Pozvedl obě rudá obočí, uchopil mě za ramena a přitáhl k sobě.

„Není?” řekl o chvíli později. Zněl zadýchaně.

„Ano,” řekla jsem a byla jsem bez dechu jako on. „A ty…“

„Ne. Pojď ke mně.”

Objal mě pažemi apřitáhl si mě blíž. Tělo si pamatuje jiným způsobem než mysl. Když jsem uvažovala, přemýšlela, dělala si starosti, byla jsem netaktní a neohrabaná, šla jsem si za svým. Bez ohledu na mé myšlenky ho moje tělo zná a ihned mu odpovědělo souzněním, jako kdyby se ho přestal dotýkat teprve včera a ne před lety.

„Tentokrát jsem se bála ještě víc než o naší svatební noci,” zamumlala jsem a pozorovala jeho tep v jamce na krku.

„Opravdu?” Pohnul paží a pevně si mě k sobě přitiskl. „Máš ze mě strach, Sassenachová?”

„Ne.” Položila jsem prsty na slabý pulz a vnímala jeho silné piž mo. „Já jen… to poprvé… netušila jsem, že to bude navěky. Chtěla jsem se vrátit.”

Slabě zafuněl a na hrudi se mu leskl pot.

„A také jsi šla, a zase se vrátila,” řekl. „Jsi tady a na ničem jiném nezáleží”

Lehce jsem se nadzvedla, abych se na něj podívala. Oči měl zavřené, šikmé jako kočka, řasy s takovou výraznou barvou, kterou si tak dobře pamatuji, protože jsem ji viděla tak často; temná kaštanová na konečcích, která ke středu bledne do světlé rudé až je u kořínků skoro blond.

„Co sis myslel, když jsme spolu poprvé spali?” zeptala jsem se. Tmavé modré oči se pomalu otevřely a spočinuly na mně.

„Pro mě to bylo vždycky napořád, Sassenachová,“ řekl prostě.

Později jsme usnuli, těla propletená, bylo slyšet jen bubnování deště, který dopadal na okenice a mísil se se zvuky obchodů probíhajících pod námi.

Byla to neklidná noc. Byla jsem příliš unavená, abych vydržela ještě chvíli vzhůru, byla jsem ráda, že jsem tak rychle usnula. Možná jsem se bála, že zmizí, když budu spát. Možná cítil to samé. Leželi jsme vedle sebe, nebyli jsme vzhůru, ale byli jsme si vědomi hlubokého spánku toho druhého. Cítila jsem každý jemný záškub jeho svalů, každý jeho pohyb při nádechu a věděla jsem, že stejně vnímá i on mě.

Napůl spící jsme se společně otáčeli i hýbali, vždy jsme se dotkli jako v ospalém zpomaleném baletu, kdy jsme se v tichosti znovu učili řeči našich těl. Někdy během hluboké noci se ke mně beze slova otočil, já k němu také, a velice něžně jsme se milovali. Zůstali jsme tam potom ležet ve vzájemném objetí s naším tajemstvím.

Lehce jako dotek motýla jsem mu rukou přejížděla po noze, až jsem narazila na hlubokou jizvu. Prsty jsem sledovala její neviditelnou délku, zastavila jsem se na konci s nejjemnějším pohybem a beze slov jsem se zeptala: „Jak?”

„Culloden,” zašeptal slovo, které evokovalo tragédii. Smrt. Marnost. A to nešťastné loučení, které mě od něj odtrhlo.

„Už tě nikdy neopustím,” zašeptala jsem. „Už ne.”

Otočil hlavu na polštáři, jeho rysy skryla tma, rty se dotkly mých, tak lehce jako křídla hmyzu. Otočil se na záda, přisunul si mě k sobě, tíha jeho ruky spočívala na mém stehně. Držel si mě u sebe.

O chvíli později jsem znovu ucítila, jak se pohnul, a trochu odtáhl přikrývku. Po předloktí mi přeběhl studený průvan; chloupky se postavily a potom si zase lehly pod jeho teplým dotekem. Otevřela jsem oči, ležel na boku a pozoroval mou ruku. Ležela klidně na přikrývce, vymodelovaná bílá věc, všechny kosti a šlachy v šedé barvě, jak se pomalu noc měnila v den.

„Popiš mi ji,“ zašeptal s hlavou skloněnou, jak opatrně přejížděl po obrysech mých prstů; na jeho temné kůži byly dlouhé a strašidelné.

„Co má po mně a co po tobě? Dokážeš to říci? Jsou její ruce jako tvé, Claire, nebo jako mé? Popiš mi ji, ať ji vidím.” Položil svou ruku vedle mé. Byla to jeho zdravá ruka, prsty měl rovné a klouby propnuté, nehty měl ostříhané na krátko, hranaté a čisté.

„Jako mé,“ řekla jsem. Byla jsem rozespalá, měla jsem hluboký a chraplavý hlas, byl hlasitý tak akorát, aby přehlušil bubnování deště. Dům pod námi byl tichý. Pro ilustraci jsem pozvedla nehybnou ruku.

„Má štíhlé dlouhé ruce jako já ale jsou větší než mé, široké a na vnější straně hluboce vykrojené až k zápěstí takto. Jako tvoje; má pulz přesně tam, kde ho máš ty.” Dotkla jsem se místa, kde žíla křížila kost vřetenní, v místě, kde se zápěstí napojuje na ruku. Ani se nehýbal, cítila jsem pod prsty jeho tep.

„Nehty má po tobě; jsou hranaté a ne oválné, jako mám já. Ale na pravé ruce má trošku pokřivený malíček, stejně jako já,” řekla jsem a zvedla ho. „Má máma ho také měla; říkal mi to strýček Lamb.“ Máma mi zemřela, když mi bylo pět. Už si na ni moc nepamatuji, ale vzpomenu si na ni vždy, když se náhodou podívám na ten prst. Položila jsem ruku s pokřiveným prstem na jeho, potom jsem ji zvedla k jeho tváři.

„Má i tuto linii,” řekla jsem tiše a přejížděla po čáře mezi spánkem a tváří. „Má přesně tvé oči a řasy a obočí. A fraserovský nos. Ústa má spíše jako já, ale širší. Je to veliká dívka má skoro šest stop.” Ucítila jsem jeho údiv a lehce jsem ho pošťouchla kolenem do kolene. „Má dlouhé nohy jako ty, ale jsou ženské.”

325 íf

„A má i tady tu malou modrou žilku?“ Dlaní se dotkl mé tváře, palcem přejel něžně po spánku. „A ouška jako malá křídla, Sassenachová?

„Pořád si stěžovala na uši říkala, že jí odstávají, řekla jsem a ucítila slzy, které mě štípaly v očích, jak Brianna vstoupila náhle mezi nás.

„Má je propíchnuté. Nevadí ti to, že ne?“ mluvila jsem rychle, abych potlačila slzy. „Frankovi to vadilo; říkal, že to vypadá lacině, ale ona to chtěla, tak jsem jí to dovolila, když jí bylo šestnáct. Já jsem je také měla, nepřišlo mi správné zakazovat jí něco, co jsem sama měla, i všichni její přátelé, a já jsem nechtěla nechtěla..

„Měla jsi pravdu, řekl a přerušil záplavu hysterických slov. „Udělala jsi to dobře, opakoval tiše, ale rozhodně. Přitáhl si mě blíž. „Byla jsi úžasná matka, vím to.

Znovu jsem se rozplakala, úplně tiše a třásla jsem se. Jemně mě držel, hladil mě po zádech a něco mumlal. „Udělala jsi to dobře, opakoval. „Udělala jsi to dobře. Po chvíli jsem přestala plakat.

„Dala jsi mi dítě, mo nighean donn“ řekl něžně do záplavy mých vlasů. „Už jsme navždy spolu. Ona je v bezpečí; a my teď budeme žít navěky, ty a já.“ Políbil mé, velice jemně, a já položila jeho hlavu na polštář vedle mě. „Brianna, zašeptal tím svým skotským dialektem, ve kterém se mu to jméno líbilo. Zhluboka si povzdechl a v tu chvíli usnul. Usnula jsem hned po něm, můj poslední pohled patřil širokým sladkým ústům, které byly ve spánku uvolněné a usmívaly se.

Za ta léta mateřství a práce v nemocnici jsem si vycvičila schopnost probudit se i z nejhlubšího spánku, a to okamžitě a na sto procent. Stejně tak jsem se probudila i teď, hned jsem vnímala seprané ložní prádlo kolem mě, padání kapek z okapů a teplou Jamieho vůni smíšenou se sladkým chladivým vzduchem, který sem pronikal prasklou okenicí nade mnou.

Jamie v posteli nebyl; aniž bych tam sáhla nebo se podívala, věděla jsem, že místo vedle mě je prázdné. Ale bude určitě někde blízko. Uslyšela jsem kradmý pohyb a nějaké tiché škrábání poblíž. Otočila jsem hlavu na polštáři a otevřela oči.

Místnost zaplnilo šedé světlo, které smylo barvu ze všech věcí, ale viděla jsem jasně bledé linie jeho těla v šeru. Stál proti tmavé stěně, pevný jako slonovina, jasný, jako kdyby byl vyleptán do vzduchu. Byl nahý a stál ke mně zády, právě vytahoval nočník z místa pod toaletním stolkem.

Obdivovala jsem jeho pevný kulatý zadek, svaly na každé půlce a jeho bledou křehkost. Linii jeho páteře, která vyrážela jako hladká křivka od boků až k ramenům. Když se pomalu pohnul, světlo dopadlo na stříbřité stopy po jizvách na jeho zádech a já nemohla popadnout dech.

Otočil se, tvář vyrovnaná a trochu abstraktní. Všiml si, že ho pozoruji. Překvapilo ho to.

Usmála jsem se, ale pořád mlčela, nenapadlo mě nic, co bych řekla. Dále jsem ho pozorovala, on mě také a i on se usmíval. Beze slova se vydal ke mně a sedl si na postel, až se pod jeho váhou matrace zachvěla. Položil otevřenou dlaň na přikrývku a já do ní bez zaváhání vložila svou.

„Spal jsi dobře?“ zeptala jsem se idiotsky.

Po tváři se mu rozlil lišácký úšklebek. „Ne,“ řekl. „A ty?“

„Ne “ Cítila jsem jeho žár, a to i na tu vzdálenost a přesto, že v pokoji bylo chladno. „Není ti zima?“

„Ne.“

Znovu jsme zmlkli, ale nemohli jsme od sebe odtrhnout oči. V sílícím světle jsem si ho pozorně prohlížela a srovnávala vzpomínky s realitou. Úzký paprsek ranního slunce pronikl dovnitř prasklinou v okenici a ozářil chomáč vlasů barvy leštěného bronzu, pozlatil křivku jeho ramen a ploché břicho. Vypadal větší, než jak jsem si ho pamatovala. A hlavně, byl sakra tady hned vedle mě.

„Jsi větší, než jak jsem si tě pamatovala,“ odvážila jsem se poznamenat. Sklonil hlavu a pobaveně se na mě podíval.

„Myslím, že ty jsi spíše o trochu menší.“

Jeho ruka sevřela mou a prsty mi jemně přejížděl po zápěstí. Vyschlo mi v krku; polkla jsem a olízla si rty.

„Kdysi dávno ses mě zeptal, zda vím, co je mezi námi? řekla jsem.

Podíval se na mě, oči měl tak temně modré, že v tomto světle byly skoro až černé.

„Vzpomínám si,“ řekl tiše. Prsty krátce sevřely mé. „Co to je, když se tě dotýkám; když s tebou spím.

„Řekla jsem, že nevím,“ řekla jsem. „Ale…“ odmlčela jsem se, musela jsem si odkašlat.

„Ale pořád je to tady, dokončil za mě a kromě úsměvu na rtech se rozzářily i jeho oči. „Ano?

Bylo. Vnímala jsem jeho přítomnost stejně silně, jako kdyby někdo těsně vedle mě odpálil dynamit, ale pocity se změnily. Usínali jsme jako jedno tělo, spojeni láskou k dítěti, které jsme spolu počali, ale vzbudili se jako dva lidé svázáni něčím odlišným.

„Ano. To je chci říci, že to není jen Briannou, ne?

Tlak na mých prstech zesílil.

„Jestli tě chci jen proto, že jsi matka mého dítěte? Nevěřícně pozvedl jedno rudé obočí. „Jistě že ne. Ne že bych za to nebyl vděčný, dodal spěšně. „Ale ne.“ Sklonil hlavu a pozorně si mě prohlížel, slunce mu ozářilo nos a zajiskřilo se v řasách.

„Ne, řekl. „Myslím, že bych tě mohl pozorovat dlouhé hodiny, Sassenachová, abych viděl, jak ses změnila a nakolik jsi pořád stejná. Chtěl bych vidět ty drobnosti, jako třeba tvou bradu, jemně mě pohladil po čelisti, potom vyjel nahoru a vzal mou hlavu do dlaní, palcem mě hladil po ušním lalůčku, „nebo tvé ouško a ty malé dírky po náušnicích. Jsou pořád stejné, jako bývaly kdysi. Tvé vlasy, oslovil jsem tě, mo nighean donn, vzpomínáš? Má hnědovláska. Jeho hlas byl silnější než šepot a prsty si pohrával s loknami vlasů.

„Myslela jsem, že jsou trochu jiné, řekla jsem. Ještě jsem nebyla šedivá, ale pár pramenů mých normálních světle hnědých vlasů vybledlo do zlatavé barvy, sem tam se zatřpytil i stříbrný vlas.

„Jako bukvice v dešti, řekl, usmíval se a hladil mi ukazováčkem prameny vlasů, „a po kůře a z listů na ně dopadají kapky deště.

Natáhla jsem se a pohladila ho po stehně, dotkla jsem se dlouhé jizvy na něm.

„Kéž bych tam mohla být, abych se o tebe mohla postarat,” řekla jsem tiše. „Byla to ta nejhorší věc, kterou jsem kdy udělala opustila tě s vědomim, že… tě zabijí.” Sotva jsem popadla dech, abych ta slova vyřkla.

„Ano, snažil jsem se,” řekl s úšklebkem, až jsem se rozesmála, i když mi před tím do smíchu nebylo. „Nebyla to má chyba, že to nevyšlo.” Bez emocí se podíval na dlouhou tlustou jizvu, která se mu táhla po stehně dolů. „A nebyla to ani chyba Sassenacha s bajonetem.”

Opřela jsem se o loket a zamžourala na jizvu. „To máš od bajonetu?”

„No jo. A pěkně to zhnisalo,” vysvětloval.

„Já vím; našli jsme deník lorda Meltona, který tě z bitevního pole poslal domů. Nevěřil tomu, že to přežiješ.” Má ruka na koleně ztuhla, abych se ujistila, že je v pořádku přede mnou a živý.

Zafuněl. „No, skoro jsem umřel. Když mě vyklopili z vozu v Lal lybrochu, byl jsem víc mrtvý než živý.” Při té vzpomínce se jeho tvář zamračila.

„Bože, někdy se v noci vzbudím a zdá se mi o tom voze. Cesta trvala dva dny, střídala se mi horečka a zimnice, možná obojí dohromady. Byl jsem schovaný pod senem, které mě píchalo do očí a do nosu a přes košili a všude byly blechy a pojídaly mě zaživa. Noha mě zabíjela s každým poskočením vozu na cestě, která byla příšerná,” dodal zamyšleně.

„To zní hrozně,” řekla jsem a cítila, že to slovo není dostatečné. Krátce zafuněl.

„Ano. Přežil jsem to jen díky tomu, že jsem si cestou představoval, co udělám Meltonovi, pokud ho někdy ještě potkám, abych mu oplatil to, že mě nezastřelil “

Znovu jsem se zasmála, shlédl dolů na mě s úsměvem na rtech.

„Nesměji se proto, že by to bylo vtipné,” řekla jsem a zadržela dech. „Ale musím se smát, jinak bych plakala, a to nechci ne teď, když je to všechno za námi.”

„Ano, já vím.” Stiskl mi ruku.

Zhluboka jsem se nadechla. ,,Já neohlížela jsem se zpět. Myslela jsem, že bych to nesnesla zjistit, co se stalo.” Kousla jsem se do rtu. „Nebylo to tak, že bych zkoušela že bych chtěla zapomenout; řekla jsem a neobratně hledala slova. „Nedokázala bych na tebe zapomenout; to si nesmíš myslet. Nikdy. Ale já…”

„Neobviňuj se, Sassenachová ” přerušil mé. Něžně mi pohladil ruku. „Vím, co mi chceš říci. Ani já se nesnažil ohlížet, když na to dojde.“

„Ale kdybych to udělala,“ řekla jsem a dívala se dolů na prostěradlo, „kdybych to udělala mohla jsem tě najít dřív.”

Ta slova visela mezi námi jako obvinění, připomenutí hořkých let odloučení a samoty. Nakonec si zhluboka povzdechl, prsty mě chytil za bradu a zvedl mou tvář.

„A pokud ano?” řekl. „Nechala bys tam maličkou bez maminky? Anebo bys za mnou přišla po Cullodenu, když bych se o tebe nemohl postarat a jen bych přihlížel, jak trpíš s ostatními a cítil bych vinu za tvůj osud? Třeba bych tě viděl umírat hladem nebo na nějakou nemoc a věděl bych, že jsem tě zabil?” Tázavě zvedl jedno obočí a potom zakroutil hlavou.

„Ne. Řekl jsem ti, abys šla, a také jsem ti říkal, abys zapomněla. Mám tě obviňovat z toho, že jsi udělala přesně to, co jsem ti říkal? Ne.”

„Ale mohli bychom mít více času!” řekla jsem. „Mohli bychom…” Zastavil mě prostým gestem, kdy svá ústa přitiskl k mým. Rty byly teplé a velice měkké a jeho strniště mě škrábalo na tváři.

Po chvíli mě pustil. Svítalo a jeho tvář byla osvícená. Bronzová pleť zářila a ve vousech se třpytila měď. Zhluboka se nadechl.

„Ano, to jsme mohli. Ale už na to nesmíme myslet.” Podíval se mi zpříma do očí, přemýšlel. „Nemohu se ohlížet zpátky, Sassena chová, a žít,” řekl prostě. „I kdybychom neměli více než včerejší noc a tuto chvíli, mně by to stačilo.”

„Ale mně ne!” řekla jsem a zasmála se.

„Ty jsi ale nenasytná, že?”

„Ano,” řekla jsem. Napětí povolilo a já obrátila pozornost k jeho jizvě na stehně, abych se vyhnula bolestné vzpomínce na promarněný čas a příležitosti.

„Řekneš mi, jak ses z toho dostal?

„To ano.“ Trochu se zaklonil a přivřel oči při pohledu na bílou dlouhou čáru na stehně.

„Byla to Jenny má sestra, pamatuješ? Opravdu jsem si na Jen ny vzpomínala; byla poloviční než její bratr, a tmavá na rozdíl od jejího rusého bratra, ale co se týče tvrdohlavosti, tak na tom byli oba stejně.

„Řekla, že mě nenechá umřít, řekl a smutně se usmál. „A také to udělala. Zdálo se, že můj názor na to nemá žádný vliv, a tak se ani neptala.

„No to zní jako Jenny. Cítila jsem se příjemně při vzpomínce na mou švagrovou. Takže Jamie nebyl sám, jak jsem se obávala; sama Jenny Murrayová bojovala s ďáblem, aby svého bratra zachránila a evidentně se jí to podařilo.

„Dávala mi léky na horečku a na nohu dávala obklady, aby vytáhla jed, ale nic nepomáhalo a jen se to zhoršovalo. Šíleně to smrdělo a začalo to černat a hnít, tak si mysleli, že mi budou muset vzít nohu, pokud mám zůstat naživu.

Mluvil věcně, ale mě se při tom pomyšlení udělalo trošku mdlo.

„Evidentně to neudělali, řekla jsem. „Proč ne?

Jamie se poškrábal na nose a projel si rukou vlasy, aby si shrnul divoké prameny z očí. „Byl to lan, řekl. „Nedovolil jí, aby to udělala. Řekl jí, že ví moc dobře, jaké to je, žít jen s jednou nohou. A i když to jemu až tak moc nevadí, říkal, že mně by se to určitě nelíbilo za daných okolností, dodal, mávnul rukou a podíval se na mě pohledem, který vše vysvětloval prohraná bitva, válka, ztracená žena, domov, živobytí všechny věci běžného života. Myslím, že měl lan pravdu.

„Takže místo toho sehnala Jenny tři poddané, kteří si na mě sedli, kuchyňským nožem mi rozřízla nohu a vypláchla ji vařící vodou, dodal nenuceně.

„Ježíši Kriste! vyhrkla jsem v šoku a s hrůzou.

Při mém výrazu se slabě usmál. „Ano, ale zabralo to.

Těžce jsem polkla, cítila jsem žluč. „Ježíši. Myslela bych si, že potom budeš invalida až do konce života!

„No, vyčistila to, jak nejlépe to dovedla, a sešila. Řekla, že mě nenechá zemřít, ani že ze mě nedovolí udělat mrzáka, abych celý den jenom ležel a cítil se lítostivě a…“ Rezignovaně pokrčil rameny. „Než skončila výčet toho, co mi nedovolí udělat, bylo mi jasné, že mi zbývá jediné abych se uzdravil.”

Nakazil mě svým smíchem a při té vzpomínce se jeho úsměv prohloubil. „Jakmile se mi trochu ulevilo, donutila lana. aby mě vzal po setmění ven na procházku. Bože, to musel být pohled, lan sjednou nohou dřevěnou a já o berli, courali jsme se po cestě tam a zpět jako dva chromí čápi!”

Znovu jsem se zasmála, ale musela jsem potlačovat slzy; úplně živě jsem si představovala dvě vysoké belhající postavy, tvrdohlavě bojující s tmou a bolesti, jak se vzájemně podpírají.

„Nějaký čas jsi žil i v jeskyni, že? Našli jsme ten příběh”

Překvapeně zvedl obočí. „O tom je příběh? Chci říci, o mně?”

„Jsi legendární postava vysočiny,” řekla jsem mu suše. „nebo alespoň budeš.”

„Jen proto, že jsem žil v jeskyni?” Podíval se na mě napůl potěšen, napůl zahanben. ,.To je divné, vyprávět o tom příběh, ne?”

„Vyprávění o tom, jak bylo vše zorganizováno lak. aby tě zradili kvůli odměně vypsané na tvou hlavu, bylo možná trošku zdramatizované,” řekla jsem celkem suše. „Ale to riziko?”

Špička nosu mu zrůžověla a vypadal v rozpacích.

„No,” řekl neobratně, „nemyslel jsem si, že bude vězení nějak hrozné, a když se vezme do úvahy všechno ostatní…”

Mluvila jsem tak vyrovnaně, jak jen to šlo, ale chtěla jsem jím zatřást, protože jsem na něho byla najednou zpětně navztekaná.

„Do prdele, vězení! Věděl jsi moc dobře, že tě klidně mohli pověsit, ne? A ty jsi to stejně udělal!”

„Musel jsem něco udělat,” řekl a pokrčil rameny. „A pokud byli Angličané takoví cvoci, že zaplatili tolik peněz za mé ubohé tělo nikde není psáno, že nemůžeš blbce využít, ne?” Jeden koutek jeho úst se zvedl k úsměvu a já byla na vážkách, zda mu dát facku nebo polibek.

Neudělala jsem ani jedno, posadila jsem se na postel a začala jsem si prsty pročesávat zacuchané vlasy.

„Řekla bych, že je otázkou, kdo je větší pitomec” řekla jsem a nepodívala se na něj, „ale i tak bys měl vědět, že je tvá dcera za tohle na tebe pyšná.”

„Ona je pyšná?” Zněl ohromeně, vzhlédla jsem k němu a začala se smát, i když jsem byla nazlobená.

„Ano, jistě, že je. Jsi přece hrdina nebo ne?”

Při těchto slovech mu zrudla tvář, vstal a vypadal rozrušeně.

„Já? Ne!” Pročísl si rukou vlasy, což dělal vždy, když přemýšlel nebo ho něco trápilo.

„Ne. Chci říci,” řekl pomalu, „vůbec to nebylo hrdinství. Já jen… už se to dál nedalo snášet. Když jsem je všechny viděl, jak hladoví, a nemohl jsem se o ně o všechny postarat o Jenny, lana a o děti; o všechny naše poddané a jejich rodiny.” Podíval se na mě bezradně. „Opravdu mi bylo jedno, jestli mě Angličané pověsí nebo ne,” řekl. „I když jsem si nemyslel, že by to udělali, podle toho, co jsi mi říkala, ale i kdyby to mělo znamenat oběšení udělal bych to také, Sassenachová, a netrápilo by mě to. Ale nebylo v tom hrdinství nic takového.” Frustrovaně rozhodil ruce a odvrátil se. „Nemohl jsem udělat nic jiného!”

„Aha, chápu,” řekla jsem tiše po chvíli. „Rozumím tomu.” Stál u prádelníku, pořád byl nahý, při těchto slovech se ke mně napůl obrátil.

„Opravdu?” Jeho tvář byla vážná.

„Znám tě, Jamie Frasere.” Mluvila jsem nejvážněji za tu dobu, kdy jsem vstoupila mezi kamenný kruh.

„Opravdu?” zeptal se znovu, ale na ústech mu už pohrával úsměv.

„Alespoň si to myslím.”

Úsměv byl teď širší; otevřel ústa, aby odpověděl. Než ale stačil promluvit, ozvalo se klepání na dveře.

Trhla jsem sebou, jako kdybych se dotkla horké trouby. Jamie se zasmál a sklonil se, aby mě pohladil po boku, než šel otevřít.

„Předpokládám, že je to služebná a nese nám snídani, Sassenachová, ne konstábl. A navíc, my jsme svoji, ne?” Pozvedl tázavě jedno obočí.

„To sice ano, ale i tak, neměl bys na sebe něco hodit?” zeptala jsem se v okamžiku, kdy se natahoval po klice u dveří.

Podíval se na sebe.

„Nemyslím, že by to byl pro kohokoliv v tomto domě šok, Sasse nachová. Ale budu brát ohled na tvé city.Usmál se na mě a vzal ze stojanu ručník a omotal si ho kolem beder, než otevřel dveře.

Zahlédla jsem vysokou mužskou postavu na chodbě a rychle jsem si přetáhla prostěradlo až přes hlavu. Byla to panika; i kdyby to nebyl edinburský konstábl nebo někdo z jeho patolízalů, potřebovala jsem vyhledat ochranu několika přikrývek. Potom návštěvník promluvil a já byla ráda. že jsem bezpečně ukrytá z dohledu.

„Jamie?” hlas zněl trochu vystrašeně. I když jsem ho neslyšela dvacet let, poznala jsem ho ihned. Překulila jsem se a opatrně odhrnula rožek přikrývky a vykoukla.

„Jistě, že jsem to já,“ řekl Jamie trochu popuzeně. „Copak nemáš oči?” Vtáhl svého švagra, lana, dovnitř, a zavřel za ním dveře.

„To vidím dobře, že jsi to ty,“ řekl lan trochu zostra. „Jen jsem nevěděl, zda mám věřit svým očím!” V jeho hladkých hnědých vlasech se už objevovaly stříbrné pramínky a jeho tvář nesla stopy po letech tvrdé práce. Ale Joe Abernathy měl pravdu; s prvními slovy se nový pohled na člověka smíchal s tím starým a už to byl zase ten lan Murray, kterého jsem znala.

„Přišel jsem sem, protože mi chlapec v tiskárně říkal, že jsi tam celou noc nebyl, a tohle je adresa, kam ti Jenny posílá dopisy,” řekl. Podezřívavě se rozhlížel po místnosti, jako kdyby čekal, že na něj ze skříně něco vyskočí. Potom se jeho pohled stočil zpět na jeho švagra, který se snažil pořádně připevnit ručník v pase.

„Nikdy by mě ani nenapadlo, že tě najdu v pelechu hříchu, Jamie!” řekl. „Nebyl jsem si jistý, když… dáma dole otevřela dveře, ale potom.. “

„Není to tak, lané, jak si myslíš,” řekl Jamie úsečně.

„Ach, tak není? A Jenny si myslí, jestli nejsi nemocný, že tak dlouho žiješ bez ženy!” odsekl lan. „Řeknu jí, že už si o tvé zdraví nemusí dělat starosti. A kde je můj syn? Někde dole s dalšími nevěstkami?”

„Tvůj syn?” Jamieho překvapení byl evidentní. „Který?”

lan zíral na Jamieho, zlost se z jeho přátelské tváře vytrácela a nahradil ji úlek.

„Nepotkal jsi ho? Malý lan tady není?“

„Mladý lan? Kriste, ty sis myslel, že bych přivedl čtrnáctiletého chlapce do bordelu?“

lan otevřel ústa, potom je zavřel a posadil se na stoličku.

„Po pravdě řečeno, Jamie, nedokážu odhadnout, co bys udělal? řekl vyrovnaně. Vzhlédl na svého švagra se zaťatou čelistí. „Kdysi ano. Ale ne teď?

„A co tím chceš, sakra, říci?“ Viděla jsem, jak Jamiemu vztekem rudne tvář.

lan se podíval na postel, potom odvrátil tvář. Rudá barva z Jamie ho tváře nemizela, ale zahlédla jsem slabé chvění koutku jeho úst. Promyšlenými gesty se svému švagrovi uklonil.

„Omlouvám se, lané, zapomněl jsem na vychování. Dovol mi představit ti mou společnost? Udělal krok na stranu a odkryl přikrývku.

„Ne!u vykřikl lan, vyskočil a hleděl zoufale do podlahy, na skříň, prostě kamkoliv, jenom ne na postel.

„Copak, lané, ty nepozdravíš mou ženu?“ řekl Jamie.

„Ženu?“ lan se zapomněl dívat stranou a s hrůzou pohlédl na Ja mieho. „Ty sis vzal kurvu?“ zaskřehotal.

„No, takhle přesně bych to neřekl? řekla jsem. Když lan zaslechl můj hlas, otočil hlavu mým směrem.

„Ahoj? řekla jsem a vesele jsem na něj mávala ze svého hnízdečka v posteli. „Byla to doba, co?“

Vždycky jsem považovala popis vzezření lidí, když zahlédnou ducha, za přehnaný, ale vzhledem k tomu, co se odehrávalo po mém návratu do minulosti, musím svůj názor přehodnotit. Jamie omdlel a pokud Ianovi nestály úplně doslovně vlasy hrůzou, rozhodně vypadal jako smyslů zbavený.

OČi mu lezly z důlků, otevíral a zavíral pusu a vydával tichý zvuk, nad kterým se Jamie evidentně bavil.

„Alespoň jsi dostal za vyučenou, myslet si o mě to nejhorší? řekl se zřetelným zadostiučiněním. Jamie se nad svým chvějícím se švagrem slitoval, nalil skleničku whisky a podával mu ji. „Nesuď nebo budeš sám souzen?

Myslela jsem, že si lan vylije pití na kalhoty, ale podařilo se mu dopravit skleničku k ústům a polknout.

„Co…“ sípal a oči mu při pohledu na mě slzely. „Jak…?“

„To by bylo na dlouhé vyprávění,“ řekla jsem a podívala se na Ja mieho. Krátce přikývl. Za posledních dvacet čtyři hodin jsme měli jiné věci na přemýšlení, než jak to vysvětlíme lidem. Navíc za těchto okolností si myslím, že může vysvětlování počkat.

„Myslím, že mladého Tana neznám. Ztratil se?“ zeptala jsem se zdvořile.

lan mechanicky přikývl a nespouštěl ze mě zrak.

„Utekl z domu minulý pátek,” řekl a zněl trochu pomateně. „Nechal vzkaz, že jede za svým strýcem, Znovu si loknul brandy, několikrát si odkašlal a zamrkal, otřel si oči, posadil se a koukal na me.

„Víš, nebylo to poprvé,“ říkal mi. Zdálo se, že zase přichází k sobě, když mu docházelo, že jsem z masa a kostí a nevypadám na to, že bych vstala z postele, strčila si hlavu pod paži a běhala kolem, jak se na vysočině traduje o chování duchů.

Jamie si sedl na postel vedle mě a vzal mě za ruku.

„Neviděl jsem mladého lana od té doby, kdy jsem ho před šesti měsíci poslal s Fergusem nazpět,” řekl. Vypadal ustaraně jako lan. „Jsi si jistý, že říkal, že pojede za mnou?”

„No, pokud já vím, nemá jiného strýce,” řekl lan trochu jízlivě. Hodil do sebe zbytek brandy a odložil skleničku.

„Fergus?” přerušila jsem je. „Takže Fergus je v pořádku?” Zaplavila mě vlna úlevy při zmínce o francouzském sirotkovi, kterého Jamie v Paříži najal na kapesní krádeže a kterého si přivedl do Skotska jako sluhu.

Vytrhla jsem Jamieho z myšlenek a podíval se na mě.

„Och, ano, z Ferguse je teď pěknej kus chlapa. Samozřejmě se trochu změnil.” Po tváři se mu mihl stín, ale zmizel hned, jak se usmál a když mi stiskl ruku. „Zblázní se radostí, až tě znovu uvidí, Sassenachová.”

lana Fergus nezajímal, a tak vstal a přecházel po leštěné dřevěné podlaze místností tam a zpět.

„Nebral si koně,” mumlal. „Takže neměl nic, o co by ho někdo chtěl okrást.” Přitočil se k Jamiemu. „Kudy jste sem jeli, když jste tady byli naposled? Objížděli jste Wirth nebo jste si brali Ioď?“

Jamie se poškrábal na bradě a zamyšleně se zamračil. „Nejel jsem pro něj do Lallybrochu. S Fergusem přejeli přes Carryarricku Pass a se mnou se setkali až u Lochu Laggan. Potom jsme jeli přes Struan a Weem a… no jo, už si to vybavuji. Nechtěli jsme jet přes panství Campbellů, tak jsme jeli na východ a projížděli Forth a Donibristl.“

„Myslíš, že by mohl jet stejnou cestou?” zeptal se lan. „Pokud je to jediná cesta, kterou zná?

Jamie zakroutil pochybovačně hlavou. „Možné to je. Ale ví, že pobřeží je nebezpečné.”

lan dál pochodoval, ruce sepnuté za zády. „Seřežu ho tak, že se týden neposadí na prděl. To je naposledy, co utekl,” řekl lan a zakroutil hlavou. Rty měl semknuté a já pochopila, že malý lan otce docela trápí. „Myslíš, že o tom ten malý pitomec tom přemýšlet?

Jamie se soucitem zafuněl.

„Copak tebe někdy bití odradilo od toho, co sis vzal do hlavy?

lan přestal pochodovat a znovu se s povzdechem posadil na stoličku.

„Ne,” řekl upřímně, „ale myslím, že to byla pro mého otce úleva.” Na jeho ztrápené tváři se vyklubal úsměv a Jamie se tomu zasmál.

„Bude v pořádku,” řekl Jamie sebejistě. Vstal a jak se natahoval pro kalhoty, ručník mu spadl na zem. „Půjdu se po něm pozeptat. Pokud je v Edinburghu. do soumraku o něm budeme vědět.

lan se podíval na mě v posteli a rychle vyskočil.

„Půjdu s tebou.

Mám pocit, že jsem na Jamieho tváři zahlédla záblesk pochybností, potom ale přikývl a přetáhl si košili přes hlavu.

„No tak dobře,” řekl, když jeho hlava vykoukla výstřihem. Zamračil se na mě.

„Obávám se, že tady budeš muset zůstat, Sassenachová,” řekl.

„Také si to myslím,” řekla jsem suše. „Když nemám nic na sebe.” Služebná, která nám donesla večeři, odnesla mé šaty, ale zatím mi nedonesla nic místo nich.

Janovo husté obočí poskočilo až nahoru k linii vlasů, ale Jamie jen pokývl hlavou.

„Po cestě řeknu Jeanne,“ řekl. Přemýšlel a zamračil se u toho. „Může to nějakou dobu trvat, Sassenachová. Jsou jisté věci no, zkrátka musím ještě něco zařídit.

Nechci tě opustit,“ řekl tiše. „Ale musím. Počkej tady na mě, než se zase vrátím, ano?“

t „Neměj strach,“ ujistila jsem ho a mávla rukou k ručníku na zemi, který tam upustil. „V něčem takovém ven rozhodně nepůjdu.“

Ozvěna jejich kroků se nesla dál chodbou, až se smíchala se zvuky oživlého domu. Bordel vstával pozdě a rozespale, podle skotských standardů v Edinburghu. Pode mnou jsem zaslechla slabé tlumené rány, zavrzání okenice, kterou někdo poblíž otevíral, výkřik ,Po zóóór!” a o vteřinu později šplouchnutí splašků na ulici přímo pod námi.

Někde dole pod námi hlasy na chodbě, krátký nesrozumitelný rozhovor a zavření dveří. Dům se začal protahovat a vzdychat, praskalo dřevo a vrzaly dveře. Z krbu se ke mně donesla vůně dřevěného kouře, jak někdo, s kým mám společný komín, zapálil v krbu.

Opřela jsem se o polštář, byla jsem ospalá a strašně šťastná. Na několika nezvyklých místech jsem cítila bolest a i když mi bylo líto, že Jamie odchází, musím přiznat, že jsem byla ráda, že budu chvíli sama, abych si to všechno srovnala v hlavě.

Cítila jsem se jako někdo, komu podali zapečetěnou truhlici s dlouho ztraceným pokladem. Cítila jsem její váhu i tvar a vnímala jsem radost, kterou mám, že ji zase vlastním, ale pořád vlastně nevím, co je vevnitř.

Zmírám touhou po tom vědět, co celou tu dobu dělal, říkal, myslel a kým byl, všechny ty dny mezi námi. Samozřejmě jsem věděla, že od té doby, co přežil Culloden, žil nějaký život a podle toho, co jsem o Jamiem Fraserovi věděla, asi nebyl zrovna jednoduchý. Ale vědět to a být konfrontován s realitou, to jsou dvě odlišné věci.

Tak dlouho jsem ho měla v paměti, zářil, ale byl statický, jako hmyz uvězněný v jantaru. Potom mi Roger přinesl pár historických zjištění, bylo to jako nakouknout skrz klíčovou dírku; byl to sled jednotlivých obrázků, které se střídaly; bylo to vybavení si vzpomínek, jako jednotlivé obrazce vážky s křídly nahoře a dole, pokaždé pod jiným úhlem, jako jednotlivé obrázky pohyblivého filmu. Teď už zase

čas hraje pro nás a já vidím před sebou vážku v letu, jak poletuje z místa na místo, takže vidím víc než jen záblesk jejích křídel.

Bylo ještě tolik nevyřčených otázek, na které zatím nebyl čas jak se má rodina na Lallybrochu, jeho sestra Jenny a děti? Jan byl evidentně živý a zdravý, pokud neberu v potaz dřevěnou nohu ale co zbytek rodiny a lidí ze statku, přežili ničivé nájezdy na vysočině? A pokud ano, proč je Jamie tady v Edinburghu?

A pokud žijí co jim řekneme o mém náhlém znovuobjevení? Kousla jsem se do rtu a přemýšlela, zda vůbec nějaké vysvětlení existuje které by bylo alespoň trochu pravdivé a dávalo smysl? To bude záležet na tom, co jim Jamie řekl o tom, že jsem po Cullo denu zmizela; v tuto chvíli se nezdálo nutné o tom přemýšlet; dalo se předpokládat, že jsem zmizela ve zmatku po porážce povstání; další bezejmenné tělo ležící na útesech nebo v holé soutěsce.

No, až na to dojde, nějak už to vyřešíme. Více jsem si dělala starosti s Jamieho ne zrovna legálními aktivitami. Pašování a pobuřování? Myslím, že na vysočině je pašování stejně vážené povolání, jako před dvaceti lety krádeže dobytka, a riziko je minimální. Pobuřování je ale něco jiného, o bezpečnosti by se dalo spěšně pochybovat, obzvláště u odsouzeného jakobitského zrádce.

Myslím, že to byl důvod pro jeho pozměněné jméno nebo alespoň jeden z důvodů, to v každém případě. Když jsme v noci přišli do bordelu, byla jsem rozrušená, ale i tak jsem si všimla, že ho Madame Jeanne oslovuje jeho pravým jménem. Takže pašuje pod svou identitou, ale tiskárnu provozuje legální i ilegální, jako Alex Malcolm.

Během těch dlouhých nočních hodin jsem zjistila, že pořád ještě pevně věřím v existenci Jamieho Frasera. kterého jsem znala. A kolik jiných mužů v něm je, to se ještě uvidí.

Někdo opatrně zaťukal na dveře a vytrhl mě z myšlenek. Snídaně, napadlo mě, a docela pozdě. Měla jsem hlad jako vlk.

„Vstupte?1 zavolala jsem a posadila se na posteli. Přitáhla jsem si polštář, o který jsem se opírala.

Dveře se velice pomalu otevřely a po dlouhé pauze nakoukla dovnitř hlava chlapce, bylo to podobné situaci, kdy hlava šneka vykoukne z ulity a zkoumá situaci po krupobití.

Na hlavě měl špatně zastřiženou čupřinu tmavě hnědých vlasů, které byly tak husté, že vypadaly jako přilba na odstátých velkých uších. Tvář pod nimi byla protáhlá a vyhublá; spise přátelská, kromě krásných hnědých očí, měkkých a velkých jako oči jelena, které na mě spočinuly se smíšených výrazem zájmu a zaváhání.

S hlavou jsme na sebe chvíli koukaly.

„Jste pana Malcolma… žena?“ zeptala se hlava.

„Myslím, že by se to tak dalo nazvatý odpověděla jsem opatrně. To zcela nepochybně nebyla služebná s mou snídaní. Jistě to také nebyla jiná zaměstnankyně zařízení byl to evidentně muž, i když velmi mladý. Připadal mi nějak povědomý, i když jsem si byla jistá, že jsem ho nikdy předtím neviděla. Přitáhla jsem si prostěradlo ještě více k hrudi. „A vy jste kdo?“ chtěla jsem vědět.

Hlava o tom chvíli přemýšlela a nakonec odpověděla, se stejnou obezřetností: „lan Murray.“

„lan Murray?“ vyskočila jsem a na poslední chvíli jsem zachytila prostěradlo. „Tak pojď dál,“ řekla jsem rázně. „Pokud jsi ten, kdo myslím, že jsi, proč nejsi na místě, kde se očekává, že budeš, a co děláš tady?“ Tvář vypadala spíš vyděšeně a vykazovala známky ústupu.

„Stůj!“ vykřikla jsem a vystrčila nohu ven z postele, abych ho přesvědčila. Tmavě modré oči se při pohledu na mou nahou nohu rozšířily a on ztuhl. „Pojď dál,“ řekla jsem.“

Pomalu jsem schovala nohu zpět pod přikrývku a stejně pomalu vešel dovnitř do pokoje.

Byl vysoký a vytáhlý jako mládě Čápa, něco jako váha devíti kamenů rozložená do postavy o výšce něco přes Šest stop. Teď už jsem věděla, kdo to je, podoba s jeho otcem byla zcela jasná. Měl po matce bledou pleť, která zrudla okamžitě ve chvíli, kdy si uvědomil, že stojí vedle postele s úplně nahou ženskou.

„Já… ehm… jsem hledal… pana Malcolma,“ zamumlal a zíral na dřevěnou podlahu u svých nohou.

„Myslíš svého strýce Jamieho, ten tady ale není,“ řekla jsem.

Zdálo se, že není schopen ze sebe vypáčit kloudného slova. Dál koukal do země, jednu nohu vysunutou na stranu, jako kdyby ji chtěl Zvednout pod sebe jako brodivý pták, kterého tolik připomínal.

„A nevíte, kde…” začal a pozvedl oči. Když mě zahlédl, zaseje sklopil, zčervenal a ztichl.

„Hledá tě,“ řekla jsem. „1 s tvým otcem,“ dodala jsem. „Odešli odtud ani ne před půl hodinou1

Hlava na jeho vyhublém krku poskočila.

„S mým otcem?“ zalapal po dechu. „Můj otec je tady? Vy ho znáte?”

„Proč, ano,” řekla jsem bez rozvahy. „lana už znám dlouhou dobu1

Byl to Jamieho synovec, ale neměl tu schopnost tvářit se nevyzpytatelně. Na cokoliv pomyslel, zračilo se v jeho tváři a já si tak mohla pozorně prohlédnout změnu jeho výrazu. Čistý šok z toho, že je jeho otec v Edinburghu, hrůza a děs při pomyšlení, že se jeho otec dlouho zná s ženou pochybného povolání, a potom hněv, když si mladý chlapec v hlavě přehodnotí postoj k otcovu charakteru.

„Ehm..řekla jsem trochu vystrašeně. „Není to tak, jak si myslíš. Chci říci tvůj otec a já jsem to já s tvým strýcem.. “ Snažila jsem se přemýšlet, jak mu nejlépe přiblížit situaci, abych se do toho ještě více nezamotala, když vtom se otočil na patě a vyrazil ke dveřím.

„Počkej chvíli,” řekla jsem. Zastavil se, ale neotočil. Jeho čisté uši odstávaly jako malá křídla a ranní slunce prosvětlovalo jejich jemnou růžovou barvu. „Kolik ti je let?” zeptala jsem se.

S vážností se otočil tváří ke mně. „Za tři týdny mi bude patnáct,” řekl. Po tvářích se mu znovu rozléval ruměnec. „Nemějte obavy, jsem dost starý na to, abych věděl co je tohle za místo.” Pohodil směrem ke mně hlavou v náznaku zdvořilé úklony.

„Nechci se vás nijak dotknout, madam. Ale pokud strýc Jamie chci říci, já…“ hledal vhodná slova, ale na nic nepřicházel, nakonec vyhrkl, „bylo mi potěšením seznámit se s vámi, madam!” otočil se a proběhl dveřmi, práskl s nimi za sebou tak, až se celý rám zachvěl.

Opřela jsem se o polštáře, byla jsem zároveň pobavena i vystrašena. Přemítala jsem, co starý lan řekne synovi, až se s ním setká a obráceně. Také jsem přemýšlela, co sem přivedlo mladého lana za Jamiem. Evidentně věděl, kde se asi jeho strýček nachází, ale podle jeho výrazu se před tím do bordelu nikdy neodvážil vstoupit.

Vypáčil informace z Geordieho v tiskárně? To se zdá nepravděpodobné. A pokud tomu tak není potom se o vazbě strýce na toto místo dozvěděl od jiného zdroje. A nejpravděpodobnějším zdrojem bude sám Jamie.

Ale z toho vyplývá, že Jamie pravděpodobně věděl, že je jeho synovec v Edinburghu, tak proč předstíral, že chlapce neviděl? lan byl Jamieho dávný přítel; vyrůstali spolu. Pokud měl Jamie jakýkoliv důvod, aby svého švagra oklamal, muselo to být vážné.

V myšlenkách jsem se dál nedostala, protože se ozvalo další zaklepání na dveře.

„Dále, řekla jsem a uhlazovala jsem prostěradlo v očekávání, že mi nesou na podnose snídani.

Když se dveře otevřely, zaměřila jsem svou pozornost na bod pět stop nad zemí, kde jsem očekávala, že se zjeví hlava služebné. Při minulém zaklepání jsem musela zrak ještě stopu pozvednout, k mladému lanoví, v tomto případě jsem šla očima dolů.

„Co tady sakra děláte? vybafla jsem na malou postavu pana Wil loughbyho, který se připlazil po kolenou. Posadila jsem se a rychle si skrčila nohy pod sebe a omotala si kolem sebe až po krk nejen prostěradlo, ale i celou přikrývku.

Místo odpovědi vešel Číňan dovnitř a popošel asi až stopu od postele a potom spadl na zem, až mu hlava bouchla o podlahu. Zvedl ji a znovu opakoval celou proceduru, hlavou vydával takový divný zvuk, jako když sekerou rozseknete meloun.

„Nechte toho!“ vykřikla jsem, když se chystal udělat to potřetí.

„Tisícero omluv,“ vysvětloval, sedl si na paty a mžoural na mě. Byl příšerně oblečený a červená skvrna na čele od tlučení o podlahu mu na vzhledu nepřidala. Nevěřila jsem, že byl odhodlán mlátit hlavou do země tisíckrát, ale úplně jistá jsem si nebyla. Musel mít příšernou kocovinu; takže pro něj muselo být obzvláště nepříjemné udělat to minimálně jednou.

„To je v pořádku, řekla jsem a opatrně jsem se posouvala dozadu ke zdi. „Není se za co omlouvat.

„Ano, omlouvat, trval si na svém. „Tsei mi říkal žena. Lady být velice vážená První žena, ne páchnoucí čubka.“

„Mockrát děkuji,“ řekla jsem. „Tsei mi? Máte na mysli Jamieho? Jamieho Frasera?”

Malý mužík pokývl hlavou, až ho z toho musela bolet hlava. Chytil se oběma rukama za hlavu a zavřel oči, které ihned zmizely ve štěrbinách ve tváři.

„Tsei miujistil mě s očima stále zavřenýma. „Tšei mi říkal omluvit nej váženější První ženě. Yi Tien Cho nejponíženější služební k.“ Hluboce se uklonil a pořád se u toho držel za hlavu. „Yi Tien Cho,” dodal, otevřel oči a tloukl se do hrudi, aby potvrdil, že je to jeho jméno, abych si ho náhodou nespletla s jiným nejponíženějším služebníkem v okolí.

„To je v pořádku,” řekla jsem. „Ehm, velice mě těší, že vás poznávám

Byl tím evidentně povzbuzen, tak se sesunul přede mnou na zem a rozplácl se na břicho.

„Yi Tien Cho je služebníkem dámy,“ řekl. „První žena může chodit po nejponíženější služebník, bude li chtít.”

„Ha,“ řekla jsem chladně. „Už jsem o vás slyšela. Chodit po vás, ano? Ani za nic!”

V očích se mu mihl stín, potom se začal tak bezuzdně chichotat, že jsem si nemohla pomoci a rozesmála jsem se také. Znovu se posadil a uhladil si černé vlasy, které měl ztuhlé špínou a trčely mu z lebky na všechny strany jako dikobrazí ostny.

„Smím umýt nohy První ženě?” zeptal se a doširoka se usmál.

„Rozhodně ne,” řekla jsem. „Pokud chcete udělat něco opravdu záslužného, běžte a řekněte někomu, ať mi přinesou snídani. Ne, ještě počkejte,” řekla jsem a rozmyslela si to. „Nejdříve mi povězte, kde jste potkal Jamieho. Pokud vám to nevadí,” dodala jsem, abych byla zdvořilá.

Opět se posadil na paty a hlava se mu trošku pohupovala. „Doky,” řekl. „Před dvěma rok. Já přijet Čína, dlouhá cesta, žádné jídlo. Schovávat v sudu,” vysvětloval a natáhl spojené ruce do kruhu, aby znázornil svůj dopravní prostředek.

„Vy jste tam byl schovaný?”

„V obchodní lodi,” přikývl. „Tady v docích, krást jídlo. Jednu noc jsem ukrást brandy a moc opilý. Velká zima na spaní; brzy zemřít,

ale Tsei—mi najítZnovu se dloubl palcem do hrudi. „Nejponíženější služebník pro Tsei mi. Nejponíženější služebník pro První ženu.” Uklonil se mi, při tom se pochybně zapotácel, ale bez nehody se mu podařilo znovu narovnat.

„Zdá se, že brandy bude vaše zkáza,” poznamenala jsem. „Omlouvám se, že nemám nic, co bych vám dala na hlavu; teď s sebou žádnou medicínu nemám.“

„Oh, nedělejte starost,” ujistil mě. „Já mít zdravé koule.”

„To se tedy máte,” řekla jsem a přemýšlela, zda se znovu pokusí zaútočit nějak na mé nohy anebo je jen příliš opilý a vyhodnotil normální anatomii. Anebo to pochází z čínské filozofie a existuje vztah mezi zdravím a varlaty? Jen pro případ jsem se rozhlédla kolem, co by se v případě nouze dalo použít jako zbraň, kdyby se rozhodl skočit pod peřinu.

Místo toho sáhl do svého nabíraného modrého hedvábného rukávu a jako kouzelník vytáhl malý bílý hedvábný pytlíček. Otevřel ho a do dlaně mi spadly dvě kuličky. Byly větší než dětské kuličky a menší než míček na baseball; ve skutečnosti velikosti průměrného varlete. Ale mnohem tvrdší, byly z nějakého nazelenalého leštěného kamene.

„Koule pro zdraví,” vysvětloval pan Willoughby a kutálel si s nimi v dlani. „Žíhaný jadeit, z Kantonu,” řekl. „Ten být pro zdravé koule nej lepší.”

„Opravdu?” zeptala jsem se užasle. „A ony léčí to mi chcete říci?”

Rázně přikývl hlavou, potom slabě zasténal. Po chvíli rozevřel ruku a kutálel kuličkami tam a zpět za opatrného pohybu prstů.

„Celé tělo jedna část; ruka všechny části,” řekl. Natáhl prst ke své rozevřené dlani a opatrně se dotýkal míst mezi nazelenalými kuličkami. „Tady hlava, tady žaludek, játra,” řekl. „Koule všechno napravit.”

„No, myslím, že jsou takové přenosné jako Alka Seltzer,” řekla jsem. Možná to byla zmínka o žaludku, která přiměla ten můj, aby se v tento okamžik hlasitě ozval.

„První žena chtít jídlo,” poznamenal pan Willoughby mazaně.

„Jste velice bystrý,” řekla jsem. „Ano, chci jídlo. Myslíte, že byste mohl jít někoho požádat?”

Strčil zdravotní kuličky zpátky do pytlíku, vyskočil na nohy a hluboce se uklonil.

„Nejponíženější sluha teď jít,“ řekl a odešel, při cestě dveřmi ven silně narazil do rámu.

Začíná se to nějak zamotávat, pomyslela jsem si. Začínala jsem pochybovat, zda vyslání pana Willoughbyho bude mít za výsledek jídlo; bude moci mluvit o štěstí, že se mu podaří sejít dolů po schodech, aniž by spadl na hlavu, podle toho, co jsem mohla z jeho stavu usoudit.

Raději než abych tady seděla nahá a čekala na náhodné návštěvy zvenčí, pomyslela jsem si, že je nejvyšší čas začít jednat. Vstalajsem a zamotala se do prostěradla, potom jsem se vydala na chodbu.

Horní patro se zdálo liduprázdné. Kromě našeho pokoje tu byly jen dvoje dveře. Když jsem vzhlédla, měla jsem nad sebou jednoduché neozdobené trámy. Takže jsme byli pod střechou; asi tady bydleli zaměstnanci, kteří mají nyní práci dole.

Po schodišti jsem slyšela stoupat nějaké chabé hlasy. A ještě něco se vznášelo nahoru vůně smažených párečků. Hluboké bublání z útrob mě upozornilo, že to postřehl i žaludek a mé vnitřnosti nepovažují jeden sendvič s arašídovým máslem a jednu misku polévky za uplynulé období dvaceti čtyř hodin za dostatečnou výživu.

Zastrčila jsem si roh prostěradla jako sarong upevněný hned nad ňadry, nadzvedla zbytek látky jako vlečku a následovala vůni jídla ze spodního patra.

Vůně a cinkání, šveholení, ťukání a jiné zvuky, které vydávalo několik lidí u jídla vycházela zpoza zavřených dveří v prvním patře. Otevřela jsem je, stála jsem na konci dlouhé místnosti zařízené jako jídelna.

Kolem stolu sedělo asi dvacet žen, jen několik z nich mělo na sobě denní oblečení, většina z nich byla jen tak v nedbalkách, takže můj model z prostěradla vypadal vedle nich jako velice zdrženlivý. Žena na konci stolu si všimla mého vstupu do dveří, posunula se a pokývla mi, abych si přisedla vedle ní na dlouhou lavici.

„Ty jsi tu nová?” zeptala se a zvědavě si mě prohlížela. „Jsi o trošku starší, než madame obyčejně bere nechce holky nad dvacet pět. Ale nevypadáš špatně,” ujistila mě rychle. „Jsem si jistá, že se ti povede dobře.”

„Dobrá pleť a hezká tvář,” poznamenala tmavovláska sedící naproti a prohlížela si mě jako na koňském trhu. „A hezký kozičky, tedy alespoň co vidím” Mírně pozvedla bradu a přes stůl mi nakukovala do výstřihu.

„Madame nemá ráda, když bereme povlečení z postele,” řekla káravě má první známá. „Musíš nosit svoje šaty, pokud ještě nemáš nic hezkého na sebe.“

„No a dávej na to prostěradlo pozor,” poradila mi tmavovláska, která si mě pořád prohlížela. „Madame ti to strhne z platu, pokud ho ušpiníš.”

„Jak se jmenuješ, drahoušku?” Přes loket tmavovlásky se ke mně naklonila malá baculka s kulatou přátelskou tváří. „Všechny si tady s tebou povídáme, ale nikdo se ti pořádně nepředstaví. Já se jmenuji Dorka, toto je Peggy,“ ukázala palcem na tmavovlásku a potom přes stůl na blondýnku vedle mě, „a toto je Mollie.”

„Jmenuji se Claire,” řekla jsem, usmála se a popotáhla si prostěradlo ještě víc nahoru. Nevěděla jsem, jak jim naznačit, že nejsem nová zaměstnankyně madame Jeanne; v tuto chvíli to ale bylo méně důležité, než dát si něco k snídani.

Přátelská Dorka evidentně rychle rozpoznala mé potřeby, natáhla se za sebe k příborníku, podala mi dřevěný talíř a postrčila mým směrem velkou mísu s párečky.

Jídlo bylo výborné, mně by ale chutnalo cokoliv; měla jsem hlad jako vlk a tak mi připadalo všechno božské. O mnoho lepší než snídaně v jídelně v nemocnici, pomyslela jsem si pro sebe a nabrala si další pečené brambory.

„Měla jsi nějakého drsňáka?” zeptala se Mollie vedle mě a pokývla na mou hruď. Podívala jsem se dolů a hanbou bych se propadla do země, zpod prostěradla vykukovala velká rudá skvrna. Na krk jsem si neviděla, ale podle zvědavého pohledu Mollie tam bylo několik dalších cucfleků.

„Nos máš také trochu napuchlý,“ řekla Peggy a kriticky se na mě podívala. Natáhla se přes stůl, aby si na něj sáhla a bylo jí jedno, že si tímto pohybem uvolnila přehoz, který ji obnažil až k pasu. „Dal ti facku, co? Pokud budou moc hrubí, tak musíš volat, to snad víš, ne? Madame svým zákazníkům nedovolí, aby na nás byli hrubí zakřič a Bruno tam bude coby dup.“

„Bruno?” zeptala jsem se trochu mdle.

„To je portýr,” vysvětlovala Dorka a rychle si cpala do úst vajíčka. „Je velký jako medvěd, proto mu říkají Bruno. Jaké je jeho skutečné jméno?” zeptala se do placu. „Horace?”

„Theobald,” opravila ji Millie. Otočila se, aby zavolala na služtič ku na konci stolu: „Janie, nepřinesla bys ještě trochu piva? Ta nová ještě nedostala!“

„No ano, Peggy má pravdu,“ řekla a otočila se na mě. Vůbec nebyla hezká, ale měla pěkně tvarovaná ústa a milý výraz. „Pokud máš chlapa, co si jen chce trošku pohrát, to je jedna věc na dobrého zákazníka Bruna nevolej, protože jinak se bude cukat s placením a ty nic nedostaneš. Ale pokud máš strach, že by ti mohl ublížit, prostě pořádně zařvi. Bruno nebývá v noci nikdy daleko. Jo, tady je to pivo,“ dodala, vzala od služebné pořádný žejdlík a postavila ho přede mě.

„Ale jí se nic nestalo,“ řekla Dorka, když si mě pořádně prohlédla. „Jen to bude trošku bolet mezi nohama, ne?” dodala důvtipně a ušklíbla se na mě.

„Hele, podívejte, ona se Červená” řekla Mollie a pobaveně se chichotala. „Ty jsi asi nováček, že?“

Pořádně jsem si lokla piva. Bylo tmavé a s bohatou chutí, velice jsem ho uvítala, protože kromě vynikající chuti mělo i širokou obrubu, za kterou jsem skryla svou tvář.

„To nevadí.” Mollie mě hladila přátelsky po paži. „Po snídani ti ukážu, kde je vana. Ponoříš se do teplé vody a do večera budou bolavé části zase v pořádku.“

„Nezapomeň jí také ukázat ty dózy“ kladla jí na srdce Dorka. „Sladké bylinky,” vysvětlovala mi. „Dej je do vody, než se do ní posadíš. Madame má ráda, když sladce voníme.”

„By chlapi chtěli spát s rybami, šli by do doku; jíst úhoře je mnohem levnější,“ zaintonovala Peggy a podle všeho to měla být imitace madame Jeanne. Stůl vybuchl záchvatem smíchu, který ale okamžitě utichl zjevením se samotné madame Jeanne, která vešla dveřmi na konci místnosti.

Madame Jeanne se ustaraně mračila a vypadala do něčeho příliš zabrána, aby si všímala všeobecného veselí.

„Tsss“ zamumlala Mollie, když uviděla majitelku. „Ranní zákazník. Nesnáším, když sem chodí v půli snídaně,“ reptala. „Pak nemáš čas pořádně jídlo vytrávit.

„Nedělej si starosti, Mollie; toho si bere Claire, řekla Peggy a pohodila tmavým copem. „Když ho nikdo nechce, bere si ho nejnovější holka,“ informovala mě.

„Strč mu prst do zadku, poradila mi Dorka. „To bude hned hoto vej. Schovám ti napotom placku, když budeš chtít.“

„No… děkuji,“ řekla jsem. V tu chvíli na me padl zrak madame Jeanne a její vyděšená ústa zůstala ve tvaru ,0

„A co vy tady děláte?“ sykla a spěchala ke mně, aby mě chytila za paži.

„Jímřekla jsem tónem, kterým jsem naznačila, že nehodlám dál diskutovat. Vytrhla jsem paži a natáhla se pro svou sklenici piva.

„Merde!“ řekla. „Copak vám ráno nikdo jídlo nepřinesl?

„Ne,“ řekla jsem. „Ani žádné oblečení. Ukázala jsem na prostěradlo, které se chystalo každou chvíli spadnout.

nNez de Cleopatre“ řekla naštvaně. Narovnala se a rozhlížela se kolem po místnosti nazlobeným pohledem. „Za tohle tu línou couru vyhodím! Tisícerá omluva, madame!

„To je v pořádku, řekla jsem laskavě a cítila jsem překvapené pohledy mých spolustolovnic od snídaně. „Výborně jsem se najedla. Ráda jsem vás poznala, dámy, řekla jsem, vstala a uklonila se, jak jen to bylo možné, aby mi nespadlo prostěradlo. „Teď, madame… co mé šaty?

Po nekonečných omluvách madame Jeanne a opakovaném ujištění, že není nutné říkat monsieuru Fraserovi, že jsem byla vystavena nepředstavitelné intimitě s pracujícími členy tohoto zařízení, jsem se nemotorně šplhala o dvě patra nahoru do malého pokoje, kde visely šaty v různých stadiích rozpracovanosti s kusy látek poházených po místnosti.

„Počkejte momentřekla madame Jeanne a s hlubokou úklonou mě ponechala ve společnosti krejčovské pany, která měla na hrudi napícháno spoustu špendlíků.

To je pravděpodobně šatna pro dámy. Procházela jsem se po místnosti, prostěradlo tahala za sebou a prohlížela jsem si velice jemné hedvábné štočky zároveň s propracovanými róbami s hlubokými výstřihy a také několik variant jednoduchých šatů a živůtků. Sundala jsem jedny šaty z věšáku a oblékla šije.

Byly z jemné bavlny s hlubokým nabíraným výstřihem a výšivkou ve tvaru dlaní, která se táhla pod ňadry až dolů pod pas, kde se prostopášně snažily hladit mé boky. Nebyly olemované, ale jinak hotové a mohla jsem se v nich pohybovat mnohem lépe než zabalená do prostěradla.

Zaslechl a jsem vedle z pokoje hlasy, kde měla pravděpodobně madame proslov k Brunovi tedy tak jsem si to alespoň myslela podle hlubokého mužského hlasu.

„Mě nezajímá, co udělala sestra té mizerné ženské,“ říkala, „umíš si představit, že nechala ženu monsieura Frasera nahou a o hladu a..

„Jste si jistá, že je to jeho žena?” zeptal se hluboký mužský hlas. „Slyšeljsem.. “

„Já také. Ale pokud říká, že tahle žena je jeho manželka, nehodlám se dohadovat, nest cepasTc Madame zněla netrpělivě. „A teď k té ubohé holce…”

„Není to její chyba, madame,“ přerušil ji Bruno. „Copak jste neslyšela tu zprávu dnes ráno o Ďáblovi?“

Madame zalapala po dechu. „Ne! Snad ne další?“

„Ano, madame.“ Brunův hlas byl pochmurný. „Jen pár domů odtud nad tavernou U Zelené sovy. Byla to sestra Madeleine; kněz přinesl tu zprávu těsně před snídaní. Takže chápete…”

„Ano, chápu.“ Madame zněla trochu zadýchaně. „Ano, jistě. Jistě. Bylo to stejné? Hlas se jí zhnuseně zachvěl.

„Ano, madame. Sekera nebo nějaký velký nůž. Ztišil hlas, jako to dělají lidé, když líčí nějaké hrozné věci. „Kněz mi říkal, že hlava byla úplně odřezaná. Její tělo bylo u dveří a její hlava… jeho hlas se ještě ztišil, byl to skoro šepot, „její hlava byla položená na krbové římse a dívala se do pokoje. Paní domu omdlela, když ji tam našla.

Těžké žuchnutí z vedlejšího pokoje mi dávalo tušit, že madame Jeanne udělala to stejné. Na pažích mi vyskočila husí kůže a podlomila se mi kolena. Začínala jsem souhlasit s Jamieho obavami, že přivést mě do nevěstince bylo nerozvážné.

V každém případě jsem teď měla šaty, i když ne úplně oblečené, a vešla jsem do vedlejšího pokoje. Madame Jeanne napůl seděla napůl ležela na pohovce v malém salonu se statným nešťastně vypadajícím mužem, který seděl na podušce vedle jejích nohou.

Když mě madame zahlédla, vyskočila. „Madame Fraserová! Moc se omlouvám. Nechtěla jsem vás nechat čekat, ale dozvěděla jsem se…, zaváhala a hledala nějaký vhodný výraz, „… nějaké nepříjemné zprávy.

„No to bych řekla, poznamenala jsem. „Co je s Ďáblem?

„Vy jste to slyšela? Byla úplně bledá, teď byla její pleť ještě o několik odstínů bělejší, jak si žmoulala ruce. „Co tomu řekne? Ten bude vyvádět! zasténala.

„Kdo? zeptala jsem se. „Jamie nebo Ďábel?

„Váš manžel, řekla. Rozhlédla se roztržitě po salónu. „Až se dozví, že byla jeho žena tak necudně oblečená, spletli šiji sfille de joie a musela…

„Opravdu si nemyslím, že by mu to vadilo, řekla jsem. „Ale chtěla bych slyšet o tom Ďáblovi.

„Chtěla byste? Bruno pozvedl husté obočí. Byl to statný chlap, měl šikmá ramena a dlouhé paže, takže vypadal jako gorila; podobu umocnilo ještě husté obočí a vystrčená brada. Evidentně byl zrozen dělat vyhazovače v bordelu.

„No, zaváhal a podíval se na madame Jeanne pro radu, ta se ale podívala na krbovou římsu na malé glazované hodiny a s úlekem vyskočila na nohy.

„Crottin”! vykřikla. „Už musím běžet!“ Letmo mávla mým směrem a vystřelila z pokoje, zůstali jsme na ni s Brunem zaraženě zírat.

„Och, řekl, když se probral. „Má pravdu, mělo to přijít v deset. Bylo čtvrt na jedenáct, tedy alespoň podle hodin na římse. Ať už ,to‘ bylo cokoliv, doufala jsem, že to počká.

„Ďábel, zatlačila jsem na něj.

Jako většina lidí byl Bruno nažhavený, aby se o ty krvavé novinky mohl podělit, jen se musel ze společenských důvodů trochu zdráhat.

Edinburský Ďábel byl co jsem pochopila z předešlé konverzace vrah. Jako dříve Jack Rozparovač i on se soustředil na ženy lehčích mravů, které vždy rozřezal nějakým ostrým náčiním. V některých případech byla těla roztrhána nebo jinak .poškozena”, jak uvedl Bruno ztlumeným hlasem.

Vraždy bylo jich osm se odehrály během posledních dvou let. Až na jedinou výjimku byly ženy zabity ve svých pokojích; většina z nich žila sama dvě byly zavražděny v bordelu. Tak proto se madame tak roztřásla.

„A kdo byla ta výjimka? zeptala jsem se.

Bruno se pokřižoval. „Jeptiška, zašeptal a ta slova ho znovu vy šokovala. „Francouzská milosrdná sestra

Sestra, která se vylodila v Edinburghu společně se skupinou dalších sester, byla unesena z doků, a v tom zmatku si nikdo z jejích společnic nevšiml, že chybí. Po setmění ji objevili v jedné z edin burských uliček, ale to už bylo příliš pozdě.

„Byla znásilněna? zeptala jsem se s lékařskou zvědavostí.

Bruno si mě podezíravě prohlížel.

„To nevím, řekl formálně. Ztěžka se postavil na nohy a jeho opičí ramena vyčerpáním poklesla. Předpokládám, že měl celou noc službu; teď je určitě čas, kdy chodí do postele. „Omluvíte mne, madame, řekl formálně a odešel.

Posadila jsem se na sametovou pohovku a cítila jsem zmatek. Prostě jsem si zatím neuvědomila, co se v těchto dobách může v bor delech dít.

Na schodech se najednou ozvalo hlasité bušení. Neznělo to jako klepání, ale jako kdyby si někdo opravdu vzal železné kladivo a dožadoval se vpuštění. Vyskočila jsem na nohy, ale bez předchozího varování se dveře rozlétly a do pokoje nakráčela štíhlá majestátná postava a mluvila francouzský s takovým naštvaným přízvukem a výslovností, že jsem tomu vůbec nerozuměla.

„Hledáte madame Jeanne? podařilo se mi skočit mu do řeči, když udělal pauzu, aby nabral dech, než bude pokračovat v dalších in vektivách. Návštěvníkem byl mladík okolo třicítky, štíhlý a celkem pohledný s hustými Černými vlasy a obočím. Hleděl na mě a když si mč pořádně prohlédl, na tváři se mu úplně změnil jeho výraz. Obočí poskočilo, černé oči se rozšířily a jeho tvář zbledla.

„Milady! vykřikl a padl na kolena, objal mě kolem stehen a tiskl tvář k bavlněným šatům v úrovni rozkroku.

„Vypadněte! vykřikla jsem a chytila ho za ramena, abych ho od sebe odtrhla. „Já tady nepracuji! Řekla jsem, vypadněte!

„Milady! opakoval a byl jak u vytržení. „Milady! Vy jste se vrátila! Zázrak! Bůh vás navrátil!

Vzhlédl na mě a smál se, jak mu slzy stékaly po tvářích. Měl dokonalé velké bílé zuby. Najednou se mi v hlavě propletly vzpomínky a já v nich viděla tvář uličníka pod vizáží dospělého muže.

„Fergusi! řekla jsem. „Fergusi, jsi to opravdu ty? Vstaň, pro boha vstaň ať si tě prohlédnu!

Vyskočil na nohy, ale chvíli nepostál, abych si ho prohlédla. Objal tně, až mi žebra zapraskala, já ho na oplátku také sevřela a plácala ho do zad z radosti, že ho zase vidím. Bylo mu deset nebo tak nějak, když jsem ho naposledy viděla, bylo to těsně před Cullodenem. Teď

Iz něj byl muž a jeho strniště mě škrábalo na tváři.

„Myslel jsem, že vidím ducha! vykřikl. „Jste to opravdu vy? „Ano, jsem to já, ujišťovala jsem ho.

> „Viděla jste milorda? zeptal se rozrušeně.

„Ano.

„Och!“ Zamrkal a ustoupil o půl kroku zpět, jako kdyby ho něco napadlo. „Ale ale co s..Odmlčel se, zjevně zmaten.

„Ale co s čím?

„Tady jsi! Co pro boha živého děláš tady nahoře, Fergusi?“ Ve dveřích se najednou zjevila vysoká Jamieho postava. Když mě uviděl ve vyšívaných šatech, jeho oči se rozšířily. „Kde máš šaty?“ zeptal se. „No nic, nevadí,” řekl a mávl netrpělivě rukou, když jsem otevřela ústa k odpovědi. „Teď na to není čas. Pojď se mnou, Fergu si, v zadním průchodu máme osmnáct sudů brandy a úředníci jsou mi v patách!”

Bylo slyšet jen dunění bot po dřevěných schodech a byli pryč, znovu mě nechali samotnou.

Nebyla jsem si jistá, zda se mám připojit ke společnosti dole nebo ne, ale zvědavost zvítězila nad opatrností. Rychle jsem nakoukla do krejčovské místnosti, zda by tady nebylo něco vhodnějšího, potom jsem se vydala dolů, s vyšívaným šátkem kolem ramen.

Minulou noc jsem si jen matně povšimla, co se kde v domě nachází, ale zvuky ulice, které sem pronikaly oknem, mi jasně dávaly najevo, kterým směrem je hlavni třída. Předpokládám, že zadní průchod, o kterém se Jamie zmínil, je na opačné straně, ale nebyla jsem si jistá. Domy v Edinburghu měly často zvláštní malá křídla a klikaté stěny, aby se využilo každého místečka.

Dole na schodišti jsem se na chvíli zastavila a zaposlouchala se, odkud uslyším kutálení sudů, které by mí napovědělo směr. Jak jsem stála, ucítila jsem na bosých nohou průvan. Otočila jsem se a uviděla muže stojícího v otevřených dveřích z kuchyně.

Vypadal stejně překvapeně jako já, potom na mě zamrkal, usmál se, udělal pár kroků vpřed a chytil mě za loket.

„Dobré ráno, drahoušku. Nečekal jsem, že některá z vás bude tak brzy ráno už na nohách “

„Víte přece, co se říká, brzy do postele — brzy z ní ven,u řekla jsem a snažila se mu vytrhnout.

Zasmál se a ukázal tak úzkou čelist se zkaženými zuby. „Ne, nevím, co se říká?”

„No, říkají to v Americe, když o tom tak přemýšlím,” odpověděla jsem, když jsem si najednou uvědomila, že i kdyby už Benjamin

Franklin publikoval, nebude mít asi v Edinburghu širokou čtenářskou obec.

„Ty jsi mi ale vtipná kaše “ řekl a pousmál se. „Vyslala tě dolů jako návnadu, co?

„Ne. Kdo? řekla jsem.

„Přece madam,“ řekl a rozhlížel se kolem. „Kde je?

„To nemám ani ponětí,“ řekla jsem. „Vypadněte!

Místo toho mě ale ještě pevněji sevřel, takže se jeho prsty zakously do svalů na mé paži. Naklonil se blíž a něco mi zašeptal do ucha, byl z něho cítit vyčpělý tabák.

„Je vypsaná odměna, mumlal mi do ucha důvěrně. „Určité procento z hodnoty zabaveného kontrabandu. Zůstane to jen mezi námi. Přejel mi prstem pod ňadrem, až mi pod tenkou bavlnou ztvrdla bradavka. „Co tomu říkáš, zlatíčko?

Zírala jsem na něj. Jamie říkal, že jsou mu v patách. To bude jeden z nich; úředník Koruny, který má na starost boj s pašeráky. Co to jen Jamie říkal? „Pranýřování, deportace, bičování, věznění a propíchnutí uší, a mávl nad tím ledabyle rukou, jako kdyby mluvil o lodním lístku.

„Nechápu, o čem to tady mluvíte? řekla jsem a snažila se vypadat zmateně. „A říkám naposledy, nechte mě být! Určitě nebude sám, pomyslela jsem si. Kolik jich bude venku kolem budovy?

„Ano, prosím, nechat jít, řekl hlas za mnou. Viděla jsem úředníkovy oči, jak se rozšířily při pohledu přes mé rameno.

Na druhém schodě stál pan Willoughby v pomačkaném modrém hedvábí a v obou rukách držel velkou pistoli. Zdvořile pokývl k úředníkovi hlavou.

„Nebýt smrdutá kurva, vysvětloval a přitom mžoural jako sova. „Ctihodná manželka.

„Manželka? zeptal se nevěřícně. „Vy říkáte, že je to vaše man želkaV

Pan Willoughby, který evidentně pochytil jen některá slova, potěšeně přikývl.

„Manželka, opakoval znovu. „Prosím nechat jít. Místo očí měl jen úzké štěrbinky, podlité krví. Výběrčí daně si mě přitáhl k sobě a mračil se na pana Willoughbyho. „Hele, tak poslouchej… začal.

Dál se nedostal, protože pan Willoughby evidentně usoudil, že už vydal dost varování, pozvedl pistoli a stiskl spoušť.

Ozvalo se hlasité zaskřípání, potom ještě hlasitější výkřik, který musel být můj, a podesta schodiště se zaplnila šedým kouřem ze střelného prachu. Daňový výběrčí sebou praštil o obložení, na tváři výraz překvapení a na kabátu na hrudi se mu rozlévala krvavá růže.

Podvědomě jsem skočila dopředu a chytila muže pod paží, abych mu pomohla na zem na schodech. Nahoře se ozýval hluk a na schodišti se začalo shlukovat obyvatelstvo domu, povídali si a vykřikovali, přitáhl je sem zvuk výstřelu. Ze spodního schodiště sem doléhaly těžké kroky, jeden na dva schody.

Fergus rozrazil dveře, které musely vést ze sklepa, s pistolí v ruce.

„Milady, zalapal po dechu, když mě zahlédl, jak sedím v rohu a tělo výběrČího na klíně. „Co jste to udělala?

„Já? řekla jsem rozhořčeně. „Jd jsem neudělala nic; to ten Ja mieho malý Číňánek. Pokývla jsem krátce hlavou ke schodišti, kde seděl pan Willoughby, pistoli pohozenou u nohou a pozoroval scénu pod sebou s rudýma očima.

Fergus něco řekl ve francouzštině, ale bylo to moc hovorové, abych tomu rozuměla, ale neznělo to pro pana Willoughbyho moc lichotivě. Přešel podestu a natáhl se, aby chytil malého Číňana za rameno tedy tak jsem si to alespoň myslela. Pak jsem zahlédla, že ruka nemíří k jeho paži, ale natahuje se po lesklém tmavém kovu.

„Fergusi! Byla jsem tím pohledem tak vyděšená, že jsem málem přestala šálem stahovat ránu pana výběrčího. „Co… co.. “ mumlala jsem nesouvisle.

„Cože? řekl a podíval se na mě. Potom se podíval směrem, kam jsem koukala, a řekl „Aha, tohle, a pokrčil rameny. „Angličan. Nedělejte si s tím starost, milady, na to nemáme čas. A ty, canaille, táhni dolů! Stáhl pana Willoughbyho ze schodů, tlačil ho ke schodům do sklepa a bez pardonů ho tam nacpal. Slyšela jsem za sebou několik žuchnutí, což znamenalo, že se Číňan kutálí dolů a jeho akrobatické schopnosti ho momentálně opustily, ale neměl čas si s tím dělat starosti.

Fergus si podřepí vedle mě a zvedl úředníkovu hlavu za vlasy. „Kolik mužů máš s sebou?“ chtěl vědět. „A řekni mi to rychle, cochon, nebo ti podříznu hrdlo!“

Podle jistých příznaků bylo patrné, zeje ta hrozba zbytečná. Jeho oči už byly zamlžené. S velkou námahou pozvedl koutky rtů do úsměvu.

„Uvidím… tě… smažit se… v pekle,“ zašeptal a v poslední křeči, která mu ten úsměv na tváři ponechala, vykašlal překvapivě velké množství světlé zpěněné krve a zemřel mi v klíně.

Nahoru po schodišti se sem hnaly další kroky velkou rychlostí! Jamie rozrazil dveře od sklepa a tak tak uskočil, aby nezakopl o úředníkovy nohy. V úděsu sledoval jeho tělo od nohou, až skončil na mé tváři.

„Co jsi to udělala, Sassenachová? ptal se.

„To nebyla ona, ale ten žlutej skřet,“ vložil se do hovoru Fergus, aby mě ušetřil nepříjemností. Schoval pistoli za opasek a podával mi ruku. „Pojďte, milady, půjdete dolů!“

Jamie ho předešel, sklonil se nade mnou a pohodil hlavou směrem ke vchodovým dveřím.

„Já už to tady vyřídím,“ řekl. „Hlídej vepředu, Fergusi. Smluvené znamení a pokud to nebude nezbytně nutné, nech pistoli schovanou.”

Fergus přikývl a ihned zmizel dveřmi do vstupní haly.

Jamiemu se podařilo zabalit mrtvolu jakžtakž do šálu; zvedl ji ze mě a já se postavila na nohy, s velkou úlevou, že už jsem se toho chlapa zbavila, i když jsem měla přední část šatů promočenou od krve a jiných tekutin.

„Och! Myslím, že je mrtvý“ Vyděšený hlas se snášel z horního patra dolů. Vzhlédla jsem a uviděla tucet prostitutek, které civěly dolů jako cherubíni z jejich výšky.

; „Vraťte se zpátky do pokojů! vyštěkl na ně Jamie. Ozývalo se sborové vystrašené pištění a rozprchly se jako holubi.

Jamie se rozhlížel po podestě po stopách nehody, ale naštěstí tam žádné nebyly všechno jsem schytala já a šál.

„Pojď, řekl.

Na schodech bylo šero a dole ve sklepě úplná tma. Dole jsem se zastavila a čekala na Jamieho. Tělo výběrčího se mu neslo těžko a než ke mně Jamie došel, ztěžka oddechoval.

„Až úplně dozadu,“ řekl a chytal dech, „Falešná zeď. Drž se mě za ruku.“ Když se dveře za námi zavřely, neviděla jsem vůbec nic; naštěstí Jamie šel snad podle radaru. Neomylně mě vedl kolem něčeho, do čeho jsem narazila, až jsme konečně zastavili. Cítila jsem vlhké kameny, sundala jsem z něj ruku a cítila před sebou hrubou zeď.

Jamie řekl něco nahlas galsky. Pravděpodobně to byl galský ekvivalent pro ,Sesame, otevři se”, protože chvíli bylo ticho, potom se ozvalo skřípání a ve tmě přede mnou se objevil paprsek světla. Paprsek se zvětšoval, až se stěna otevřela a odhalila před námi dveře s dřevěným rámem, nad ním navršené kameny tak, že vypadaly jako součást zdi.

Tajný sklep byla velká místnost, minimálně třicet stop dlouhá. Pohybovalo se tam několik osob a skoro jsem se tam udusila výpary z brandy. Jamie shodil tělo bez ohledů do rohu a otočil se ke mně.

„Bože, Sassenachová, jsi v pořádku?” Sklep se zdál být osvícen svíčkami, které byly rozmístěné tu a tam ve tmě. Viděla jsem jen jeho tvář. pleť na lícních kostech napnutá.

„Jen je mi trochu zima, řekla jsem a snažila se, aby mi necvakaly zuby. „Šaty mám nasáklé krví. Jinak jsem v pořádku. Teda myslím.

„Jeanne! Otočil se a volal někam směrem na konec sklepa, potom k nám přišla jedna postava a ukázala se jako jedna velice ustaraná dáma. Pár slovy jí vysvětlil situaci, takže se její vyděšený výraz ještě zhoršil.

„Horreur“ řekla. „Zabitý? V mé budově? A před svědkyň

„Ano, je mi to líto. Jamie zněl vyrovnaně. „To zařídím. Ale mezitím musíte jít nahoru. Možná nebyl sám. Vy už budete vědět, co dělat.

Jeho hlas byl rozhodný a stiskl ji za paži. Zdálo se, že ji ten dotek uklidnil tedy alespoň doufám, že to byl důvod, proč to udělal a otočila se k odchodu.

„A Jeanne, zavolal za ní Jamie. „Až se budeš vracel dolů, nevzala bys nějaké šaty pro mou ženu? Pokud ty její nebudou hotové, tak potom myslím, že nějaké od Daphne. bude mít její velikost.

„Šaty? Madame Jeanne zamžourala do tmy, kde jsem stála. Abych jí to usnadnila, vykročila jsem do světla, aby viděla výsledek mého střetu s výběrčím daní.

Madame Jeanne jednou dvakrát zamrkala, pokřižovala se, beze slova se otočila a zmizela tajným průchodem, který za ní s tlumeným bouchnutím zapadl.

Začala jsem se třást, spíše ale reakcí na události než zimou. I když jsem byla z pohotovosti zvyklá na krev i náhlá úmrtí, události z dnešního rána mi docela drásaly nervy. Bylo to jako špatná sobotní noc na pohotovosti.

„Pojď za mnou, Sassenachová,“ řekl Jamie a položil mi něžně ruku na záda. „Umyješ se.“ Jeho dotek měl na mě stejný dopad jako na madame Jeanne, už jsem se cítila mnohem lépe, i když jsem se ještě pořád bála.

„Umýt se? A v čem? V brandy?

Zasmál se tomu. „Ne, ve vodě. Je tady i vana, ale obávám se, že jen se studenou vodou.

Voda byla strašně studená.

„A o o odkud je ta voda?” zeptala jsem se rozechvěle. „Z ledovce?” Voda sem přitékala trubicí ve stěně, kterou jinak normálně ucpali ne zrovna hygienicky vyhlížejícím cárem hadru, který omotali kolem dřevěného kolíku, a ten fungoval jako zátka.

Vytáhla jsem ruce z ledového pramínku a otřela si je o šaty, které už byly tak zřízené, že jim tohle nemohlo uškodit. Jamie kroutil hlavou, jak se snažil přisunout vanu k prameni.

„Ze střechy,” odpověděl. „Nahoře je cisterna na dešťovou vodu. Okapová roura se táhne dolů podél domu a v ní je ukrytá i roura na vodu z cisterny.” Vypadal na sebe absurdně pyšný, až jsem se tomu musela zasmát.

„To je mi ale zařízení,” řekla jsem. „A na co tu vodu používáte?

„Na ředění alkoholu,” vysvětloval. Ukázal směrem k zadní části místnosti, kde postavy ve stínu něco velice zručně prováděly, a kolem nich řady sudů a van. „Sem to přichází ostřejší, než je povoleno. Ředíme to s čistou vodou a znovu nalejeme do sudů pro prodej po tavernách.

Nacpal znovu hrubou zátku do hadice a sklonil se, aby velkou vanu odtáhl přes kamenné dlaždice. „A když si ji tady nabereme, bude jim chybět támhle.” Jeden muž postával poblíž a v rukou držel džbán; zvědavě se na mě podíval, pokývl na Jamieho a zanořil džbán do proudu s vodou.

Rychle jsem se rozhlédla po narychlo sestavené zástěně z prázdných barelů a zahleděla se do vany. Poblíž svítila v kaluži vosku jedna svíce, odrážela se na vodní hladině a ta vypadala černá a bezedná. Svlékla jsem se a hrozně jsem se třásla, říkala jsem si, že vymožeností jako je horká voda a rozvody vody se vzdáváme mnohem snáze, když je máme po ruce.

Jamie zalovil v rukávu a vytáhl kapesník, pochybovačně na něj zamžoural.

„No, snad je čistší než tvé šaty,“ řekl a pokrčil rameny. Podal mi ho a potom se omluvil, že se musí jít podívat na průběh prací na druhém konci místnosti.

Voda byla ledová stejně jako sklep a jak jsem se myla, běhal mi po zádech mráz a stehna se mi klepala zimou.

Myšlenky na to, co se mohlo tam nahoře stát, mi také od chladu moc nepomohly. Pravděpodobně jsme teď byli na chvíli v bezpečí, tedy alespoň do té doby, než tajný sklep přitáhne pozornost nějakého úředníka.

Ale pokud nás zeď zradí, potom nemáme šanci. Zdálo se, že odtud není jiné cesty než té přes falešnou stěnu a pokud by ji prolomili, tak nás přistihnou nejen s kontrabandem brandy, ale také s tělem královského úředníka.

A jeho zmizení jistě vyvolá rozsáhlé pátrání. Už vidím hordy úředníků, jak pročesávají bordel, vyptávají se žen a vyhrožují jim, odchází s úplným popisem mé osoby, Jamieho i pana Willoughbyho a budou mít na vraždu několik očitých svědků. Neochotně jsem se podívala do vzdáleného rohu, kde leželo tělo zabalené v zakrváceném šálu s růžovou a žlutou výšivkou. Číňana jsem nikde neviděla, pravděpodobně se schoval za sudy s brandy.

„Tady, Sassenachová. Napij se tohoto; zuby ti cvakají tak, že by sis ukousla jazyk.“ Jamie se zjevil v mé svatyni jako pes svátého Bernarda a nesl soudek s brandy.

„D děkuji.“ Musela jsem pustit ručník, abych oběma rukama udržela dřevěný džber a nevyrazila si při pití zuby, ale brandy pomohla. Do žaludku to sklouzlo jako žhavé uhlíky a když jsem upíjela, začaly se mi pomalu rozehřívat i mé končetiny.

„Ach, Bože, hned je to lepší,“ řekla jsem a přestala pít, abych popadla dech. „Tohle je ta neředěná verze?“

„Ne, ta by tě asi zabila. Ale je to asi trochu silnější, než prodáváme. Dopij to a oblékni se, potom ti donesu další.“ Jamie mi vzal misku z ruky a podal mi zpět kapesník ručník. Když jsem dokončovala ledovou koupel, prohlížela jsem si ho koutkem oka. Mračil se a když se na mě díval, byl zamyšlený. Uměla jsem si představit, jak je jeho život složitý; a ani mi neuniklo, že má přítomnost ho zkomplikovala ještě víc. Dala bych nevím co za to, kdybych věděla, na co myslí.

„Na co myslíš, Jamie?“ zeptala jsem se a po očku jsem ho sledovala, když jsem smyla poslední skvrnu ze svých stehen. Voda mi vířila kolem lýtek, jak jsem se hýbala, a byla ozářená světlem ze svíce, která se třpytila na vlnkách, takže se zdálo, že krev smytá z mého těla znovu ožila a ve vodě zrudla.

Když se mi podíval do tváře, přestal se mračit.

„Myslel jsem na to, jak jsi krásná, Sassenachovářekl tiše.

„Jedině, že bys měl zalíbení v pořádné husí kůži “ řekla jsem kysele, vylezla jsem z vany a natahovala se po pití.

Najednou se na mě zašklebil a ve tmě sklepení zazářily jeho zuby jasnou bílou barvou.

„Ach, ano,” řekl. „No, tak potom mluvíš s jediným chlapem ve Skotsku, kterýmu se postaví pták při pohledu na oškubané kuře.”

Vyprskla jsem do brandy a zakuckala se, napůl hysterická vypětím a hrůzou.

Jamie se rychle natáhl pro svůj plášť a zabalil mě do něj, přitiskl si mě k sobě, protože jsem se třásla, kašlala a lapala po dechu.

„Stěží minu drůbežářský krámek a chovám se slušně,” zamumlal do mého ucha a hladil mě po zádech. „Tiše, Sassenachová, tiše. To bude dobré.“

Pověsila jsem se na něj a třásla se. „Omlouvám seřekla jsem; „Jsem v pořádku. Myslím, že je to má chyba. Pan Willoughby toho výběrčího daní zastřelil, protože si myslel, že mi dělá neslušné návrhy.”

Jamie si odfrkl. „Ale to neznamená, že je to tvá chyba, Sassenachová “ řekl suše. „A o co je to horší, tak že to není poprvé, co Číňan

udělal nějakou blbost. Pokud se napije, udělá cokoliv bez ohledů na to, jaký to bude mít dopad.“

Najednou se Jamieho výraz změnil, když si uvědomil, co jsem právě řekla. Podíval se na mě rozšířenýma očima. „Řekla jsi ,výběr čí daní‘, Sassenachová?“

„Ano, proč?“

Neodpověděl, ale pustil mě a na patě se otočil. Jak procházel kolem svíce na bečce, vzal ji. Než abych zůstala ve tmě, vyrazila jsem za ním do rohu, kde leželo tělo zabalené do šály.

„Podrž to.“ Jamie mi ji bez okolků strčil do ruky a poklekl vedle schouleného těla, přitom stahoval ušpiněný šál z jeho tváře.

Už jsem viděla dost mrtvých těl; pohled nebyl šokující, ale ani to nebylo moc příjemné. Oči byly obrácené v sloup pod napůl zavřenými víčky, což vypadalo příšerně. Jamie se na mrtvou tvář zamračil, byla voskově bledá s pokleslou čelistí a Jamie si něco mumlal pod vousy.

„Co se děje?“ zeptala jsem se. Myslela jsem, že se snad nikdy nezahřeji, ale Jamieho plášť nebyl jen tlustý a dobře střižený, ale zanechával v sobě i zbytky tepla Jamieho těla. Pořád mi byla zima, ale třas už trochu ustupoval.

„Toto není výběrčí daní,“ řekl Jamie a pořád se mračil. „Znám všechny královské výběrčí v okrese i jejich nadřízené. Ale tohoto chlápka jsem nikdy předtím neviděl.” S jistou nelibostí odhrnul klopu jeho kabátu a za šátral.

Opatrně, ale důkladně mu prohledával oblečení, nakonec vytáhl jen nožík na psací brky a malou knížečku v rudém papíře.

„Nový Zákon,“ četla jsem zaraženě.

Jamie přikývl a podíval se na mě s jedním pozvedlým obočím. „Ať už to je nebo není výběrčí, je to dost podivná věc na to, aby sis to nesla do vykřičeného domu.“ Utřel knížečku do šálu, potom mu látku zase pečlivě omotal kolem tváře, vstal a zakroutil hlavou.

„To je jediná věc, kterou měl u sebe. Všichni celní inspektoři nebo výběrčí daní musí neustále nosit pověření vystavené na jejich osobu, protože jinak nemají právo prohledávat domy nebo zabavit zboží.” Vzhlédl, obočí pozdvižené. „Proč sis myslela, že je to výběrčí daní?”

Přitáhla jsem si Jamieho plášť více k tělu a snažila se vzpomenout, co mi to ten chlap povídal na podestě schodů. „Zeptal se mě, zda jsem návnada a kde je madam. Potom říkal, že je vypsaná odměna určité procento z hodnoty kontrabandu, tak to říkal a že se to nikdo nedozví, bude to jen mezi námi. A ty jsi říkal, že jsou ti výběrčí v patách,” dodala jsem. „Tak jsem si přirozeně myslela, že je to jeden z nich. A potom se objevil pan Willoughby a všechno se to nějak zvrtlo .”

Jamie přikývl a pořád vypadal zmateně. „No, ano. Nemám ani tušení, kdo to je, ale je dobře, že to není úředník. Nejdřív jsem si myslel, že je po všem, ale zdá se to být v pořádku.”

„Po všem?“

Krátce se usmál. „Mám úmluvu s vrchním superintendantem pro náš okres, Sassenachová.”

Zalapala jsem po dechu.

„Úmluvu?”

Pokrčil rameny. „No, je to trošku úplatek, když už to chceš vědět.” Zněl trochu naštvaně.

„To je bez pochyby standardní obchodní procedura, že?” řekla jsem a snažila se znít taktně. Zlehka pozvedl jeden koutek úst.

„No, to jo. V každém případě platí jistá domluva mezi mnou a sirem Percivalem Turnerem, takže pokud sem někoho poslal, tak mi to dělá docela starosti.”

„Dobře,” řekla jsem pomalu a v hlavě jsem se snažila srovnat všechny události od dnešního rána a najít jejich smysl. „Ale v tom případě, proč jsi říkal Fergusovi, že jsou ti daňoví úředníci v patách? A proč tady všichni pobíhají jako hejno splašených hus?”

„Jo, tohle.” Krátce se usmál, vzal mě za paži a otočil mě od mrtvoly u našich nohou. „Jak už jsem říkal, je to jistá dohoda. A její součástí je i to, že sir Percival musí uspokojit své nadřízené v Londýně a čas od času zabavit nějaký ten kontraband. Takže mu poskytneme příležitost. Willy a chlapci dotáhli z pobřeží dva vozy zboží; jeden je brandy prvotřídní kvality a druhý je břečka a zatuchlé víno polité levným chlastem, aby to trochu vonělo.

„Setkal jsem se s nimi dnes ráno za městem, jak bylo domluveno, vezli jsme vozy tak nápadně, aby si nás všimla jízdní hlídka tvořená několika dragouny, kteří projížděli kolem nás. Pustili se za námi.

tak jsme je trošku pohonili úzkými uličkami. Tady nastal čas, abych se s Willym rozloučil. Willy seskočil z vozu a utekl, já to táhl jako soumar dál, za mnou dva tři dragouni. Chápeš, taková šou. Vypadá to dobře ve zprávě. Ušklíbl se a zacitoval, ,Pašerákům se podařilo i přes usilovné pronásledování uprchnout, ale chrabří vojáci Jeho Veličenstva zabavili celou dodávku alkoholu v hodnotě šedesáti liber a deseti šilinků. ” Znáš takové ty zprávy, ne?“

„Myslím, že ano,“ řekla jsem. „Takže potom jsi to byl ty a ten kvalitní alkohol, kdo měl dorazit v deset, že? Madame Jeanne říkala…“

„Ano,“ řekl a zamračil se. „Měla mít přesně v deset otevřené dveře do sklepa a u nich rampu neměli jsme moc času na vykládku. Ale dnes ráno měla zatracené zpoždění; musel jsem to dvakrát objíždět, abych nepřivedl dragouny až do domu.

„Byla trošku rozrušená,“ řekla jsem a vzpomněla jsem si na Ďábla. Pověděla jsem Jamiemu o té vraždě, zašklebil se a pokřižoval.

„Chudák děvče,“ řekl.

Při vzpomínce na Brunův popis jsem se mimoděk zachvěla a přitiskla jsem se blíž k Jamiemu, který mě objal kolem ramen. Nepřítomně mě políbil na čelo a znovu se podíval na tělo schoulené na zemi a zabalené v šálu.

„Ať už to byl kdokoliv, pokud nebyl od daní, nahoře nebudou další a my odtud můžeme brzy vypadnout.

„To je dobře. Jamieho kabát mě zakrýval až po kolena, ale všimla jsem si potutelných pohledů přes celou místnost na má holá lýtka, takže jsem si byla nemile vědoma toho, že jsem pod pláštěm úplně nahá. „Vrátíme se zpátky do tiskárny? Nechtěla jsem využívat pohostinnosti madame Jeanne déle, než je nezbytně nutné.

„Možná ano. Musím to promyslet. Jamieho hlas byl nepřítomný a já si všimla jeho nakrčeného zamyšleného obočí. Krátce mě objal a zase pustil, začal se procházet po sklepě a zamyšleně se díval na kameny pod nohama.

„Ehm… a co bude s lanem?

Vzhlédl a vypadal nepřítomně, potom se jeho tvář rozjasnila.

„Ach, lan. Nechal jsem ho udělat v tavernách objednávky. Nesmím na něho zapomenout a později se s ním sejít, zamumlal, jako kdyby si dělal pro sebe poznámky.

„Jen tak mimochodem, potkala jsem mladého lana “ řekla jsem konverzačním tónem.

Jamie vypadal překvapeně. „On přišel sem?

„Ano, přišel. Hledal tě asi tak čtvrt hodiny poté, co jsi odešel.“

„No díky Bohu za to! Projel si rukou vlasy a vypadal zároveň pobaveně i vyděšeně. „To by tedy bylo něco vysvětlovat lanoví, co jeho syn dělá tady.

„Ty víš, co tady dělá? zeptala jsem se zvědavě.

„Ne, to nevím! Měl být ehm, no, nechrne to být. Teď to nebudu řešit. Potom se znovu zamyslel a najednou se zeptal, „A neříkal ti náhodou mladý lan, kam půjde?“

Zakroutila jsem hlavou, přitáhla jsem si plášť ještě více k tělu; přikývl, povzdechl si a dál pokračoval v chůzi.

Posadila jsem se na převrácenou vanu a pozorovala ho. Navzdory ne zrovna příjemnému pocitu nepohodlí a strachu, cítila jsem se absurdně jednoduše šťastně, že mohu být s ním. Cítila jsem, že v tuto chvíli nemohu nijak pomoci, tak jsem jen tak seděla s pláštěm kolem sebe a vychutnávala jsem si ten pohled na něj něco, na co ve sledu událostí dosud nebyl čas.

I když byl zabrán do myšlenek, pohyboval se s lehkostí a grácií šermíře, někoho, kdo si je svého těla natolik vědom, že na něj může úplně zapomenout. Muži se sudy pracovali ve světle louče; když se otočil, zářila mu ve vlasech a rozsvítila mu ji jako kůži tygra s pruhy zlaté a tmavé.

Zachytila jsem ten drobný pohyb, když dvěma prsty pravé ruky žmoulal látku svých kalhot a já si uvědomila, jak je mi to gesto povědomé. Viděla jsem ho to dělat snad tisíckrát, když přemýšlel; když jsem to teď viděla znovu, připadalo mi, jako kdyby naše odloučení netrvalo déle než jeden východ a západ slunce.

„Je ti teplo, Sassenachová? zeptal se.

„Ne, ale to nevadí.“ Vstala jsem z vany a přidala se k němu, abych ho následovala v jeho přecházení, chytila jsem se ho pod paží. „Tak už jsi něco vymyslel?

Smutně se zasmál. „Ne. V hlavě se mi honí tucet věcí a s tuctem věcí naráz se nedá nic dělat. Jako třeba zda je mladý lan tam, kde by měl být.

Vzhlédla jsem k němu. „A kde by měl být? Kde si myslíš, že by měl být?“

„Měl by být v tiskárně,“ řekl trošku důrazně Jamie. „Ale také měl být dnes ráno s Wallym a nebyl,

„S Wallym? Chceš mi říci, že jsi věděl, že není doma, když ho dnes ráno přišel jeho otec hledat?

Prstem se podrbal na nose, vypadal pobaveně i nazlobeně. „No, ano. Slíbil jsem mladému lanovi, že otci nic neřeknu, dokud nebude mít šanci sám mu to vysvětlit. Ale myslím, že žádné vysvětlení mu nezachrání zadek, dodal.

Jak už řekl jeho otec, mladý lan se vydal za strýcem do Edin burghu, aniž by se předem zeptal svých rodičů, zda smí. Jamie na to velice rychle přišel, ale nechtěl posílat svého synovce zpět do Lallybrocbu samotného a zatím neměl čas, aby ho doprovodil domů osobně.

„Ne, že by na sebe nedal pozor sám, vysvětloval Jamie a ve tváři se mu míchaly různé výrazy, až převládl úsměv. „Je to schopný mládenec. Ale, no, víš sama, jak se některým lidem přihodí jisté věci.

„Teď, když o tom tak mluvíš, ano, řekla jsem suše, „také mezi ně patřím.

Hlasitě se tomu zasmál. „Bože, máš pravdu, Sassenachová! To je možná také ten důvod, proč mám mladého lana tak rád, prostě mi tě připomíná.

„Mě zase připomíná trošku tebeý řekla jsem.

Jamie krátce zafuněl. „Bože, Jenny by mě zabila, kdyby se dozvěděla, že se její dítě potuluje kolem domu se špatnou pověstí. Jen doufám, že ten malý lotr bude mít pusu na zámek, až se dostane domů.

„To doufám, že se dostane domů, řekla jsem, když jsem si vzpomněla na patnáctiletého nešiku, kterého jsem viděla dnes ráno, ponechaného napospas Edinburghu plnému prostitutek, pašeráků, výběrčích daní a vraždícího Ďábla. „Alespoň že to není dívka, řekla jsem při vzpomínce na to poslední zmíněné. „Zdá se, že Ďábel nemá chuť na mladé hochy.

„No, ale je dost jiných, kteří tu chuť mají,” dodal kysele Jamie. „A co se týče tebe, doufám, že mi nezešediví vlasy dřív, než se dostaneme z tohoto páchnoucího sklepa1

„Mě?” řekla jsem překvapeně. „O mě nemusíš mít strach1

„Nemusím?” Chytil mě za paži a pozorně si mě prohlížel. „Že si o tebe nemusím dělat starosti? Tohle že jsi řekla? Kriste! Zanechal jsem tě v bezpečí v posteli, abys počkala na snídani, a ani ne o hodinu později tě najdu v šatech dole pod schody, jak svíráš v náručí mrtvolu! A teď stojíš přede mnou nahá, jak tě stvořil Bůh. s patnácti muži kolem, kteří přemýšlí, kdo vlastnější jak si asi myslíš, že jim to mám teď vysvětlit, Sassenachová? Nepovíš mi to?“ Podrážděně si projel rukou vlasy.

„Bože na nebesích! Já musím za dva dny bezodkladně na pobřeží, ale v Edinburghu tě nechat nemůžu, teď, když tady řádí Ďábel a když si polovina lidi, co tě viděli, myslí, že jsi prostitutka a… a…” Stuha kolem jeho copánku se povolila a vlasy se mu rozlétly kolem hlavy jako lví hříva. Zasmála jsem se. Chvíli se na mě díval, ale potom se pod jeho zamračenim vyklubal váhavý úsměv.

„No tak dobře,” řekl rezignovaně. „Myslím, že to nějak zařídím.”

„Také si myslím, že to nějak zařídíš,” řekla jsem a postavila se na špičky, abych mu shrnula vlasy za uši. Tak jako pracuji magnety na principu opačných polarit, že se k sobě přilepí, jakmile se dostanou do malé vzdálenosti, sklonil se ke mně a políbil mě.

„Zapomněl jsem,” řekl o chvíli později.

„Zapomněl na co?” Přes tenkou košili byla jeho záda teplá.

„Na všechno.” Mluvil velice tiše, ústa přitisknutá k mým vlasům. „Na štěstí. Strach. Hlavně na strach.” Zvedl ruku a shrnul si mé kudrny z jeho nosu.

„Už dlouho jsem se nebál, Sassenachová,” zašeptal. „Ale myslím, že teď se bojím. Protože teď mám co ztratit.”

Trochu se odtáhl, aby si mě mohl prohlédnout. Rukama mě pevně držel kolem pasu. jeho oči byly ve tmě tmavé jako bezedná voda. Potom se výraz jeho tváře změnil a rychle mě políbil na čelo.

„Jdeme, Sassenachová,” řekl a vzal mě za paži. „Řeknu mužům, že jsi má žena. A zbytek bude muset chvíli počkat.”

Šaty měly trošku hlubší výstřih, než bylo nezbytné, a byly trošku těsné kolem ňader, ale celkově nebyly špatně.

„A jak jsi věděl, že má Daphne stejnou velikost? zeptala jsem se a lžící si nabírala polévku.

„Říkal jsem, že jsem s dívkami nespal, řekl Jamie obezřetně. „Ale nikdy jsem neříkal, že jsem se na ně nepodíval. Mrkl na me jako velká červená sova měl vrozený tik, který mu nedovoloval zavřít jen jedno oko a já se musela zasmát.

„A myslím, že ti ty šaty sluší o moc víc než Daphne. Podíval se do mého výstřihu s pohledem všeobecného souhlasu a mávl na servírku, která nesla tácek čerstvých placek.

Taverna u Moubrayů vydělávala hlavně na jídelně. Nebylo zde nakouřeno jako Na konci světa nebo v jiných tavernách, kde se pil hlavně alkohol. Moubrayovi byli velká a elegantní taverna s venkovními schody, které vedly do druhého patra, kde útulná jídelna poskytovala zázemí pro vytříbené chutě edinburských prosperujících obchodníků a úředníků.

„A kdo jsi teď? zeptala jsem se. „Zaslechla jsem, jak tě madame Jeanne oslovuje .Monsieur Fraser” jsi tedy veřejně Fraser?

Zakroutil hlavou a rozlomil si do misky s polévkou placku. „Ne, teď jsem Sawney Malcolm, tiskař a vydavatel.

„Sawney? To je zkráceně Alexander, že? Myslela jsem, že by to bylo spíše ‘Sandy’, hlavně kvůli barvě tvých vlasů. Ne že by jeho vlasy měly barvu písku, uvědomila jsem si, když jsem na něj pohlédla. Měl vlasy jako Bree velice husté, mírně vlnité a míchaly se v nich všechny odstíny rudé a zlaté; měď a skořice, světle kaštanová a jantar, rudá, rumělka, všechny se mísily dohromady.

Najednou jsem zatoužila po Bree; zároveň jsem zatoužila po uvolněných vlasech z Jamieho formálního copu, chtěla bych do nich zajet rukou. Ucítila bych pevnou křivku jeho lebky a jemné pramínky by mi klouzaly mezi prsty. Stále jsem ještě cítila, jak mě ráno lechtaly na hrudi, uvolněné a husté.

Zkrátil se mi dech a sklonila jsem hlavu nad svůj vývar z ústřic.

Zdálo se, že si toho Jamie nevšiml; přidal si do mísy pořádnou lžíci másla a jak to dělal, kroutil hlavou.

,„Sawney‘ se říká na vysočině, informoval mě. „A také na ostrovech. ,Sandy” bys slyšela spíše v nížině anebo od ignorantských Sassenachů. Pozvedl ke mně jedno obočí, usmál se a přiložil k ústům plnou voňavou lžíci.

„Dobře, řekla jsem. „No a dál kdo jsem ja!u

Všiml si toho. Cítila jsem velkou nohu, jak se dotýká mé, a nad krajem své misky se na mě usmál.

„Jsi má manželka, Sassenachová, řekl mrzutě. „Napořád. Bez ohledu na to, kdo budu já jsi má žena.

Pocítila jsem radostnou červeň ve své tváři a v jeho jsem zahlédla odlesky vzpomínek na minulou noc. Zrudly mu špičky uší.

„Nemyslíš, že dali do vývaru příliš mnoho pepře? zeptala jsem se a polkla další lžíci. „Jsi si jistý, Jamie?”

„Ano, řekl. „Ano, jsem si jistý,” doplnil, „a ne, s pepřem je to v pořádku. Mám rád trošku více pepře. Noha se zlehka pohybovala proti mé, špičkou boty mě hladil po kotníku.

„Takže jsem paní Malcolmová, snažila jsem se to jméno dostat přes jazyk. Už jen samotný fakt vyslovit slovo ,paní” mě trochu rozechvěl, jako čerstvou nevěstu. Bezmyšlenkovitě jsem sjela pohledem na stříbrný prsten na mém prsteníčku.

Jamie si toho pohledu všiml a pozvedl ke mně šálek.

„Na paní Malcolmovou, řekl tiše a já zase sotva popadala dech. Odložil šálek a vzal mě za ruku; jeho byla tak velká a teplá, že se mi jeho teplo rozlilo okamžitě do dlaní. Cítila jsem stříbrný prsten, odděleně od pokožky, kov pod jeho dotekem hřál.

„Být a zůstat, řekl a usmál se.

„Od tohoto dne napořád, řekla jsem a vůbec mě nezajímalo, že přitahujeme pohledy ostatních stolovníků.

Jamie sklonil hlavu a přitiskl rty ke hřbetu mé ruky; gesto, které okolní zvědavé pohledy změnilo na upřímné civění. Přes celou místnost seděl kněží; koukal na nás a říkal něco svému společníkovi, který se otočil, aby se také podíval. Byl to menší postarší muž; ten druhý, k mému překvapení, byl pan Wallace, můj společník z dostavníku z Tnverness.

„Nahoře jsou soukromé pokoje, zamumlal Jamie a jeho modré oči poskakovaly po kloubech mých prstů, takže mě pan Wallace přestal zajímat.

„To je zajímavé,“ řekla jsem. „Ale ještě jsi nedojedl.“

„Kašlu na vývar “

„Právě sem jde servírka s pivem.“

„Ať ji vezme ďas.“ Ostré bílé zuby se něžně zaryly do mých prstů, až jsem poskočila na židli.

„Lidé nás pozorují

„Jen je nech, ať se baví,

Jazykem se mě lehce dotýkal mezi prsty.

„Jde k nám nějaký muž v zeleném plášti,

„Sakra.., začal Jamie, když návštěvníkův stín dopadl na náš stůl.

„Přeji vám hezký den, pane Malcolmeřekl návštěvník a zdvořile se uklonil. „Věřím, že neruším?

„Ale rušíte, řekl Jamie, narovnal se a pořád mě držel za ruku. Hodil po nově příchozím ledovým pohledem. „Myslím, že vás neznám, pane?

Ten gentleman byl Angličan tak kolem pětatřiceti, decentně oblečený; znovu se uklonil a dělal, že si nedostatku pohostinnosti ani nepovšiml.

„Dosud jsem neměl tu čest se s vámi seznámit, pane, řekl uctivě. „Nicméně můj pán mě poprosil, abych vás pozdravil a požádal, zda byste samozřejmě i vaše společnice se k němu nepřidal a nedal si třeba trochu vína?

Ta malá odmlka před slovem „společnice byla skoro neznatelná, ale Jamie ji postřehl. Oči se mu zúžily.

„Já a má manželka, řekl s přesně stejnou odmlkou před slovem manželka’, „jsme v tuto chvíli zaneprázdněni. Pokud si váš pán přeje se mnou mluvit…“

„Poslal mě za vámi sir Percival Turner, pane, dodal rychle jeho sekretář kdo jiný by to také mohl být. Byl dobře vycvičený a ani nemrkl okem, což se dalo čekat u člověka, kdo dělá pro toho, jehož jménem se oháněl.

„Skutečně?” řekl suše Jamie. „Se vší úctou k siru Percivalovi, teď bohužel nemohu. Vyřídíte mu mé pozdravy? Velice zdvořile se sekretáři uklonil a otočil se k němu zády. Ten gentleman tam chvíli stál, ústa mírně pootevřená, potom se otočil na patě a razil si cestu mezi shlukem stolů ke dveřím na druhém konci místnosti.

„Kde jsme to skončili? zeptal se Jamie. „Ach, ano… lc čertu s gentlemany v zelených kabátech. A teď k těm soukromým pokojům…“

„A jak mě vysvětlíš lidem? zeptala jsem se.

Pozvedl jedno obočí.

„Vysvětlit co?“ Prohlížel si mě do hlavy k patě. „Proč bych se za tebe měl omlouvat? Nechybí ti žádná končetina; nemáš neštovice, nemáš na zádech hrb, nechybí ti zuby ani nejsi mrzák…“

„Ty víš, o čem mluvím, řekla jsem a zlehka jsem ho pod stolem kopla. Dáma, která seděla u stolu, lehce šťouchla do svého společníka a nesouhlasně si nás prohlížela. Nonšalantně jsem se na ně usmála.

„Ano, to vím,“ řekl a usmál se. „Ale vzhledem k těm událostem kolem pana Willoughbyho dnes ráno a všemu tomu kolem, neměl jsem moc času všechno to promyslet. Možná jen řeknu…“

„Můj drahý příteli, tak ty ses oženil! To jsou mi ale novinky! Od srdce gratuluji! Směl bych a doufám, že budu být prvním gratulantem k vašemu sňatku?

Menší postarší pán se opřel o pozlacenou hůl a na oba dva se usmíval. Byl to ten pán, který seděl s panem Wallacem a knězem.

„Doufám, že omluvíte mou drobnou nezdvořilost, že jsem pro vás předtím poslal Johnsona, řekl omluvně. „Já jen, že má nemoc mi nedovoluje moc rychlého pohybu, jak vidíte.

Jamie se při příchodu tohoto návštěvníka postavil a se zdvořilým gestem mu přisunul židli.

„Připojíte se k nám, sire Percivale?řekl.

„Och, ne, to nc, opravdu! Můj drahý příteli, přece nebudu rušit vaše nové štěstí. Opravdu, neměl jsem ani ponětí…“ I když stále odmítal, posadil se na nabízenou židli a cuknul sebou, když si natahoval nohy pod stůl.

„Jsem mučedníkem dny, má drahá,“ přiznal se a naklonil se ke mně, až jsem ucítila jeho zapáchající dech, který přebil i vůni libav ky, kterou bylo provoněné jeho oblečení.

Nevypadal zkorumpované, pomyslela jsem si nehledě na jeho dech ale zdání může klamat; nejsou to ani čtyři hodiny, kdy mě považovali za prostitutku.

Co mohl Jamie udělat, tak objednal víno a s taktem přijímal narušení našeho večera airem Percivalem.

„Je to vel iká náhoda, že jsem vás tady potkal, můj příteliřekl ten postarší gentleman. Položil Jamiemu na rukáv svou drobnou a upravenou ruku. „Chtěl jsem vám něco říci. Vlastně jsem vám posílal do tiskárny zprávu, ale můj poslíček mi řekl, že vás tam bohužel nezastihl.” •

„Vážně?” Jamie pozvedl tázavě jedno obočí.

„Ano,“ pokračoval sir Percival. „Myslím, že jsme spolu před pár týdny mluvili už si nevybavuji, při jaké příležitosti o tom, že chcete jet obchodně na sever. Kvůli novému tiskařskému stroji nebo tak něco.” Sir Percival měl roztomilou tvářičku, i navzdory svému věku pohlednou, s velkýma bezelstnýma očima.

„No, ano,” souhlasil Jamie zdvořile. „Pozval mě pan Leod z Per thu, aby mi ukázal svůj nový tisk, který právě začíná používat.”

„Přesně tak.“ Sir Percival se odmlčel, aby si z kapsy vytáhl krabičku se Šňupacím tabákem; byla to krásná práce v zelené a zlaté barvě s cherubínky na víčku.

„V dnešních dnech bych opravdu cestu na sever nedoporučoval,” řekl, když otevíral krabičku a soustředil se na její obsah. „Opravdu ne. V tomto období je počasí nevlídné; jsem si jist, že by paní Mal colmové neprospělo.” Usmál se na mě jako přestárlý anděl, zhluboka si šňupl tabáku, odmlčel se a lněný kapesníček držel v pohotovosti.

Jamie upíjel vína, jeho tvář byla vyrovnaná.

„Moc vám děkuji za vaši radu, sire Percivale,” řekl. „Zřejmě jste dostal od vašich lidí zprávy o bouřkách na severu?”

Sir Percival kýchl, byl to jemný tichý zvuk, jako kdyby to byla jen nachlazená myška. Vůbec tak nějak celkově připomínal bílou myš, když jsem viděla kapičku na jeho růžovém špičatém nose.

„Přesně tak,” řekl znovu, odložil kapesník a shovívavě se podíval na Jamieho. „Ne, já bych jako přítel, který má na srdci máš ma

jetek důrazně doporučoval zůstat v Edinburghu. Konec konců,“ řekl a otočil se rozzářeně na mě, „máte dost dobrý důvod zůstat teď v pohodlí domova, ne? A teď, mí drazí mladí přátelé, myslím, že bych už měl jít; nesmím vás zdržovat od vaší svatební snídaně.

Za malé pomoci Johnsona, který postával poblíž, sir Percival vstal a odklopýtal, jeho hůl se zlatou hlavou ťukala o podlahu.

„Vypadá jako milý starší gentleman, poznamenala jsem, když jsem si byla jistá, že je dost daleko, aby mě neslyšel.

Jamie zafuněl. „Prohnilej jako červ, řekl. Zvedl svou sklenku a vypil ji. „Měl by přemýšlet jinak, řekl zamyšleně, odložil sklenici a pozoroval zmenšující se postavu, která mířila ke schodům. „Chci říci muž, který se tak blíží k soudnému dni. Měl by mít strach z ďábla, ale to on ne

„Myslím, že je jako všichni ostatní, řekla jsem cynicky. „Většina lidí si myslí, že tady budou věčně.

Jamie se zasmál, jeho rozverná nálada se zase vrátila.

„Ano, to je pravda, řekl. Přistrčil mi mou sklenici vína. „Ale teď jsi tady, Sassenachová, o tom jsem přesvědčený. Napij se, mo nighe an donn, a půjdeme nahoru.

„Post coitum omne animalium triste est,“ poznamenala jsem se zavřenýma očima.

Teplé těžké tělo na mé hrudi neodpovídalo, slyšela jsem jen jeho tiché vzdechy dýchání. Po chvíli jsem ucítila něco jako vnitřní chvění, což jsem považovala za smích.

„To je ale velice zvláštní sentiment, Sassenachová, řekl Jamie ospalým zastřeným hlasem. „Doufám, že ne tvůj?

„Ne. Shrnula jsem mu vlhké světlé vlasy z čela a on se zlehka natočil tváří k mému rameni a začichal.

Soukromé pokoje u Moubrayů jsou považovány za útulné prostředí pro zamilované. Pohovka měla polstrovaný horizontální povrch, který byl, v případě, že jdete rovnou na věc, docela odpovídající. A i kdyby se mi to nelíbilo, byla jsem dost stará, abych své vášně provozovala přímo na holé zemi.

„Nevím, kdo to řekl nějaký antický filozof nebo tak někdo. Byla to citace v jedné z mých knih z medicíny; v kapitole o lidském rozmnožovacím systému,

Vibrace už byla slyšitelná, ozvalo se drobné zahihňání.

„Zdá se, že sis studia vybrala z dobrých důvodů, Sassenachová řekl. Rukou mi přejel po boku a proklestil si cestu tak, aby mě chytil za zadek. Lehce mě stiskl a spokojeně vzdechl.

„Nedokáži si představit, že jsem se cítil někdy méně tristeřekl.

„Já také ne,“ řekla jsem a přejela mu prstem po středu čela, kde mu poskakovala neposlušná kadeř. „To mi právě pořád vrtalo hlavou přemýšlela jsem, co vedlo dávného filozofa k takovému závěru1

„Myslím, že to závisí na typu animaliae, se kterým smilnil,“ poznamenal Jamie. „Možná ho nic neuspokojovalo, tak jich musel vyzkoušet pěkný počet, než došel k tak všeobecnému výroku,

„No, myslím, že někdy psi vypadají při páření trochu jako ovce,“ řekl.

„Hm. A jak tedy vypadají ovce?“

„No, tak ovce ženská vypadá přesně jako ovce v tomto směru nemá moc na výběr,

„Ach. A jak potom vypadá beran?

„No, ten vypadá dost nemravně. Jazyk mu visí z tlamy, slintá, oči obrácené v sloup a vydává u toho příšerné zvuky. Jako většina samců, ne? Cítila jsem na mém rameni, jak se usmál. Znovu mě lehce sevřel a já ho zatahala za ucho, které bylo k mé ruce nejblíže.

„Nezaznamenala jsem, že by ti visel jazyk z pusy.

„To jsi ani zaznamenat nemohla, měla jsi zavřené oči,

„Ani jsem neslyšela žádné příšerné zvuky.”

„No, také mě teď žádné nenapadají,” připustil. „Možná se mi to příště povede lépe,

Tiše jsme se spolu zasmáli, potom jsme utichli a poslouchali navzájem náš dech.

„Jamie, řekla jsem nakonec tiše a hladila ho po zátylku, „myslím, že jsem nikdy nebyla tak šťastná.

Překulil se na stranu a zlehka se nadzvedl, aby mě neumačkal, a posunul se tak, abychom se dívali tváří v tvář.

„Já také ne, má Sassenachová,“ řekl a políbil mě jen zlehka, ale setrval poblíž, tak jsem ho mohla lehce zuby skousnout jeho plný spodní ret.

„Není to jen o tom, lehnout si spolu na lůžko;’ řekl a trochu se odtáhl. Prohlížel si mě a jeho oči byly měkké a tmavě modré jako teplé tropické moře.

„Ne,“ řekla jsem a dotkla se jeho tváře. „To není.“

„Mít tě zase u sebe mluvit s tebou vědět, že mohu říci cokoliv, nemusím si dávat pozor na pusu ani skrývat myšlenky bože, Sa$senachová,“ řekl, „náš Pán ví, že jsem roztoužený jako mladík a nedokážu držet ruce dál od tvého těla ani nic jiného…“ dodal suše, „bylo by pro mne vše ztraceno, kdybych tě nemohl mít u sebe a mluvit s tebou od srdce.“

„Bez tebe jsem byla tak osamělá,“ zašeptala jsem. „Tak osamělá.”

„A já,” řekl. Shlédl na mě, oči skryté za jeho dlouhými řasami, na chvíli zaváhal.

„Nemohu říci, že jsem žil jako mnich,” řekl tiše. „Když jsem musel když jsem cítil, že to musím udělat nebo se zblázním…“

Položila jsem mu prsty na ústa, abych ho umlčela.

„Já také ne,” řekla jsem. „Frank…”

Lehce mi přitlačil ruku na ústa. Oba jsem oněměli, dívali se navzájem na sebe a já cítila pod mou rukou rozrůstající se úsměv, stejně jako můj úsměv pod tou jeho. Oddělala jsem ruku.

„To není důležité,” řekl. Sundal ruku z mých úst.

„Není” řekla jsem. „Nezáleží na tom.” Prstem jsem mu přejížděla po linii rtů.

„No tak mi řekni vše, co máš na srdci,” řekla jsem. „Pokud je na

to čas.”

Podíval se z okna, aby odhadl světlo v pět hodin jsme se měli setkat s lanem v tiskárně, abychom si sdělili výsledky pátrání po mladém Janovi a potom se přeze mne opatrně překulil.

„Máme ještě tak dvě hodiny, než budeme muset jít. Posaď se a obleč si šaty, já mezitím přinesu víno a sušenky.”

To znělo výtečně. Vypadalo to, že od doby, kdy jsem ho našla, mám pořád hlad jako vlk. Posadila jsem se a začala jsem se probírat

hromadou odhozených šatů na podlaze, hledala jsem Šněrovačku, kterou tyhle šaty s hlubokým výstřihem rozhodně potřebovaly.

„Není mi nic líto, jen jsem trochu zahanben, poznamenal Jamie a zasouval dlouhé štíhlé prsty do hedvábných punčoch. „Nebo bych alespoň měl.

„A proč?

„No, protože já jsem tady, v ráji, s tebou, vínem a sušenkami, zatímco lan venku pobíhá po ulicích a dělá si starosti o svého syna.

„A ty si děláš starosti o mladého lana? zeptala jsem se a soustředila se na šňůrky.

Trochu se zamračil a natahoval si druhou punčochu.

„Ani si tak o něj nedělám starosti, jako mám strach, že by se do zítřka nemusel objevit.

„A co se bude zítra dít? zeptala jsem se a potom se mi matně vybavilo setkání se sirem Percivalem Turnerem. „Och, tvá cesta na sever ta měla být zítra?

Přikývl. „Ano, máme domluvené setkání u Mulliiťs Cove, zítra bude novoluní. To přijede náklad z Francie s vínem a batistem.

„A sir Percival tě před tím setkáním varoval?

„Zdá se, že ano. Nevím, co se stalo, ale zjistím to. Možná je tam v kraji na návštěvě kontrola celních úředníků anebo má nějaké zprávy o aktivitách na pobřeží, které s námi nemají co do Činění, ale mohly by se překřížit. Pokrčil rameny a upevnil poslední podvazek.

Rozložil ruce na kolenou, dlaněmi vzhůru, a pomalu zatínal prsty v pěst. Levá ruka se hned stočila do dlaně, byla pevná a přesná, nástroj připravený k bitvě. Prsty na pravé ruce se svíraly mnohem pomaleji; prostředníČek byl pokřivený a křížil se s tím vedlejším. Prsteníček se vůbec nedal ohnout, ale zůstal narovnaný a byl s malíčkem ve zvláštním úhlu.

Vzhlédl od svých dlaní ke mně a usmál se.

„Pamatuješ si na tu noc, kdy jsi mi dávala ruku dohromady?

„Ano, jako nejhorší noční můru. Byla to jedna z těch nocí, co si budete pamatovat prostě jen proto, že se na ni nedalo zapomenout I přes veškerou nepřízeň jsem dostala Jamieho z věznice Wentwor th, kde byl odsouzen k smrti ale ne zavčasu, takže jsem ho nezachránila před brutálním mučením a svedením Jackem Randallem.

Vzala jsem jeho pravou ruku a položila šiji na své koleno. Nechal ji tam ležet, teplou, těžkou a nehybnou, ani se nekroutil, když jsem prohlížela každý jeho prst, natahovala ho a kroutila s ním, abych si ověřila jejich hybnost.

„Byla to má první ortopedická operace,” řekla jsem suše.

„Dělala jsi od té doby spoustu takových zákroků?” zeptal se zvědavě a shlédl na mě.

„Ano, pár jich bylo. Jsem chirurg ale v mé době to neznamená, co to znamená teď,” dodala jsem spěšně. „Chirurgové v mé době netrhají zuby a nepouštějí žilou. Spíše dělají to, co dnes dělá „phy sician” což je doktor, který má zkušenosti ve všech oblastech, ale specializuje se jen na jednu “

„Takže ty jsi speciální? No, to jsi byla vždycky,” dodal a usmál se. Bolavé prsty mi sklouzly do dlaně a palcem mě hladil po kloubech prstů. „A co tedy dělá chirurg tak speciálního?”

Zamračila jsem se a hledala ta správná slova, kterými bych to popsala. „No, jak bych to tak nejlépe chirurg se snaží léčit… pomocí nože.”

Při té představě se koutky jeho úst zkroutily nahoru.

„To si ale odporuje; ale padne ti to, Sassenachová.”

„Opravdu?” zeptala jsem se překvapeně.

Přikývl a nespouštěl oči z mé tváře. Cítila jsem, jak si mě pozorně prohlíží, a přemýšlela jsem, jak asi vypadám, rudá po milování s rozcuchanými vlasy.

„Nebyla jsi nikdy víc k nakousnutí, Sassenachová,” řekl a doširoka se usmál, když jsem se natáhla, abych si uhladila vlasy. Chytil mě za ruku a něžně ji políbil. „Nech ty kudrny být.”

„Ne,” řekl a držel mě za ruce, zatímco si mě celou prohlížel, „ne, když teď tak o tom přemýšlím, nůž je ti velice podobný. Šikovný na práci a krásný na pohled, Sassenachová,” prstem mi přejížděl po linii rtů a chtěl mě přinutit k úsměvu, „ale rozžhavená ocel… a také hříšně ostrá čepel.”

„Hříšná?” zeptala jsem se s údivem.

„Nemyslel jsem nelítostná “ ujišťoval mě. Jeho oči spočinuly na mé tváři, byly zvědavé a pohled intenzivní. Na rtech se mu rozehrál úsměv. „Ne, to nikdy. Ale dokážeš být i nemilosrdná, Sassenachová, když by to bylo nezbytně nutné.”

Pousmála jsem se. „To ano,” řekla jsem.

„Už jsem to také u tebe viděl, ne?“ Chytil mě ještě pevněji a ztišil hlas. „Ale myslím, že teď je to u tebe ještě silnější než bylo, když jsi byla mladá. Od té doby jsi to často potřebovala, že?“

Najednou jsem si uvědomila, proč on vidí tak jasně to, co Frank neviděl nikdy.

„Ty to máš také,“ řekla jsem. „A také jsi to potřeboval. často.“ Nevědomky jsem prsty přejela po jizvě, která se táhla přes celý jeho prsteníček a distální klouby.

Přikývl.

„Přemýšlel jsem,” řekl tak tiše, že jsem ho stěží slyšela. „Často jsem přemýšlel, zda toho může člověk využít a potom to zase skrýt. Viděl jsem příliš mnoho mužů, kteří zdrsněli a byli tvrdí jako železo. A tak jsem často přemýšlel, zda jsem pánem své duše nebo jsem se stal otrokem toho ostří?”

„Myslel jsem na to pořád dokola,” pokračoval dál a díval se dolů na naše propojené ruce…, „že jsem příliš často vystavoval své ostří a trávil příliš mnoho času sváry, že už jsem neměl ani sil na pohlavní styk.”

Rty se mi pohnuly a chtěla jsem něco poznamenat, ale místo toho jsem je skousla. Všiml si toho a pousmál se.

„Už jsem si nemyslel, že bych se ještě někdy smál se ženou v posteli, Sassenachová,” řekl. „Nebo že bych vůbec přišel k ženě, byl hrubý jako zvíře a slepý touhou.” V jeho hlase byla znát hořkost.

Zvedla jsem jeho ruku a políbila malou jizvu na jejím hřbetě.

„Nepovažuji tě za hrubého,” řekla jsem. Myslela jsem to vážně a jeho tvář při pohledu na mě zjihla. Odpověděl mi zcela vážně.

„Já vím, Sassenachová. A právě to, jak mě vidíš, mi dává naději. Protože jsem a vím to snad..zlomil se mu hlas, pozorně si mě prohlížel.

„Máš to tu sílu. Máš ji a tvá duše také. Tak může být snad ta má zachráněna.”

Neměla jsem ponětí, co na to říci, tak jsem chvíli mlčela a jen ho držela za ruku a hladila ho po zkroucených prstech a velkých kloubech. Byla to ruka válečníka ale on teď válečníkem nebyl.

Otočila jsem jeho ruku a položila si ji na koleno, dlaní vzhůru. Pomalu jsem přejížděla po čarách a drobných výstupcích a potom přes malé písmeno „C” u kořene palce; byla to značka, která mu měla připomínat mě samotnou.

„Jednou jsem potkala na vysočině starou ženu, která říkala, že čáry na ruce nepředpovídají náš život; pouze ho odráží.“

„A je to tak?“ V prstech mu lehce zaškubalo, ale dlaň zůstala dál nehnuté ležet.

„Nevím. Říkala, že se člověk s liniemi na dlaních rodí ale potom se časem čáry mění, podle toho, jaké věci děláš a jakým člověkem jsi.” Nevěděla jsem nic o věštění z dlaně, ale viděla jsem hlubokou rýhu, která se táhla od zápěstí do středu dlaně a několikrát se větvila.

„Myslím, že tohle bude ta, která se nazývá čára života,” řekla jsem. „Vidíš všechny ty větve? Myslím, že to znamená, že jsi hodně změnil svůj život a dělal jsi mnohá rozhodnutí.

Krátce zafuněl, ale znělo to spíše pobaveně než posměšně.

„Vážně? No, také by se to tak dalo říci.“ Koukal do své dlaně a nakláněl se nad mým kolenem. „Myslím, že ta první větev vznikla, když jsem potkal Jacka Randalla, a ta druhá, když jsem si tě vzal vidíš, jsou docela blízko.”

„To ano, to jsou.” Pomalu jsem po té linii přejížděla prstem, lechtalo ho to a jeho prsty se zachvěly. „A další by mohla značit Culloden?”

„Možná.” Ale on o Cullodenu nechtěl mluvit. Jeho prsty se pohnuly. „A když mě zavřeli do vězení a zase propustili a já přišel do Edinburghu.”

„A stal ses tiskařem.” Odmlčela jsem se a vzhlédla na něj, obočí pozvednuté. „Jak ses proboha mohl stát tiskařem? To je ta poslední věc, co by mě napadla.”

„Aha, tohle.” Jeho ústa se roztáhla do úsměvu. „No, to byla spíše náhoda.”

Na začátku hledal nějaký obchod, který by mohl skrýt jeho pašeráctví. Z předchozího zaměstnání měl jistou sumu, za kterou si chtěl koupit takový obchod, který by zahrnoval vůz a několik koní a diskrétní provozovnu, která by se dala použít jako dočasné skladiště pro zboží na cestě.

Nabízelo se provozování povozů, ale potom to zavrhl právě z důvodu, že tito obchodníci jsou neustále pod kontrolou celních úředníků. Stejně tak i provoz taverny nebo hostince, vzhledem k nadměrnému množství dodávek, které proudí dovnitř, by bylo velice riskantní ukrývat pod legitimní činnosti i tu nelegitimní. Výběrčí daní a celní úředníci se hemží kolem jako vosy kolem bonbonu.

„Tiskárna mě napadla, když jsem si najedno takové místo přišel zadat objednávku’ vysvětloval. „Když jsem tam čekal, viděl jsem vagon, jak se kodrcá k budově a je plný krabic s papírem a sudů s alkoholem na výrobu inkoustu. Tak jsem si pomyslel, bože, to je ono! Pro daňové výběrčí tohle místo nikdy nebude představovat žádné problémy’

A tak se koupil obchod na Carfax Close, najal se Geordie, aby obsluhoval tiskařský stroj, a začaly se přijímat objednávky na plakáty, letáky, lístky a knihy a na cokoliv dalšího, co se zrovna namanulo.

„Ten muž se jmenoval Tom Gage,“ vysvětloval mi. Uvolnil ruku z mého sevření, celý nažhavený mi to vyprávět, gestikuloval a když mluvil, projížděl si rukou vlasy.

„Tu a tam přinesl malou objednávku. Všechno to byly takové drobné nevinné věci ale často tam zůstával, aby o tom všem hovořil. Měl problém mluvit se mnou i s Geordiem, myslel si, že svému řemeslu rozumíme méně než on‘

Ušklíbl se na mě.

„Nevím moc o tiskařině, Sassenachová, ale poznám lidi.”

Bylo jasné, že Gage zjišťuje sympatie Alexandera Malcolma; postřehl v Jamieho řeči stopy po vysočině. Pošťuchoval ho a chtěl vědět o jeho známých, o všem, co dělalo po nezdařeném povstání problémy. Šikovně vedl směr konverzace a pronásledoval svou oběť. Nakonec by mu dotyčná osoba vyzvonila vše, oč stál.

„A on ti věřil “ To nebyla otázka; jediný muž, který kdy mylně důvěřoval Jamiemu Fraserovi, byl Karel Stuart a v tom případě byla chyba na straně Jamieho.

„Ano, věřil. A tak začalo přátelství, na začátku to byl čistě obchodní vztah, ale jak čas běžel, prohloubil se v přátelství. Jamie tiskl všechny materiály, které napsala malá skupinka politických radikálů kolem Gage od veřejných prohlášení po tajné letáky a pamflety, které byly natolik inkriminující, že by mohly autora dostat nejen za mříže, ale rovnou i na šibenici.

„Chodili jsme dolů do taverny a hodně mluvili, když se tisk dokončil. Potkal jsem několik Tomových přátel a nakonec Tom navrhl, abych napsal sám nějaký článek. Zasmál jsem se a řekl jsem mu, že než bych touto zkřivenou rukou něco napsal perem, to už bychom byli všichni dávno mrtví ne na šibenici, ale stářím.

Když jsme mluvili, stál jsem u tisku, levou rukou jsem skládal písmena, ani jsem o tom neuvažoval. Jen na mě tak koukal a potom se začal smát. Ukázal na sadbovač, potom na mou ruku a dál se smál, až se musel posadit na zem, aby přestal.

Protáhl si před sebe ruce, propnul dlaně a nevzrušeně si je prohlížel. Jednu ruku zatnul v pěst a pomalu se s ní blížil k obličeji, až se mu pod tenkou látkou košile propnuly svaly.

„Jsem ještě dost Zachovalý, řekl. „A když budu mít štěstí, tak to snad ještě pár let vydrží ale nebude to navždy, Sassenachová. Mnohokrát jsem už bojoval s mečem a dýkou, ale každého bojovníka čeká den, kdy ho síly opustí. Zakroutil hlavou a natáhl ruku po plášti, který ležel na zemi.

„Ten den s Torném Gagem jsem si vzal tohle, jako upomínku, řekl. Vzal mou dlaň a vložil mi do ní něco, co vytáhl z kapsy pláště. Byly chladné a tvrdé na omak, malé olověné oválky. Nemusela jsem sahat na konce, abych věděla, jaká písmena se na nich skrývají.

„Q. E. D., řekla jsem.

„Angličané mi sebrali meč a dýku, řekl tiše. Prstem se dotkl písmen na mé dlani. „Ale Tom Gage mi znovu vložil do rukou zbraň a já si myslím, že bych ji neměl odkládat.

Ve tři čtvrtě na pět jsme už kráčeli ruku v ruce dolů Královskou mílí, s žaludkem naplněným několika miskami pepřeného vývaru z ústřic zalitých lahví vína, které jsme společně vypili během pauz mezi naší „soukromou komunikací.

Město kolem nás zářilo, jako kdyby s námi sdílelo naši radost. Nad Edinburghem se vznášela clona, ze které mělo zase brzy pršet, ale v tuto chvíli sem dopadalo světlo zapadajícího slunce a házelo na mraky zlatý, růžový a rudý odstín. Také se zrcadlilo na mokré patině chodníků, takže šedé kameny na budovách změkly a zářily odraženým světlem, zrcadlily tak teplo, které mě hřálo do tváří a svítilo v Jamieho očích, když se na mě podíval.

Šli jsme dál ulicí a já byla natolik pohroužená do svých myšlenek, že mi trvalo několik minut, než mi došlo, že je něco špatně. Protáhl se kolem nás nějaký muž, který netrpělivě snášel naše klikatění, potom se ale těsně přede mnou zastavil, až mi uklouzla noha na kamenech a smekla se mi bota.

Pohodil hlavou a koukal k nebi, potom spěchal dál ulicí, neutíkal, ale šel tak rychle, jak jen mohl.

„Co se mu stalo? zeptala jsem se, když jsem se zastavila, abych si pořádně nazula botu. Pak jsem si najednou uvědomila, že všichni lidé kolem nás zastavují, hledí vzhůru a spěchají dál ulicí.

„Co si myslíš…? začala jsem, ale když jsem se otočila na Jamieho, tak on také pozorně koukal vzhůru. Také jsem pozvedla hlavu a trvalo mi to jen chvíli, aby mi došlo, že rudá záře v mracích je o dost tmavší než okolní obloha s odlesky zapadajícího slunce a blikala způsobem, který není pro západ slunce typický.

„Oheň, řekl. „Bože, myslím, že je to v Leith Wynd!

Ve stejný okamžik někdo o pár metrů dál vykřikl: „Hoří! Jako kdyby to byla nahlas vyřčená diagnóza, která ostatním dává svolení k uvolnění a běhu, vyvalily se kaskády pohybujících se postav jako hejna lumíků, kteří se chtějí vrhnout do plamenů.

Několik lidí se zdravějším rozumem se hnalo obráceným směrem. Také křičeli „hoří, ale bylo to, jako kdyby to směřovali na hasiče.

Jamie už byl také v pohybu, tahal mě za ruku, jak jsem tam tak podivně hopkala na jedné noze. Než abych zastavovala, odkopla

jsem i druhou botu a utíkala za ním, nohy mi klouzaly a prsty jsem v běhu narážela do studených vlhkých kočičích hlav.

Oheň nebyl v uličce Leith Wynd, ale hned vedle, v Carfax Close. Průchod do ulice byl ucpaný přihlížejícími zvědavci, kteří se postrkovali a natahovali, aby něco viděli a pokřikovali na sebe nesouvislé otázky. Vlhkým večerním vzduchem se nesl zápach kouře a když jsme se zanořili do uličky, do tváře mi ve vlnách narážely závany horkého vzduchu.

Jamie nezaváhal, ale zanořil se do davu a razil si cestu. Tlačila jsem se těsně za ním, než se zase ta lidská masa zavře, a lokty jsem si prorážela cestu. Neviděla jsem nic jiného, než Jamieho široká ramena před sebou.

Pak jsme vykoukli před davem a já to najednou všechno viděla. Hustá oblaka kouře se řinula z obou spodních oken tiskárny a slyšela jsem to šeptání a praskání ohně, které přehlušilo i šum čumilů.

„Moje tiskárna!“ Jamie úzkostně vykřikl a vyběhl k přednímu schodišti, rozkopnul dveře. Otevřenými dveřmi se vyvalil kouř a pohltil ho jako hladová bestie. Nakrátko jsem ho ještě zahlédla, jak bojuje se zásahem kouře; potom padl na kolena a doplazil se do budovy.

Inspirováno jeho činem vyrazilo několik mužů z davu ke schodišti a stejně jako Jamie zmizeli v zakouřeném interiéru. Žár byl tak silný, že jsem pod jeho náporem cítila poletovat mou sukni kolem lýtek a přemýšlela jsem, jak to ti muži mohou vevnitř vydržet.

Výkřiky v davu za mnou náhle umlkly, což znamenalo příjezd městské hlídky s vědry. Ti muži byli na tento úkol zvyklí, tak si sundali rudé kabáty a začali bojovat s ohněm, bez ustání lili vodu z kýblů do oken. Mezitím se dav rozrostl a z okolních domů se ozývaly kaskády nohou na schodištích, jak obyvatelé vyháněli zvědavé děti do spodních pater do bezpečí.

Nemyslím, že by úsilí zdejší brigády hasičů, i když bojovali udatně, melo nějaký vliv na rozdmýchaný oheň. Přecházela jsem po chodníku tam a zpět a snažila se zahlédnout vevnitř nějaký pohyb, kd}’ž muž v čele řetězu věder vykřikl a uskočil zpět, právě ve chvíli, kdy kolem něj proletěl rozbitým oknem podavač olověných písmenek, s nárazem přistál na dlažbě a písmena se rozletěla do všech stran.

Dva nebo tři uličníci se protlačili davem, aby písmena sebrali, ale rozhořčený dav je vytlačil zpět. Jedna kyprá dáma v zástěře vyrazila vpřed, riskovala život i ruce, ale převzala nad zásobníkem ochranu, dotáhla ho k obrubníku, kde se nad ním obranářsky rozkročila jako kvočna nad svým hnízdem.

Než její společníci stačili písmenka poskládat, byli zahnáni na ústup sprškou dalších letících předmětů z obou oken; přiletělo více podavačů, tyčí na válcování, podložek na inkoust a lahviček s inkoustem, které dopadly na chodník. Jako pavoučí síť se rozlil jejich obsah do louží, které tady z věder ukápli bojovníkům s ohněm.

Hlas ohně byl povzbuzen průvanem z otevřených oken a dveří, tak zesílil z šepotu do spokojeného ohlušujícího řevu. Lili vodu do oken a snažili se chránit před sprškou věcí, které zase letěly z oken ven. Vtom dal kapitán městské hlídky pokyn a křikl na své muže, přiložil si namočený kapesník na nos, zanořil se do budovy a rozběhl následován půltuctem svých parťáků.

Rada s vědry se rychle přeskupila, naplněná vědra šla z ruky do ruky přes roh ulice od nejbližší pumpy. Shrbení ochotní chlapci chňapli po prázdných kbelících, které přistály dole pod schody, a běželi s nimi zpět k pumpě, aby je naplnili. Edinburgh je kamenné město, ale domy jsou na sobě tak namačkané a všude jsou ohniště a společné komíny, takže oheň zde musí být na denním pořádku.

Za mnou nastal nějaký rozruch a já pochopila, že přijel se zpožděním i hasicí vůz. Davy lidí se rozestoupily jako Rudé moře, aby mohl hasicí vůz projet. Ten byl tlačen muži, místo aby ho táhli koně, ti by se totiž do úzké uličky nevešli.

Cisterna byla z mosazi a v odrazu plamenů zářila jako samotné uhlí. Žár ještě více zesílil; cítila jsem, jak mám vyschlé plíce, které bojují s každým nádechem horkého vzduchu, a začala jsem mít hrozný strach o Jamieho. Jak dlouho tam dokáže dýchat, v té ďábelské mlze z kouře a horka, a to bez ohledu na samotné nebezpečí plamenů?

„Ježíši, Marie a Josefe!“ najednou se vedle mě zjevil lan, který si i s dřevěnou nohou proklestil cestu davem. Chytil se mě za paži, aby neztratil rovnováhu, když prolétla z domu ven další sprška předmětů a dav uskočil vzad.

„Kde je Jamie?” křičel mi do ucha.

„Támhle vevnitř!” křičela jsem na něj dozadu a ukazovala.

Ve dveřích tiskárny byl najednou nějaký ruch a shon, ozýval se křik, který přehlušoval samotný hukot ohně. Ukázalo se několik párů nohou, které poskakovaly tam a zpět v kouři, který pronikal dveřmi ven. Objevilo se šest mužů, Jamie mezi nimi a prohýbal se pod tíhou mohutného dílu obrovského stroje byl to Jamieho cenný tiskařský stroj. Snesli ho ze schodů a postupovali do davu, potom se otočili k tiskárně.

Na další záchranné manévry už bylo příliš pozdě; vevnitř se ozvala rána a další závan horka zatlačil dav vzad. Okna v patře se rozsvítila tančícími plameny. Z domu vyběhlo několik mužů, kašlali a dusili se, někteří z nich se plazili, byli černí od sazí a propocení od námahy. Posádka hasicího vozu pumpovala jako o život, ale silný proud z jejich cisterny měl na oheň pramalý vliv.

Na rameno mi dopadla lánová ruka jako čelist pasti.

„Ian!“ vykřikl, a to dost nahlas na to, aby přehlušil nejen dav, ale i rachot ohně.

Podívala jsem se nahoru ve směru jeho pohledu a zahlédla jsem v okně ve druhém patře postavu, která vypadala jako duch. Zdálo se, že chvíli bojuje s okenním rámem. Potom buď spadla nazad, nebojí pohltil kouř.

Srdce jsem měla až v krku. Nedalo se poznat, zda je ta osoba doopravdy mladý lan, ale rozhodně to byl člověk. lan neztrácel čas a vyrazil vpřed k tiskárně takovou rychlostí, jak jen mu to jeho noha dovolovala.

„Počkej!” zakřičela jsem a vyběhla za ním.

Jamie se nakláněl nad svým tiskařským strojem, hruď mu poskakovala, jak se snažil popadnout dech a zároveň děkoval svým pomocníkům.

„Jamie!” chytila jsem ho za rukáv a táhla od rudolícího holiče, který si utíral černé ruce od sazí do zástěry a zanechával na ní dlouhé černé šmouhy mezi fleky od zaschlého mýdla a mezi kapkami krve.

„Tam nahoře!” vykřikla jsem a ukazovala. „Nahoře je mladý lan!”

Jamie udělal krok vzad, přejel si rukávem po černé tváři a díval se do horního okna. Nebylo nic vidět, jen blikající odrazy ohně v okenních tabulích.

lan se snažil vyrvat ze sevření několika paží, které ho držely, aby se nevrhl dovnitř.

„Ne, chlape, tam dovnitř přece nemůžeš! křičel na něj kapitán stráže a snažil se ho chytit za ruce, kterými máchal kolem sebe. „Schodiště se už propadlo a střechu to čeká každou chvíli!

I když byl lan šlachovitý a měl dřevěnou nohu, byl vysoký a rázný, takže sevření, byť dobře míněné, jeho věznitelů z městské hlídky, nemělo proti němu a jeho otcovskému odhodlání šanci. Strážníci byli najímáni hlavně z bývalých regimentů na vysočině. Pomalu ale jistě se celý propletenec posouval ke schodům tiskárny, jak lan tlačil své rádoby zachránce směrem k plamenům.

Viděla jsem, jak se Jamie nadechoval, lapal po dechu, jak jen toho byly jeho sežehnuté plíce schopné. Najednou byl také u schodů, chytil lana kolem pasu a táhl ho zpátky.

„Pojď pryč! křičel na něj ochraptěle. „To nepůjde schody už spadly! Rozhlédl se kolem, uviděl mě a odhodil ho vzad do mé náruče. „Podrž ho, zařval přes řev plamenů. „Přivedu chlapce dolů!

Potom se otočil a vyrazil ke schodišti vedlejší budovy, protlačil se mezi zákazníky cukrárny z druhého patra, kteří se seběhli dole, aby to představení sledovali a cínové šálky pořád ještě drželi v rukou.

Po vzoru Jamieho jsem ho objala pažemi kolem pasu a nepustila. Neúspěšně se pokoušel následovat Jamieho, potom ale přestal a zů; stal nehybný v mém náručí, jeho srdce divoce tlouklo u mé tváře.

„Nedělej si starosti, řekla jsem úplně nesmyslně. „Dokáže to, přivede ho dolů. Dokáže to. Já vím, že to dokáže.

lan neodpověděl možná to neslyšel ale zůstal v mém sevření nehybný a klidný jako socha, ztěžka dýchal a znělo to jako vzlykot Když jsem uvolnila sevření, nepohnul se ani neotočil, ale když jsem se postavila vedle něj, chytil mě za ruku a pevně ji svíral. Snažila jsem se ho také sevřít tak pevně.

Netrvalo to déle než minutu, než se nad oknem čokoládovny otevřelo další okno a z něj vykoukla Jamieho hlava a ramena, jeho rudá

hlava zářila, jako kdyby plameny utekly z hlavního požáru. Vylezl na parapet, opatrně se otočil a přidřepl si, dokud nebyl tváří k budově.

Postavil se, na nohou měl jen ponožky, chytil se okapu, který vedl ze střechy nad ním, a přitáhl se, pomalu se zvedal jen silou svých paží, dlouhé prsty na nohou Šátraly po zdi a hledaly jako oporu štěrbinu mezi cihlami na fasádě domu. Ozval se rachot, který přehlušil i hukot davu a řev ohně, potom se Jamie vyšvihl přes okraj střechy a zmizel za štítem.

Menší muž by to nedokázal. Ani lan ne, se svou dřevěnou nohou. Slyšela jsem, jak si něco lan brumlá pod vousy; možná se modlil, ale když jsem na něj pohlédla, čelist měl zaťatou a ve tváři se zrcadlil strach.

„Co tam proboha nahoře dělá?“ pomyslela jsem si a nebyla jsem si jistá, zda mluvím nahlas nebo ne, dokud si holič vedle mne neza stínil oči a neodpověděl.

„Na střeše tiskárny jsou padací dveře, madam. Pan Malcolrn se chce bez pochyb dostat touto cestou do horního patra. To je nějaký jeho příbuzný, nevíte?“

„Ne!“ vyštěkl lan. „To je můj syn!“

Holič uskočil před lanovým pohledem vzad a mumlal si: „Och, ano, pane, to ano, no jo!“ A pokřižoval se. Hukot davu se změnil v řev, když se na střeše obchodu s čokoládou objevily dvě postavy, lan pustil mou ruku a vyrazil vpřed.

Jamie podpíral paží mladého lana, který byl předkloněný a svíjel se kouřem, kterého se nadýchal. Bylo více než jasné, že ani jeden z nich není ve stavu, aby prošli vedlejší budovou.

V tu chvíli Jamie zahlédl dole lana. Dal si dlaně k ústům a zařval: „Provaz!“

Provaz se našel; městská hlídka přijela vybavena. lan chňapl smetaný provaz od přicházejícího strážníka, nechal ho tam překvapeně mrkat a otočil se tváří k budově.

Zahlédla jsem záblesk Jamieho bílých zubů, jak se usmál dolů na svého švagra, a zahořklý pohled na lanově tváři. Kolikrát si mezi sebou už házeli lano, aby vytáhli seno na půdu nebo aby přivázali náklad na vůz?

Jak lan máchal rukama, dav se stáhl dozadu a těžké lano vyletělo do natažené paže s přesností čmeláka, který dosedá na květinu. Ja mie táhl za svíjející se konec a na chvíli zmizel, aby upevnil konec provazu za komín.

Ještě chvíli to trvalo a dvě od kouře začouzené postavy bezpečně přistály dole na chodníku. Mladý lan měl provaz uvázaný v podpaží a kolem hrudi, chvíli stál rovně, ale jak lano povolilo, podlomila se mu kolena a sesunul se na hromádku na dlažbu.

„Jsi v pořádku? A bhalaich, mluv na mě!” lan padl na kolena vedle svého syna a zuřivě se snažil rozvázat uzel, který měl mladý lan na hrudi, zároveň se mu snažil podpírat klimbající hlavu.

Jamie se opíral o zábradlí u cukrárny, tvář černou od kouře a kašlal z plných plic, ale jinak vypadal nezraněn. Sedla jsem si vedle chlapce a vzala jeho hlavu do klína.

Nevěděla jsem, zda se mám při pohledu na něj smát nebo plakat. Když jsem ho viděla ráno, byl to přitažlivý mladík, sice to nebyl úplný krasavec, ale měl něco z otcových přátelských prostých rysů. Teď večer měl husté vlasy pojedná straně čela sežehnuté a vybledlé rudé strniště a obočí a řasy měl spálené docela. Kůže pod nimi byla černá od sazí, ale jinak růžová jako malé selátko.

Hmatala jsem na krku po tepu a našla jsem ho, byl silný a to mě uklidnilo. Dech byl’Chraplavý a nepravidelný a nebylo se čemu divit; doufala jsem, že nemá sežehnuté plíce. Dlouze a dusivě kašlal, jeho hubené tělo se v mém klíně prohýbalo.

„Je v pořádku?” Ianova ruka se instinktivně natáhla, chytila syna pod paží a zvedla ho do sedu. Hlava se mu houpala ze strany na stranu, až mi padl dopředu do náručí.

„Myslím, že ano, ale nemůžu to říci s jistotou.” Chlapec stále kašlal, ale ještě nebyl plně při vědomí; držela jsem ho přitisklého v náručí jako obrovské miminko, hladila jsem ho bezvýznamně po zádech, zatímco on zvracel a zase přestával.

„Je v pořádku?” Tentokrát to byl Jamie, který si přidřepl bez dechu vedle mne. Hlas měl tak ochraptělý a zhrublý kouřem, že jsem ho vůbec nepoznala.

„Myslím, že ano. A co ty? Vypadáš jako Malcolm X,” řekla jsem a koukala na něj přes rameno mladého lana.

„Opravdu?” Přiložil si ruku na tvář, vypadal překvapeně a potom se na mě ušklíbl. „No, nedokážu říci, jak vypadám, ale určitě ještě nejsem ex Malcolm. Jen jsem trochu na okrajích připečený.”

„Zpátky, zpátky!” Po mém boku stál kapitán městské hlídky, šedé vousy se mu ježily a tahal mě za rukáv. „Madam, musíte pryč, padá střecha!”

Když jsme se přesunuli do bezpečí, střecha tiskárny se propadla a když oblaka jiskřiček vylétla a zářila proti tmavé obloze, z davu se ozývaly výkřiky strachu a bázně.

Jako kdyby obloha odpovídala na tohle vyrušení, první erupce kouře následovaly dešťové kapky, které dopadaly ztěžka na dlažbu kolem nás. Obyvatelé Edinburghu, kteří by v této roční době měli být na déšť zvyklí, konsternované vykřikovali a rozutíkali se schovat pod okapy okolních budov jako hejno švábů, nechali tak přírodu dokončit práci stříkacího vozu.

O chvíli později jsme s lanem osaměli u mladého lana. Když Jamie štědře rozdal peníze mezi městskou hlídku a pomocníky a zajistil přemístění tisku do skladiště holiče, znaveně se k nám doploužil.

„Jak je chlapci?” zeptal se a otíral si rukou obličej. Déšť zhoustl a jeho černá tvář od sazí teď byla absurdně legrační, lan se na něj podíval a teď se poprvé z jeho tváře vytratil strach, obavy a vztek. Usmál se na Jamieho.

„Nevypadá o moc lip než ty ale myslím, že teď už to zvládne. Podáš nám ruku?”

lan se sklonil nad svého syna a galsky mumlal nějaká útěšná slova pro malé děti. Mladý lan seděl znaveně na obrubníku a kymácel se ze strany na stranu jako volavka v silném větru.

Než jsem došli k zařízení madame Jean ne, mladý lan už mohl jít, i když ho ještě z obou stran podpírali jeho otec a strýc. Dveře nám otevřel Bruno, při pohledu na nás nevěřícně zamrkal, potom otevřel dveře dokořán a smál se tak, že je za námi stěží zavřel.

Musím uznat, že pohled na nás musel stát za to, byli jsme promočení a déšť nám stékal ze šatů. Já i Jamie jsme byli oba bosí, Jamieho oblečení bylo na cáry, propálené, potrhané a umazané od sazi. lanoví padaly vlasy do očí, takže vypadal jako promočená myš se dřevěnou nohou.

Vzhledem ke hluku, který Bruno dělal, začaly ze dveří vykukovat zvědavé hlavy. Nejvíce pozornosti přitahoval mladý lan, měl spálené vlasy, nateklou rudou tvář, orlí nos a s očima bez řas připomínal mládě nějakého exotického ptáka snad čerstvě vylíhnutého plameňáka. Jeho tvář už nemohla být více rudá, ale zátylek nabíral karmínovou barvu, jak jsme šli nahoru po schodech a ozývalo se ženské hihňání.

Když jsme byli sami nahoře v pokoji za zavřenými dveřmi, lan se otočil na svého nešťastného potomka.

„Taktak jsi to přežil, ty malý prevíte,” vyštěkl na něho lan.

„Ano, pane,” zakuňkal nešťastně mladý lan tónem, jako kdyby raději odpovídal „ne”.

„Dobře,” řekl jeho otec pochmurně. „Vyklopíš to teda sám nebo mám vytáhnout pásek a vymlátit to z tebe? Ušetřil bys nám oběma čas.”

„Iane, neměl bys mlátit někoho, kdo má úplně sežehnuté obočí,” protestoval ochraptěle Jarmě a naléval si skleničku portského z de kantéru na stole. „To by nebylo humánní.” Usmál se na svého synovce a podával mu skleničku, po které chlapec hbitě chňapnul.

„No, asi ne,” souhlasil lan a prohlížel si svého syna. Pozvedl jeden koutek úst. Mladý lan vypadal zuboženě; ale zároveň byl na něj komický pohled. „To ale neznamená, že ti nemůžu seřezat prděl později,” varoval chlapce, „a to nemluvím o tom, co ti udělá matka, až tě uvidí. Ale teď si, chlapče, hlavně odpočiň.”

Mladý lan nebyl tímto posledním velkodušným výrokem nijak uklidněn, a tak hledal útočiště na dně své skleničky s portským.

S velkou radostí jsem si také vzala. Až se zpožděním mi došlo, proč obyvatelé Edinburghu tolik nesnáší déšť. Když totiž člověk promokne, trvá to v těchto kamenných domech celou věčnost, než se zase zahřeje. Neměli jiné šaty na převlečení ani nebylo topení, jen malé ohniště.

Svlékla jsem si mokrou halenu a zachytila zvědavý pohled mladého lana, s lítostí mi došlo, že sí to nemohu sundat s mladým hochem v pokoji. Zdá se, že Jamie ho už zkazil dost. Místo toho jsem se napila portského a cítila, jak se mi příjemně rozlévá v břiše teplo.

„Cítíš se, chlapče, dobře na to, abys mohl mluvit?” Jamie si sedl naproti chlapci, na podušku vedle lana.

„Ano… myslím, že ano,“ zachroptěl opatrně mladý lan. Odkašlal si a zopakoval mnohem rozhodněji, „Ano, můžu mluvit.”

„Dobře. Tak potom za prvé, jak to, že jsi byl v tiskárně? A jak to, že začala hořet?”

Mladý lan chvíli přemýšlel, potom se ještě jednou zhluboka napil portského a odpověděl: „Já jsem ten oheň založil”

lan i Jamie se přitom oba narovnali. Viděla jsem, jak Jamie v duchu přehodnocuje svůj názor na bití lidí se spáleným obočím, potom se ale jako obvykle zklidnil a jen se prostě zeptal: „Proč?”

Chlapec se znovu napil portského, odkašlal si, znovu se napil; evidentně zvažoval, co říci.

„No,” začal nejistě, „byl tam nějaký muž,” a ocitl se na mrtvém bodě.

„Ten muž,” začal Jamie trpělivě, když viděl, že jeho synovec zcela oněměl. „Kdo to byl?”

Mladý lan sviral sklenici v obou dlaních a vypadal docela nešťastně.

„Tak už sakra svému strýci odpověz, ty pitomče,” řekl lan ostře. „Nebo si tě tady hned na místě přehnu přes koleno a zvalchuju tě.”

Se střídáním pohrůžek a pobídek se těm dvěma mužům nakonec podařilo z chlapce celý příběh vydolovat.

Mladý lan byl dnes ráno v taverně v Kerse, kde se měl setkat s Willym, který tam měl dorazit na setkání s dodávkou brandy. Měli naložit zkaženou brandy a zkyslé víno jako návnadu.

„Řekni,” přikázal mu přísně lan. „Kdo tě tam poslal?”

„Já,” odpověděl Jamie dříve, než mohl mladý lan odpovědět. Mávl rukou na svého švagra, aby mlčel. „Ano, věděl jsem, že je tady. Prosím, o tom si, lané, promluvíme později. Teď je důležité zjistit, co se stalo dnes.”

lan zíral na Jamieho, ústa otevřená a nadechoval se nesouhlasit, potom ale pusu zase zaklapl. Pokývl na svého syna, aby pokračoval.

„Měl jsem hlad,” řekl mladý lan.

„A kdy nemáš?” řekli zároveň jeho otec i strýc v dokonalém souznění. Podívali se na sebe a rozesmáli se, napětí v pokoji se trochu uvolnilo.

„Takže jsi šel do taverny něco zakousnoutřekl Jaraie. „To je v pořádku, chlapče, to se nic neděje. A co se dělo potom?“

No a potom se to stalo, uviděl toho muže. Byl malý, vypadal jako krysa, s ocáskem na hlavě, jaký nosí námořníci. Jedno oko slepé a mluvil s hostinským.

„Ptal se na tebe, strýčku Jamie” řekl mladý lan a za neustálého upíjení portského se už cítil lépe. „Tvým vlastním jménem.“

Jamie vypadal překvapeně. „Myslíš James Fraser?“ Mladý lan přikývl a napil se. „Ano, ale znal i tvé druhé jméno myslím tím Jamieho Roye.“

„Jamie Roy?” lan se podíval zmateně na svého švagra, který jen netrpělivě pokrčil rameny.

„Tak mě znají v docích. Kriste, lané, ty víš, co dělám!“

„Ano, to jsem věděl, jen jsem netušil, že ti s tím ten malý chlapec pomáhá.” lan pevně semkl rty a obrátil svou pozornost na syna. „Pokračuj, chlapče, už tě nebudu přerušovat.”

Ten chlap se ptal zkušeně jako ostřílený mořský vlk, zda by neměl štěstí a nenašel práci a zda by mu neřekli, kde je Jamie Fraser, který je známý tím, že zaměstnává schopné muže. Hostinský na to jméno nereagoval; námořník se k němu naklonil blíž, postrčil mu minci, ztišil hlas a zeptal se ho, zda je mu spíše povědomé jméno „Jamie Roy“.

Hostinský byl ale pořád hluchý jako kámen, a tak námořník brzy tavernu opustil, s mladým lanem v patách.

„Myslel jsem, že by mohlo být užitečné vědět, kdo ten chlápek je a co chce,” vysvětloval chlapec a mrkal u toho.

„Mohl jsi po hostinském něco vzkázat Willymu “ řekl Jamie. „No a kam šel?”

Rychle šel dál ulicí, ale ne dost rychle na to, aby mu zdravý chlapec z dostatečné vzdálenosti nestačil. Námořník během hodiny ušel asi pět mil a nakonec skončil v taverně U Zelené sovy s mladým lanem v patách, který byl z té chůze vyprahlý na troud.

Při tom jméně jsem sebou trhla, ale nic jsem neříkala, nechtěla jsem to vyprávění přerušovat.

„Bylo tam šíleně narváno,” hlásil chlapec. „Něco se ráno stalo a každý o tom vyprávěl ale když mě viděli, vždy zmlkli. Tady to

bylo stejnéOdmlčel se, aby si odkašlal. „Námořník si objednal pití brandy a potom se zeptal hostinského, zda se zná s dodavatelem brandy jménem Jamie Roy nebo Jamie Fraser.”

„A co on?” zeptal se Jamie. Pohledem sledoval upřeně synovce, ale já věděla, že se mu hlavou honí myšlenky; mezi obočím mu vyskočila vráska.

Muž šel od taverny k taverně, sledován svým věrným stínem, a v každé taverně si objednal pití a ptal se na stejnou otázku.

„Ten musí mít ale trénink, vypít tolik brandy,” poznamenal lan.

Mladý lan zakroutil hlavou. „Ale on to nepil. Jen přivoněl.“

Jeho otec zamlaskal jazykem kvůli takovému mrhání dobrým pitím, ale Jamieho obočí ještě více povyskočilo.

„A některou z nich ochutnal?” zeptal se ostře.

„Ano, U Psa a pušky, a ještě U Modrého kance. Jen trochu ochutnal a jinak nechal sklenici nedotčenou. Na jiných místech nepil, a to jsme byli alespoň v pěti..odmlčel se a napil se.

Jamieho tvář prošla ohromující změnou. Ze zmateného zamračeného výrazu byla jeho tvář úplně prázdná až po výraz úplného odhalení.

„Tak je to taký řekl si pro sebe. „Skutečně.” Znovu zaměřil svou pozornost na synovce. „A co se stalo potom, chlapče?”

Mladý lan zase začal vypadat nešťastně. Polkl a bylo to vidět na celém jeho vyhublém krku.

„No, byla to pěkně dlouhá cesta z Kerse do Edinburghu,” začal, „a také jsme byli na suchu…“

Jeho otec se strýcem si vyměnili nenávistné pohledy.

„Pil jsi přespříliš,” řekl Jamie rezignovaně.

„No, a jak jsem asi měl vědět, že půjde do tolika taveren?” vykřikl mladý lan na svou obhajobu a zrudly mu konečky uší.

„Jistěže jsi to nemohl vědět, chlapče,” řekl mu mile Jamie a začal žehlit lanový kritické poznámky. „Jak dlouho to trvalo?”

V poledne byli na Královské míli. Mladý lan byl znavený a po brzkém vstávání, pěti mílích pochodu a několika pivech si v rohu zdřímnul. Když se asi po hodině vzbudil, jeho kořist už byla dávno pryč.

„A tak jsem šel sem,” vysvětloval. „Myslel jsem, že by o tom měl strýček Jamie vědět. Ale on tady nebyl.” Podíval se na mě a uši mu ještě více zrudly.

„A proč sis myslel, že by tady měl být?“ lan se podíval na svého potomka kritickým pohledem, který potom sklouzl na jeho švagra. Nastřádaný hněv, který v sobě lan od rána dusil, teď vybuchl. „Ty jsi takovej zasranej všivák, Jamie Frasere, že bereš mého syna do bordelu!”

„Ty máš zrovna co mluvit, otče!” Mladý lan vyskočil, trošku se kymácel, ale své mohutné šlachovité ruce měl založené v bok.

„Já? A co tím chceš říci, ty darebáku?” vykřikl lan, oči vztekem rozšířené.

„Ze seš zatracenej pokrytec!” zařval jeho syn ochraptěle. „Kážeš mně a Michaelovi o čistotě, o tom, že máme mít jen jednu ženu, a místo toho běháš po městě za štětkamaí”

„Cože?” Ianova tvář úplně zrudla. Podívala jsem se varovně na Jamieho, kterému ta situace přišla celkem vtipná.

„Ty jsi… takovej… zatracenej pokrytec!” mladý lan zněl triumfálně, potom se odmlčel a přemýšlel, jak dál. Otevřel ústa, ale nic neřekl, jen si tiše krknul.

„Ten chlapec je trošku opilý,” řekla jsem Jamiemu.

Vzal dekantér s portským, prohlédl si výšku hladiny a odložil ho na stranu.

„Máš pravdu,” řekl. „Vůbec jsem si toho nevšiml, ale to se dá těžko odhadnout, když je člověk z toho vedra tak vysušený.”

Starší lan nebyl opilý, ale jeho výraz silně připomínal výraz jeho potomka, byl brunátný, oči mu lezly z důlků a vazy na krku měl napjaté.

„Co tím, kurva, myslíš?” zařval. Výhrůžně se přiblížil k mladému lanoví, ten couvl dozadu a dosedl na pohovku, která mu podsekla lýtka.

„Ona,” řekl a přešel na jednoslabičnou komunikaci. Ukázal na mne, aby to bylo jasné. „To ona! Podvádíš s tou špinavou kurvou mou matku, to je to, co tím myslím!”

Starší lan mu vlepil facku, až se natáhl na pohovce.

„Ty seš ale pitomec!” řekl pohoršené. „To tedy pěkně mluvíš o své tetičce Claire, a to nemluvím o mně a tvé matce!”

„Tetičce?” mladý Tan na mě zíral z polštářků a vypadal jako hnízdící ptáček hledající žrádlo. Vyprskla jsem smíchem.

„Utekl jsi dnes ráno dříve, než jsem se ti stačila představit, řekla jsem.

„Ale ty jsi mrtvá,“ poznamenal hloupě.

„Ještě ne,“ ujistila jsem ho. „Pokud ovšem nedostanu zápal plic z toho, jak tady sedím v mokrých šatech.

Civěl na mě rozšířenýma kulatýma očima, které teď vzrušeně zářily.

„Některé starší ženy na Lallybrochu říkaly, že jsi byla vědma bílá dáma nebo dokonce víla. Když se strýček Jamie vrátil od Cul lodenu bez tebe, říkaly, že ses možná vrátila zpět k ostatním vílám, odkud jsi přišla. Je to pravda? Žiješ na tom kopci skřítků?

Vyměnili jsme si pohledy s Jamiem, který obracel oči v sloup.

„Ne, řekla jsem. „Já… ehm,já…“

„Podařilo sejí od Cul lodenu utéci do Francie, přerušil najednou starší lan ticho, a to s velkou rozhodností. „Myslela si, že tvůj strýc Jamie padl v bitvě, tak odešla do Francie ke své rodině. Patřila mezi okruh blízkých přátel prince Tearlacha nemohla se tedy vrátit do Skotska, aniž by se nevystavila velkému nebezpečí. Potom se ale doslechla o tvém strýci a jakmile to bylo možné, sedla na loď a vyrazila ho hledat.

Mladému lanoví padla čelist. Mně taky.

„Ehm, ano, řekla jsem a uzavřela debatu. „Tak to bylo.

Mladý chlapec odvrátil své velké rozzářené oči ze mě na svého strýce.

„Takže ses k němu vrátila, řekl Šťastně. „Bože, to je tak romantické!

Napětí té chvíle bylo prolomené. lan zaváhal, ale oči mu zjihly, když se díval z Jamieho na mě.

„Ano, řekl a váhavě se usmál. „Ano, myslím, že je.“

„Takové dva tři roky jsem doufal, že to ještě pro něho nebudu muset dělat, poznamenal Jamie, když rukou podkládal hlavu svému synovci, který zvracel do plivátka, které jsem držela.

„No, on byl vždycky napřed, odpověděl lan rezignovaně. „Naučil se chodit ještě dřív než stát a neustále tak padal do ohniště, do kotle

na nádobí nebo na zem mezi vepře nebo krávyPohladil vyhublá zvedající se záda. „Chlapče, ať už je to venku.”

Po chvíli jsme chlapce položili na pohovku, kde se měl vzpamatovat z kouře, příliš mnoha dojmů a portského pod přísným dohledem svého otce a strýce.

„Kde je ten zatracený čaj, pro který jsem poslal?” Jamie se netrpělivě natáhl ke zvonci, ale zastavila jsem ho. Chod domácnosti borde lu nebyl po ranních událostech stále ještě v zaběhaných kolejích.

„Neruš je,” řekla jsem. „Dojdu dolů a čaj přinesu.“ Zvedla jsem plivátko a nesla ho před sebou s rukama nataženýma od těla a za sebou jsem slyšela lana říkat: „Podívej, ty hlupáku…”

Bez problému jsem našla kuchyň a získala vše potřebné. Doufala jsem, že lan a Jamie dají chlapci pár minut oddechu: a to nejen kvůli němu, ale hlavně kvůli sobě. protože jsem nechtěla přijít o žádnou část příběhu.

Ale o něco jsem přece jen přišla; když jsem se vrátila do malého pokoje, vznášelo se tam napětí jako těžký mrak. Mladý lan se na mě podíval a potom zase hned odvrátil zrak. Jamie se tvářil vyrovnaně, ale starší lan vypadal stejně rozpačitě jako jeho syn. Přispěchal ke mně, aby mi vzal podnos, mumlal díky, ale do očí se mi nepodíval.

Pozvedla jsem na Jamieho jedno obočí, ten se ale na mě jen pousmál a pokrčil rameny. Také jsem pokrčila rameny a vzala si z podnosu jeden šálek.

„Chléb a mléko,” řekla jsem a podávala to mladému lanoví, který hned pookřál.

„Horký čaj,” podávala jsem šálek jeho otci.

„Whisky,” řekla jsem a podávala láhev Jamiemu, „a studený čaj na popáleniny.” Sundala jsem víčko z poslední mističky, ve které bylo několik kapesníčků namočených ve studeném čaji.

„Studený čaj?” Jamie pozvedl obočí. „Copak kuchař neměl máslo?”

„Nedávej máslo na popáleniny,” řekla jsem mu. „Dobrá je i šťáva z aloe nebo jitrocele, ale to kuchař neměl. Studený čaj je to nejlepší, co se dalo sehnat.”

Přikládala jsem obklady na opuchlé dlaně a předloktí mladého lana a opatrně otírala kapesníčkem jeho zarudlou tvář, zatímco si Jamie

a lan dopřávali společnosti čaje a láhve whisky. Potom jsme se všichni v klidu posadili, abychom si vyslechli zbytek lánová příběhu.

„No, začal, „trošku jsem se procházel po městě a přemýšlel, co by bylo nejlepší udělat. Pak se mi rozjasnilo a napadlo mě, že když ten chlápek jde od taverny k taverně po hlavní třídě, bude nejlepší, pokud půjdu na druhý konec a tam si na něho počkám.”

„To byl rozumný nápad, řekl Jamie a lan souhlasně přikyvoval, dokonce i mrak z jeho tváře na chvíli zmizel. „A našel jsi ho?

Mladý lan přikývl a usrkl. „To ano.

Seběhl dolů z kopce po Královské míli až k paláci Hollyrood, potom se namáhavě dřel nahoru a zastavil se v každé taverně a ptal se po chlapovi s culíkem a jedním okem. Až po Canongate se o něm nic nedozvěděl, tak si začal myslet, že jeho nápad nebyl úplně z nejlepších, až toho chlápka najednou sám uviděl. Seděl v rohu výčepu pivovaru Hollyrood.

Předpokládal, že ta zastávka byla kvůli odpočinku a ne kvůli vyptávání, protože námořník seděl v poklidu a upíjel pivo. Mladý lan skočil na dvorku za velkou bečku a zůstal tam až do doby, kdy chlap, kterého měl na mušce, vstal, zaplatil svou útratu a nevyšel ven.

„Do žádné další taverny už nešel, podával zprávu chlapec a utíral si z brady kapky mléka. „Šel přímo do Carfax Close do tiskárny.

Jamie si zamumlal něco galsky pod vousy. „Opravdu? A dál?

„Samozřejmě byl obchod zavřený. Když uviděl, že jsou dveře zamčené, opatrně se rozhlédl kolem a potom nahoru do oken, jako kdyby na chvíli přemýšlel, že by je rozbil. Potom se podíval po lidech, kteří procházeli kolem zrovna bylo na ulicích plno a lidé chodili vedle do cukrárny na čokoládu. Chvíli tam stál u dveří a přemýšlel, potom se vmísil mezi lidi na ulici a na rohu se zanořil do salonu krejčího tak, že ho nikdo neviděl.

Ten muž se na chvíli u vstupu do uličky zastavil, potom si to asi rozmyslel, otočil se doprava, udělal pár kroků a zmizel v malé uličce.

„Věděl jsem, že ulička vede dozadu na dvorek, vysvětloval mladý lan. „Takže mi hned bylo jasné, co chce udělat.

„Vzadu v uličce je malé nádvoříčko, vysvětloval Jamie, když viděl můj zmatený výraz. „Jsou tam odpadky, dodávky materiálu a tak a také jsou tam otevřené zadní dveře do tiskárny.

Mladý lan přikývl a odložil prázdnou sklenici. „Ano. Napadlo mě, že se tak chce dostat do naší tiskárny. A vzpomněl jsem si na ty nové pamflety.”

„Ježíši,” řekl Jamie a zbledl.

„Pamflety?” lan pozvedl tázavě obočí směrem k Jamiemu. „Jaké pamflety?”

„Nová zakázka pro pana Gage,“ vysvětloval mladý lan.

lan vypadal pořád tak zaraženě, jako jsem se já cítila.

„Politické,” řekl napřímo Jamie. „Argumenty pro odvolání Vyhlášky o kolcích s výzvou k občanské opozici a to i za použití násilí, pokud bude zapotřebí. Bylo jich pět tisíc, akorát jsme je do tiskli, byly v zadní místnosti. Gage se pro ně měl stavit zítra ráno.”

„Ježíši,” řekl lan. Zbledl snad ještě víc než Jamie, na kterého se díval se směsí strachu a úcty. „To ses snad úplně zbláznil?” zeptal se. „Ty, který nemáš na zádech snad ani centimetr bez jizev? Ty, kterému sotva zaschl inkoust na omilostnění od vlastizrady? Ty se zaplítáš s Torném Gagem a jeho společností a ještě do toho taháš mého syna?”

Zvedal hlas a jak vyskočil na nohy, ruce měl zaťaté v pěst.

„Jak jsi něco takového mohl udělat, Jamie jak? Copak už jsme kvůli tvým kouskům dost netrpěli já a Jenny? Po celou dobu války a potom Ježíši, já jsem myslel, že už máš dost vězení, krve a násilí!”

„Ano, mám,” řekl Jamie úsečně. „Nejsem členem Gagova spolku. Ale jsem tiskař, ne? A on mi za ty pamflety zaplatil “

lan nazlobeně rozhodil rukama. „No, ano! A na to budou určitě brát ohledy, až sem přijdou královští agenti, zatknou tě a odvedou do vězení v Londýně, kde tě pověsí! Pokud se něco takového najde ve tvé tiskárně…” Najednou ho něco napadlo, odmlčel se a otočil na svého syna.

„Takže takhle to bylo?” zeptal se. „Ty jsi věděl, že tam ty pamflety jsou proto jsi založil ten oheň?”

Mladý lan přikývl s vážným výrazem jako mladá sova.

„Nemohl jsem je během tak krátké chvíle uklidit,” řekl. „Ne pět tisíc. Ten muž námořník rozbil zadní okno a natahoval se po závoře u dveří.”

lan se otočil na patě a pohlédl do tváře Jamiemu.

„Zatraceně! křikl na něj vztekle. „K čertu s tebou a tvou nezodpovědností. ty jeden ocopánkovanej pitomce, Jamie Frasere! Nejdříve jakobita a teď tohle!

Jamie hned při Janových slovech zrudnul a jeho tvář brunátněla.

„Copak mě viníš za Karla Stuarta? řekl. Jeho oči mu zlostně šlehaly a s bouchnutím odložil šálek Čaje, až se čaj i whisky rozstříkly po naleštěném stole. „Copak jsem se nesnažil dost, abych toho blázna zastavil? Copak jsem se v tom boji nevzdal všeho všeho, lané! Své půdy, svobody, své ženy abych to všechno zachránil? Při těch slovech se na mě krátce podíval a já v jeho očích viděla záblesk toho všeho, co ho stálo těch posledních dvacet let.

Otočil se k Janovi zády a jak mluvil dál, obočí mu pokleslo a hlas zhrubnul.

„A když jsem tedy vaší rodinu něco stál nevydělali jste na tom, lané? Teď patří Lallybroch malému Jamesovi, ne? Tvému synovi, ne mému!

lan o krok ustoupil. „Neprosil jsem se tě…“ začal.

„Ne, neprosil. Pro boha, přece tě z ničeho neobviňuji! Ale jsou tu fakta Lallybroch už není můj, že? Můj otec mi ho zanechal a já se o něj staral, jak nejlépe jsem dovedl pečoval jsem o půdu i o lid a ty jsi mi pomáhal, lané. Jeho hlas teď trochu zjihl. „Bez tebe a bez Jenny by se to nepodařilo. Já to přece mladému Jamiemu nezávidím musel jsem to udělat. Ale stejně… Na chvíli se odvrátil, hlavu skloněnou a pod košilí jsem viděla napjatá široká ramena.

Měla jsem strach pohnout se nebo promluvit, ale zachytila jsem pohled mladého lana, který byl plný nekonečného strachu. Položila jsem na jeho vyzáblá ramena svou ruku, abych ho uklidnila a ucítila jsem jeho pulz pod klíční kostí. Položil svou mohutnou kostnatou ruku na mou a pevněji stiskl.

Jamie se ke svému švagrovi otočil zády a bojoval s tím, aby udržel svůj hlas i hněv pod kontrolou. „Přísahal jsem ti, lané, že tvého chlapce neohrozím. Držel jsem ho od toho co nejdál aby ho nikdo z námořníků neviděl, nevyjížděl s lodí s Fergusem, i když mě prosil. Pohlédl na mladého lana a jeho výraz se změnil, byla v něm zloba i láska zároveň.

„Nežádal jsem ho, aby sem za mnou přišel, Jane. Řekl jsem mu, že se musí zase vrátit domů.

„Ale nenutil jsi ho k tomu, že?“ Z lanový tváře pomalu mizel vztek, ale jeho světle hnědé oči byly pořád zúžené vztekem. „A ani jsi nám neposlal vzkaz. Pro boha, Jamie, Jenny vůbec nespala!“

Jamie pevně stiskl rty. „Ne,” řekl a vypouštěl slova pomalu po jednom. „Ne. To jsem neudělal. Já..Znovu se podíval na chlapce a pokrčil rameny, jako kdyby mu byla malá košile.

„Ne,“ zopakoval. „Sám jsem ho chtěl odvézt domů.“

„Je dost starý na tom, aby jel sám,” řekl lan úsečně. „Však se sem také dostal sám, ne?“

„Ano, to dostal” Jamie se nervózně otočil na stranu, vzal si šálek čaje a převaloval si ho mezi dlaněmi. „Ne, chtěl jsem ho odvézt domů sám, abych mu vyprosil povolení od tebe a od Jenny aby mohl na chvíli žít u mě.

lan se krátce sarkasticky zasmál. „No, ano! Svolení k tomu, aby ho s tebou pověsili nebo deportovali, jo?

Jamie vzhlédl od šálku ve svých dlaních a tvář měl zase rudou vztekem.

„Víš dobře, že bych ho v žádném případě neohrozil,” řekl. „Bože, lané, já se o toho chlapce starám, jako kdyby to byl můj vlastní syn a ty to moc dobře víš!

Janovi se zrychlil dech; slyšela jsem to z mého místa u pohovky. „Ano, to vím moc dobře,” řekl a díval se přísně Jamiemu do tváře. „Ale on není tvůj syn, že? Je můj.

Jamie se na něj dlouze díval, potom natáhl ruku a opatrně odložil šálek na stůl. „Ano,” řekl tiše. „Je tvůj.

lan chvíli stál, ztěžka dýchal, potom si přejel rukou čelo a odhrnul si husté tmavé vlasy.

„Dobře,” řekl. Jednou nebo dvakrát se zhluboka nadechl a otočil se na svého syna.

„Tak jdeme,” řekl. „Mám pokoj v Hallidays.

Kostnaté prsty mladého lana se zaryly do mé dlaně. Polykal, ale nepohnul se, aby vstal.

„Ne, otče,” řekl. Hlas se mu chvěl a musel rychle mrkat, aby se nerozplakal. „Nepůjdu s tebou.

Janova tvář úplně zbledla, na lících měl rudý nádech, jako kdyby mu někdo dal z obou stran facku.

„Nepůjdeš?” řekl.

Mladý lan přikývl a polkl. „Já… půjdu s tebou ráno, otče; ráno s tebou půjdu domů. Ale teď ne.”

lan se dlouze díval beze slova na svého syna. Potom mu poklesla ramena a celé jeho tělo se povolilo.

„Chápu,” řekl tiše. „No tak tedy dobrá.”

Bez dalších slov se otočil a odešel, opatrně za sebou zavřel dveře. Slyšela jsem každý tupý náraz jeho dřevěné nohy o zem Jak šel dolů po schodech. Jak došel až dolů, ozvaly se hlasy, potom Brunovo rozloučení a rána, s jakou se zavřely vstupní dveře. V pokoji bylo ticho, bylo slyšet jen syčení ohně za mnou.

Chlapcova ramena se pod mou rukou třásla, ještě pevněji svíral mé prsty, jak plakal, aniž by vydával nějaký zvuk.

Jamie pomalu přešel až k němu a posadil se, jeho tvář byla zcela bezradná.

„Iane, ach, malý lané,” řekl. „Kriste, chlapče, to jsi neměl dělat.”

„Já jsem ale musel.” lan zalapal po dechu a potáhl nosem, najednou jsem si uvědomila, že zadržuje dech. Otočil svůj popálený obličej na strýce, byl plný úzkosti.

„Nechtěl jsem otce zranit,” řekl. „To jsem nechtěl!”

Jamie ho nepřítomně hladil po koleni. „Já vím, chlapče,” řekl, „ale říci mu něco takového.. “

„Myslím, že jemu bych to říci nemohl, ale tobě to musím říci, strýčku Jamie!”

Jamie vzhlédl, najednou byl z tónu svého synovce vyplašený.

„Říci? Co mi musíš říci?”

„Ten muž. S tím copánkem.”

„A co je s ním?”

Mladý lan si olízl rty a nabíral odvahy.

„Myslím, že jsem ho zabil,” zašeptal.

Jamie se překvapeně podíval na mě, potom zpět na mladého lana.

„A jak?” zeptal se.

„No… trošku jsem lhal,” začal a hlas se mu chvěl. V očích měl pořád slzy, ale setřel si je. „Když jsem vstoupil do tiskárny měl jsem ten klíč, který jsi mi dal ten muž už tam byl.”

Námořník byl v zadní místnosti tiskárny, kde měli uložené nově vytištěné pamflety, inkoust, papíry na čištění stroje a malou tavnou pec, kde tavili použité předlohy a vytvářeli nové.

„Bral z hromady několik pamfletů a strkal si je do kabátuřekl lan a ztěžka dýchal. „Když jsem ho uviděl, zařval jsem na něj, ať je dá zpátky, ale on se na mě otočil s pistolí v ruce.“

Pistole vystřelila a mladého lana dost vyděsila, ale naštěstí ho kulka minula. Námořníka to trochu vystrašilo, a tak vyrazil na lana s pistolí v ruce jako s obuškem.

„Neměl jsem čas utéci a nic pořádného vymyslet,“ řekl. Teď už mou ruku pustil a prsty si propletl kolem kolene. „Nahmátl jsem první věc a hodil to po něm.

Tou první věcí byla olověná zásobovaČka, taková měděná sběračka s dlouhou rukojetí, která se používala k lití roztaveného olova do šablony pro tisk. Tavná pec byla ještě pořád horká a i když v naběračce byla jen trocha kovu, jeho kapky se rozstříkly a dopadly na námořníkovu tvář.

„Bože, jak ten zařval!“ lanovo štíhlé tělo se celé slabě zachvělo, tak jsem přešla pohovku a posadila se vedle něj, abych ho vzala za obě ruce.

Námořník začal ustupovat vzad, chytal se za tvář, až zakopl o tavící pícku a žhavé uhlíky rozsypal všude kolem.

„Tím všechno začalo hořet,“ řekl chlapec. „Snažil jsem se to uhasit, ale oheň se dostal až k papíru a najednou mi to vyprsklo do tváře a já měl pocit, že se celá místnost, rozsvítila.

„Předpokládám, že to byly barely s inkoustem, řekl Jamie spíše pro sebe. „Prášek se rozpouští v alkoholu.

Hromady hořícího papíru se sesunuly mezi lana a zadní východ, stěnu z plamenů překryl kouř a všechno hrozilo, že se na něj sesype. Námořník byl oslepený a řval jako posedlý skřet, lezl po čtyřech mezi lanem a předním vchodem, který pro něj představoval bezpečí.

„Já… prostě jsem nedokázal přelézt ho nebo odstrčit, abych mohl projít, řekl a znovu pokrčil rameny.

Úplně propadl panice a místo toho utíkal po schodech nahoru do patra, ale tam byl polapen v pasti plamenů, které po schodišti pronikaly nahoru, až zahalily místnost oslepujícím kouřem.

„A nenapadalo tě utéct na střechu nouzovým východem?” zeptal se Jamie. Mladý lan jen nešťastně zakroutil hlavou. „Nevěděl jsem, že tam je.”

„A proč tame?” zeptala jsem se zvědavě.

Jamie se na mě potutelně usmál. „Pro případ potřeby. Jen šílená liška má jeden východ z nory. Ale nebyl to oheň, na co jsem myslel, když jsem to dělal.” Zakroutil hlavou, aby ze sebe setřásl náhlé rozptýlení.

„A ty si myslíš, že ten muž se z ohně nedostal?” zeptal se.

„Nevím, jak by mohl,” odpověděl lan a začal znovu popotahovat nosem. „A pokud je mrtvý, potom jsem ho zabil. Nemohl jsem říci otci, že jsem vr vr…“ Znovu se rozplakal a nebyl schopen slova.

„Tane, ty nejsi vrah,” řekl Jamie rozhodně. Pohladil svého synovce po roztřesených ramenou. „Tak už přestaň, to je v pořádku chlapče, neudělal jsi nic špatného. Neudělal, slyšíš?”

Chlapec polkl a přikývl, ale nedokázal přestat plakat a třást se. Nakonec jsem ho objala kolem ramen, otočila ho a položila si jeho hlavu na své rameno. Hladila jsem ho po zádech a dělala „šššš”, jako se dělá malým dětem na uklidnění.

V mém náručí se cítil velice divně; byl velký jako dospělý muž, ale měl jemné tenké kosti a na nich jen tak málo masa, že to vypadalo, že sotva drží kostru pohromadě. Mluvil do mého výstřihu, jeho hlas byl emocemi tak roztřesený a zastřený látkou mých šatů, že mu nebylo slova rozumět.

„… smrtelný hřích…,“ zdálo se, že říká, „odsouzen… do pekla… nemohu říci otci… bojím se… nemohu se nikdy vrátit domů…“

Jamie ke mně pozvedl obočí, ale já jen bezradně pokrčila rameny a dál jsem ho hladila po čupřině vlasů vzadu na hlavě. Nakonec se Jamie sklonil, vzal ho za ramena a posadil.

„Podívej, lané,” řekl. „Ne, podívej dívej se na mě!”

S velkým úsilím se chlapec narovnal a držel, rudýma očima pozoroval tvář svého strýce.

„Takže.” Jamie vzal svého synovce za ruce a zlehka je stiskl. „Tak za prvé není to hřích zabít muže, který se chystá zabít tebe. Církev dovoluje zabíjet, pokud musíš, například v sebeobraně nebo když bráníš svou rodinu nebo svou vlast. Tím jsi tedy nespáchal smrtelný hřích a nejsi zatracený.”

„Nejsem?” mladý lan posmrkl a rukávem si otřel tvář.

„Ne, nejsiJamieho oči se usmívaly. „Ráno půjdeme spolu za otcem Hayesem, kterému se můžeš vyzpovídat, a on tě zprostí viny. Řekne ti to stejné, co já.“

„AchV té slabice byla znatelná úleva, lánová ramena se opět narovnala, jako kdyby odhodil břemeno.

Jamie znovu pohladil svého synovce po koleni. „A za druhé, nemusíš mít strach říci to svému otci.“

„Ne?” mladý lan přijal Jamieho slova o spáse duše bez zaváhání, ale tento druhý názor se mu evidentně moc nepozdával.

„No, nemůžu říci, že třeba nebude nazlobený,“ dodal Jamie. „Po pravdě řečeno si myslím, že mu na místě zešediví zbytek jeho vlasů. Ale pochopí to. Nezapře tě, ani se tě nezřekne, pokud je to to, Čeho se bojíš.”

„Myslíš, že to pochopí?” mladý lan se podíval na Jamieho pohledem, ve kterém se praly pochyby a naděje. „Já… nemyslím, že by můj otec… zabil někdy můj otec někoho?” zeptal se najednou.

Jamie zamrkal a byl tou otázkou zaražen. „No,” řekl pomalu, „Předpokládám chtěl jsem říci, bojoval v bitvě, ale já abych ti řekl pravdu, lané, já nevím.” Díval se na svého synovce trochu bezradně.

„O těchto věcech muži moc nemluví, chápeš? Jen někdy vojáci, když jsou pěkně opilí.”

Mladý lan přikývl jako důkaz pochopení, potom s hrozným zvukem znovu popotáhl nosem. Jamie zalovil rychle v rukávu pro kapesník a najednou zaražen myšlenkou zvedl hlavu.

„Proč jsi říkal, že to musíš říci mně, ale ne svému otci? Protože jsi věděl, že už jsem muže zabil?”

Jeho synovec přikývl a prohlížel si Jamieho tvář ustaranýma důvěřivýma očima. „Ano. Myslel jsem… myslel jsem, že budeš vědět, co dělat ”

„Aha.” Jamie se zhluboka nadechl a vyměnil si se mnou pohled. „No…” Narovnal se a propnul ramena, viděla jsem, jak z mladého lana to břímě spadlo. Povzdechl si.

„Co dělat,” řekl, „tak za prvé se musíš zeptat sám sebe, zda jsi měl na výběr. To jsi neměl, tak může být tvá duše klidná. Potom běž ke

zpovědi, pokud to bude možné; pokud ne, prostě se pomodli pokud to není smrtelný hřích, bude to stačit. Pamatuj, neudělal jsi žádnou chybu,“ řekl vážně, „někdy se to stává a nedá se s tím nic dělat.

A potom se pomodli za duši toho, koho jsi zabil, pokračoval, „aby našla klid a nepronásledovala tě. Znáš tu modlitbu pro klid duše? Tak tu, pokud máš čas o ní přemýšlet. Pokud jsi v bitvě a nemáš čas, stačí kratší verze: „Vezmi tuto duši do svého náručí, Ó Kriste, Ty, králi Království nebeského, amen.

„Vezmi tuto duši do svého náručí, Ó Kriste, Ty, králi Království nebeského, amen “ Mladý lan si to opakoval tichým hlasem. Potom pomalu přikývl. „Ano, v pořádku. A potom?“

Jamie natáhl ruku a velice něžně se dotkl tváře svého synovce. „Potom s tím musíš žít, chlapče,“ řekl tiše. „To je všechno.

„Myslíš, že muž. kterého mladý lan sledoval, má co do činění 8 varováním od sira Percivala? zvedla jsem víko z podnosu s večeří, kterou nám právě přinesli, a labužnicky jsem přivoněla; zdálo se to už jako dlouhá doba, co jsme jedli vývar u Moubray ů.

Jamie si vzal horkou plněnou rolku.

„Překvapuje mě to, řekl suše. „Sice existuje více lidí, kteří by mi chtěli ublížit, ale dost dobře si nedokážu představit, že by se jich po Edinburghu potulovaly celé gangy. Zakousl se, pečlivě kousal a kroutil při tom hlavou.

„Ne, to je jasné a už si s tím nemusíme dělat starosti.

„Ze ne? Sama jsem si ukousla rolky, ještě jednou a větší kousek. „To je vynikající. Co je to?

Jamiemu poklesla ruka s rolkou, do které se chtěl právě zakousnout, a přimhouřil nad ní oči. „Mleté holubí maso, řekl a nacpal si celý kousek do pusy.

„Ne, řekl a odmlčel se, aby polkl. „Ne, zopakoval zřetelněji. „To je jen otázka rivality pašeráků. Je jen jeden dva gangy, se kterými

jsem měl kdy co do činění.“ Mávl rukou, setřepal drobečky a natáhl se pro další rol ku.

„Způsob, jakým se ten muž choval přičichnul k brandy, ale skoro vůbec ji neochutnal může to být degusíútor; to je někdo, komu stačí při vonět, aby poznal, odkud nápoj pochází, a z ochutnávky pozná rok výroby. To je velice vzácný člověk,” dodal zamyšleně, „a jako ohař se vydal po mé stopě.”

Po večeři následovalo víno. Nalila jsem si skleničku a přisunula šiji pod nos.

„Může vysledovat tebe osobně jen díky brandy?” zeptala jsem se zvědavě.

„Více méně. Pamatuješ si mého bratrance Jareda?”

„Jistě, že pamatuji. Chceš říci. že ještě pořád žije?” Po jatkách u Cullodenu a následnému pronásledování bylo příjemné slyšet, že Jared, bohatý skotský emigrant s prosperujícím obchodem vínem a žijící v Paříži je stále ještě mezi živými.

„Myslím, že ho pak budou muset jednou zavřít do sudu a hodit do Seiny, aby se ho zbavili,” řekl Jamie a na jeho Černé tváři od sazí se mu rozzářil bílý úsměv. „Ano, a nejen že žije, ale velice si ten život užívá. Kde si myslíš, že beru francouzský koňak, který vozím do Skotska?”

Samozřejmou odpovědí by bylo „z Francie,” ale udržela jsem se, abych to neřekla. „Takže od Jareda?” řekla jsem místo toho.

Jamie přikývl s pusou plnou další rolky. „Hej!” Natáhl se dopředu a sebral tác z dosahu vyhublých prstů mladého lana. „Nemůžeš jíst tak syté jídlo, když máš stažený žaludek,” řekl, žvýkal a mračil se u toho. Polkl a olízl si prsty. „Objednám ti další chleba a mléko.”

„Ale strýčku,” řekl mladý lan a díval se roztouženě na delikátní rolky. „Mám hlad jako vlk.” Zpovědí se chlapec očistil, evidentně mu to zvedlo náladu a s ní i chuť k jídlu.

Jamie se podíval na svého synovce a povzdechl si. „No tak jo. Ale slib mi, že mě nepobliješ.”

„Slibuji, strýčku,” řekl mladý lan pokorně.

„Tak potom je to v pořádku.” Jamie postrčil tácek směrem k chlapci a vrátil se zpět ke svému vysvětlování.

„Jared mi posílá hlavně druhořadé pití ze svých vlastních vinic, první jakost si nechává pro prodej ve Francii, kde ten rozdíl poznají.”

„Takže pití, které do Skotska vozíš, se dá identifikovat?”

Pokrčil rameny a natáhl se pro víno. „Ale jen pro degustátora, tak je to. Ale faktem je, že malý lan viděl toho chlapa ochutnávat víno u Psa a pušky a potom ještě U modrého medvěda, a to jsou dvě taverny na hlavní třídě, které berou víno exkluzivně ode mě. Několik dalších kupuje nejen ode mne, ale i od dalších.

„Ale jak už jsem řekl, nedělá mi starosti to, že mě někdo hledal po tavernách pod jménem Jamie Rov.” Pozvedl sklenici s vínem a reflexivně si ji přisunul pod nos, nevědomky se ušklíbl a napil se. „Ne,” řekl a odložil skleničku, „co mi dělá starost je to, že našel cestu do tiskárny. Protože jsem si dal sakra záležet, aby lidé, kteří mě vidí v docích v Burntislandu a znají mě jako Jamieho Roye, nebyli ti sami, kteří chodí přes den do tiskárny za panem Alexem Malcolmem.”

Stáhlo se mi obočí, jak jsem se nad tím zamyslela.

„Ale sir Percival tě oslovoval pane Malcolme a ví, že jsi pašerák,” protestovala jsem.

Jamie trpělivě přikývl. „Polovina mužů v přístavu u Edinburghu jsou pašeráci, Sassenachová,“ řekl. „Ano, sir Percival ví velice dobře, že jsem pašerák, ale nezná mé druhé jméno Jamie Roy. Myslí si, že vozím neproclené hedvábí a samet z Holandska protože tak ho platím.” Usmál se. „Pro někoho vozím brandy, ale sir Percival má rád spíše kvalitní látky a jeho dáma ještě víc. Ale neví, že vozím také alkohol a už vůbec ne kolik protože jinak by toho chtěl sakra víc, než jen stužky a štočky látek, to ti říkám “

„A nemohl to tomu námořníkovi říci někdo z majitelů taveren? Ti tě přece někdy museli vidět?”

Projel si rukou vlasy, což dělal vždy, když uvažoval, až se mu několik krátkých vlasů na temeni postavilo jako malé hřebíčky.

„Ano, viděli mě,” řekl pomalu, „ale jen jako zákazníka. S tavernami vyjednává Fergus a Fergus si dává velký pozor, aby se nikdy nepřiblížil k tiskárně. Vždy se setkáváme tady, v soukromí.” Ušklíbl se na mě. „Nikdo se neptá chlapa, proč šel do bordelu, chápeš?”

„A nemůže to být tím?” zeptala jsem se, když mě to najednou došlo. „Každý sem může vejít bez dotazů. Nemohl tě ten námořník, kterého mladý lan sledoval, potkat tady tebe a Ferguse? Anebo

se dozvědět váš popis od některé z dívek? Konec konců, nepatříš zrovna mezi nenápadné muže. V Edinburghu může být více mužů s rudou hlavu, ale kolik jich bude dosahovat tvé výšky a kolik jich bude přecházet ulici sebejistým krokem bojovníka.

„To je velice dobrá myšlenka, Sassenachová, řekl a pokývl ke mně hlavou. „To se dá velice snadno ověřit, zda tady v nedávné době nebyl námořník s culíkem a jedním okem; řeknu Jeanne, ať se mezi holkama poptá.

Vstal, protáhl se a rukama se skoro dotýkal dřevěných trámů ve stropě.

„A potom si, Sassenachová, můžeme jít lehnout, ne? Dal ruce dolů a se smíchem na mě zamrkal. „Dnes byl šílený den, co?

„To tedy ano, řekla jsem a usmála se na něj nazpět.

Zavolali jsme si Jeanne, abychom jí vydali pokyny. Ta přišla společně s Fergusem, který jí otevíral dveře tak familiárně, jako kdyby to byla jeho sestra nebo sestřenice. Není se co divit, že se tady cítí jako doma, pomyslela jsem si; narodil se v bordelu v Paříži a strávil tam i prvních deset let svého života. Spal v přístěnku pod schody, pokud si zrovna nepřivydělával kradením na ulici.

„Brandy je už pryčpodával Jamiemu hlášení. „Prodal jsem to MacAlpinovi s malou obětí na ceně, lituji, pane. Ale myslel jsem, čím rychleji, tím lépe.“

„To je dobře, že je to pryč z baráku,“ řekl Jamie a přikývl hlavou. „A co jste udělali s tělem?

Fergus se krátce usmál; jeho protáhlá tvář a tmavá lokna nad čelem mu dodávaly vzhled piráta.

„Náš vetřelec je také v taverně u MacAlpina a dobře zamaskovaný.”’

„A jak? chtěla jsem vědět.

Pirátský úsměv se otočil na mě; z Ferguse se stal velice pohledný muž, bez ohledu na jeho chybějící ruku.

„Jako sud smetanového mentolového likéru, miladyřekl.

„Myslím, že za posledních sto let tady v Edinburghu nikdo smetanový mentolový likér nepil, poznamenala madame Jeanne. „Ti pohanští Skotové nejsou zvyklí na civilizované pití; za celou dobu jsem tady neviděla zákazníka, který by se napil něčeho jiného než whisky, piva nebo brandy.

„Přesně, madame řekl Fergus a přikyvoval. „My přece nechceme, aby výčepní pana MacAlpina ten sud narazil, ne?“

„Ale dříve nebo později se do toho sudu někdo podívá, ne?“ řekla jsem. „Nechci být netaktní, ale.. “

„Přesně, milady,“ řekl Fergus a zdvořile se ke mně uklonil. „Mentolový likér má vysoký obsah alkoholu. A sklep v taverně je jen dočasným úložištěm našeho neznámého na jeho věčné pouti. Zítra pojede do doků a odtud někam hodně daleko. Jen jsem ho v mezičase nechtěl nechávat v domě madame Jeanne.“

Jeanne něco poznamenala ve francouzštině ke svaté Agnes, ale moc jsem toho nepochytila, potom pokrčila rameny a otáčela se k odchodu.

„Na toho námořníka se les filles zeptám zítra, až budou mít volno, monsieur. Teď mají…

„Když už mluvíme o volnu,“ přerušil ji Fergus, „mohla by mít dnes večer mademoiselle Sophie volno?“

Madam se na něj pobaveně podívala. „Myslím, že jak tě uviděla přicházet, mon petit saucisse, určitě si volno udělala. Podívala se na mladého lana, který ležel schlíple na polštáři jako strašák do zelí, ze kterého někdo vyndal všechnu slámu. „Mám najít pro mladého gentlemana místo na spaní?

„Och, ano. Jamie se podíval starostlivě na svého synovce. „Myslím, že by stačila matrace do mého pokoje.

„Ach, ne! vykřikl mladý lan. „Budeš chtít být sám se svou ženou, ne, strýčku?

„Cože? vybafl na něj Jamie překvapeně.

„No, myslel jsem.. “ mladý lan zaváhal. Podíval se na mě a zase rychle odvrátil zrak. „Chtěl jsem říci, že bez pochyb budete chtít… ehm… hmm?“ Narodil se na vysočině, a tak dobře ovládal ten zvuk, kterým se něco mlčky naznačuje.

Jamie si přejel klouby prstů rty.

„No, to je od tebe velice starostlivé, Tane, řekl. Hlas se mu chvěl, jak se přemáhal, aby se nezačal smát. „A velice mi lichotí, že máš takové představy o mé mužné síle, ale obávám se, že po dni, jako byl tento, budu schopen maximálně lehnout do postele a spát. A i když mám tvou tetu velice rád asi se na jednu noc svých tělesných choutek vzdám, dodal a pousmál se na mě.

„Ale Bruno mi říkal, že dnes tady není plno,“ vložil se do toho Fergus a zmateně se rozhlížel kolem. „Proč by nemohl chlapec…”

„Protože je mu teprve čtrnáct, proboha!” řekl Jamie pohoršené.

„Už je mi skoro patnáct!” opravil ho mladý lan, posadil se a díval se zvědavě kolem.

„No, to je tak akorát,” řekl Fergus a podíval se pro utvrzení na madame Jeanne. „Tví bratři nebyli o moc starší, když jsem je sem poprvé přivedl, a jak se toho účastnili se ctí.”

„Cože jsi udělal?” Jamie zíral na svého svěřence.

„No, někdo to přece udělat musel, ne?” řekl Fergus trochu netrpělivě. „Normálně si to bere na starost chlapcův otec ale samozřejmě, le monsieur není samozřejmě to nemyslím vůči tvému otci špatně,” dodal a pokývl na mladého lana, který mu pokývl hlavou nazpět jako mechanická hračka, „ale je to otázka zkušenosti a správného odhadu, chápete?”

„A teď,” otočil se k Madame Jeanne a tvářil se, jako když něco gurmán konzultuje s odborníkem na víno, „Dorcas, co myslíte, nebo Penelope?”

„Ne, ne,” řekla a rozhodně kroutila hlavou, „bude to druhá Mary, jasně. Ta malá.”

„Ta blonďatá? Ano, myslím, že máte pravdu,” řekl souhlasně Fergus. „Tak potom ji přiveďte.”

Než se Jamie vzmohl na něco víc než jen zachroptění na protest, Jeanne byla pryč.

„Ale… ale… chlapec nemůže…,” začal.

„Ale ano, můžu,” řekl mladý lan. „Tedy alespoň si to myslím, že můžu.” Jeho tvář už nemohla být červenější, ale uši mu zahořely vzrušením a úplně zapomněl na traumatické události dnešního dne.

„Ale to je… jak to říci… nemohu tě nechat…” Jamiemu se zlomil hlas, stál tam a dlouho zíral na synovce. Nakonec rozhodil bezmocně ruce jako na znamení porážky.

„A co řeknu tvé matce?” řekl, když se za ním otevřely dveře.

Ve dveřích stála velice malá dívka, byla buclatá a měkká jako ovesná kaše. Stála tam ve své modré hedvábné košilce a její kulatá tvář zářila pod volnými nadýchanými blonďatými vlasy. Při pohledu na ni mladý lan ztuhl a sotva dýchal.

Když už se musel nadechnout, aby nezemřel, konečně popadl dech a otočil se na Jamieho. S přesladkým úsměvem mu povídá: „Dobře, strýčku Jamie, kdybych byl tebou..hlas mu přeskočil do sopránu a odmlčel se, odkašlal si, dokud nebyl schopen pokračovat dál ve svém barytonu, „tak bych jí to rozhodně neříkal. Dobrou noc, tetičko,” řekl a mířil s jasným cílem ke dveřím.

„Nevím, zda mám Ferguse zabít nebo mu poděkovat,” Jamie seděl na posteli v našem podkrovním pokojíku a pomalu si rozepínal košili.

Přehodila jsem si mokré šaty přes židli a klekla si před něj, abych mu pomohla rozepnout sponu u kolen na jeho kalhotách.

„Myslím, že se snažil udělat pro mladého lana to nejlepší.”

„Ano, ale tím svým nemorálním francouzským způsobem “ Jamie natáhl ruce dozadu, aby rozvázal stuhu ve vlasech. Když jsme odešli od Moubrayů, už si je znovu nevázal do copu, a tak mu padly rozpuštěné na záda a na ramena a orámovaly mu vystouplé lícní kosti a rovný nos. Takto vypadal jako divoký italský renesanční anděl.

„Byl to archanděl Michael, kdo vyhnal Evu a Adama z ráje?” zeptala jsem se a sundávala mu punčochy.

Zakuckal se. „Copak ti tak připadám, jako ochránce cudnosti? A Fergus je hříšný had?” Chytil mě rukama za lokty a zvedl mě. „Vstávej, Sassenachová; nebudeš na kolenou a sloužit mi.”

„Sám jsi měl dnes mnohem horší den,” odpověděla jsem a donutila ho, aby vstal se mnou. „I když jsi nemusel nikoho zabít.” Na rukou měl velké puchýře a i když už hodně sazí z tváří smyl, pořád měl ještě na boku na tváři dlouhou šmouhu.

„Hmm.” Rukama jsem ho objala kolem pasu, abych mu pomohla rozvázat pásek od kalhot, ale on si tam moje ruce podržel a bradu si opřel o mou hlavu.

„S tím chlapcem jsem nebyl moc upřímný,” řekl.

„Ne? Myslím, že jsi to s ním zvládl na výbornou. Alespoň se po hovoru s tebou cítil mnohem lépe.”

„Ano, to doufám. A možná že modlitby a takové ty věci pomohou nebo mu alespoň neublíží. Ale já jsem mu neřekl všechno,

„A co třeba? Sklonila jsem svou tvář k jeho a zlehka se ho dotkla svými rty. Byl cítit kouřem a potem.

„Co často dělají muži, když je trápí bolest na duši z toho, že někoho zabili Často si najdou ženu, Sassenachová, odpověděl tiše. „Svou, pokud můžou; nebo cizí, pokud je třeba. Protože ona dokáže to, co my ne a uzdraví ho.

Prsty jsem našla šňůrky na jeho poklopci; zatáhla jsem a uvolnily se.

„To byl důvod, proč jsi ho nechal jít s druhou Mary?

Pokrčil rameny, udělal krok vzad, stáhl si kalhoty a odhodil je. „Nemohl jsem ho zastavit. Možná jsem udělal dobře, že jsem ho nechal jít, i když je ještě mladý. Pokřiveně se na mě usmál. „Alespoň se nebude celou noc trápit tím, že toho námořníka zabil.

„To si nemyslím. A co ty? Sundávala jsem si košilku přes hlavu.

„Já? Podíval se dolů na mě, pozvedl obočí a pomačkaná lněná košile mu volně visela přes ramena.

Podívala jsem se za něj na postel.

„Ano. Nikoho jsi nezabil, ale nechceš… hmmm? Zachytila jsem jeho pohled a zvedla tázavě obočí.

Po tváři se mu rozlil úsměv a jakákoliv podoba s Michaelem, nebeským strážcem ctnosti, zmizela. Zvedl jednu paži, potom druhou, obě je spustil a košile sklouzla po jeho těle na zem.

„Myslím, že chci, řekl. „Ale budeš na mě hodná, ano?

Poslední oběť Cullodenu

Ráno vyrazili lan s Jamiem na svou nábožnou vycházku, tak jsem se také vydala na pochůzku a u pouličního prodavače si koupila proutěný košík. Nastal čas, abych se znovu zásobila, co se týče lékařských záležitostí. Po událostech včerejšího dne jsem začínala mít obavy, že je budu brzy potřebovat.

Lékárna u Haughů se vůbec nezměnila, přetrvala anglickou okupaci, skotské povstání i pád Stuartovců a mé srdce se rozbušilo radostí, když jsem prošla dveřmi a ucítila tu známou silnou vůni čpavku, peprmintu, mandlového oleje a anýzu.

Muž, který stál za pultem, byl Haugh, ale byl to mnohem mladší Haugh, než ten, u kterého jsem nakupovala před dvaceti lety věci pro armádu, léky i bylinky.

Mladý Haugh mě neznal, ale zdvořile mi pomáhal s výběrem bylin, které jsem chtěla a které byly ve sklenicích na poličkách. Velká část z nich byla běžně dostupná rozmarýn, vratič obecný, měsíček ale při několika položkách na mém seznamu pozvedl Haugh své skořicové obočí a vypadal zamyšleně, když procházel své lékovky.

V obchodě byl další zákazník, postával u pultíku, kde byla vystavena různá tonika na výběr. Popocházel tam a zpět, ruce složené za zády a byl evidentně netrpělivý. Po chvíli došel k pultu.

„Jak dlouho? vyštěkl na Haughova záda.

„Reverende, to nedokážu říci, řekl omluvně lékárníkův hlas. „Louisa říkala, že se to musí povařit.

Jedinou odpovědí na to bylo zafunění a vysoký muž z úzkými rameny v černém oblečení pokračoval dál v chůzi. Čas od času se podíval na dveře do zadní místnosti, kde se dalo očekávat, že neviditelná Louisa pracuje. Ten muž mi byl povědomý, ale neměla jsem čas přemýšlet o tom, kde jsem ho už dříve viděla.

Pan Haugh se pochybovačně mračil nad seznamem, který jsem mu dala. „Oměj, teď, mumlal si. „Oměj. Zajímalo by mě, na co to jako je?

„No, při určitém použití je to jed, řekla jsem. Panu Haughovi na chvíli padla čelist.

„Ale je to zároveň i lék, ujišťovala jsem ho. „Ale při použití se musí dávat velký pozor. Při vnějším použití je to dobré na revma, ale stačí jen velmi malé množství na jazyku a výrazně vám to sníží pulz. Je to dobré také na určité srdeční problémy.

„Opravdu, řekl pan Haugh a zamrkal. Otočil se ke svým poličkám a vypadal dost bezradně. „No, a nevěděla byste, jak to voní?

Vzala jsem to jako pozvání a vlezla za ním za pult, abych si prohlédla lékovky. Všechny měly na sobě pečlivě přilepené popisky,

ale některé už byly docela staré, inkoust vybledl a papír byl v rozích otřepený.

„Obávám se, že se v medicíně zatím nevyznám tak dobře jako můj otec,“ řekl mladý Haugb, když stál vedle mě. „Dost mě toho naučil, ale před rokem nás opustil a já zatím o některých věcech nemám ani tušení, k čemu by mohly být dobré.”

„No, tak třeba tohle to je dobré na kašel,” řekla jsem a vzala do ruky jednu sklenici. Podívala jsem se na netrpělivého reverenda, který vytáhl kapesník a astmatický do něj smrkal. „Je to dobré obzvláště na vlhký kašel.”

Zamračila jsem se na přeplněné poličky. Všechno bylo čisté a všude byl utřený prach, ale nebylo to vyskládané ani abecedně, ani podle nějakého botanického řádu. Pamatoval si starý pan Haugh, kde co má, nebo to mělo nějaký systém? Zavřela jsem oči a snažila se vybavit, jak to tady vypadalo, když jsem tu byla naposledy.

K mému překvapení se mi to vybavilo jednoduše. Přišla jsem si pro náprstník, abych udělala odvar pro Alexe Randalla, mladšího bratra Black Jacka Randalla a Frankova šestinásobného prapra děda. Chudák chlapec, teď už je dvacet let po smrti, ale žil dost dlouho na to, aby zplodil syna. Při vzpomínce na toho syna mě přepadla zvědavost, také jsem si vzpomněla na jeho matku, která byla mou přítelkyní. Ale snažila jsem se odtrhnout v myšlenkách od nich a vybavit si pana Hugha, který stál na špičkách a natahoval se k poličkám, kde po pravé ruce…

„Tady.” Byla jsem si úplně jistá, rukou jsem podávala lékovku s nálepkou „Náprstník”. Po jedné straně byla sklenice s popiskem „Přeslička”, po druhé straně „Kořen konvalinky”. Při pohledu na ně jsem zaváhala a v hlavě lovila, na co se používají. Bylinky pro kardiaky, všechny. Pokud je to i oměj, bude někde poblíž.

Byl. Našla jsem ho rychle, byl ve skleničce s nápisem „Pro starší manželky”.

„Na něj velký pozor” Podávala jsem sklenici panu Haughovi. „Stačí jen kapka a kůže znecitliví. Asi by bylo lepší zabalit to do skleněné lahvičky.” Většinu bylin, které jsem zde kupovala, byly zabalené v gáze nebo v roličce papírku, ale pan Haugh přikývl a od

nesl lahvičku s omějem do zadní místnosti, držel ji od sebe na délku paže, jako kdyby se bál, že mu to exploduje do tváře.

„Zdá se, že o medicíně víte o dost víc než ten chlapec,” ozval se za mnou chraplavý hlas.

„No, asi mám více zkušeností.” Otočila jsem se k duchovnímu, který se skláněl nad pultem a zpod svého hustého obočí si mě prohlížel bledýma modrýma očima. Trhla jsem sebou, když jsem si uvědomila, kde jsem ho už viděla; den předtím u Moubrayů. Nedal najevo, že mě poznal; možná díky plášti, pod kterým jsem schovávala šaty Daphne. Všimla jsem si, že pokud má žena výstřih, málo mužů věnuje její tváři pozornost, ale u duchovního to bylo spíše politováníhodné. Odkašlal si.

„Hmmm. A nevěděla byste, co se dává na nervy?”

„A jaký je to konkrétně problém?”

Semknul rty a zamračil se, jako kdyby si nebyl jist, zda mi může věřit. Horní ret měl trošku našpulený jako zobák sovy, ale ten spodní byl silný a hýbal se.

„No… to je komplikovaný případ. Ale obecně by se dalo říci,” obezřetně si mě prohlížel, „co byste doporučila na jistý druh… záchvatů?”

„Myslíte epileptický záchvat? Když osoba padne na zem a svíjí se?”

Zakroutil hlavou, až jsem si všimla rudého pruhu na krku, kde ho tlačil vysoký kolárek.

„Ne, jiný druh záchvatů. Když jen křičí a zírá.”

„Křičí a zírá?”

„Samozřejmě ne zaráz,” dodal spěšně. „Nejdřív to první, potom to druhé nebo obráceně, a tak pořád dokola. Celé dny hledí do prázdna a potom najednou začne křičet, že by vzbudila mrtvého.”

„To musí být velice úmorné.” To tedy ano, pokud má takto postiženou ženu, potom by to vysvětlovalo ty hluboké vrásky kolem úst a očí a černé kruhy z vyčerpání pod očima.

Poklepávala jsem prstem o pult a přemýšlela. „Já nevím; musela bych pacienta vidět.”

Duchovní se dotkl jazykem horního rtu. „Snad… mohla byste jít se mnou a podívat se na ni? Není to daleko,” dodal trošku strnule.

Prosba mu nebyla moc vlastní, ale naléhavost jeho hlasu byla jasná, i když gesta byla spíše těžkopádná.

„Zrovna teď nemohu,” řekla jsem mu. „Musím se sejít s mým manželem. Ale snad by to šlo dnes odpoledne…”

„Ve dvě hodiny,” řekl okamžitě. „U Hendersonů, ulička Carrubber Close. Jmenuji se Campbell, reverend Archibald Campbell.”

Než jsem mohla odpovědět ano nebo ne, závěs do zadní místnosti se rozhrnul a objevil se pan Haugh se dvěmi lahvičkami a každému z nás jednu podával.

Reverend si ho prohlížel podezřívavě a zalovil v kapse pro minci.

„A tady je vaše cena,” řekl ne zrovna taktně a mrskl s tím o pult. „A budeme doufat, že jste mi dal tu správnou lahvičku, a ne jed této dámy.”

Závěs se znovu rozhrnul a objevila se žena, která sledovala odcházejícího duchovního.

„Už jsme se ho zbavili,” poznamenala. „Půlpence za hodinovou práci a k tomu ještě urážky! Jediné, co k tomu mohu dodat, že si Pán mohl vybrat lépe!”

„Vy ho znáte?” zeptala jsem se a byla jsem zvědavá, zda by Louisa neměla nějaké další informace k té nemocné ženě.

„Nedá se říci, že bych ho znala dobře,” řekla Louisa a zvědavě mě pozorovala. „Patří k duchovním Svobodné církve, kteří pořád kážou na rohu u trhu. Vykládají lidem, že jejich život nemá smysl a pokud chtějí dojít spásy, musí se odevzdat do rukou božích jako kdyby náš pán byl nějaký zápasník!” Opovržlivě si odfrkla nad jeho kacířskými názory a pokřižovala se, aby se tím nenakazila.

„Překvapuje mě, že někdo jako reverend Campbell chodí k nám do obchodu, když vím, co si myslí o papežencích ” Její oči se při pohledu na mě zúžily.

„Ale možná vy sama jste ze Svobodné církve; nechci se vás tím nijak dotknout.”

„Ne, já jsem katolička ehm, také papeženka,” ujistila jsem ji. „Jen jsem se chtěla zeptat, zda víte něco o jeho manželce a jejím stavu.”

Louisa zakroutila hlavou a otočila se, aby obsloužila dalšího zákazníka.

„Ne, tu ženu jsem nikdy neviděla. Ale ať už je jí cokoliv, dodala a zamračila se za odcházejícím reverendem, „jsem si jistá, že soužití s ním jí moc neulehčí!

Bylo chladno, ale obloha byla jasná a jen za farní zahradou se vznášel malý obláček kouře jako upomínka na požár. S Jarmem jsme seděli na lavičce u zdi a nasávali slabé zimní slunce, zatímco jsme čekali na mladého lana, až skončí u zpovědi.

„Řekl jsi lanoví všechny ty nesmysly, kterými potom nakrmil mladého lana? O tom, kde jsem celou tu dobu byla?“

„Ano, to ano “ řekl. „lan je sice moc chytrý na to, aby tomu věřil, ale ta historka je dost pravděpodobná a on je moc dobrý přítel na to, aby se pídil po pravdě.“

„Myslím, že se to dá v obecné rovině použít “ souhlasila jsem. „Ale neměl jsi to také říci siru Percivalovi místo toho, abys ho nechal myslet si, že jsme novomanželé?

Rozhodně zakroutil hlavou. „Ne, ne. Tak za prvé, nezná mé pravé jméno a než zjistí, že to není Malcolm, určitě mu to pár let zabere. Nechtěl jsem, aby si mě jakkoliv spojoval s Cullodenem. A za druhé, ten příběh, který jsem nabulíkoval lanoví, by vyvolal mnohem více diskusí než to, že se tiskař oženil.

,,’Ó, jakou to spřádáme pavučinu,’ zanotovala jsem, „‘když už začínáme lhát.’

Pohlédl na mě modrýma očima a pozvedl koutek úst.

„Časem získáš zkušenosti a bude to snazší, Sassenachová, řekl. „Až se mnou budeš nějaký čas žít, zjistíš, že ti z prdele leze hedvá bíčko stejně jako ho…, eh, bude to snadném, jako políbení.

Vyprskla jsem smíchem.

„Chtěla bych tě vidět to dělat, řekla jsem .

„Ale to už jsi viděla. Vstal a natáhl si krk, aby viděl do zahrady fary.

„Mladému lanoví to trvá zatraceně dlouho, poznamenal a znovu se posadil. „Jak může mít mladý chlapec, kterému ještě ani nebylo patnáct, tolik věcí ke zpovědi?

„Po takovém dni a noci, jako včera? To záleží na tom, do jaké hloubky detailů chce otec Hayes zacházet,” řekla jsem a živě se mi vybavila snídaně s prostitutkami. „To je tam celou tu dobu?”

„Ehm, ne.” V ranním slunci byly konečky Jamieho uší ještě růžovější. „Ne, musel jsem jít první. Jako příklad.”

„No tak to se není čemu divit, že je tam tak dlouho ” řekla jsem škádlivě. „Jak dlouho už jsi nebyl u zpovědi?”

„Otci Hayesovi jsem řekl, že šest měsíců.”

„A je to tak?”

„Ne, ale myslel jsem si, že když mi může dát rozhřešení za krádeže, napadení a rouhání se, pak by mi mohl odpustit i lhaní “

„A žádné smilstvo nebo nečisté myšlenky?”

„Jistě že ne,” řekl dotčeně. „Můžeš myslet na spoustu hříšných věcí, ale pokud je to s tvou manželkou, tak to riení nečisté. Jinak by to bylo při pomyšlení na jinou ženu.”

„Nevěděla jsem, že se vracím proto, abych ochránila tvou duši,“ řekla jsem upjatě, „aleje hezké být užitečnou.”

Zasmál se, sklonil a políbil mě. „Nevím, zda se to považuje za odpustek,” řekl a odmlčel se, aby nabral dech. „Ale mělo by, ne? To drží chlapa od plamenů pekelných víc než odříkávání růžence. Když

0 tom mluvíme,” dodal, zalovil v kapse a vytáhfdřevěný ožvýkaný růženec, “připomnělo mi to, že bych se měl párkrát za den pokat. Zrovna jsem chtěl začít, když ses vrátila.”

„A kolik otčenášů musíš odříkat?” řekla jsem a prsty hladila buk vice. Jejich ožvýkaný vzhled se mi nezdál; na několika z nich byly jasné otisky zubů.

„Potkal jsem loni Žida,” řekl a přešel mou otázku. „Byl to takový filozof a vědec, který už šestkrát plul kolem světa. A ten mi říkal, že

v muslimské víře i v židovském učení se považuje akt, kdy spí muž se svou manželkou, za akt cudnosti.

Zajímalo mě, zda to má něco do Činění s obřízkou?” dodal zamyšleně. „Nikdy by mě nenapadlo, že se na něco podobného zeptám, možná by mu byla žinantní odpověď.”

„Nemyslím si, že by měla předkožka jakkoliv zhoršovat ctnost,” ujišťovala jsem ho.

„Ach, to je dobře,” řekl a znovu mě políbil.

„Co se stalo s tvým růžencem?” zeptala jsem se a vzala šňůrku z trávy, kam spadla. „Vypadá, jako kdyby se do něj pustily krysy.”

„Krysy ne,” řekl. „Děti.“

„Čí děti?“

„Jakékoliv. Pokrčil rameny a strkal si bukvice zpět do kapsy. „Malý Jamie má teď tři, Maggie a Kitty po dvou. Malý Michael se právě oženil a jeho žena je těhotná.” Slunce bylo za ním a tvář mu ztmavla, takže když se usmál, bílé zuby zazářily. „To jsi nevěděla, že jsi sedminásobná prateta, že?”

„Prateta?” zeptala jsem se překvapeně.

„Ano, já jsem prastrýc,” dodal vesele, „a není na tom nic špatného, jen ten ožvýkaný růženec, což dělaly všechny děti, když se jim prořezávaly zuby.”

Někdy se zdá těch dvacet let jako okamžik a někdy jako velice dlouhá doba.

„Budou ti říkat prateta Claire a chovat se k tobě s náležitou úctou,” ujišťoval mě.

„Pěkně děkuji,” řekla jsem a jasně se mi vybavil pohled na starobinec.

Jamie se zasmál. Jeho srdce se zase cítilo lehce, bez pochyby nedávnou zpovědí a zbavením se hříchů; Jamie mě chytil kolem pasu, zvedl mě a posadil sobě na klín.

„Nikdy jsem ještě neviděl pratetu s takovým pěkným zadečkem,” řekl pochvalně a pohupoval mě na kolenou. Cítila jsem jeho dech na zádech, jak se naklonil dopředu. Trhla jsem sebou, když jsem ucítila jeho zuby u svého ucha.

„Jsi v pořádku, tetičko?” slyšela jsem za sebou ustaraný hlas mladého lana.

Jamie sebou trhnul, skoro mě shodil ze svého klína, potom mě chytil ještě pevněji a přitáhl k sobě.

„Ale ano,” řekl. „Tvá teta jen zahlédla pavouka.”

„Kde? řekl mladý lan a díval se zvědavě na lavičku.

„Támhle.” Jamie vstal, postavil mě na nohy a ukázal na lípu, kde se mezi větvemi rozpínala velká pavučina a na ní se leskly kapičky. Uprostřed seděl pavouk velký jako třešeň a na zádech křiklavý zelenožlutý znak.

„Říkal jsem tvé tetě,“ řekl Jamie, když si mladý Lan prohlížel fascinovaně pavučinu, „o tom Židovi, co jsem ho potkal, o tom filozofovi. Zdálo se, že se věnuje pavoukům, ale ve skutečnosti byl v Edinburghu proto, že dodával studijní materiály pro Královskou společnost, i když byl Žid.”

„Opravdu? A vyprávěl ti hodně o pavoucích?” zeptal se nadšeně mladý lan.

„Mnohem více, než o co bych vůbec stál,” řekl Jamie svému synovci. „Je spousta míst a příležitostí k tomu, vyprávět o pavoucích, kteří nakladou svá vajíčka do housenky. Až se malí pavoučci vylíhnou, za živa ji snědí, ale jsou asi lepší chvíle, než to vyprávět zrovna u večeře. Řekl ale jednu věc, která mi přišla dost zajímavá,” dodal a zamhouřil oči při pohledu na pavučinu. Jemně do ní foukl a pavouk se hned utíkal schovat.

„Říkal, že pavouci spřádají dva druhy vláken a pokud bys měl zvětšovací sklo a donutil pavouka, aby si na něj v klidu sedl potom bys uviděl dva otvory, kterými vlákna vychází ven; říká se jim snovací bradavky. V každém případě je jedno vlákno lepkavé a když se ho malý brouček dotkne, je polapený. A to druhé vlákno je suché, jako hedvábíčko na vyšívání, ale mnohem jemnější.”

Pavouk se opatrně znovu blížil ke středu své sítě.

„Vidíš, kudy chodí?” Jamie ukázal na pavučinu, která byla přichycena mnoha úchyty, aby udržela jemně tkanou spirálu. „Ty úchyty jsou ze suchého vlákna, takže se po nich pavouk může bez obtíží pohybovat. Ale ten zbytek pavučiny je z lepkavého vlákna nebo alespoň většina a když budete pavouka pozorovat dost dlouhou dobu, tak si všimnete, že chodí jen po těch suchých vláknech. Kdyby vstoupil na ta lepkavá, sám by se chytil.”

„Opravdu?” Mladý lan se díval na pavučinu s úctou a pozorně sledoval pavouka na jeho křivolaké cestě do bezpečí.

„Myslím, že v tom mají pavouci nějaký princip,” řekl Jamie směrem ke mně. „Musí vědět, které z těch vláken je lepkavé a které ne.”

„No, myslím, že je to veliké štěstí vyčarovat šikovného pavouka, když ho zrovna potřebuješ,” poznamenala jsem suše.

Zasmál se a vzal mě za paži.

„To není štěstí, Sassenachovářekl mi. „To je pozornost. Iane, už jdeš?1”

„Ale ano. Mladý lan opouštěl váhavě pavučinu a šel za námi k bráně.

„Och, strýčku Jamie, chtěl jsem se zeptat, směl bych si půjčit tvůj růženec? řekl, když už jsme kráčeli po dláždění Královské míle. „Kněz mi říkal, že musím odříkat padesátkrát Otčenáš jako pokání, a to je pro mě příliš, to se nedá spočítat na prstech.

„Ale jistě. Jamie se zastavil a zalovil v kapse pro růženec. „Ale musíš mi ho vrátit.

Mladý lan se ušklíbl. „S tím počítám, že ho budeš také potřebovat, strýčku Jamie. Kněz mi říkal, že velice hřešil, poznamenal mladý lan ke mně á zamrkal řasami, „a říkal, abych nebyl jako on.

„Hmmm. Jamie se rozhlédl po ulici na obě strany a odhadoval rychlost blížícího se kočáru, který jel na konci ulice. Dnes ráno se oholil a jeho tváře zářily růžově.

„Kolikrát musíš odříkat otčenáš? zeptala jsem se zvědavě.

„Osmdesát pětkrát, zamumlal. Růžová barva na jeho tvářích ztmavla.

Mladý lan s úctou otevřel ústa.

„Jak dlouho jsi už nebyl u zpovědi, strýčku? zeptal se.

„To už je hodně dlouho, řekl stručně. „Tak pojďme!

Jamie měl po večeři schůzku s panem Hardingem, který byl zástupcem pojišťovny „Ruku v ruce, která pojišťovala tiskárnu, aby spolu prohlédli spáleniště a prověřili ztráty.

„Chlapče, nebudu tě potřebovat, řekl na ujištěnou mladému lanoví, který nebyl zrovna nadšen při představě prohlídky výsledků jeho dobrodružství. „Půjdeš s tetou navštívit tu bláznivou ženu.

„Nevím, jak to děláš, dodal ke mně a pozvedl jedno obočí. „Nejsi ve městě ještě ani dva dny a všechen nemocný lid na míle daleko je ti už v patách.

„To rozhodně nejsou všichni, řekla jsem suše. „Koneckonců je to jen jedna žena a ještě jsem ji ani neviděla.

„No, tak jo. Snad není Šílenství nakažlivé tedy alespoň doufám.” Krátce mě políbil, otočil se k odchodu a poplácal lana přátelsky po rameni. „Dej pozor na svou tetu, lané.”

Mladý lan se na chvíli zastavil a díval se za vysokou postavou odcházejícího strýce.

„Chceš jít s ním, lané?” zeptala jsem se. „Pokud bys chtěl, mohu jít sama…“

„Ach, ne, teto!” Otočil se ke mně a vypadal vylekaně. „Vůbec nechci jít. Já jen přemýšlel jsem no, co když něco najdou? V popelu?”

„Myslíš tělo,” zeptala jsem se na rovinu. Samozřejmě jsem si uvědomila, že důvod, proč Jamie posílá mladého lana se mnou, je ten, že je možné, že tělo jednookého námořníka najdou.

Chlapec přikývl, ale nevypadal dobře. Jeho pleť zbledla do bledě růžové, ale byl dost snědý, takže jeho emoce se v barvě pleti nedaly vyčíst.

„To nevím,” řekla jsem. „Pokud byl požár silný, nemuselo toho moc zůstat. Ale s tím si nedělej starosti.” Vzala jsem ho za paži, abych ho o tom ujistila. „Tvůj strýc bude vědět, co dělat.”

„Ano, to ano.” Tvář se mu rozjasnila vírou, že jeho strýc si bude vědět v jakékoliv situaci rady. Když jsem uviděla jeho výraz, usmála jsem se, potom jsem si ale s malým trhnutím uvědomila, že já tomu také věřím. Ať už šlo o opilého Číňana, uplácení celního úředníka anebo pana Hardingá z pojišťovací společnosti „Ruka v ruce”, vždy jsem věřila, že to Jamie zařídí.

„Tak půjdeme,” řekla jsem, když zvon na kostele Canongate začal odbíjet. „Už jsou dvě hodiny.”

1 když byl mladý lan u zpovědi, vyzařoval z něj jistý nádech zasněného štěstí, který se teď k němu vrátil. Cestou po Královské míli až k hotelu U Hendersonů v uličce Carrubber s Close jsme vůbec nemluvili.

Byl to tichý hotel, ale na edinburské poměry luxusní. Na schodech byl vzorovaný koberec a okna do ulice byla zasklená barevným sklem. Na duchovního Svobodné církve se to zdálo jako dost přepychové prostředí; ale já jsem o nich věděla dost málo. Třeba se na rozdíl od katolických kněží nemusí zříkat majetku.

Mladý chlapec nás odvedl do třetího patra. Dveře nám ihned otevřela podsaditá žena se zástěrou a ustrašeným výrazem. Myslím, že jí bylo tak kolem pětadvaceti, ale už jí chybělo pár předních zubů.

„Vy jste ta paní, o které mi reverend říkal, že přijde?” zeptala se. Když jsem přikývla, její výraz se trošku rozjasnil a otevřela dveře ještě víc.

„Pan Campbell musel v poledne odejít,” řekla protáhlým přízvukem lidí z jihu, „ale říkal, že vám bude velice zavázán za rady ohledně jeho sestry, madam.”

Takže sestra, ne manželka. „No, udělám vše, co je v mých silách,” řekla jsem. „Mohu vidět slečnu Campbellovou?”

lana jsem zanechala v salonu jeho vzpomínkám a já jsem následovala do ložnice vzadu tu ženu, která se představila jako Nellie Cowdenová.

Jak už bylo zmíněno, slečna Campbellová zírala. Bledé modré oči byly doširoka otevřené, ale nezdálo se, že by se dívaly na něco konkrétního rozhodně ne na mě.

Seděla na široké nízké židli, které se říká kojící křeslo, zády obrácená k ohni. V pokoji bylo šero a vzhledem k osvětlení zezadu byly její rysy nejasné, s výjimkou očí, které ani nemrkly. Když jsem se přiblížila, její rysy byly stále málo zřetelné; měla jemnou kulatou tvář, nevýraznou, nevystupovaly na ní žádné kosti, měla jako dítě jemné hnědé vlasy pečlivě učesané. Měla malý připlácnutý nosík, dvojitou bradu a ústa tak doširoka otevřená, že úplně zastínila přirozené rysy.

„Slečna Campbellová?” zeptala jsem se opatrně. Od buclaté postavy na křesle nevyšla žádná odpověď. Oči mrkaly, ale podle mého soudu mnohem méně často, než je běžné.

„Když je v tomto stavu, tak vám neodpoví,” řekla za mnou Nellie Cowdenová. Zakroutila hlavou a otřela si ruce do zástěry. „Ne, ani slovo.”

„Jak dlouho takhle sedí?” Vzala jsem nehybnou rosolovitou ruku a snažila se změřit pulz. Byl pomalý, ale dost silný.

„Teď je to už dva dny.” Slečna Cowdenová začínala být zvědavá, naklonila se dopředu a zahleděla se do tváře pacientky. „Obvykle v tomto stavu zůstává tak týden a déle rekord je třináct dní “

Pohybovala jsem se pomalu, abych slečnu Campbellovou nevy lekala a zároveň ji mohla vyšetřit, zatímco jsem se dotazovala její ošetřovatelky. Slečně Margaretě Campbellové je třicet sedm, řekla mi slečna Cowdenová. Jejím jediným příbuzným je reverend Archi bald Campbell, se kterým už žije dvacet let od smrti svých rodičů.

„Nevíte, čím tohle začalo?

Slečna Cowdenová zakroutila hlavou. „To nedokážu říci, madam. Nezdá se, že by to začalo něčím konkrétním. Jednu chvíli se rozhlíží kolem, směje se a povídá, jí večeři jako sladké děťátko, a najednou lup!“ Luskne prsty, potom pro lepší efekt ještě jednou, přímo pod nosem slečny Campbellové.

„Takhle? řekla. „Šest mužů by mohlo pochodovat po místnosti a ani by si toho nevšimla.

Byla jsem si naprosto jistá, že problém slečny Campbellové je mentální a ne fyziologický, ale stejně jsem ji vyšetřila tedy alespoň tak, jak je možné prohlédnout oblečenou nehybnou osobu.

„Nejhorší je, když to skončí,“ ujišťovala mě slečna Cowdenová a poklekla si vedle mě. Klečela jsem na podlaze, abych vyšetřila její reflexy na chodidlech. Když jsem jí zula boty a sundala ponožky, měla vlhké nohy, které zatuchle páchly.

Přejížděla jsem jí ukazováčkem po chodidle a potom po druhém, abych ověřila Babinského reflex, který by mohl indikovat poranění mozku. Ale nic tomu nenaznačovalo; její prsty se prohnuly, což byla normální reakce.

„Co se děje potom? A co ten křik, o kterém se zmiňoval reverend? Vstala jsem. „Nepodala byste mi zapálenou svíci, prosím?”

„Och, ano, ten křik.” Slečna Cowdenová spěchala se zapálenou svící od ohně v krbu. „Někdy křičí tak strašně, až úplně padne vysílením. Potom usne spí třeba dvanáct hodin a pak se vzbudí, jako kdyby se nic nestalo.

„A když se vzbudí, je úplně v pořádku? zeptala jsem se. Pomalu jsem pohybovala plamenem svíce, jen pár palců od očí pacientky. Zorničky se v běžné reakci na světlo zúžily, ale duhovky zůstaly nehnuté, nesledovaly plamínek. Ruka mě svrběla od touhy sáhnout po pořádném ophtalmoskopu, abych jí prohlédla sítnici, ale bohužel tolik štěstí nemám.

„No, nedá se říci, že by byla úplně v pořádku,” řekla pomalu slečna Cowdenová. Otočila jsem se od pacientky k ní, ale jen pokrčila mohutnými rameny pod lněnou halenou.

„Vy se o ni nestaráte celou tu dobu, že?”

„Ach, ne! Paní Campbellová měla u nich doma v Burntislandu paní, která se o ni starala, ale už nebyla nejmladší a nechtěla opouštět domov. A tak když se reverend rozhodl, že pojede na misi pro svou společnost a že vezme svou sestru do Západní Indie hledal silnou ženu s dobrým charakterem, které by nevadilo cestovat a starat se o ni… tak jsem tady.” Slečna Cowdenová mě obdařila svým napůl bezzubým úsměvem jako svědectvím své nevinnosti.

„Do Západní Indie? On ji chce vézt na lodi do Západní Indie?” Byla jsem v Šoku; vím o plavbách dost na to, abych mohla říci, že to bude utrpení pro ženu v dobré kondici. Ale tato žena potom jsem svůj závěr přehodnotila. Když vezmu všechno do úvahy Margaret Campbellová může zvládnout cestu lépe než kterákoliv jiná žena minimálně pokud zůstane ve svém transu.

„On si myslí, že by jí změna prostředí mohla udělat dobře,” vysvětlovala slečna Cowdenová. „Chce ji odvézt pryč ze Skotska a ode všech těch děsivých vzpomínek. Já říkám, že už to měl udělat dávno.”

„A jakých děsivých vzpomínek?” zeptala jsem se. Podle záblesku v očích slečny Cowdenové jsem pochopila, že se mi to právě chystala říci. Už jsem skončila prohlídku a bylo mi jasné, že po tělesné stránce je s ní vše v pořádku snad jen kromě omezené aktivity a špatné stravy. Ale je jistá šance, že by nám její minulost mohla mnohé napovědět k její léčbě.

„No.” začala a sesunula se ke stolu, kde stálo na podnose několik skleniček a dekantér, „vím to od Tilly Lawsonové. To je ta, co o ni tak dlouho pečovala, ale přísahala, že je to pravda a ona je zbožná žena. Nedala byste si kapku likéru? Reverend je pohostinný.”

V pokoji bylo jediné křeslo a na něm seděla slečna Campbellová, tak jsme si se slečnou Cowdenovou sedly na postel, pěkně vedle sebe, a pozorovaly nehybnou postavu před námi. Popíjely jsme ostružinový likér a ona mi vyprávěla příběh slečny Campbellové.

Margaret Campbellová se narodila v Burntislandu, který leží ani ne pět mil od Edinburghu, cesta vede přes Wirth of Forth. V pěta

čtyřicátém, kdy tudy projížděl Karel Stuart do Edinburghu, aby si tam nárokoval své právo na trůn, jí bylo sedmnáct.

„Její otec byl roajalista, samozřejmě, a její bratr byl v královském regimentu, který táhl na sever zbavit se rebelůřekla slečna Cowde nová a upíjela likéru. „Ale ne tak slečna Margaret. Ne, ona byla pro Bonnieho prince a muže z vysočiny, kteří ho následovali.

Obzvláště jednoho muže, ale jeho jméno slečna Cowdenová neznala. Ale musel to být ušlechtilý muž, protože se slečna Margaret vykradla z domu a šla za ním, aby mu řekla vše, co ví z rozhovoru jejího otce s přáteli a z dopisů jejího bratra domů.

Ale potom přišel Falkirk; vítězství, ale draze vykoupené, a po něm následoval ústup. Princovy jednotky mířily na sever a nikdo nepochyboval o tom, že jdou na porážku. Slečna Margaret byla z těch zvěstí zoufalá a jedné březnové noci se vydala ven, aby našla muže, kterého milovala.

Na tom, co se stalo potom, vcelku nezáleží zda toho muže našla a on ji zavrhl, anebo ho vůbec nenašla a musela se z cullodenských vřesovišť vrátit. Ať tak Či onak, faktem je, že byla na zpáteční cestě, když druhý den po bitvě padla do rukou anglických vojáků.

„Bylo příšerné, co jí udělali, řekla slečna Cowdenová a ztišila hlas, jako kdyby měla strach, že ji postava na židli uslyší. „Příšerné! Angličtí vojáci byli zaslepení touhou honit a vraždit a hledali uprchlíky od Cullodenu. Ani sejí neptali na jméno nebo na sympatie její rodiny. Podle řeči poznali, že je Skotka, a to jim stačilo.

Hodili ji do hluboké díry s ledovou vodou, kde měla zemřít. Naštěstí ji tam našla rodina cikánů, kteří se náhodou schovávali v nedalekých keřích ze strachu z vojáků. Ti ji zachránili.

„Vím, že je nekřesťanské něco takového říkat, ale myslím, že ji raději snad ani neměli zachraňovat, zašeptala slečna Cowdenová. „Tohle nebohé tělo by zpřetrhalo pozemské závazky a bylo by šťastně v rukou božích. Ale teď se to má tak.. “ Ukázala na němou postavu a dopila poslední kapku svého likéru.

Margaret žila, ale nemluvila. Trošku se zotavila, ale nemluvila. Cestovala s cikány na jih, kam chtěli uniknout před drancováním vysočiny, které začal hned po Cullodenu. A potom, jednoho dne, seděla na nádvoří jistého hostince a držela plechovku, do které sbí

rala peníze, zatímco cikáni tančili a zpívali. Našel ji její bratr, který se tam zastavil se svým regimentem, aby se občerstvili na své cestě zpět do Edinburghu.

„Poznala ho a on ji také, při tom šoku ze setkání začala znovu mluvit, ale paměť sejí bohužel nevrátila. Vzal ji samozřejmě domu, ale ona se chovala pořád tak, jako v minulosti předtím, než potkala muže z vysočiny. Její otec byl mrtvý, zemřel na chřipku. Tilly Lawsonová říkala, že její matka zemřela z šoku, když ji viděla, ale myslím, že to bylo také na chřipku, protože ten rok hodně řádila.

Archibald Campbell je od té doby hodně zahořklý vůči Skotům z vysočiny a Angličanům, vzdal se tenkrát své práce. Rodiče měl mrtvé, on sám se jakž takž uživil, ale musel se starat o svou zničenou sestru.

„Nemohl se oženit,“ vysvětlovala slečna Cowdenová, „protože která ženská by chtěla jeho a ji,“ pokývla směrem k ohni, „jako přívažek.“

Při těchto těžkostech se obrátil k bohu a stal se duchovním. Nebyl schopen opustit sestru, ale ani nechtěl zůstat zavřený v jejich rodinném sídle v Burntislandu. A tak koupil kočár, najal ženu, která by hlídala Margaret, a začal podnikat krátké vyjížďky po okolí, kde kázal, často ji bral s sebou.

S kázáním měl úspěch, a tak ho tento rok oslovili presbyteriáni, zda by nepodnikl svou zatím nejdelší cestu, a to do Západní Indie. Tam by měl začít budovat kostely a najít vhodné duchovní do úřadů na Barbadosu a Jamajce. Modlitby mu na to daly odpověď, a tak prodal jejich dům v Burntislandu a sestru přestěhoval do Edinburghu, zatímco se připravuje na cestu.

Znovu jsem se podívala na postavu u ohně. Horký vzduch od ohniště jí ovíval sukně kolem nohou, ale kromě tohoto malého pohybu by jinak mohla být sochou.

„Nořekla jsem s povzdechem, „obávám se, že toho pro ni nemohu mnoho udělat. Ale napíši vám předpis chci říci recept co by vám mohli v lékárně připravit na cestu.“

Pokud jí to nepomůže, určitě jí to neublíží, pomyslela jsem si, když jsem sepisovala seznam ingrediencí. Heřmánek, chmel, vratič, verbena se špetkou peprmintu pro zklidňující tonikum, šípkový čaj by jí měl pomoci se známkami špatné výživy, kterých jsem si všimla měkké krvácející dásně a bledá nateklá tvář.

““26”

„Až dojedete do Indie “ řekla jsem a podávala papír slečně Cowde nové, „musíte dohlédnout na to, že bude jíst hodně ovoce hlavně pomeranče, grapefruity a citrony. Vy byste měla udělat to samé,“ dodala jsem a povšimla si podezřívavého pohledu na široké tváři pečovatelky. Pochybuji, že jí nějakou zeleninu, kromě příležitostné cibule a brambor, tedy kromě ranní ovesné kaše.

Reverend Campbell se nevrátil a já neviděla žádný důvod, proč bych na něj měla čekat. Rozloučila jsem se se slečnou Campbello vou, otevřela jsem dveře ložnice a hned za nimi jsem uviděla mladého lana.

„Och!” řekl překvapeně. „Už jsem tě chtěl jít hledat, tetičko. Už je skoro půl čtvrté a strýček Jamie říkal…“

„Jamie?“ Hlas vycházel někde za mnou, ze židle u ohně.

Se slečnou Cowdenovou jsme se otočily a uviděly slečnu Camp bellovou, jak sedí vzpřímeně, oči stále doširoka rozšířené, ale už se dívaly určitým směrem. Bylo to ke dveřím a jak mladý lan vstoupil, slečna Campbellová začala ječet.

Vystoupením slečny Campbellové jsme byli značně vyděšeni, a tak jsme se s mladým lanem rozloučili a vyrazili hledat útočiště do nevěstince, kde nás stroze přivítal Bruno a odvedl do zadního salonu. Tam jsem našli Jamieho a Ferguse zabrané do debaty.

„To je pravda, siru Percivalovi nevěříme,” říkal zrovna Fergus, „ale proč by nám měl říkat o léčce, která je nastražená?”

„To kdybych sakra věděl,” řekl upřímně Jamie, opřel se a protáhl se v křesle. „Takže se dá očekávat nějaká léčka od celníků. Říkal za dva dny. To by měla být jeskyně u Mullenu.” Potom nás s lanem zahlédl a povstal, aby nám nabídl místa k sezení.

„Takže útesy u Balcarresu?” zeptal se Fergus.

Jamie se zamyšleně zamračil a dvěma ztuhlými prsty na pravé ruce bubnoval na stůl jako na bubínek.

„Ne,” řekl konečně. „Bude to v Arbroathu; je to ta malá jeskyňka dole pod klášterem. Pro jistotu.”

„V pořádku.“ Fergus odsunul napůl snědený tácek s ovesnými plackami, ze kterého uzobával, a vstal. „Měl bych to předat dál, milorde. Arbroath, za čtyři dny “ Pokývl směrem ke mně, přehodil si plášť přes ramena a odešel.

„Jde o pašování, strýčku? zeptal se dychtivě mladý lan. „Francouzský náklad je už na cestě? Natáhl se pro ovesnou placku a zakousl se do ní, až popadaly drobky po celém stole.

Jamie měl při přemýšlení nepřítomný pohled, ten se ale teď zaměřil na synovce. „Ano, to jde. Ale ty, mladý lané, s tím nebudeš mít nic společného.

„Ale já bych mohl pomáhat! protestoval chlapec. „Minimálně budete potřebovat někoho, kdo vám bude držet muly!

„Po tom všem, co tobě a mě řekl včera tvůj otec, malý lané? Jamie pozvedl obočí. „Bože, to máš ale krátkou paměť, chlapče!

lan po tom vypadal trošku rozpačitě, a tak se natáhl pro další placku, aby zakryl rozpaky. Když jsem viděla, že bude chvíli zticha, sama jsem se zeptala na otázku, která mě zajímala.

„Jedeš do Arbroath, aby ses tam setkal s francouzskou lodí, která veze pašovaný likér? zeptala jsem se. „A nemyslíš, že je to dost nebezpečné, po varování sira Percivala?

Jamie se na mě podíval, jedno obočí měl stále zvednuté, ale odpověděl dost trpělivě.

„Ne; sir Percival mě varoval, že je prozrazeno setkání za dva dny. To se mělo odehrát v jeskyni u Mullenu. Jsem domluvený s Jaredem a jeho kapitány, že pokud se nemůže předávka uskutečnit, a to z jakéhokoliv důvodu, kontraband zůstane na vodě a k předání dojde další noc a to na jiném místě. A samozřejmě existuje ještě třetí šance, kdyby ani to druhé nevyšlo.

„Ale pokud ví sir Percival o té první schůzce, nebude vědět i o těch dalších dvou? naléhala jsem.

Jamie zakroutil hlavou a nalil si skleničku vína. Pozvedl ke mně obočí, jako by se ptal, zda si dám také. Zakroutila jsem hlavou a on se napil.

„Ne, řekl. „Místa pro rendez vous se domlouvají vždy po třech a to je jen mezi mnou a Jaredem, posílá mi je sem v zapečetěném

dopise v balíčku pro Jeanne. Jakmile dopis přečtu, spálím ho. Muži, kteří mají pomáhat s vykládkou, znají samozřejmě to první místo myslím, že někdo něco vypustil,“ dodal a zamračil se nad skleničkou. „Ale nikdo dokonce ani Fergus ne nezná ta další dvě místa, pokud je nebudeme potřebovat použít. A pokud ano, potom budou všichni muži moc dobře vědět, že musí držet jazyk za zuby.”

„Takže potom to bude bezpečné, strýčku!” vybuchl mladý lan. „Prosím, nech mě jít s vámi! Budu se držet stranou,” sliboval.

Jamie se po svém synovci nazlobeně podíval.

„Ano, to budeš,” řekl. „Pojedeš se mnou do Arbroath, ale zůstaneš s tetou v hostinci u kláštera do té doby, než skončíme. Claire, musím toho chlapce odvést do Lallybrochu,” vysvětloval a otočil se na mě. „A co nejlépe to vyžehlit s jeho rodiči.” Starší lan opustil hostinec Halliday ráno před tím, než tam Jamie s lanem dorazili. Žádný vzkaz nenechal, ale dalo se čekat, že jel domů. „Nebude ti ta cesta vadit? Nemohu tě o to žádat, můžeš počkat v Invernessočima se setkal s mýma a spiklenecky se usmál, „ale já ho musím co nejdříve dovézt domů.”

„Vůbec mi to nevadí,” ujišťovala jsem ho. „Moc ráda znovu uvidím Jenny a zbytek tvé rodiny.”

„Ale strýčku…“ zabrumlal mladý lan. „A co bude s…”

„Buď zticha!” vyštěkl na něj Jamie. „A už dost, chlapče. Už nechci slyšet ani slovo, ano?”

Mladý lan vypadal’uraženě, a tak se natáhl pro další placku a vložil ši ji do úst, aby dal najevo, že hodlá zůstat naprosto zticha.

Potom se Jamie uklidnil a usmál se na mě.

„No a jak dopadla tvá návštěva u té bláznivé ženy?”

„Bylo to velice zajímavé,” řekla jsem. „Jamie, neznáš nějaké lidí, kteří by se jmenovali Campbellovi?”

„No, asi tak tři nebo čtyři stovky,” řekl a usmál se na mě širokými rty. „Máš na mysli nějaké konkrétní?”

„Dva z nich.” Vyprávěla jsem mu příběh Archibalda Campbella a jeho sestry Margarety, jak mi to říkala slečna Nellie Cowdenová.

Při tom příběhu kroutil hlavou a povzdechl si. Poprvé za tu dobu vypadal opravdu starší, jeho tvář byla napnutá a zvrásňěná vzpomínkami.

„Není to nejhorší příběh, který jsem slyšel, že se stal po Cullo denu, řekl. „Ale nemyslím…, počkej, Odmlčel se a podíval se na mě, oči se mu zamyšlením zúžily. „Margaret Campbellová. Margaret. Není to taková štíhlá drobná holka, asi tak velikosti druhé Mary? A nemá světle hnědé vlasy, jako peří střízlíka, a sladkou tvářičku?

„To možná měla, před dvaceti lety, řekla jsem a vzpomněla si na tu tichou buclatou postavu sedící u ohně. „Proč, tak znáš ji snad?

„Ano, myslím, že ji znám. Obočí měl myšlenkami stažené a díval se dolů do stolu a z drobečků dělal čáru. „Ano, pokud se nemýlím, byla to dívka Ewana Camerona. Pamatuješ na Ewana?

„Samozřejmě. Ewan byl vysoký, pohledný šprýmař, který pracoval s Jamiem v Holyroodu, sbíral útržky informací, které se dostaly přes Angličany. „Co se s ním stalo? Nebo se nemám ptát? řekla jsem, když jsem zahlédla v Jamieho tváři stín.

„Angličané ho zastřelili, řekl tiše. „Dva dny po Cullodenu. Na chvíli zavřel oči, potom je otevřel a znaveně se na mě usmál.

„No tak bůh žehnej reverendu Archiemu Campbellovi. Jednou nebo dvakrát jsem už o něm slyšel, během povstání. Lidé říkali, že to byl statečný voják a chudák teď musí být také statečný. Ještě chvíli seděl, potom rozhodně vstal.

„Než odjedeme z Edinburghu, ještě toho musíme hodně stihnout. Iane, podej nahoře ze stolu seznam se zákazníky tiskárny; označím na něm ty zakázky, které ještě nejsou hotové. Musíš je oběhnout a nabídnout vrácení peněz. Tedy pokud nebudou chtít počkat, než si najdu nové prostory a objednám zásoby. Řekni jim, že by to mohl trvat i dva měsíce.

Poplácal si po plášti, kde něco zacinkalo.

„Naštěstí mám z pojišťovny peníze, které zákazníky vyplatí a ještě nám něco zůstane. Když už o tom mluvíme, otočil se na mě a usmál se, „tvá práce je, Sassenachová, najít krejčího, který ti do dvou dnů ušije slušné šaty. Protože myslím, že Daphne bude své fiaty chtít vrátit a domů do Lallybrochu tě nahou nepovezu.

Hlavní zábavou po cestě na sever do Arbroathu bylo sledování boje názorů mezi Jamiem a mladým lanem. Z dlouhodobé zkušenosti jsem věděla, že tvrdohlavost je jedním ze základních Frase rovských rysů. V tomto ohledu nebyl lan rozhodně nijak stranou, i když byl Fraserem jen z poloviny; Murrayové se zdáli, že v tomto směru nejsou nijak pozadu anebo mají Fraserové silné geny.

Dlouhá léta jsem měla příležitost pozorovat Briannu, takže jsem na to měla svůj názor, ale nic jsem neříkala a sledovala divadlo, kdy se Jamie setkal jednou rovný s rovným. Než jsme dojeli do Balfou ru, už měl celkem ztrhaný výraz.

Tento zápas mezi neochvějným postojem a neutuchající silou trval až do večera čtvrtého dne, než jsme dojeli do Arbroathu a Jamie zjistil, že ten hostinec, kde nás chtěl s mladým lanem nechat, už dávno neexistuje. Nezůstalo z něj víc než jen jedna polorozbořená stěna a pár dřevěných prken ze střechy, aby označovaly místo bývalého hostince. A cesta byla na obě strany na dlouhé míle pustá a prázdná.

Jamie se na tu hromadu kamenů chvíli jen tiše díval. Bylo více než jasné, že nás nemůže zanechat uprostřed blátivé vymleté cesty. lan si toho byl moc dobře vědom, a tak nechtěl tlačit na pilu a mlčel, ale jeho vyhublé tělo se celé jen chvělo touhou.

„No tak dobrá,“ řekl nakonec rezignovaně Jamie. „Pojedeš také. Ale jen ke kraji útesu, lané slyšíš mě? Budeš dávat pozor na tetu.“

„Slyším, strýčku Jamie,“ odpověděl mladý lan s předstíranou pokorou. Zachytila jsem Jamieho pohled a pochopila jsem, že pokud má mladý lan dávat pozor na tetu, musí dávat teta pozor na mladého lana. Snažila jsem se skrýt úsměv a poslušně jsem přikývla.

Ostatní muži přijeli k útesům na čas, a to těsně před setměním. Několik mužů se mi zdálo povědomých, ale většina byla jen tmavými tvary; bylo dva dny po novoluní, ale úzký srpek, který stoupal nad horizont, osvětloval místo více, než kolik bylo světla ve sklepě

v nevěstinci. Nikdo nikoho nepředstavoval a muži zdravili Jamieho jen zabručením a zachroptěním.

Myslím ale, že jedna postava byla nezaměnitelná. Po cestě rachotil vůz tažený mulou a řídil ho Fergus a maličkatý objekt, který nemohl být nikým jiným než panem Willoughbym, kterého jsem neviděla od té doby, co zastřelil záhadného muže dole na schodech v nevěstinci.

„Doufám, že dnes v noci u sebe nemá pistoli,” řekla jsem Jamiemu.

„Kdo?” řekl a zamžoural očima v šeru. „Aha, ten Číňan? Ne, nikdo nemá ” Než jsem se stačila zeptat, proč ji nikdo nemá, popošel dopředu, aby pomohl otočit vůz směrem k Edinburghu, aby mohli vyrazit hned, jak kontraband naloží. Mladý lan se protlačil dopředu a já, protože jsem si byla vědoma povinností ochránce, jsem vyrazila za ním.

Pan Willoughby stál na špičkách, aby dosáhl vzadu na vůz, odkud vytáhl podivně vyhlížející svítilnu s děrovaným kovovým horním dílem a uzavíratelnými bočnicemi.

„Tak toto je ta temná lucerna?” zeptala jsem se fascinovaně.

„Ano, to je,” řekl mladý lan důležitě. „Boční stěny necháme zavřené, dokud neuvidíme signál z moře.” Natáhl se pro lucernu. „Dejte to sem; vezmu šiji znám ten signál.”

Pan Willoughby jen zakroutil hlavou a vytrhl ji mladému Ianovi z ruky. „Příliš vysoký a příliš mladý,” řekl. „Tsei mi to říkat,” dodal, jako kdyby to mělo jednou provždy rozhodnout.

„Cože?” zeptal se mladý lan rozhořčeně. „Co tím myslíš ,příliš vysoký a příliš mladý” ty malej…“

„Měl na mysli,” řekl hlas za námi, „že ten, kdo drží lucernu, je dobrým terčem, pokud bychom měli hosty. Pan Willoughby je tak laskav, že to riziko bere na sebe, protože je mezi námi nejmenši. Ty jsi dost vysoký, a tak by tě bylo oproti obloze vidět, malý lané, a příliš mladý, takže bys o tom neměl ani tušení. Drž se stranou, ano?”

Jamie šťouchnul svého synovce za ucho a šel dál, aby si klekl na skalisko vedle pana Willoughbyho. Něco tomu Číňanovi tiše pošeptal a ten se tomu zachichotal. Pan Willoughby otevřel boční kryt

lucerny a podal ji Jamiemu do natažených dlaní. Slyšela jsem dvojí ostré cvaknutí a od křesacího kamene odlétly jiskry.

Bylo to divoké pobřeží to nebylo žádné překvapení, většina skotského pobřeží je divoká a skalnatá a já byla zvědavá, jak a kde francouzská loď zakotví. Nebyla tam žádná přírodní zátoka, jen zaříznuté pobřeží pod skalisky, které kryly místo od cesty.

I když byla tma, viděla jsem bílou zpěněnou vodu příboje na pláži ve tvaru malého půlměsíce. Nebyla to ale pláž pro turisty malé hromádky písku ležely mezi chaluhami, kamením a výběžky skalisek. Na to, aby někdo nosil sudy, to moc příhodné není, ale zaseje tu dost štěrbin, kam by se daly sudy skrýt.

Vedle mě se najednou zjevila další temná postava.

„Všichni už jsou na místech, pane,“ řekla tiše. „Nahoře ve skalách.”

„Dobře. Joey. Jamieho profil najednou osvětlil nějaký záblesk, byl to intenzivně hořící čerstvě zapálený knot. Zadržoval dech, než se plamen ustálil a rozhořel se a než nasál olej s nádržky, potom s povzdechem opatrně zavřel boční železný kryt.

„No tak dobře,“ řekl a vstal. Podíval se na útesy jižním směrem a pozoroval hvězdy. Potom řekl, „Už je skoro devět. Brzy tady budou. Dej pozor, Joey, aby se nikdo nepohnul, dokud vás nezavolám, ano?

„Ano, pane.“ Z běžného tónu bylo zřejmé, že se jedná o normální rozhovor, takže byl Joey překvapený, když ho chytil Jamie za paži.

„Ujisti se o tom, řekl Jamie. „Znovu jim to řekni nikdo se ani nepohne, dokud nedám rozkaz.

„Ano, pane, řekl znovu Joey, ale tentokrát s větší úctou. Zmizel v naprosté tichosti vzadu ve tmě na skalách.

„Děje se něco? zeptala jsem se dost hlasitě na to, aby mě bylo slyšet přes příboj. I když byly pláž a útesy zjevně vylidněné, soumrak a tajemné chování mých společníků mě varovalo, abych si dávala pozor.

Jamie krátce zakroutil hlavou; myslím, že s mladým lanem měl pravdu jeho vlastní temná postava byla vidět oproti bledé černé obloze za námi.

„Já nevím. Chvíli váhal, potom řekl, „Řekni, Sassenachová, necítíš něco?

Překvapilo mě to, ale zhluboka jsem se nadechla, chvíli dech zadržela a potom vydechla. Cítila jsem spoustu věcí, včetně hnijících chaluh, spáleného oleje v lucerně a štiplavý pach potu mladého lana, který stál těsně za mnou a potil se strachem i vzrušením.

„Myslím, že nic zvláštního,” řekla jsem. „A ty?”

Ramena siluety se pozvedla a zase padla. „Teď ne, ale před chvílí bych přísahal, že cítím střelný prach.”

„Já jsem nic necítil,” řekl mladý lan. Vzrušením se mu zlomil hlas, a tak si se studem odkašlal. „Willie MacLeod a Alec Hays prohledávali skaliska. Po celních úřednících nenašli žádné stopy.”

„Tak dobře.” Hlas Jamieho zněl nejistě. Otočil se na mladého lana a chytil ho za rameno.

„Iane, teď se musíš postarat o svou tetu. Vy dva vypadnete tam, přes ty keře. Držte se dál od vozu. Pokud se něco stane..

Mladý lan začal protestovat, ale byl hned zaražen, předpokládám pevnějším sevřením Jamieho, protože chlapec se zachroptěním uskočil vzad a třel si paži.

„Pokud by k něčemu došlo,” pokračoval .Tamie důrazně, „vezmeš tetu a pojedete rovnou na Lallybroch. A žádné zdržování.”

„Ale…” řekla jsem.

„Strýčku!” řekl mladý lan.

„Udělej to,” řekl rozhodně Jamie a otočil se, diskuse skončila.

Mladý lan se chtěl vydat na pěšinu na skaliska, ale udělal, jak mu Jamie poručil, a odvedl mě dozadu za keře, kde jsme našli malý skalnatý výběžek, za kterým jsme se skryli. Odtud bylo možné pozorovat i dění na vodě.

„Je odtud vidět,” zašeptal mi.

A opravdu bylo. Skály padaly přímo pod nás a mizely ve tmě, bylo vidět zpěněné moře, které pod námi hučelo. Najednou jsem uviděla malý pohyb, jako když se o kov odrazí záblesk světla, ale jinak těch deset mužů pod námi bylo naprosto neviditelných.

Přivírala jsem oči a snažila se najít místo, kde sedí pan Willoug hby s lucernou, ale žádné světlo jsem neviděla. Pak mi došlo, že asi stojí za lucernou a kryje tak světlo ve směru od cesty.

Mladý lan najednou vedle mne ztuhl.

„Někdo sem jde!” zašeptal. „Rychle, schovej se za mě!” Odvážně vyskočil přede mě, sáhl rukou pod košili za pásek od kalhot a vytáhl pistoli. Sice byla tma, ale viděla jsem matný záblesk odraženého světla od zásobníku.

Ztuhnul, zíral do tmy a mírně se nad zbraní skláněl, obě ruce na zbrani.

„Pro boha, nestřílejí sykla jsem mu do ucha. Nechtěla jsem ho chytit za paži, aby náhodou nevystřelil, ale hlavně aby nevydal nějaký zvuk, který by mohl přitáhnout pozornost k mužům dole.

„Byl bych ti vděčný, mladý lané, pokud by ses postaral o svou tetu,” ozval se Jamieho ironický hlas ze tmy na hraně útesu pod námi. „A také, pokud bys mi neustřelil hlavu, ano?”

lan sklonil zbraň a ramena mu poklesla, mohl to být povzdech, ale také úleva nebo zklamání. Keře se zachvěly a Jamie byl před námi a otřepával si kuličky a lístky keře z rukávů.

„Copak ti nikdo neříkal, že máš být neozbrojený?” Jamieho hlas byl milý, nebylo v něm víc než jen čirý zájem. „To je hrdelní zločin a je za to oprátka, když vytáhneš zbraň na úředníka Koruny,” vysvětloval a otočil se na mě. „Nikdo z mužů není ozbrojen, pro případ, že by je zajali.”

„Ale Fergus říkal, že by mě nepověsili, protože mi ještě nenarosily vousy,” bránil se lan. „Jen by mě deportovali.”

Bylo slyšet zasyknutí, jak se Jamie podrážděně nadechoval přes zaťaté zuby.

„No to bych chtěl vidět, zda by tvá matka měla radost, že tě pošlou na lodi do Kolonií, kdyby měl náhodou Fergus pravdu!” Natáhl ruku. „Dej mi to, blázínku.”

„A vůbec, kde jsi to vzal?” zeptal se a převracel pistoli v rukách. „A už je odjištěná. Věděl jsem, že jsem cítil střelný prach. Máš štěstí, že sis neustřelil ptáka, když jsi ji nesl v kalhotách.”

Než mohl mladý lan odpovědět, přerušila jsem je a ukázala na moře.

„Podívejte!”

Francouzská loď zatím byla jen tečkou na mořské hladině, ale ve světle hvězd zářily její bílé plachty. Byl to dvojstěžník, který plul kolem útesů neslyšně, jako mraky nad ním.

Jamie nepozoroval loď, ale díval se dolů, kde skaliska končila ve změti balvanů, hned nad úrovní písku. Podívala jsem se tam, kam se díval, a uviděla jsem slabé světlo. Byl to Willoughby s lucernou.

Po vlhkých kamenech se zablesklo světlo a zmizelo. Ruka mladého Tana svírala pevně mou paži. Čekali jsme, zadržovali dech a počítali do třiceti. A když se na vlhkém písku objevil další záblesk, lan mi stiskl ruku.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se.

„Co?“ Jamie se nedíval na mě, ale na loď.

„Na pobřeží; když světlo zablesklo, myslím, že jsem tam viděla něco zahrabaného, vypadalo to jako..

Třetí záblesk a o chvíli později odpověděla loď dalším světlem modrá lucerna, vypadala tajemně, jak visela na stožáru a odrážela se v temné vodě pod sebou.

Vzrušeně jsem pozorovala loď a úplně zapomněla na něco, co vypadalo jako zahrabané oblečení v písku. Teď už byl pohyb zřetelný a bylo slyšet šplouchnutí, jak něco spadlo přes bok lodi.

„Už je příliv,“ zamumlal mi Jamie do ucha. „Za pár minut to budeme mít na břehu.“

To vyřešilo problém zakotvení lodě, ona to totiž nepotřebovala. Ale jak potom dochází k platbě? Užuž jsem se chtěla zeptat, když se najednou ozval nějaký výkřik a dole vypuklo peklo.

Jamie vyrazil skrz keře, krátce na to jsme ho následovali i já s lanem. Pořádně nebylo nic vidět, ale bylo jasné, že dole na pláži je pěkný zmatek. Po písku se valily temné postavy a doprovázel je pokřik. Zaslechla jsem slova: „Stůjte, ve jménu Krále!“ A ztuhla mi krev.

„Celníci!“ mladý lan to tedy slyšel také.

Jamie řekl něco drsného v galštině, potom pohodil hlavou a sám •zařval, jeho hlas se nesl dolů na pláž.

„Eirich illean“ křičel. „Suas am bearrach is teich!“

1 Potom se otočil na mě a mladého lana. „Utíkejte!“ volal.

Hluk najednou zesílil, když se ke křiku přidal i hluk padajících kamenů. Najednou se u mých nohou v keři zjevila temná postava 8 rychle se valila pryč. Pár stop od nás utíkala další.

Z temnoty pod námi byl slyšet jekot, byl dost vysoký, takže přehlušil ostatní křik.

„To je Willoughby!“ vysvětloval mladý lan. „Dostali ho!“

Oba dva jsme ignorovali Jamieho příkazy a prodrali jsme se dopředu skrze keře, abychom viděli. Temná lucerna spadla na zem a boční stěna se odkryla, takže paprskem světla ozářila pláž. Tam byly zřetelné mělké jámy, ve kterých se v písku skrývali celníci. V mokrých hromadách mořských řas se svíjely temné postavy, kroutily se a křičely. Matné světlo z lucerny ozářilo dvě postavy, které byly zaklesnuté do sebe. Ta malá, která byla zvednutá ze země, kolem sebe divoce kopala.

„Dostanu ho!“ mladý lan vyrazil dopředu, ale trhnul sebou vzad, jak ho Jamie chytil za límec.

„Udělej, co jsem ti řekl, a odveď mou ženu do bezpečí!“

Mladý lan zalapal po dechu, otočil se ke mně, ale já nikam nešla, stála jsem pevně na místě, i když mě tahal za rameno.

Jamie nás oba nechal a rozběhl se nahoru k útesům, aby se po pár yardech zastavil. Viděla jsem jeho siluetu jasně proti obloze, poklekl na koleno a zamířil zbraní, opřel si ji o předloktí a mířil dolů.

Výstřel bylo jen tiché lousknutí, v okolní vřavě skoro neslyšné. Ale jeho výsledek byl úchvatný. Lucerna se rozprskla jako sprcha hořícího oleje a zatemnila pláž. Vše kolem utichlo.

Během chvíle bylo ticho prolomeno výkřiky bolesti a rozhořčení. Oči jsem měla ještě pořád oslepené z exploze lucerny, ale rychle jsem se přizpůsobila. Najednou byl vidět další záblesk bylo to několik malých plamínků, které se pohybovaly zmateně nahoru a dolů. Když si oči uvykly na noční tmu, uviděla jsem, že plamínky pochází z rukávu jednoho muže, který poskakuje po pláži a snaží se uhasit oheň, který vzešel z rozstříklého hořícího oleje.

Keř se zachvěl, jak ho Jamie přeskočil a zmizel dole pod námi.

„Jamie!“

Vylekaný mým křikem, mladý lan sebou trhnul, strhnul mě dolů a snažil se mě odtáhnout pryč.

„Teto, pojď! Za chvíli budou tady nahoře!“

To byla nepopiratelně pravda; hlasy z pláže jsem slyšela stále blíž, jak muži přeskakovali skaliska. Nadzvedla jsem si sukně a utíkala

jsem, chlapec mě po trávě na vrchu skály následoval tak rychle, jak jen to šlo.

Nevěděla jsem, kam jdeme, ale zdálo se, že mladý lan to ví. Sundal si plášť, takže bílá barva jeho košile byla přede mnou jasně vidět a vypadal jako duch v hájku bříz a olší, které rostly dál ve vnitrozemí.

„Kde jsme? chtěla jsem vědět, když jsem ho dostihla a stála po jeho boku. Zastavil na břehu malého potůčku.

„Přímo před námi je cesta do Arbroathuřekl. Ztěžka oddechoval a na boku na košili měl tmavou skvrnu od bláta. „Bude lepší, když hned půjdeme. Jsi v pořádku, teto? Nemám tě přenésť?“

Zdvořile jsem tuto galantní nabídku odmítla a uvědomila jsem si, že bezpochyby vážím tolik, co on. Sundala jsem si boty a punčochy a razila jsem si cestu vodou, která mi sahala po kolena. Mezi prsty na nohou jsem cítila ledové bláto.

Na druhé straně jsem se pořádně třásla, a tak jsem s povděkem přijala nabídku lana, že mi půjčí plášť. Byl tak vzrušený, že mu bylo horko a vůbec ho nepotřeboval. Nebyla mi zima jen kvůli vodě a studenému listopadovému větru, aie hlavně kvůli strachu, co se děje za námi.

S funěním jsme dorazili na cestu a ledový vítr nám vál přímo do tváře. Nos i rty jsem měla znecitlivělé a uvolněné vlasy mi vlály za hlavou a tížily mě na krku. Vítr nám přinášel zvuky hlasů chvíli před tím, než jsme je sami uslyšeli.

„Žádný signál z útesů?“ zeptal se hluboký mužský hlas. lan na cestě zastavil tak náhle, až jsem do něj narazila.

„Ještě ne,“ přišla odpověď. „Myslím, že z toho směru byla slyšet nějaké střelba, ale potom se otočil vítr.“

„Tak potom vylez znovu na strom, ty prdeláči, řekl netrpělivě ten první hlas. „Pokud se někomu z těch zkurvysynů podaří upláchnout z pláže, tak ať si odměnu za jejich hlavy sebereme raději my, než ti kreténi na pláži.

„Je zima, reptal ten druhý hlas. „Tam nahoře je to otevřené a ledový vítr mě mrazí až v kostech. Byl bych raději, kdybychom to sledovali z opatství alespoň by tam bylo teplo.

Mladý lan mi tiskl rameno tak silně, že na něm určitě bude modřina. Snažila jsem se mu vyvléknout ze sevření, ale on si toho nevšímal.

„Ano., ale bude tam menší šance chytit velkou rybu,” řekl první hlas. „Jejda, co bych tak asi udělal s padesáti librami!“

„No tak dobře ,“ řekl rezignovaně druhý hlas. „Ale nemám ani tušení, jak v té tmě uvidíme rudou hlavu.”

„Prostě se jen dívej, kudy poběží, Oakie; hlavy zkontrolujeme potom.”

Zatahala jsem mladého lana, abych ho probrala z transu, potom konečně utekl za mnou z cesty do keřů.

„Co tím mysleli, hlídkovat v opatství?” zeptala jsem se hned, jakmile jsem si myslela, že jsme mimo doslech hlídačů na cestě. „Nevíš?”

Ianova tmavá kštice poskakovala nahoru a dolů. „Myslím, že vím, teto. Asi mají na mysli opatství v Arbroath, to je naše místo setkání”

„Místo setkání?”

„Pokud by se něco stalo,” vysvětloval. „Potom si každý muž půjde po svém a sejdeme se později v opatství.”

„No, horší už to být nemůže,” poznamenala jsem. „Co to křičel tvůj strýc, když se tam objevili celní úředníci?”

Mladý lan byl napůl otočený, aby sledoval pronásledovatele na cestě; teď se bledý ovál jeho tváře otočil ke mně. „Och říkal: .Chlapci, na nohy! Přes útesy a utíkejte!

„Dobrá rada,” řekla jsem suše. „Takže pokud ho poslechli, většina mužů už bude pryč.”

„Kromě strýce Jamieho a pana Willoughbyho.” Mladý lan si projel nervózně rukou vlasy, což mi znovu připomnělo Jamieho a já doufala, že se zaslavil.

„Ano.” Zhluboka jsem se nadechla. „No, teď s tím nic nemůžeme dělat. Ti ostatní muži pokud míří k opatství…”

„Ano,” přerušil mě, „to se teď snažím rozhodnout, co mám dělat. Zda poslechnout strýce Jamieho a odvézt tě do Lallybrochu anebo jít do opatství a pokusit se ostatní muže varovat?”

„Utíkej do opatství,” řekla jsem, „nejrychleji, jak to bude možné.”

„Ano, ale nechci tě tady nechat samotnou, tetičko, strýček Jamie

„Je doba, kdy se můžeme řídit příkazy, lané, ale také někdy nastane čas, kdy se musíme sami rozhodnout,“ řekla jsem přísně a taktně pomlčela o tom, že to rozhodování dělám za něj. „Vede tato cesta do opatství?”

„Ano, vede. Není to více než jednu a čtvrt míle.“ Už netrpělivě přešlapoval, aby mohl vyrazit.

„Dobře. Přeběhneš cestu a poběžíš k opatství. Já půjdu podél cesty a budu čekat na celníky, zda bych je nemohla nějak zdržet do doby, než budeš v bezpečí. Setkáme se u opatství. Počkej ještě raději si vezmi svůj kabát”

Váhavě jsem si svlékala kabát; nechtělo se mi loučit s tím příjemným teplem a bylo to, jako kdybych se loučila s posledním spojením s přátelským člověkem. Až bude mladý lan pryč, zůstanu úplně sama v chladné tmavé skotské noci.

„lané?” držela jsem ho za paži, abych ho ještě chvíli zdržela.

„Ano?”

„Dávej si pozor, ano?” Byl to impulz, postavila jsem se na špičky a políbila ho na chladnou tvář. Viděla jsem, jak v údivu pozvedl obočí. Usmál se a zmizel, jen se na jeho místě zachvěla olšová větev.

Byla veliká zima. Jediné zvuky, které jsem slyšela, bylo ševelení větru a vzdálený hukot příboje. Pevně jsem si přitiskla vlněný šál kolem ramen a zachvěla jsem se, potom jsem vyrazila k cestě.

Neměla bych dělat nějaký hluk? přemýšlela jsem. Pokud to neudělám, mohli by mě bez varování napadnout. Čekající muži uslyší mé kroky, aniž by věděli, že nejsem pašerák. Na druhou stranu pokud si budu broukat nějakou píseň, aby věděli, že jsem žena, můžou zůstat potichu a skrýt se, aby se neprozradili a o to mi šlo především, ,aby se nějak prozradili. Sehnula jsem se a z kraje cesty sebrala kámen. Byla mi ještě větší zima, než předtím. Vyrazila jsem na cestu a beze slova mířila dál.

Foukal silný vítr a větve stromů a keřů se pořád chvěly, takže přehlušily mé kroky na cestě a také kroky těch, kteří by mě mohli sledovat. Nejsou to ani dva týdny od svátku Samhain a byla to taková divoká noc, že by někdo klidně mohl věřit na duchy a čerty.

Nebyl to duch, který mě náhle chytil zezadu a ruku mi přitiskl k ústům. Kdybych na takovou eventualitu nebyla připravena, strachem bych se snad zbláznila. Ale i takto se mi srdce sevřelo a já se začala zmítat v sevření uchvatitele.

Chytil mě zleva, levou ruku mi přitiskl k boku a pravou mi držel ústa. Napadlo mě, že pravou ruku mám volnou. Kopla jsem ho patou do podkolenní jamky, až se mu noha prohnula, a rychle jsem využila momentu překvapení. Sehnula jsem se dopředu a praštila ho do zátylku kamenem, který jsem měla v ruce.

Nezasáhla jsem ho přímo, ale dost silně na to, aby vykřikl a uvolnil sevření. Kopala jsem a svíjela se a když jeho ruka sklouzla z mých úst, měla jsem zuby blízko jeho prstu a zakousla jsem se tak silně, jak jsem jen mohla.

„Svaly horní čelisti se propnuly až k úchytu u lebky a projely celou čelistí,” pomyslela jsem si a vzpomněla si na pasáž z Greyovy Anatomie. „To dává lidským zubům a čelisti drtivou sílu; ve skutečnosti má průměrná lidská čelist schopnost vyvinout sílu přes tři sta liber.”

Nevím, zda jsem vylepšila průměr, ale rozhodně to mělo efekt. Útočník poskakoval na všechny strany a snažil se uvolnit z mého smrtelného sevření jeho prstu.

V zápase pustil mou paži a také mě musel pustit na zem. Jakmile se moje noha dotkla prachu cesty, pustila jsem jeho ruku, otočila sc a kopla do ho rozkroku tak silně, jak jsem toho jen ve svých sukních byla schopná.

Kopanec muže do varlat se jako způsob obrany dost často přeceňuje. Tak se to alespoň říká, ale funguje to a dost dobře aleje to o dost složitější manévr, než by někoho mohlo napadnout, obzvláště

pokud máte těžkou sukni. Muži si na ty partie dávají obzvlášť dobrý pozor, a tak jsou v tomto ohledu dost obezřetní.

V mém případě si ale útočník pozor nedával, nohy měl doširoka roztažené, jak se snažil udržet rovnováhu. Zasáhla jsem ho dost silně. Vydával udýchaný zvuk jako králík, kterého škrtí, a pelášil pryč po cestě.

„Jsi to ty, Sassenachová?“ Slova někdo sykl ze trny po mé levé straně. Poskočila jsem jako vyděšená gazela a nechtěně jsem vyjekla.

Během tak krátké chvíle mi už podruhé přistála na ústech něčí ruka.

„Proboha, Sassenachová!“ zamumlal mi Jamie do ucha. „To jsem já.“

Nekousla jsem ho, i když jsem měla silné nutkání.

„Já vířný procedila jsem skrze zuby, když mě pustil. „A kdo je ten druhej chlápek, co mě chytil?”

„Myslím, že to byl Fergus.” Amorfní tmavá postava se pohnula pár stop ode mě a zdálo se, že míří ke druhé postavě, která leží na cestě a sténá. „Jsi to ty, Fergusi?” zašeptal. Místo odpovědi se mu dostalo jen dusivého chroptění, a tak se sklonil a postavil ho na nohy.

„Nemluvte!” naléhala jsem na ně šeptem. „Přímo před námi jsou celníci!“

„Cože?” řekl Jamie normálním hlasem. „A to je vůbec nezajímá hluk, který děláme?“

Odmlčel se, jako kdyby čekal na odpověď. Ale nebylo slyšet nic, jen šustění větru v olších. Položil mi ruku na rameno a zařval do noci.

„MacLeode! Raeburne!”

„Ano, Royý řekl slabý nevrlý hlas z křovin. „Jsme tady. Také In nes a Meldrum. Kdo je?“

„No to jsem já.“

Z keřů a stromů se blížilo několik postav a bylo slyšet šustění a slabé hlasy.

„…čtyři pět šestý počítal Jamie. „Kde jsou Hayes a Gordon?“

„Viděl jsem Hayese, jak jde do vody,” přihlásil se o slovo jeden z mužů. „Šel přímo k místo srazu. Stejně jako Gordon a Kennedy. Neslyšel jsem nic, co by naznačovalo, že je chytili.”

„No tak dobrá, řekl Jamie. „A teď ty, Sassenachová. Co je s těmi cel niky ?“

Vzhledem k tomu, že se ani Oakie, ani jeho společník neobjevili, začala jsem si připadat trošku hloupě, ale zopakovala jsem, co jsme s lanem slyšeli.

„Aha? Jamie vypadal, že ho to zajímá. „Můžeš stát, Fergusi? Můžeš? Hodný chlapec. Potom se tu budeme muset porozhlédnout. Meldrume, máš u sebe ty křesací kameny?“

Za chvíli měl v ruce hořící pochodeň a kráčel po cestě až za zatáčku. Cekala jsem s ostatními pašeráky v napjatém tichu a byli jsme připraveni buď vyrazit na útěk nebo jemu na pomoc, ale nebylo nic slyšet. Po chvíli, která nám připadala jako věčnost, se od cesty ozval Jamieho hlas.

„Tak pojďte za mnouřekl a zněl chladně a soustředěně.

Stál uprostřed cesty poblíž velké olše. Louč kolem něj vytvářela třepotající světelný kruh a na první pohled jsem viděla jsem Jamieho. Potom jsem za sebou slyšela lapání po dechu a přidušený vyděšený zvuk od dalšího muže.

Objevila se další tvář, matně osvícená, visela ve vzduchu vedle Jamieho ramene. Děsivá, překrvená tvář, ve světle louče černá. Oči byly vypoulené a jazyk visel ven. Vlasy byly světlé jako suchá sláma a vlály neklidně ve větru. Cítila jsem v krku výkřik, ale zadusila jsem jej.

„Měla jsi pravdu, Sassenachová,“ řekl Jamie. „Byl tady celník.” Hodil něco na zem, kde to tiše žbluňklo. „Jeho oprávnění, řekl a pokývl směrem k předmětu. „Jmenoval se Thomas Oakie. Znali jste ho někdo?

„Ne v této podobě, zamumlal hlas za mnou. „Kriste, ani jeho matka by ho nepoznala! Ozvalo se záporné reptání a nervózní přešlapování. Prostě se odtud chtěl každý rychle dostat, stejně jako já.

„V pořádku. Jamie pohodil hlavou a zahájil ústup. „Náklad jsme ztratili, takže nebudou žádné provize, jasný? Potřebuje někdo v tuto chvíli peníze? Sáhl do kapsy. „Můžu vám dát tolik, že alespoň na chvíli z toho vyžijete myslím, že se teď nějakou dobu nemůžeme na pobřeží ukázat.

Jeden nebo dva muži vstoupili váhavě do výhledu objektu, který visel ze stromu, ale zbytek pašeráků se tiše rozplynul do noci. Během pár minut jsme tam zůstali jen já, Jamie a Fergus, který byl stále ještě bledý, ale už stál na svých.

„Ježíši!”, zašeptal Fergus při pohledu na oběšence. „Kdo to udělal?”

„Já tedy alespoň tak nějak bude ta historka znít,” Jamie vzhlédl a jeho tvář byla ostrá v poskakujícím světle louče. „Už tady nebudeme otálet, ne?”

„A co lan?” řekla jsem, když jsem si najednou vzpomněla na chlapce. „Šel k opatství, aby vás varoval!”

„On tam šel?” Jam ie mluvil ostrým hlasem. „Přišel jsem z toho směru, ale nepotkal jsem ho. A kterým směrem Šel, Sassenachová?”

„Tudy,” řekla jsem a ukázala.

Fergus vydal nějaký zvuk, který mohl být i smíchem.

„Ale opatství je na druhou stranu,” řekl Jamie pobaveně. „Tak pojďme, odchytíme ho na cestě, až se bude vracet, když mu dojde, že se vydal špatným směrem.”

„Počkejte,” řekl Fergus a pozvedl ruku. V křovinách se ozvalo nějaké šustění a hlas mladého lana se zeptal: „Jsi to ty, strýčku?”

„Ano, lané,” řekl suše jeho strýc. „To jsem já.”

Chlapec vystoupil z keřů, ve vlasech listí a oči rozšířené vzrušením.

„Viděl jsem světlo, a tak jsem se vrátil, abych se přesvědčil, že je teta Claire v pořádku,” vysvětloval. „Strýčku Jamie, nesmíš se tady zdržovat s loučí, všude kolem jsou celníci!”

Jamie mu položil ruku kolem ramen a otočil ho, než si všimne toho oběšence na olši.

„S tím si nedělej starosti, lané,” řekl vyrovnaně. „Už jsou pryč.”

Zamáchal loučí v mokrých křovinách, až se syčením zhasla.

„Tak jdeme,” řekl a jeho hlas byl ve tmě chladný. „Pan Willoug hby čeká na cestě s koňmi; do svítání budeme na vysočině.”

Z Arbroath nám to do Lallybrochu trvalo na koních čtyři dny, většinu času jsme mlčeli. Mladý lan i Jamie byli zaneprázdněni, pravděpodobně každý z jiného důvodu. Já sama jsem přemýšlela, a to nejen o nedávné minulosti, ale i o blížící se budoucnosti.

lan už musel Jamieho sestře, Jenny, o mně říci. Jak přijme to, že jsem se tady znovu objevila?

Jenny Murrayová byla nejbližší osobou, kterou jsem považovala za svou sestru, a mou nejbližší přítelkyní v životě. Vzhledem k okolnostem byla většina mých přátel během posledních patnácti let muži; v nemocnici nebyly další ženy doktorky a přirozený odstup mezi sestrami a lékaři se osmělil na běžný pozdrav. A co se týče žen z okruhu Frankových přátel, byly to sekretářky a manželky z univerzity…

Ale mnohem více než jen tohle tu hrála roli skutečnost, že Jenny byla jediná na světě, kdo miloval Jamieho ne li víc tak jako já. Hrozně moc jsem se na ni těšila, ale byla jsem také zvědavá, jak přijme mou historku o útěku do Francie a to, že jsem opustila jejího bratra.

Po úzké pěšině museli jít koně v řadě za sebou. Můj hnědák musel zastavit, když zastavil Jamieho kůň. Potom uhnul ze stezky a šel na mýtinu, která byla skrytá za visícími větvemi olší.

Na konci mýtiny vyrůstala skála z šedých kamenů, její praskliny, hrbolky i vyvýšeniny byly pokryté mechem a lišejníky tak, že vypadala jako tvář starého muže posetá bradavicemi, pihami a měla vousy. Mladý lan s úlevou seskočil ze svého poníka; v sedle jsme totiž byli už od úsvitu.

„Uff!“ vydechl upřímně a mnul si zadek. „Už ho vůbec necítímT

„Já také ne,“ řekla jsem a dělala to samé. „Myslím, že je to lepší než mít bolavý zadek.“ Vzhledem k tomu, že jsme ani já, ani mladý lan nebyli zvyklí na tak dlouhé cesty v sedle, oba jsme během těch dvou dní cesty trpěli. Ve skutečnosti jsem byla první večer tak ztuhlá, že jsem vůbec nemohla slézt z koně, takže mě z něj musel sundat Jamie, který mě také s pobavením odnesl do hostince.

„Jak to strýček Jamie dělá?“ zeptal se mě Tan. „Musí mít zadnici z hroší kůže.“

„Kam Šel?“ Jeho hnědák stál na kraji mýtiny, pásl se pod starým dubem, ale po Jamiem nebylo ani památky.

Podívali jsme se mladým lanem nechápavě na sebe; pokrčila jsem rameny a pokračovala dál ke skále, kde stékal po kamenech dolů malý proud vody. Dala jsem pod něj dlaně a napila se, byla jsem vděčná za chladivou tekutinu, která mi stékala dolů hrdlem. A to navzdory podzimnímu větru, ze kterého jsem měla červené tváře a špičku nosu.

Tato mýtina byla v úžlabině a z cesty nebyla vidět; myslím, že byla velice charakteristická pro scenérii vysočiny. Na první pohled byla neúrodná a drsná, útesy a vřesoviště jsou plná tajemství. Pokud to tam neznáte, můžete jen o pár palců míjet jelena, tetřeva nebo skrytého muže a vůbec o nich nebudete vědět. Není tedy divu, že se po Cullodenu podařilo mnoha mužům uniknout. Znali skrytá místa, která nemohlo slepé oko a nemotorná noha anglických pronásledovatelů najít.

Uhasila jsem žízeň, otočila se od skály a málem jsem narazila do Jamieho, který se tam náhle zjevil, jako kdyby nějak záhadně vyskočil ze země. Schovával si zpátky křesadlo do kapsy od pláště, který byl slabě cítit kouřem. Odhodil na zem malou ohořelou tyčinku a zašlápl ji do prachu na zemi.

„Odkud ses tady vzal?“ zeptala jsem se a zamrkala na něj, jako kdyby to byl duch. „A kde jsi byl?“

„Támhle je malá jeskynkavysvětloval a ukazoval palcem za sebe. „Jen jsem se chtěl podívat, zda v ní náhodou někdo nebyl.“

„A byl?“ Podívala jsem se pozorněji a viděla malou vyvýšeními, která zakrývala vstup do jeskyně. Na stěně skály bylo tolik trhlin, že nebyla vůbec vidět, pokud jste se nedívali přímo na ni.

„Ano, byl,“ řekl. Obočí měl lehce zamračené, ne v obavách, ale jako kdyby o něčem přemýšlel. „Na zemi je s půdou smíchaný i popel, někdo tam měl zapálený oheň.”

„A kdo myslíš, že to byl?” zeptala jsem se. Otočila jsem hlavu k vyvýšenině, ale neviděla jsem nic, jen úzký proužek temnoty, malou trhlinu ve skalní stěně. Vypadala dost nehostinně.

Přemýšlela jsem, zda ho někdo kvůli pašování mohl sledovat od pobřeží až sem, do Lallybrochu. Bál se pronásledování nebo léčky? Ohlédla jsem se přes rameno, ale neviděla jsem nic než olše, jejichž suché listí ševelilo ve větru.

„To nevím,” řekl nepřítomně. „Asi nějaký lovec; všude jsou tam poházené kosti tetřeva.”

Jamie se nezdál být neznámou identitou dané osoby nijak rozrušen, a tak jsem se uvolnila a znovu mě pohltil pocit klidu umocněný okolím vysočiny. Edinburgh i pašerácká jeskyně se zdály daleko.

Mladý lan byl objevením jeskyně tak fascinován, že hned zmizel za výběžkem. Teď se znovu ukázal a sundával si z vlasů pavučiny.

„Je to jako jeskyně Clunyho, strýčku?” zeptal se s rozzářenýma očima.

„Není tak velká, lané,” řekl Jamie s úsměvem. „Chudák Čluny by se tady sotva protáhl vchodem; jednak to byl pořádnej kus chlapa a hlavně měl dvakrát tak velké břicho jako já.” Dotkl se smutně hrudi, kde měl utržený knoflík z toho, jak se protahoval trhlinou dovnitř.

„Co je Clunyho jeskyně?” zeptala jsem se, setřásla poslední kapky ledové vody z dlaní a strčila si je do podpaží, abych je rozehřála.

„Och no to je Čluny MacPherson,“ odpověděl Jamie. Sklonil hlavu a stříkl si ledovou vodu do tváře. Zvedl hlavu, zamrkal, až mu kapky stříkaly okolo a usmál se na mě. „Velice důvtipný člověk, ten Čluny. Angličané mu vypálili dům a strhli základy, ale samotnému Clunymu se podařilo uniknout. V nedaleké jeskyni si vybudoval příbytek a vchod zakryl větvemi z vrby spletenými do sebe a pomazanými blátem. Lidé říkali, že jsi mohla stát tři stopy od vchodu a neměla ani tušení, že je tam jeskyně, tedy kromě kouře z jeho dýmky.

„Byl tam i princ Karel, když ho honili Angličané ,“ informoval mě mladý lan. „Čluny ho na pár dní schoval. Angličané to tady všechno prolezli křížem krážem, ale Jeho Výsost nikdy nenašli ani Cluny ho ne!” uzavřel to se zadostiučiněním.

„Pojď sem a umyj se, Iane,“ řekl Jamie trošku přísně, až mladý lan zamrkal. „Nemůžeš přijít k rodičům se špinavou tváří.”

lan si povzdechl, ale poslušně sklonil hlavu nad pramínek vody. Když šiji stříkl na tvář, zaprskal a zalapal po dechu. Nebyla to vyloženě špína, ale měl na tváři jednu nebo dvě šmouhy z cesty.

Otočila jsem se k Jamiemu, který pozoroval roztržitě svého synovce, jak se myje. Přemýšlela jsem, zda uvažuje dopředu, co se asi bude dít v Lallybrochu, anebo se ohlíží zpět do Edinburghu s ohořelými zbytky tiskárny a s mrtvým mužem ve sklepě bordelu? Anebo ještě dál až ke Karlu Stuartovi a ke dnům povstání?

„Co jsi o něm vyprávěl svým neteřím a synovcům?” zeptala jsem se tiše, zatímco mladý lan frkal. „O Karlovi?”

Jamieho pohled se zúžil a zaměřil na mě; takže jsem měla pravdu. Jeho oči lehce zjihly a mihl se v nich úsměv na oplátku za tak skvělé čtení myšlenek, potom ale úsměv zmizel.

„Nikdy jsem o něm nemluvil,” řekl stejně tiše a otočil sé, aby šel pro koně.

O tři hodiny později jsme projížděli poslední větrnou průrvou, za kterou byl kopec, který vedl až k Lallybrochu. Jamie jel v čele, zastavil koně, aby počkal na mě a mladého lana.

„Tady to je,” řekl. Podíval se na mě, usmál se a pozvedl jedno obočí. „Tolik se toho změnilo, viď?”

Byla jsem zamyšlená, zakroutila jsem hlavou. Na tuto vzdálenost vypadal dům úplně stejně. Byl z bílého omítnutého kamene, který zářil mezi zašlými hospodářskými budovami a hnědými poli orámovanými kamennými zídkami. Na malém kopci za domem stály zbytky starodávného opevnění, jehož kruhová kamenná věž dala místu jméno.

Když jsem se zadívala pozorněji, všimla jsem si, že okolní budovy jsou trochu jiné; Jamie mi říkal, že rok po Cullodenu vypálili Angličané holubník a kapli. Všimla jsem si po nich prázdných míst. Zeď malé zahrádky, která byla rozbořená, byla opravena kameny jiné barvy. Nový chlév postavený z kamene a zbytků dříví sloužil evidentně jako holubník, soudě podle buclatých opeřených tělíček lemujících střechu. Prostě si užívali podzimního slunce.

Růže, kterou zasadila Jamieho matka, se už ve změti větví šplhala až vysoko podél zdi domu. Teď už jí ale opadávalo poslední listí.

Ze západního komína stoupal oblak kouře, ale vítr od moře ho nesl na jih. Najednou jsem si představila oheň v krbu v obývacím pokoji a tlumené světlo dopadalo na ostře řezanou tvář Jenny, která sedí na židli a předčítá nahlas z knihy nebo sbírky básní, zatímco Jamie a lan jsou zabráni do šachů a poslouchají jen napůl ucha. Kolik večerů jsme takto strávili, děti už byly nahoře v postelích a já seděla u sekretáře z růžového dřeva a psala jsem nějaké recepty na léky nebo jsem jen zašívala?

„Myslíš, že tady budeme zase žít?“ zeptala jsem se Jamieho a dávala jsem si pozor, aby z mého hlasu nevycítil, že po tom celá prahnu. Dům v Lallybrochu byl pro mě domovem více než cokoliv jiného, ale to už je dávno a od té doby se mnohé změnilo.

Dlouhou chvíli mlčel a přemýšlel. Nakonec zakroutil hlavou a znovu se chopil opratí. „To nedokážu říci, Sassenachovářekl. „Bylo by to moc fajn, ale nedokážu říci, jak se věci vyvinou, víš?“ Malinko se zamračil, když shlédl na koně.

„To nevadí. 1 kdybychom měli žít v Edinburghu nebo dokonce ve Francii to je v pořádku, Jamie “ Pohlédla jsem mu tváře a pohladila jsem ho po ruce, abych ho ujistila o svých slovech. „Hlavně, když budeme spolu.“

Starosti mu na chvíli zmizely z tváře a rozzářil se. Vzal mou ruku, pozvedl ji ke svým rtům a něžněji políbil.

„I mě je to jedno, Sassenachová, jen když budeš se mnou.“ Jen tak jsme seděli a dívali se sobě vzájemně do očí, dokud nás hlasitý kašel za námi neupozornil na přítomnost mladého lana. Po cestě z Edinburghu se styděl a dával si pozor, aby nerušil naše soukromí;

když jsme tábořili, hlasitě se procházel vřesem a rozhodně nestál o to, aby nás někde překvapil v objetí.

Jamie se usmál a stiskl mi ruku dříve, než ji pustil a obrátil se na svého synovce.

„Už jsme skoro na místě, iane,“ řekl, když k nám dorazil chlapec s poníkem a zastavil se u nás. „Pokud nezačne pršet, do večeře tam budeme,“ dodal, zastínil si oči a mžoural na mraky, které pluly pomalu nad horami Monadhliath.

„Hmmm.“ Mladý lan se tou vyhlídkou nezdál být nadšený, soucitně jsem se na něj zadívala.

„,Domov je místo, kde, pokud tam musíš jít, tě musí přijmout1?1 zacitovala jsem.

Mladý lan se na mě podíval úkosem. „Toho se právě, teto, obávám?1

Když Jamie ta slova slyšel, ohlédl se dozadu na mladého lana a vážně na něj zamrkal což byl jeho způsob povzbuzení.

„Neklesej na mysli, lané. Pamatuješ si na ten příběh o marnotratném synovi, ne? Tvá matka bude ráda, že jsi zase doma a v pořádku?”

Mladý lan se na něj podíval očima plnýma rozčarování.

„Strýčku Jamie, jestli si myslíš, že to bude vypasené tele, koho zabijí, tak to neznáš mou matku?

Chlapec chvíli seděl s ohrnutým spodním rtem, potom se postavil v sedle a zhluboka se nadechl.

„Ať už to mám za sebou, ne?” řekl.

„Opravdu budou na něj jeho rodiče tak zlí?” zeptala jsem se a pohledem sledovala mladého lana, jak si opatrně razí cestu dolů kamenitým úbočím.

Jamie pokrčil rameny.

„No, samozřejmě mu odpustí, ale nejdřív dostane pěkně na prděl, až bude fialová. No a já budu rád, pokud vyváznu jen s podobným trestem?’ dodal suše. „Obávám se, že ze mě Jenny s lanem nebudou mít moc velkou radost?1 Pobídl koně a vydal se dolů z kopce.

„Tak pojď, Sassenachová. Ať už to máme za sebou, ne?“

Nebyla jsem si jistá, jaké uvítání máme na Lallybrochu čekat. Jako při našich dřívějších příchodech, i tento byl oznamován už z dálky štěkotem smečky psů, kteří se k nám hnali z ohrady, přes pole i ze zahrady. Nejdříve štěkali výstražně a potom z radosti.

Mladý lan pustil otěže a seskočil dolů do bouřlivého přivítání, sklonil se, aby se přivítal se psy, kteří na něj skákali a olizovali mu tvář. S úsměvem vstal a v náručí měl malé štěně, které mi přinesl ukázat.

„To je Jocky,“ řekl a zvedl svíjející se hnědobílé tělíčko. „Je můj; dal mi ho otec.“

„Ty jsi nádherný pejsek,” řekla jsem Jockymu a poškrábala ho za huňatýma ušima. Pejsek zaštěkal a začal se radostí kroutit, jak se snažil oblíznout zároveň mě i lana.

„Už jsi celý od psích chlupů,” řekl jasný vysoký hlas tónem zřetelného nesouhlasu. Vzhlédla jsem od psa a uviděla jsem vysokou štíhlou dívku, bylo jí tak něco kolem sedmnácti. Vstala z místa vedle cesty.

„No a tobě zase roste liščí ocas!” poznamenal mladý lan a otočil se na patě, aby mluvil k dívce.

Dívka pohodila hlavou plnou hnědých loken a oprášila si sukni, na kterou se přilepila suchá tráva.

„Táta říkal, že si nezasloužíš mít psa,” poznamenala. „Takhle od něj utéci a nechat ho tady.”

Tvář mladého lana ztuhla, jak se chtěl bránit. „Přemýšlel jsem o tom, že bych ho vzal s sebouřekl a hlas se mu lehce chvěl. „Ale nemyslím, že by pro něj bylo ve městě bezpečno.” Ještě pevněji objal psa a bradu měl opřenou mezi jeho chlupatýma ušima. „Pěkné vyrostl; myslím, že dobře jí.”

„To je od tebe hezké, Janet, že jsi nás přišla pozdravit.” Za mnou se ozval milý Jamieho hlas, ale s cynickým podtónem, takže dívka zrudla, když se na něj otočila.

„Strýček Jamie! Och, a…” Její pohled se stočil na mě, až musela sklopit hlavu, jak celá zrudla.

„Ano, to je tvá teta Claire.” Jamie mě držel pevně pod paží, když pokývl směrem k dívce. „Když jsi tu byla naposledy, malá Janet

ještě nebyla na světě, Sassenachová. Matka bude doma, že?” řekl a obrátil se na Janet.

Dívka přikývla, oči měla doširoka rozevřené a nemohla se odtrhnout od mé tváře. Sklonila jsem se ze svého koně a natáhla jsem s úsměvem ruku.

„Těší mě, že tě poznávám,“ řekla jsem.

Dlouho na mě zírala, potom si najednou vzpomněla na dobré vychování a udělala pukrle. Vstala a opatrně vzala mou ruku, jako kdyby se bála, že by se mohla v jejím sevření rozplynout. Stiskla jsem její ruku a ona vypadala docela potěšeně, že jsem opravdu z masa a kostí.

„Já… těší mě, madam,” zamumlala.

„Jen, zlobí se táta s mámou hodně?” Mladý lan položil štěňátko opatrně na zem a probral ji z transu. Vzhlédla na svého mladšího bratra a její netrpělivý výraz se mísil se soucitem.

„A proč by, ty pitomečku, neměli?“ řekla. „Máma se bála, že tě mohl v lese napadnout medvěd nebo tě odvedli cikáni. Vůbec nespala, než zjistili, kam jsi utekl,“ řekla a zamračila se na svého bratra.

Elán pevně semkl rty, díval se do země, ale neodpovídal.

Přistoupila k němu a s odporem zvedla jeho promáčený žlutý rukáv přilepený k plášti. I když byla vysoká, o dobrých šest stop ji převyšoval, byl vytáhlý a vystupovaly mu kosti ve srovnání s jejím jemným vzhledem. Jejich jedinou podobou byly tmavé vlasy a v tuto chvíli i podobný výraz tváře.

„No ty vypadáš, lané. Copak jsi v těch šatech spal?“ „Samozřejmě, že spal,” řekl netrpělivě. „Nebo si snad myslíš, že jsem si na útěk přibalil i noční košili a každou noc šiji na vřesovišti oblékal?”

Při té představě se zasmála a jeho naštvaný výraz trochu ustoupil. „No tak pojď, ty truhlíku,” řekla a slitovala se nad ním. „Pojď se mnou do umývárny nádobí a trochu tě upravím, než tě uvidí táta s mámou “

Pohlédl na ni, potom vzhlédl na mě s výrazem vzteku a údivu. „Proboha, proč?” ptal se a hlas se mu chvěl, „copak mi pomůže skutečnost, že jsem čistý?”

Jamie se na něj ušklíbl a seskočil z koně, poplácal ho po rameni, až vylétl oblak prachu.

„Iane, určitě to neuškodí. Tak běž, myslím, že bude lepší, když toho nebudou muset tvoji rodiče řešit tolik naráz a navíc, stejně budou chtít ze všeho nejdřív vidět tvou tetu.

„Hmmm.“ lan souhlasně zamručel, potom se váhavě vydal směrem k zadní části domu následován svou odhodlanou sestrou.

„Co jsi to jedl? slyšela jsem ji říkat, když na něj zamžourala, jak šli dozadu. „Máš pěkně umazanou pusu.“

„To není špína, ale rostou mi vousy! nazlobeně sykl a rychle se obrátil přes rameno, aby se podíval, zda jsme ten hovor s Jamiem slyšeli. Jeho sestra se zastavila a koukala na něj.

„Vousy? řekla nedůvěřivě nahlas. „A ?“

„Tak pojď už!“ Chytil ji za loket a táhl skrze zahradní branku, ramena měl sebevědomě propnutá.

Jamie sklonil hlavu k mému stehnu a tvář skryl do sukně. Pro běžného pozorovatele to mohlo vypadat, že právě sundává tašky ze sedla, ale běžný pozorovatel si nemohl všimnout jeho chvějících še ramen a necítil vibrace jeho potlačovaného smíchu.

„To je dobré, už jsou pryč, řekla jsem o chvíli později a sama jsem zalapala po dechu, jak jsem potlačovala smích.

Jamie zvedl tvář z mé sukně, byla rudá a on celý bez dechu, záhybem látky si otřel slzy.

„Vousy? A ty? zakuňkal hláskem napodobujícím jeho neteř, až jsem oba znovu vybuchli smíchem. „Kriste, je celá jako její matka! Přesně to mi řekla Jenny, i stejným hlasem, když mě poprvé uviděla holit se. Málem jsem si prořízl hrdlo. Hřbetem ruky si znovu otřel oči a dlaní lehce přejel po hustém měkkém strništi, které pokrývalo jeho čelist světlehnědým závojem.

„Nechceš se nejdříve oholit, než se setkáme s Jenny a lanem? zeptala jsem se, ale jen zakroutil hlavou.

„Ne, řekl a shrnul si dozadu vlasy, které se uvolnily ze stužky. „Mladý lan měl pravdu; to, že budeme čistí, nám nijak nepomůže.”

Museli slyšet štěkat psy; když jsme vstoupili do obývacího pokoje, Jenny s lanem už tam seděli. Ona na pohovce a pletla vlněné ponožky, zatímco on stál u krbu v hnědém kabátě a kalhotách a nahříval si zezadu nohy. Už tam byl nachystaný podnos s malými koláčky a domácím pivem, evidentně nachystané k našemu příjezdu.

Byla to velice příjemná uvítací scéna a já měla při vstupu do pokoje pocit, že ze mě celá únava z cesty spadla. Když jsme vešli, lan se otočil, sebejistě a s úsměvem, ale byla to Jenny, na koho jsem pohlédla.

Ona se na mě také dívala. Seděla nehybně na gauči, oči měla doširoka otevřené a otočené ke dveřím. Můj první dojem byl, že je úplně jiná, během chvíle mi ale došlo, že se vůbec nezměnila. Pořád měla ty černé husté neposedné lokny, ale už hustě prošedivělé. I kosti byly stejné široké a vysoce posazené lícní kosti, silná čelist a stejný dlouhý nos, jako má Jamie. Ten zvláštní dojem změny vyvolávalo mihotavé světlo od ohně a pozdní slunce, které jí jednu chvíli prohloubily vrásky kolem očí a úst, že vypadala jako stará bába, a během chvíle byly pryč a její tvář byla narůžovělá jako tvář dívky, bylo to jako 3D obrázek.

Při našem prvním setkání v nevěstinci se lan choval, jako kdybych byla duch. Jenny teď udělala skoro to samé, trochu zamrkala, pootevřela ústa, ale jinak se její výraz nezměnil, když jsem přecházela pokojem k ní.

Jamie byl hned za mnou, držel mě za loket. Když jsme došli k pohovce, lehce mě stisknul, ale potom pustil. Cítila jsem se skoro tak, jako kdyby mě představoval u Dvora, takže jsem musela potlačit náhlý impulz udělat pukrle.

„Jsme doma, Jenny,“ řekl. Položil mi na ujištěnou ruku na záda.

Rychle se koukla na bratra, potom se znovu zadívala na mě.

„Takže jsi to ty, Claire?“ řekla váhavým měkkým hlasem, který mi byl povědomý, ale nebyl to ostrý hlas ženy, kterou jsem si pamatovala.

„Ano, jsem to já,“ řekla jsem. Usmála jsem se a natáhla k ní ruce. „Ráda tě zase vidím, Jenny.“

Zlehka vzala mé ruce. Potom mě sevřela pevněji a vstala. „Kriste, jsi to ty!“ řekla trošku bez dechu a najednou byla ta žena, kterou

jsem si pamatovala, zpět. Tmavé modré oči plály a poskakovaly po mé tváři, kterou si zvědavě prohlížely.

„Jistě, že je to ona,“ řekl Jamie mrzutě. „Jistě ti to lan řekl nebo sis snad myslela, že ti lže?

„Ty ses vůbec nezměnila, řekla a nedbala slov svého bratra. Jemně se dotýkala mé tváře. „Vlasy máš trošku světlejší, ale můj bože, jsi pořád stejná! Prsty měla studené; její ruce voněly po bylinkách a marmeládě z červeného rybízu, také trošku po lanolínu a čpavku ze suché vlny, ze které pletla.

Ta dávno zapomenutá vůně vlny mi ihned vrátila všechny vzpomínky na toto místo i štěstí, které jsem tady prožívala a mně vytryskly slzy.

Viděla to a pevně mě objala, její měkké a jemné vlasy se dotýkaly mé tváře. Byla mnohem menší než já, byla křehce stavěná a jemná na dotek, ale i tak jsem měla pocit, že mě celou zahalila, pevně mě drží a zahřívá, jako kdyby to byl někdo mnohem větší než já.

Po chvíli mě pustila a ustoupila dozadu, usmívala se. „Bože, vždyť ty i voníš pořád stejně! vykřikla a já také vyprskla smíchem.

lan k nám přistoupil; sklonil se a něžně mě objal, přejel mi rty po tváři. Bylo z něj lehce cítit sušené seno a listy zelí se špetkou kouře z rašeliny, to vše ale přehlušoval jeho silný mužský pach.

„Jsem rád, že jsi zase zpátky, Claire,“ řekl. Jeho světlé hnědé oči se na mě usmály a ten pocit návratu domů zesílil. Trošku komicky ustoupil dozadu a usmál se. „Nedáte si něco k jídlu? Mávl směrem k tácku na stole.

Chvíli jsem váhala, ale Jamie k němu hbitě přiskočil.

„Díky moc, lané, nějaké sousto přijde vhod, řekl. „Dáš si taky, Claire?

Sedli jsme si kolem ohniště, s plnou pusou mumlali zdvořilostní fráze a pojídali koláčky, nalili jsme si i skleničky. I když jsem cítila to srdečné přijetí, pořád jsem měla pocit nějakého vnitřního napětí, i když to zřejmě nebylo zcela jen kvůli mé přítomnosti.

Jamie seděl vedle mě na dubové lavici, sotva jednou nebo dvakrát usrkl svého piva a jeho koláč měl netknutý na klíně. Věděla jsem, že občerstvení nepřijal kvůli hladu, ale pro to, že ani jeho sestra ani jeho švagr ho neobjali na uvítanou.

Všimla jsem si krátkého pohledu, který si vyměnili lan a Jenny; a dlouhého nečitelného mezi Jenny a Jamiem. Cítila jsem se tady najednou jako cizinec, tak jsem sklopila zrak a dívala se zpod mých řas. Jamie seděl po mé levici; cítila jsem ten drobný pohyb mezi námi, kdy Jamie bubnoval dvěma ochrnutými prsty o své stehno.

Hovor, pokud nějaký byl, vyšuměl a najednou bylo v pokoji nepříjemné ticho. Kromě syčení rašeliny v ohni bylo slyšet jen vzdálené ťukání z kuchyně, ale jinak jsem nezaslechla nic z povědomých zvuků domu neustálá aktivita a pobíhání po domě, dupání nohou po schodišti, výkřiky dětí a pláč miminka nahoře v dětském pokoji.

„Jak se mají všechny vaše děti? zeptala jsem se Jenny, abych přerušila ticho. Zírala na mě a já si najednou uvědomila, že jsem se zeptala zcela nevhodně.

„No, daří se jim docela dobře, odpověděla váhavě. „Všechny děti jsou krásné. 1 vnoučata;” dodala a při té myšlence se pousmála.

„Skoro všichni jsou v domě mladého Jamieho, odpověděl mi lan na mou otázku. „Před týdnem se jeho ženě narodilo miminko, takže tři holky vyrazily na pomoc. A Michael jel do Inverness vyzvednout nějaké věci, které nám přivezli z Francie.

Místností proletěly další pohledy, tentokrát mezi lanem a Jamiem. Cítila jsem, jak Jamie trochu sklonil hlavu a zahlédla lanovo drobné pokývnutí hlavy. A co to ksakru má být? přemýšlela jsem. V místnosti bylo tolik skrytých emocí, že jsem najednou měla chuť vstát a začít křičet, jen abych to napětí prolomila.

Zdálo se, že Jamie cítí to stejné. Odkašlal si, podíval se zpříma na lana a obrátil se k hlavnímu bodu. Řekl: „Chlapce jsme přivedli s sebou.

lan se zhluboka nadechl a jeho protáhlá dobrácká tvář jemně ztuhla. „Vážně? Jeho přátelský výraz tváře najednou zmizel, jako ranní rosa.

Cítila jsem Jamieho vedle sebe, ztuhnul a chtěl bránit svého synovce, jak to jen bude možné.

„Iane, je to dobrý chlapec, řekl.

„Opravdu, ano? Byla to Jenny, kdo odpověděl, její černé obočí se zamračilo. „Podle toho, jak se chová doma, bych to neřekla. Ale

s tebou se možná chová jinak, Jamie.“ V těch slovech byla cítit notná dávka obvinění a já cítila vedle sebe Jamieho napětí.

„Je to od tebe hezké, Jamie, že se za chlapce přimlouváš,“ vložil se do hovoru lan a pokývl na svého švagra hlavou. „Ale myslím, že bych to raději slyšel od svého syna. Je nahoře?

Svaly kolem Jamieho úst ztuhly, ale nezávazně odpověděl. „Myslím, že je v umývárně nádobí; chtěl se trochu opláchnout, než za , vámi přijde. Jeho pravá ruka sjela po mé noze a varovně mě stiskla. Nezmínil to, že jsme potkali Janet, a já to pochopila; poslali ji pryč, aby mohli mluvit s Jamiem, se mnou a zlobivým synem v soukromí. Ona se ale tajně vrátila, jednak asi chtěla slyšet a vidět svou slavnou tetu Claire a také chtěla přispěchat na pomoc svému bratrovi.

Sklopila jsem víčka jako náznak, že rozumím. Situace už byla tak dost napjatá, tak nemělo cenu zmiňovat její přítomnost.

Po chodbě s holou podlahou se rozléhalo ťukání lanový dřevěné nohy. lan opustil pokoj a vydal se směrem k umývárně; teď se vracel a strkal před sebou mladého lana.

Synek se upravil tak, jak jen to bylo s mýdlem, vodou a břitvou možné. Jemná čelist byla zarudlá od škrábanců a vzadu na krku měl mokré prameny vlasů. Prach byl z kabátu skoro všechen vyprášený a límec u košile zapnutý. S popálenou polovinou hlavy se už nic moc dělat nedalo, ale druhá polovina hlavy byla pečlivě učesaná. Neměl ponožky a nohavice kalhot měl potrhané, ale když se vezmou do úvahy všechny věci, vypadal jako někdo, kdo je připraven k tomu, že ho teď zastřelí.

„Mami, řekl a sklonil hlavu jejím směrem.

„lané, řekla tise a on k ním vzhlédl, viditelně překvapen jejím něžným tónem. Když mu pohlédla do tváře, na jejích rtech se objevil úsměv. „Jsem ráda, že jsi doma v bezpečí, mo chridhe,u řekla.

Jeho tvář se najednou rozjasnila, jako kdyby právě četli odklad jeho popravy. Potom ale zachytil otcův pohled a tvář mu opět ztuhla. Polknul, opět sklonil hlavu a zíral do podlahy.

„Hmmm,“ řekl lan. Zněl úplně skotský; skoro až tak, jako reverend Campbell a ne ten pohodový muž, kterého jsem znávala. „A teď bych chlapče rád slyšel, co nám k tomu řekneš.

„Och. No… já.Mladému lanoví se zlomil hlas, odkašlal si a zkusil to znovu. „No… vážně nic, otče, mumlal.

„Podívej se na mě!“ řekl lan přísně. Jeho syn váhavě zvedl hlavu a podíval se na otce, ale jeho pohled uskakoval stranou, jako kdyby se bál příliš dlouho hledět na přísný výraz před sebou.

„Víš, cos provedl své matce?“ ptal se lan. „Zmizel jsi a ona se bála, že jsi mrtvý nebo raněný? Beze slova zmizet? Tři dny jsme o tobě nevěděli, až Joe Fraser přinesl dopis, který jsi zanechal. Neumíš si ani představit, jaké pro ni ty tři dny by!y.“

Nejen lanův výraz, ale i přísná slova měla silný dopad na jejich toulavého potomka; mladý lan znovu sklonil hlavu a očima koukal do podlahy.

„No, myslel jsem, že Joe přinese ten dopis dřív,“ zamumlal.

„Aha, ten dopis!“ lánová tvář brunátněla, jak mluvil. „Jel jsem do Edinburghu, dost strohé. Praštil do stolu takovou silou, až každý poskočil. „Jel jsem do Edinburghu! Žádné ,na shledanou” nebo ,pošlu vzkaz”, dokonce ani ,Drahá matko, jel jsem do Edinburghu, lan1!

Hlava mladého lana prudce poskočila, oči jiskřily vztekem.

„To není pravda! Psal jsem ,Nedělejte si starosti” a napsal jsem ,S láskou, lan”! To jsem napsal! Anebo ne, mami? Poprvé pohlédl na Jenny se žádostí.

Když začal její muž mluvit, mlčela Jenny jako hrob, její výraz byl prázdný. Teď její oči zjihly a její plné rty lehce zacukaly.

„To jsi napsal, lané, řekla liše. „Bylo to od tebe hezké ale já si přesto starosti dělala, víš?

Sklopil oči a já viděla jeho ohryzek, jak mu při polknutí poskočil.

„Je mi to líto, mami, řekl tak tiše, že jsem ho skoro neslyšela. „Já… nechtěl jsem… Zlomil se mu hlas a pokrčil rameny.

Jenny se k němu náhle naklonila, jako kdyby mu chtěla podat ruku, ale zachytila lanův pohled a ruka jí zase sklouzla do klína.

„Problém je, lan mluvil pomalu a přesně vyslovoval, „že to není poprvé, že, lané?

Chlapec neodpověděl, ale pohnul se takovým způsobem, že to mohl být souhlas. lan udělal krok ke svému synovi. 1 když si byli výškou

podobní, rozdíl mezi nimi byl zřetelný. lan byl vysoký a vychrtlý, ale relativně svalnatý a i když měl dřevěnou nohu, byl to silný muž. Ve srovnání s ním se jeho syn zdál křehký, jako nešikovné pískle.

„Ne, to není tak, že bys neměl tušení, co děláš. Neříkali jsme ti snad, že je to nebezpečné? Neříkali jsme ti, že nesmíš dál, než kde je Broch Mordha? A nevěděl jsi, že si budeme dělat starosti? Všechno tohle jsi věděl a stejně jsi to udělal?”

Po této nelítostné analýze jeho chování se celý otřásl, bylo to, jako kdyby mladým lanem projela vlna vnitřního vypětí, ale tvrdohlavě mlčel dál.

„Dívej se na mě, chlapče, když s tebou mluvím! Chlapcova hlava se pomalu zvedla. Teď vypadal zasmušile a rezignovaně; zcela zřejmě už pár podobnými výstupy před tím prošel a věděl moc dobře, co bude následovat.

„Ani se nebudu ptát tvého strýce, co jsi dělal, řekl lan. „Jen doufám, že ses nechoval v Edinburghu stejně pitomě jako tady. Ale ať už jsi dělal cokoliv, zcela otevřeně jsi porušil mé příkazy a zlomil srdce své matky.

Jenny se znovu pohnula, jako kdyby chtěla promluvit, ale prudký pohyb lanový ruky ji zastavil.

„A co jsem ti, malý lané, říkal naposledy? Co jsem ti říkal, když jsem tě řezal? Řekni mi to, lané!

Kosti na lanově tváři se pohnuly, ale ústa měl dál tvrdohlavě zavřená.

„Řekni! zachroptěl lan a znovu praštil rukou do stolu.

Mladý lan podvědomě zamrkal a lopatky se mu na zádech přiblížily k sobě, potom zase odtáhly, jako kdyby chtěly změnit jeho velikost, jen nevěděly, zda má vyrůst nebo se zmenšit. Polknul a znovu zamrkal.

„Říkal jsi říkal jsi, že mě stáhneš z kůže. Příště. Při posledním slově skoro zapištěl a potom pevně zavřel ústa.

lan kroutil hlavou na znamení nesouhlasu. „Ano. A také jsem si myslel, že už žádné další příště nebude, ale to jsem se mýlil, že?“ Zhluboka se nadechl a se zafuněním vydechl.

„Jsem tebou opravdu znechucen, lané, a to myslím vážně. Pohodil hlavou směrem ke dveřím. „Běž ven. Setkáme se u brány.

V pokoji bylo napjaté ticho, bylo slyšet jen vzdalující se kroky zlobivého syna, jak odchází chodbou. Pozorně jsem si prohlížela své ruce, složené v klíně. Vedle mě se Jamie pomalu zhluboka nadechl, napřímil se a nabíral odvahy.

„Iane.” Jamie mluvil na svého švagra mile. „Doufám, že to neuděláš.”

„Co?” Ianovo obočí bylo stále svraštělé vztekem, když se otočil na Jamieho. „Že nezmlátím chlapce? A co je ti do toho, co?”

Jamieho čelist ztuhla, ale odpověděl zcela vyrovnaně.

„Nemám do toho co mluvit, lané je to tvůj syn; dělej, jak uznáš za vhodné. Ale možná bys mě mohl vyslechnout, proč se tak choval?” „A jak se choval?” vykřikla Jenny a najednou se probrala k životu. Trest pro svého syna mohla nechat na lanoví, ale co se týkalo jejího bratra, byla to její záležitost. „Myslíš tím, že se odplíží v noci jako zloděj? Anebo máš na mysli paktování se s kriminálními živly a riskování krku pro soudek s brandy!” lan ji rychlým gestem umlčel. Pořád se mračil, váhal, potom pokývl na Jamieho a dal mu svolení.

„Paktování se s kriminálníky, jako jsem já?” zeptal se Jamie odměřeně své sestry. Podíval sejí zpříma do stejných modrých očí.

„Víš, odkud pocházejí peníze, které vás i s dětmi drží při životě a máte jídlo a můžete opravit střechu, aby vám nespadla na hlavu? Není to z tisku žalmů v Edinburghu!”

„A copak jsem si to myslela?” odsekla mu. „Ptala jsem se tě, co děláš?”

„Ne, neptala,” odpálil zpátky. „Myslím, žes to raději nechtěla vědět ale věděla jsi to, nebo snad ne?”

„A chceš mě snad vinit za to, co děláš? Je to snad má vina, že mám děti, které musí jíst?” Nezrudla tak, jako Jamie; když se Jenny neovládala, byla vzteky bílá.

Viděla jsem, jak má co dělat, aby se ovládl. „Vinit tě? Jistě že tě z ničeho neviním ale máš snad ty právo obviňovat mě, že neděláme s lanem dost, abys nemusela pořád pracovat na poli?”

Jamie se snažil krotit její vztek. „Ne,” řekla. „Děláš to, co musíš, Jamie. A víš moc dobře, že jsem nemyslela tebe, když jsem řekla ,kriminálníci”, ale…”

„Takže myslíš muže, kteří pro mě pracují? Jenny, dělám tu stejnou práci. Když jsou oni kriminálníci, co jsem potom já? Hleděl na ni s nelibostí.

„Ty jsi můj bratr, řekla úsečně, „i když někdy to neříkám s velkým potěšením. K čertu s tebou, Jamie Frasere! Víš moc dobře, že se nechci hádat ohledně toho, co děláš! Jestíi okrádáš lidi na cestách nebo máš sklad v Edinburghu, děláš to proto, že musíš. Ale to neznamená, že chci, aby se toho účastnil i můj syn!

Jamieho oči se zúžily při zmínce o skladištích v Edinburghu, a tak se rychle podíval obviňujícím pohledem na lana, ale ten jen zakroutil hlavou. Vypadal trošku překvapeně nad zuřivostí své ženy.

„Neřekl jsem ani slovo, řekl krátce. „Víš, jaká je.

Jamie se zhluboka nadechl, potom se otočil k Jenny, evidentně odhodlán mluvit rozumně.

„Aha, chápu. Ale přece si nemyslíš, že bych mladého lana vystavil nějakému nebezpečí bože, Jenny, starám se o něj, jako kdyby to byl můj vlastní syn!

„Ano? vyslovila skepticky. „Takže proto ho podporuješ v tom, aby utíkal z domu, držíš ho u sebe a ani se neobtěžuješ poslat zprávu, kde je?

Jamie se při tom tvářil rozpačitě.

„Aik>, to je mi líto, zamumlal. „Chtěl jsem…“ Odmlčel se a netrpělivě mávl rukou. „No, na tom nezáleží, co jsem chtěl; měl jsem poslat zprávu, a to jsem neudělal. Ale co se týká té podpory útěku z domu..

„Ne, to si nemyslím, žes udělal, řekl lan. „Nebo alespoň ne přímo. Z jeho protáhlé tváře už hněv vymizel. Teď vypadal znaveně a trošku smutně. Kosti v jeho tváři byly teď výraznější a slábnoucí odpolední slunce zanechávalo na jeho tvářích ďolíčky.

„Je to tím, že tě ten chlapec miluje, Jamie, řekl tiše. „Když jsi na návštěvě, poslouchá tě a potom mluví o tom, co děláš; vidím jeho tvář. On si myslí, že je to jen vzrušení a dobrodružství, to, jak žiješ, a je to na hony vzdálené od nabírání kozích bobků do zahrádky jeho matky. Krátce se pousmál.

Jamie se na svého švagra na oplátku také krátce usmál a napřímil ramena. „Ale to je přece normální, že chlapci v jeho věku touží po dobrodružství, ne? Ty i já jsme byli stejní.

„Ať už to chce nebo ne, nebude mít takové dobrodružství, jako máš ty” přerušila je ostře Jenny. Zakroutila hlavou a vráska mezi jejím obočím se prohloubila, když se podívala nesouhlasně na svého bratra. „Při tobě musí stát nějaký anděl strážný, jinak bys byl snad už stokrát mrtvý, Jamie.”

„No, ano. Myslím, že si mě osud schovává na něco jiného.” Jamie se na mě krátce usmál a jeho ruka hledala mou. Jenny se na mě také zadívala, ale v její tváři se nedalo nic vyčíst. Potom se znovu vrátila k načatému tématu.

„No, to je možné,“ řekla. „Ale neumím říci, zda to stejné platí i pro mladého lana.” Její výraz lehce zjemněl, když se podívala na Jamieho.

„Jamie, nevím všechno o způsobu tvého života ale znám dost dobře tebe, abych věděla, že to není život pro mladého chlapce.”

„Hmmm.” Jamie si přejel dlaní po zarostlé tváři a zkusil to znovu. „No, to jsem měl na mysli ohledně mladého lana. Minulý týden se choval jako muž. Proto si myslím, že bys ho neměl mlátit jako malého chlapce, lané.”

Jenny pohrdavě zvedla obočí.

„Takže teď je to muž? Proč, Jamie, vždyť je to ještě dítě je mu teprve čtrnáct!”

I když byl Jamie naštvaný, jeden koutek úst se mu lehce pozvedl.

„Ve čtrnácti jsem byl muž, Jenny,” řekl tiše.

Zafuněla, ale oči jí slabě zvlhly.

„To si myslíš, že jsi byl.” Vstala a najednou se obrátila, aby zamrkala. „Vzpomínám si,” řekla a otočila se ke knihovně. Natáhla se k ní a pevně se opřela o okraj.

„Byl jsi šikovný chlapec. Jamie, vyrážel jsi zrovna na svou první jízdu s Dougalem a na stehně se ti leskla dýka. Mě bylo šestnáct a myslela jsem si, že jsem ještě nikdy neviděla něco tak krásného, seděl jsi na poníkovi a byl jsi napřímený a vysoký. A také si vzpomínám na to, jak ses vrátil zpátky, celý od bláta a tvář poškrábanou od ostružiní, do kterého jsi spadl. A Dougal tě chválil otci, jak jsi byl statečný úplně sám jsi zahnal šest krav a dostal jsi do hlavy tupý úder mečem a ani jsi při té ráně nevyjekl.” Znovu měla tvář pod kontrolou, otočila se od prohlížení knih, aby pohlédla do tváře bratra. „Takhle vypadá muž?”

Když zachytil její pohled, zase se mu na tváři objevily stopy úsměvu.

„No, asi na tom bude i něco víc,“ řekl.

„To tedy je,” řekla suše. „A co to asi bude? Být schopen vyspat se se ženou? Nebo zabít muže?”

Vždycky jsem si myslela, že Janet Fraserová má nějaký druh vidění, obzvláště co se týkalo jejího bratra. A ta schopnost přešla zjevně i na syna. Jamieho výraz se nezměnil, ale ještě více zrudnul.

Pomalu zakroutila hlavou a neustále pozorovala bratra. „Ne, mladý lan ještě není muž ale ty jsi, Jamie; a ty ten rozdíl znáš velmi dobře.”

lan, který sledoval slovní přestřelku mezi Frasery se stejným úžasem jako já, si teď krátce odkašlal.

„Ať se stane, co se má stát,“ řekl suše. „Mladý lan čeká na výprask už dobrou čtvrthodinu. I kdyby bití nebylo zrovna vhodné, tak nechat ho na to Čekat je ještě krutější, ne?“

„lané, opravdu to chceš udělat?” zkusil to naposledy Jamie a obracel se naléhavě na svého švagra.

„No,” řekl lan pomalu, „řekl jsem chlapci, že dostane výprask, a on ví velice dobře, že si to zaslouží. Teď nemohu vzít své slovo zpět. Ale jestli to udělám ne, nemyslím si to.” V měkkých hnědých očích probleskl úsměv. Sáhl do zásuvky příborníku, vytáhl dlouhý kožený řemen a hodil ho do ruky Jamiemu. „Uděláš to ty.”

„Já?” Jamie byl vyděšený k smrti. Snažil se mu řemen vrátit zpátky, ale lan si toho nevšímal. „Já nemohu dát chlapci výprask!”

„Myslím, že můžeš,” řekl lan chladně a založil si ruce. „Tolikrát jsi už říkal, že se o něj staráš, jako kdyby to byl tvůj vlastní syn.“ Naklonil hlavu na stranu a i. když byl jeho výraz milý, v očích byl nesmiřitelný. „Řeknu ti, Jamie není to tak lehké být jeho otcem; takže teď běž a sám si to vyzkoušej, ano?”

Jamie se dlouho díval na lana, potom na svou sestru. Pozvedla jedno obočí, ale dívala se dolů.

„Zasloužíš si to, stejně jako on, Jamie. Tak už běž.”

Jamie měl pevně semknuté rty a nosní dírky mu zbělely. Potom se otočil na patě a beze slova odešel. Na podlaze byly slyšet rychlé kroky, potom tlumené bouchnutí na druhém konci chodby.

Jenny rychle pohlédla na lana, ještě rychleji na mě a potom se otočila k oknu. Já s lanem jsme se postavili za ni, oba jsme byli o kus vyšší než ona. Světla venku rychle ubývalo, ale ještě ho bylo pořád dost na to, aby bylo vidět schlíplou postavu mladého lana, který se bez duše opíral o dřevěnou bránu, zhruba dvacet yardů od domu.

Když zaslechl kroky, znepokojeně se obrátil. Uviděl svého strýce a překvapeně se napřímil.

„Strýčku Jamie! Potom jeho oči padly na kožený pásek a napřímil se ještě víc. „Ty… ty mi dáš výprask?

Byl tichý večer a já mohla slyšet, jak Jamie syknul mezi zuby.

„Obávám se, že budu musetřekl upřímně. „Ale nejdřív se ti musím omluvit, lané.

„Mně?“ Mladý lan zněl trošku zmateně. Evidentně nebyl zvyklý, že by se mu dospělí kdy omlouvali, obzvláště před tím, než ho zbili. „Nemusíš se mi omlouvat, strýčku Jamie.“

Vysoká postava se sklonila u brány, aby pohlédla do tváře té menší se skloněnou hlavou.

„Ale ano. musím. Nebylo to ode mne správné, lané, že jsem tě nechal v Edinburghu. Také byla asi chyba, když jsem ti vyprávěl všechny ty příběhy a ty jsi kvůli nim utekl za mnou. Vzal jsem tě na místa, kam jsem tě neměl brát; také jsem tě ohrozil a způsobil tak, že se tví rodiče zlobí víc, než kdybych tohle všechno neudělal. Je mi to líto, lané, a prosím tě o odpuštění.

„Och. Malá postava si projela rukou vlasy, zcela zjevně jí došla slova. „No… ano. Jistě že ti odpouštím, strýčku.

„Děkuji, lané.

Chvíli tam tiše stáli, potom si mladý lan povzdechl a napřímil pokleslá ramena.

„Myslím, že bychom měli začít, ne?

„Také si to myslím. Jamie zněl stejně váhavě jako jeho synovec. Slyšela jsem vedle sebe lana, jak slabě zafuněl; nevím, zda to bylo pobavením nebo zlobou.

Mladý lan se rezignovaně otočil bez zaváhání tváří k bráně a Jamie ho následoval ještě pomaleji. Už byla skoro tma a my neviděli víc, než jen dvě vzdálené siluety, ale tady u okna je bylo dobře sly

šet. Jamie stál za svým synovcem a nejistě přešlapoval, jako kdyby nevěděl, co má dělat.

„Hmmm. A kolik ti tvůj otec…“

„Obvykle deset, strýčku.“ Mladý lan si pomalu svlékal plášť, teď ho měl u pasu a otočil sc přes rameno. „Dvanáct, když je to hodně špatné, a patnáct, když je to úplná katastrofa1

„A řekl bys, že tohle bylo špatné nebo hodně špatné?“

Chlapec se krátce zasmál.

„Když sem můj otec poslal tebe, strýčku Jamie, tak to musela být úplná katastrofa, ale já bych to hodnotil jako hodně špatné. Takže bych si dal dvanáct ran.“

lan vedle mě znovu zafuněl. Tentokrát to bylo rozhodně pobaveně. „Upřímný chlapec,” zamumlal.

„No tak dobrá.” Jamie se zhluboka nadechl a napřáhl paži, ale mladý lan ho přerušil.

„Počkej, strýčku, ještě nejsem úplně připravený.”

„No, a musíš to dělat?” Jamieho hlas zněl trošku přiškrceně.

„Ano. Můj otec říká, že jen holky dostávají výprask se sukní dole,” vysvětloval mladý lan. „Chlapi musí mít holý zadek.”

„No tak v tomhle má pravdu ” zamručel Jamie a zřejmě ho stále ještě trápila hádka s Jenny. „Připraven?”

Když přípravy skončily, vyšší postava udělala krok dozadu a švihnula. Bylo slyšet hlasité prásknutí a Jenny sebou trhla, jak soucítila se svým synem. Kromě hlasitého nádechu chlapec nevydal žádný zvuk a po zbytek svého ortelu stál nehybně. Mírně jsem zbledla.

Nakonec Jamie sklonil paži a otřel si obočí. Podával ruku lanoví, který byl ohnutý přes plot. „V pořádku, chlapče?” Mladý lan sc narovnal, tentokrát mu to dělalo trošku potíže, a natáhl si kalhoty. „Ano, strýčku. Děkuji.” Chlapcův hlas byl trošku vyšší, ale jinak chladný a vyrovnaný. Vzal Jamieho nataženou ruku. K mému překvapení nevedl chlapce zpět do domu, ale hodil řemen Janovi do druhé ruky.

„Jsi na řadě,” oznámil mu, vyrazil k bráně a přehnul se přes ni.

Mladý lan byl v šoku stejně jako my všichni v domě.

„Cože!” řekl omráčeně.

„Řekl jsem, že jsi na řadě,” řekl jeho strýc pevným hlasem. „Potrestal jsem tě a teď musíš potrestat zase ty mě.”

„To nemohu, strýčku! Mladý lan byl tak pohoršen, jako kdyby mu strýček navrhoval zúčastnit se nějakých veřejných nemravností.

„Ale ano, můžeš,“ řekl Jamie a narovnal se, aby mohl pohlédnout synovci do očí. „Pamatuješ si, co jsem ti říkal, když jsem se ti omlouval? lan zmateně přikývl. „No tak dobře. Udělal jsem chyby stejně jako ty a také za to musím zaplatit. Také se mi nelíbilo, že ti musím nařezat, a ani tobě se to nebude líbit, ale oba si tím musíme projít. Chápeš?

„A ano, strýčku, zakoktal chlapec.

„No tak v pořádku. Jamie si stáhl kalhoty, vytáhl si košili a znovu se předklonil. Pevně se chytil ohrady. Chvíli čekal, potom znovu promluvil, protože lan tam stál zcela paralyzován a řemen se mu nervózně chvěl v ruce.

„Pokračuj. Hlas měl vyrovnaný; tak mluvil na pašeráky whisky a bylo nemyslitelné ten hlas neposlechnout. lan se plaše pohnul, aby splnil příkaz. Udělal krok dozadu a pootočil se. Ozvalo se tupé prásknutí.

„Toto se nepočítá, řekl Jamie rozhodně. „Podívej, chlape, pro mě to bylo stejně těžké, jako je to teď pro tebe. Tak to dělej pořádně.

Štíhlá postava odhodlaně propnula ramena a kůže znovu zasvištěla vzduchem. Ozvalo se zapraskání, jako když udeří hrom. Postava na plotu sebou překvapeně trhla a ozvalo se potlačované chichotání Jenny, která byla pořád alespoň částečně v šoku.

Jamie si odkašlal. „Tak jo, tenhle byl dobrý. Pokračuj.

Slyšeli jsme mladého lana, jak si to pečlivě mezi ranami koženým páskem počítá, ale kromě výkřiku „Kriste! po deváté ráně žádný jiný zvuk od jeho strýce nevyšel.

Jamie se po poslední ráně zvedl z plotu, k všeobecné úlevě nás všech v domě, a zastrčil si košili do kalhot. Formálně sklonil hlavu ke svému synovci. „Děkuji, lané. Když skončil formality, sáhl si na zadek, pohladil si ho a řekl lítostivým i obdivným tónem zároveň: „Kriste, chlape, ty máš ale páru!

„Ale ty taky, strýčku, řekl lan stejným tónem, jakým mluvil jeho strýc. Dvě postavy, které už nebyly skoro vidět, se smály a nějakou chvíli si mnuly pozadí. Potom Jamie objal svého synovce kolem ramen a obrátil ho k domu. „Iane, už bych to nikdy nechtěl znovu udělat, řekl mu důvěrně.

„Dohodnuto, strýčku Jamie.“

O chvíli později se otevřely dveře na konci chodby. Jenny a lan se na sebe podívali a společně šli přivítat oba vracející se provinilce.

„Vypadáš spíš jako pavián,“ poznamenala jsem.

„Opravdu? A co to je?“ I když dovnitř do pokoje pronikal napůl otevřeným oknem ledový listopadový vzduch, Jamie vypadal, že mu to vůbec nevadí, a odložil košili na malou hromádku s oblečením.

Požitkářsky se protáhl, byl úplně nahý. Klouby mu trošku zapraskaly, když prohnul záda a ruce si položil na začouzený trám nad hlavou.

„Bože, jaká pohoda, že nemusíme být na koni!

„Hm. To se nedá ani slovy vyjádřit, jak je to příjemné spát ve skutečné posteli a ne v mokrém vřesu. Přetočila jsem se a vychutnávala si teplo těžkých duchen. Leželi jsme na měkké matraci z husího peří a všechny bolavé svaly se teď mohly uvolnit.

„Takže řekneš mi, co je ten pavián? chtěl vědět Jamie. „Anebo říkáš ty poznámky jen tak pro pobavení? Otočil se, aby si z toaletního stolku vzal roztřepenou vrbovou větvičku, a začal si čistit zuby. Při tom pohledu jsem se zasmála; pokud tady můj minulý pobyt nezanechal žádný jiný vliv, tak si alespoň všichni Fraserové a Murrayové na rozdíl od ostatních lidí z vysočiny, a vlastně i Angličanů pořádně čistili zuby.

„Pavián, řekla jsem a vychutnávala jsem si pohled na jeho svalnatá záda, která se hýbala, jak si čistil zuby, „je druh velké opice s rudým pozadím.

Zasmál se a zakuckal se s proutkem v puse. „Dobře, řekl a vytáhl si proutek z pusy, „nebudu tě kritizovat za tvá pozorování, Sassena chová. Ušklíbl se na mě, ukázal třpytící se bílé zuby a odhodil větvičku. „Už je to třicet let, co mi dal někdo výprask, řekl a pomalu si přejížděl rukama po svém planoucím zadku. „Už jsem zapomněl, jak to štípá.

„A tuhle mladý lan přemýšlel, že musíš mít na zadku snad hroší kůžiřekla jsem pobaveně. „Myslíš, že to stálo za to?“

„No, to jo, řekl věcně a vklouzl do postele vedle mě. Jeho tělo bylo chladné a pevné jako mramor, vyjekla jsem, ale neprotestovala, když si mě přivinul na svou hruď. „Bože, ty jsi teploučká,“ zamumlal. „Přitulíme se, ne?” Jeho nohy se vtiskly mezi mé, vzal mě za zadek a přitáhl blíž.

Spokojeně povzdechl a já se pod ním uvolnila. Cítila jsem, jak se skrz tenkou bavlnu noční košile, co mi půjčila Jenny, naše teploty vyrovnávají. V krbu hořel oheň z rašeliny, ale v takové zimě to moc nepomáhalo. Tělesné teplo bylo mnohem lepší.

„Ano, stálo,“ řekl. „Mohl jsem seřezat mladého lana jako smyslů zbavený jednou nebo dvakrát to tak jeho otec udělal ale to by k ničemu nebylo, jen by to posílilo ještě více jeho odhodlání utéci z domu, jakmile by se mu k tomu naskytla příležitost. Ale teď, než to příště zase udělá, si to bude muset dobře rozmyslet”

Mluvil s jistotou a já cítila, že má bezpochyby pravdu. Mladý lan vypadal zmateně. Rodiče mu odpustili, matka ho políbila a otec krátce objal, potom šel do postele s rukama plnýma koláčků, což byla velice divná odměna za jeho neposlušnost.

I Jamie dostal polibky; myslím, že to pro něj bylo důležitější, než jaký mělo jeho představení dopad na lana.

„Alespoň už na tebe nejsou Jenny s lanem naštvaní,” řekla jsem.

„Ne. Myslím, že oni ani nebyli moc naštvaní; jen nevěděli, co mají dělat s chlapcem,” vysvětloval. „Vychovali už dva syny a oba dva, mladý Jamie i Michael, jsou moc šikovní. Oba dva jsou ale také velmi podobní lanoví mluví potichu a jsou poslušní. Mladý lan je celkem potichu, ale je mndhem více podobný své matce a mně.”

„Fraserové jsou paličatí, že?” řekla jsem s úsměvem. Toto byl jeden z hlavních rysů klanu, který jsem pochopila, když jsem poznala Jamieho, a během té dlouhé doby mě nic nepřesvědčilo o opaku.

Zakuckal se.

„No, tak nějak. Mladý lan může vypadat jako Murray, ale je to celý Fraser, tak je to. A na tvrdohlavého muže nemá význam řvát nebo tlouci ho; jen ho to utvrdí v jeho názoru.”

„Budu si to pamatovat, řekla jsem suše. Jednou rukou mě hladil po stehně a pomalu mi vyhrnoval noční košilku. Jamieho vnitřní oheň se rozhořel a jeho stehna, přitisknutá k mým, byla tvrdá. Jedním kolenem do mě lehce šťouchnul, hledal skulinu mezi mými stehny. Vzala jsem do dlaní jeho zadek a stiskla ho.

„Dorcas mi říkala, že mnoho mužů si rádo připlatí za to, že jim v nevěstinci nařežou. Říkala, že jim to přijde… vzrušující.”

Jamie krátce zafuněl, jeho zadek ztuhnul, potom se uvolnil, jak jsem ho něžně pohladila.

„Opravdu? Když to Dorcas říkala, tak to asi bude pravda, ale mně by se to nelíbilo. Je mnoho jiných příjemnějších způsobů, jak dosáhnout toho, aby se mi postavil pták, pokud se ptáš na tohle. Na druhou stranu, dodal na rovinu, „možná je v tom rozdíl, pokud by na druhém konci řemenu stála krásná ženská v noční košilce a ne otec anebo synovec, když na to dojde.

„Možná ano. Neměla bych to někdy zkusit? Jeho krk byl hned vedle mé tváře, jemný a opálený, a hned nad lícní kostí byla bílá trojcípá jizva. Přiložila jsem rty na místo, kde byl vidět jeho tep. Zachvěl se, i když už ani jednomu z nás nebyla zima.

„Ne, řekl trošku zadýchaně. Rukou zalovil na zádech mé košilky a natáhl se po tkaničkách, které uvolnil. Potom se převalil na záda a mě si zvedl nad sebe, jako kdybych nic nevážila. Prsty mi přetáhl svlečenou košilku přes ramena. Bradavky mi ztuhly, když se jich dotkl studený vzduch.

Když se na mě usmál, jeho oči byly ještě více šikmé, než obvykle. Víčka měl napůl přivřená jako podřimující kočka a teplo jeho dlaní zalilo má ňadra.

„Říkal jsem, žc znám mnoho lepších způsobů, ne?

Svíce zablikotala a zhasla, oheň v krbu slábl a zamlženým oknem sem pronikalo slabé světlo listopadových hvězd. I když byla skoro tma, mé oči už si na ni tak uvykly, že jsem zřetelně rozeznávala detaily pokoje; bílý porcelánový džbán a mísa na vodu, jeho modrá

stuha, ve světle hvězd teď černá, krajkový obraz na stěně a zmačkaná hromádka Jamieho oblečení na židli vedle postele.

I Jamieho jsem viděla zcela jasně; přikrývky byly odkopané a hruď byla zpocená námahou. Obdivovala jsem jeho bříško, kde byly vidět tmavě hnědé kudrlinky chloupků na bledé kůži. Nedokázala jsem se udržet, abych se ho nedotkla prsty, přejížděla jsem po silných žebrech, které lemovaly jeho trup.

„Je to tak krásné,“ řekla jsem zasněně. „Tak krásné, když se mohu dotýkat mužského těla.

„Pořád se ti líbí? řekl napůl stydlivě a napůl potěšeně, když jsem si s ním pohrávala. Objal mě kolem ramen a pohladil po vlasech.

„Mm mm.“ Nebylo to něco, co mi vědomě chybělo, ale když jsem to teď měla, znovu se mi to moc líbilo; ta intimita, ve které je mužské tělo na dosah, stejně jako to moje. Jeho zvláštní tvar a struktura, která vypadá, jako kdyby byla protažením mých vlastních končetin.

Přejížděla jsem rukou po jeho plochém bříšku, po hladkém výčnělku’ kyčelní kosti až po pevné stehenní svaly. V pohasínajícím světle bylo vidět rudozlaté chmýří na pažích a nohách, které se proměnilo v hustý porost v jeho rozkroku.

„Bože, ty jsi ale chlupatá obluda,“ řekla jsem. „I tady. Zajela jsem rukou do záhybů jeho stehen a on je ochotně roztáhl, takže jsem se mohla dotknout chomáče chlupů u jeho zadku.

„No, naštěstí mě kvůli kožichu ještě nikdo neloví,“ řekl spokojeně. Rukou mě pevně chytil za zadek a palcem přejížděl po hladkém povrchu. Jednu paži mi vsunul pod hlavu a líně si prohlížel celé mé tělo.

„A tebe by kvůli kožešině nelovil už vůbec nikdo, Sassenachová.“

„No to doufám. Protáhla jsem své tělo, aby na mě lépe dosáhl při svém pozorování, ve kterém pokračoval dál, a vychutnávala jsem si dotek jeho teplé ruky na holých zádech.

„Už jsi někdy viděla holou větev, která byla dlouho ve stojaté vodě?“ zeptal se. Prstem mi projížděl po páteři, až mi z toho naskakovala husí kůže. „Jsou na ní malé bublinky, jsou jich stovky, tisíce, miliony, takže vypadá, jako kdyby byla pokrytá stříbrnou ji

novatkou.“ Prsty mi přejížděl po žebrech, pažích, zádech a drobné chloupky se pod jeho dotekem vždy rozechvěle postavily.

„A přesně tak vypadáš, Sassenachová, řekl skoro šeptem. „Hladká, svlečená a ponořená do stříbra.”

Potom jsme dlouho leželi potichu a poslouchali kapky deště. Pokojem zavanul chladný podzimní vzduch a smísil se se zakouřeným teplým vzduchem z krbu. Překulil se na bok, tváří ode mě, a natáhl se pro peřinu, aby nás přikryl.

Schoulila jsem se k němu, kolena přitisknutá těsně k jeho. Světlo z krbu za mnou teď svítilo už jen matně, nasvěcovalo křivky jeho ramen i jeho záda. Viděla jsem jemné linie jizev, které jako pavučiny protínaly jeho záda. Tenké stříbrné pramínky na kůži. Jednu dobu jsem ty jizvy znala tak důvěrně, že jsem po nich mohla přejíždět prstem i poslepu. Teď tam byla navíc ještě jedna půlkruhová jizva, kterou jsem neznala; šlehnutí napříč zad, pozůstatek po drsné minulosti, kterou jsme spolu nesdíleli.

Přejela jsem po půlměsíci, po celé jeho délce.

„Nelovili tě pro kožešinu, řekla jsem tiše, „ale lovili tě, že?“

Jeho ramena se pohnula, ale nebylo to pokrčení. „Sem tam, řekl.

„A teď? zeptala jsem se.

Než mi odpověděl, jednou nebo dvakrát se nadechl.

„Ano, řekl. „Myslím, že ano.“

Mé prsty se přiblížily k příčné jizvě. Byla to hluboká rána; byla stará a na tu ránu docela dobře zahojená, linie byla pod mými prsty tvrdá a čistá.

„A víš kdo?

„Ne.“ Chvíli mlčel, potom se jeho ruka přiblížila k mé, která mi ležela na břiše. „Ale možná vím proč.“

Dům byl velice tichý. Protože byla většina dětí i vnuků pryč, byli zde jen posluhovači, kteří spí v části domu vzadu za kuchyní. lan s Jenny mají ložnici na druhé straně chodby a mladý Tan je někde nahoře a všichni spí. My jsme tak byli sami na konci světa; obojí Edinburgh i pašerácká jeskyně se teď zdály tak daleko.

„Pamatuješ si, jak se po pádu Stirlingu, nedlouho před Cullode nem, začaly najednou šířit zvěsti o zlatě poslaném z Francie?

„Od Ludvika? Ano ale on ho nikdy neposlal, Jamieho slova shrnula hektické dny unáhleného Karlova povstání i stejně strmého pádu, kdy se drby šířily velice rychle. „Pořád se něco šuškalo

o zlatě z Francie, lodích ze Španělska, zbraních z Holandska ale skoro nic z toho nepřišlo,

No, něco přišlo i když asi ne od Ludvíka ale nikdo o tom neví.“

A tak mi vyprávěl o svém setkání s nemocným Duncanem Ker rem, o slovech umírajícího tuláka, která si vyslechl v podkroví hostince pod bedlivým dohledem anglického důstojníka.

„Duncan měl horečku, ale neměl halucinace. Věděl, že umírá, a také znal mě. Byla to jeho jediná příležitost sdělit to někomu, komu může důvěřovat a tak mi to řekl,

„Bílá dáma a tuleni? opakovala jsem. „Musím uznat, že to zní jako blábolení. Ale ty jsi to pochopil?

„No, ne úplně všechno, přiznal Jamie. Přetočil se a pohlédl mi do tváře, trochu se zamračil. „Nemám ani ponětí, kdo by mohla být ta bílá dáma. Nejdříve mě napadlo, že tím myslí tebe, Sassenachová, a mně se při tom málem zastavilo srdce, Smutně se usmál a stiskl mi ruku, která ležela mezi námi.

„Nejdříve mě napadlo, že se něco semlelo a ty jsi nebyla schopná ‘ návratu k Frankovi a do místa, odkud jsi přišla možná jsi skončila nějak ve Francii nebo jsi byla přímo tady hlavou mi prostě prolétlo všechno možné,

„Kéž by to byla pravda, zašeptala jsem.

Pousmál se na mě, ale zakroutil hlavou.

„Ale já byl ve vězení. A kolik bylo Brianně deset nebo tak nějak. Ne, Sassenachová, neztrácej čas lítostí. Ted’ jsi tady a už mě nikdy neopustíš, Něžně mě políbil na čelo a potom dokončil své vyprávění.

„Neměl jsem ani potuchy, odkud to zlato pochází, ale věděl jsem, že mi chce říci, kde je a proč tam je. Patří to Princi Tearlachovi, poslali to jemu. A ta část o tuleních.., Pozvedl trochu hlavu a pokývl k oknu; „protože jedna služebná, když viděla mého otce, jak si odvádí matku, říkala, že vypadá jako jeden velký ,tulík”, který se svlékl z kůže a chodí po zemi jako muž, Jamie se zasmál a pročísl

si rukou vlasy, potom si na něco vzpomněl. „Vlasy měl husté jako já, ale černé jako uhel. V určitém světle zářily, jako kdyby byly mokré, a pohyboval se hbitě jako tuleň ve vodě.“ Najednou pokrčil rameny a chtěl ze sebe setřást vzpomínky na svého otce.

„Takže tak. Když Duncan Kerr zmínil jméno Ellen, myslel jsem, že tím myslí mou matku aby mi dal najevo, že zná mé jméno a mou rodinu, že ví, kdo jsem. Ať už to znělo jakkoliv, neblouznil. A když jsem věděl…“ Znovu pokrčila rameny. „Ten Angličan mi řekl, že Duncana našli na pobřeží. Jsou tam stovky malých ostrůvků a útesů podél celého pobřeží, ale je jen jedno místo, kde žijí tulící’, na pokraji země MacKenziů, u Coigachu.“

„Takže jsi tam šel?“

„No, to ano.“ Zhluboka si povzdechl a rukou mě hladil po břiše. „Neudělal bych to myslím tím, že bych neopustil věznici pokud bych pořád nedoufal, že to má něco společného s tebou, Sassenachová.“ Utéci z věznice zase nebyl tak velký problém; vězni často chodili v malých skupinách ven, aby těžili rašelinu, kterou se topilo v krbech, anebo na lámání a tahání kamene, který byl potřeba na opravu zdí.

Pro muže, pro kterého bylo vřesoviště domovem, muselo být jednoduché zmizet. Vstal od práce a šel za hromadu trávy, rozvazoval si kalhoty, jako kdyby si chtěl ulevit. Stráž taktně otočila hlavu, a když se po chvíli podívala zase nazpět, nebylo tam nic víc než pusté vřesoviště a po Jamiem Fraserovi ani stopy.

„Chápeš, to nebyl skoro žádný problém, proklouznout pryč, ale muži to moc často nedělali,“ vysvětloval. „Nikdo z nás nebyl z Ard smuiru a z našich klanů toho také moc nezbylo.“

Muži vévody z Cumberlandu odvedli dobrou práci. Někdo práci vévody později vyjádřil slovy „Vytvořil poušť a nazýval to mírem.“ Tento moderní způsob demokracie měl na vysočinu ten dopad, že byla teď pustá; muži býli pobiti, uvězněni nebo deportováni, pole i domy byly vypáleny a ženy a děti hladověly nebo musely hledat útočiště někde jinde. Ne, pokud by vězeň z Ardsmuiru utekl, zůstal by sám bez klanu i rodiny, která by se o něj postarala.

Jamie věděl moc dobře, že veliteli nebude trvat dlouho, než mu dojde, kam Jamie míří, a vyšle za ním pátrací oddíl. Na druhou

stranu, na tomto vzdáleném konci království nejsou pořádné cesty, takže muž, který zná dobře prostředí a jde pěšky, je ve výhodě oproti mužům na koních.

Utekl až odpoledne. Šel nocí za svitu hvězd a na pobřeží dorazil druhý den těsně před úsvitem.

„Věděl jsem, kde jen ten tulení ostrov; MacKenziové o něm vědí a já už jsem tam jednou byl, s Dougalem.“

Byl příliv a většina tuleňů byla ve vodě, lovili krabi a ryby v závojích mořských řas. Tmavé fleky od jejich trusu a několik nehybných těl povalečů jasně označovalo jejich tři ostrovy, které se táhly v řadě za sebou podél okraje malé zátoky, kolem které se pnula vysoká skaliska.

Jak mi Jamie popisoval Duncanovy instrukce, poklad měl ležet na třetím ostrově, na tom nej vzdálenějším od pevniny. Byla to skoro míle od břehu, což bylo docela dost i na silného muže. Jamie byl ale vysílený těžkou prací ve vězení a dlouhým pochodem bez jídla. Stál nahoře na útesu a přemýšlel, zda ten poklad pokud vůbec nějaký existuje stojí za to, aby riskoval svůj život.

„Skaliska byla kolem rozeklaná, když jsem šel ke kraji, skála se mi drolila pod nohama a kusy padaly dolů. Neměl jsem ani tušení, jak se vůbec dostanu do vody, natož na ostrov tuleňů. Potom jsem si ale vzpomněl, co říkal Duncan o Ellenině věži,“ řekl Jamie. Oči měl otevřené, ale nedívaly se na mě, nýbrž na vzdálené pobřeží, kde se rachot padajících kamenů mísil s mořským příbojem.

Ta „věž“ tam byla; byla to žulová skála vyčnívající tak pět stop nad okolní terén. Ale pod tou špicí, skrytá za kamením, byla malá puklina, která se táhla od vrchu až dolů a bylo zde možné sejít; pro odhodlaného muže to potom byla skoro hračka.

1 Od Elleniny věže to bylo ke třetímu ostrovu pořád ještě dobré Čtvrt míle vzedmuté zelené vody. Svlékl se, pokřižoval, svěřil duši své matce a nahý se ponořil do vln.

Od útesů plaval pomalu, zmítal sebou a dusil se, jak se mu vlny lámaly nad hlavou. Ve Skotsku není žádné místo daleko od moře, ale Jamie byl vychováván ve vnitrozemí, takže jeho zkušenosti s plaváním byly omezené na poklidná hluboká jezera a tůňky v potocích na pstruhy.

Neviděl, oči měl plné soli a přes mořský příboj neslyšel. Měl pocit, že to trvá hodiny, než se mu podařilo překonat vlny, zalapal po dechu a uviděl pobřežní útesy ale ne za sebou, jak si myslel, měl je po pravé ruce.

„Začal odliv a táhl mě s sebou ,“ řekl suše. „Tak jsem si myslel, že je se mnou konec, že se mi nikdy nepodaří dostat zpátky. Dva dny jsem nic nejedl a síly už mi docházely.”

Přestal plavat a jenom si lehl na záda a nechal se unášet mořem. Z hladu a vyčerpání se mu motala hlava, a tak před sluncem zavřel oči a pátral v paměti po slovech staré keltské modlitby proti utopení. ř

Na chvíli se odmlčel a byl dlouho ticho, až jsem se bála, že se něco špatného stalo. Nakonec se nadechl a stydlivě řekl, „Předpokládal jsem, že si budeš myslet, že jsem hlupák, že jsem o tom nikomu ne řekl dokonce ani Jenny ne. Ale slyšel jsem, jak na mě uprostřed modlitby volá má matka.” Pokrčil rameny, necítil se ve své kůži.

„Možná to bylo tím, že jsem na ni u pobřeží myslel,” řekl. „A potom…“ Nepromluvil, dokud jsem ho nepohladila po tváři.

„Co říkala?” zeptala jsem se tiše.

„Říkala: ,Pojď za mnou, Jamie pojď za mnou, chlapče!”” Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. „Slyšel jsem ji úplně zřetelně, ale nic jsem neviděl; nikdo tam nebyl, ani žádný tuleň. Napadlo mě, že na mě volá třeba až z Nebe a byl jsem tak znavený, že by mi nevadilo, kdybych zemřel, ale přetočil jsem se a vyrazil směrem, odkud se ozýval její hlas. Myslel jsem, že uplavu tak deset temp a budu si muset vydechnout, jinak se utopím.”

Ale po osmém tempu ho strhl proud.

„Bylo to, jako kdyby mě někdo chytil,” řekl a i při té vzpomínce zněl překvapeně. „Cítil jsem ho pode mnou i všude kolem; voda byla o trochu teplejší a unášela mě s sebou. Nemusel jsem nic dělat, jen jsem trochu zabírat rukama, abych udržel hlavu nad vodou.”

Byl to silný proud, který vířil a táhl se mezi pevninou a ostrovy. Nakonec ho vyplavil u třetího ostrova, kde mu už stačilo jen pár temp a byl u pobřežních skalisek.

Byla to v podstatě malá hromada žuly, rozpukaná a rozpraskaná jako všechna skaliska ve Skotsku. Byla kluzká kvůli řasám tulením

výkalům, ale vděčně vylezl na břeh tak, jako když se námořník ze ztroskotané lodě vyplaví na písečný břeh pod palmami. Na skalnatém pobřeží padl tváří na zem a zůstal ležet, byl rád, že ještě dýchá, byl zcela vyčerpaný.

„Najednou jsem měl pocit, jak se nade mnou něco sklání, a cítil jsem rybí zápach,“ řekl. „Ihned jsem se vyškrábal na kolena, byl tam ohromný tulení samec, celý hladký a mokrý. Zíral na mě modrýma očima, nebyl ode mne dál než jeden yard.”

Jamie nemusel být ani rybář, ani námořník, aby věděl, jak dokáže být tulení samec nebezpečný, obzvláště pokud někdo ohrožuje jeho teritorium. A když teď koukal do té otevřené tlamy plné zubů ostrých jako břitvy a na tukové záhyby, které se natřásaly na jeho těle, vůbec o tom nepochyboval.

„Sassenachová, ten vážil více jak dvacet kamenů,” řekl. „I kdyby mě nechtěl na místě rozsápat, mohl mě shodit do vody a utopit.”

„Ale myslím, že to neudělal,” řekla jsem suše. „Co se stalo?”

Zasmál se. „Myslím, že jsem byl z únavy tak zmatený, že jsem se nevzmohl na nic rozumného,” řekl. „Jen jsem se na něj chvíli díval a potom jsem řekl: ,To je dobré, to jsem jen já.‘“

„A co udělal tuleň?”

Jamie lehce pokrčil rameny. „Ještě chvíli si mě prohlížel tuleni moc nemrkají, věděla jsi to? Velice to znervózňuje, když se na tebe někdo dívá tak dlouho potom tak nějak zachrochtal a vklouzl zase do vody.“

Když zůstal Jamie na ostrůvku sám, chvíli jen tak seděl, aby nabral sil, a potom začal postupně prohledávat všechny pukliny. Vzhledem k tomu, jak malé to bylo místo, netrvalo mu dlouho, než našel rozsedlinu, která ústila do veliké díry, asi stopu pod skalnatým povrchem. Ta byla ve středu ostrova a na dně ležel suchý písek, takže se sem voda nedostane, jen při největších bouřích.

„No tak už mě nenapínej, řekla jsem a šťouchla ho do břicha. „Bylo tam francouzské zlato? “

„No, bylo i nebylo, Sassenachová,” odpověděl a hladil se po břiše. „Cekal jsem zlaté mince; tedy tak se to alespoň říkalo, že je Ludvík poslal. Ale zlato v hodnotě třicet tisíc liber, to by byla pořádná hromada. Ale v té jeskyni byla jen malá truhlice, ani ne stopu dlou

há, a malý kožený váček. Myslím, že v truhlici bylo zlato a také stříbro.

Takže opravdové stříbro a zlato. V dřevěné truhlici bylo dvě stě pět mincí, zlatých i stříbrných, některé byly snad úplně nové, jiné zase ošoupané, až byla jejich hodnota skoro nerozeznatelná.

„Byly to starodávné mince, Sassenachová.

„Starodávné? Máš tím na mysli hodně staré…

„Řecké, Sassenachová, a římské. Velice staré.

Chvíli jsme mlčky leželi v matném světle a dívali se jeden na druhého. „To je neuvěřitelné, řekla jsem nakonec. „Dobře, je to poklad, ale ne…

„Není to ten, který poslal Ludvík, aby uživil armádu, ne, dokončil větu za mě. „Ne, ať už tam ten poklad ukryl kdokoliv, nebyl to Ludvík, ani nikdo z jeho vyslanců.

„A co bylo v tom váčku? řekla jsem, když jsem si na něj najednou vzpomněla. „Co bylo v tom váčku, který jsi našel?

„Kameny, Sassenachová. Drahé kameny. Diamanty, perly, smaragdy a safíry. Nebylo jich moc, ale byly krásně vybroušené a docela velké. Usmál se na mě. „Ano. dost velké.

Posadil se na skálu pod temnou šedou oblohou, mezi prsty pořád dokola obracel mince a kameny a překvapením byl celý zkoprnělý. Najednou ho vyrušil pocit, že ho někdo pozoruje. Zvedl hlavu a uviděl, že jsou kolem něj zvědaví tuleni. Byl odliv, samice se vrátily z rybolovu a dvacet párů kulatých černých oček ho pozorně sledovalo.

Velký černý samec, povzbuzen přítomností svého harému, tady byl také. Hlasitě zařval, hrozivě klátil hlavou ze strany na stranu a přibližoval se k Jamiemu. S každým výkřikem se třistalibrové tělo posunulo o pár stop blíž, ploutvemi se odrážel a klouzal po slizké skále.

„Došlo mi, že bych měl už raději vypadnout, řekl. „Koneckonců, našel jsem, pro co jsem přišel. Takže jsem truhlici s váčkem položil zpět na místo, kde jsem je našel přece jen bych je sebou na břeh nepobral, a i kdyby co potom? Dal jsem je nazpět a promrzlý se zase ponořil do vody.

Několik temp od ostrova ho znovu stáhl proud, který vířil dokola a spirálou ho během půl hodiny donesl zpět ke břehu, kde už ten kousek doplaval, oblékl se a usnul na hromadě trávy.

Odmlčel se a i když jsem viděla, že se jeho oči dívají na mě, nebyla jsem to já, koho viděly.

„Probudil jsem se za úsvitu,” řekl tiše. „Už jsem jich viděl hodně, Sassenachová, ale žádný nebyl jako tento”

„Cítil jsem, jak se země pode mnou otáčí a můj dech se mísí s větrem. Bylo to, jako kdybych neměl kůži ani kosti, ve mně bylo jen světlo vycházejícího slunce.”

Jeho oči zjihly, opustil vřesoviště a vrátil se zpět ke mně.

„Slunce stoupalo výš,” řekl už dost věcně. „A když už mě rozehřálo dost na to, abych se postavil, vstal jsem a vydal se do vnitrozemí na cestu, aby mě Angličané našli.”

„Ale proč ses vracel?” chtěla jsem vědět. „Byl jsi volný! Měl jsi peníze! A…”

„A kde bych asi tolik peněz mohl utratit, Sassenachová?” zeptal se. „Měl jsem zajít do nějaké chalupy a nabídnout jim zlaté denáry nebo malý smaragd?” Zasmál se mému nesouhlasu a zakroutil hlavou.

„Ne,” řekl něžně, „musel jsem se vrátit. Ano, mohl jsem nějaký čas žít na vřesovišti nahý a vyhladovělý, ale nějak bych to zvládl. Ale oni by šli po mně, Sassenachová, a dost tvrdě, protože si mysleli, že jsem to zlato našel. Žádná chýš v okolí Ardsmuiru by nebyla v bezpečí, pokud bych zůstal na svobodě, protože si mohli myslet, že se tam ukrývám.”

„Už jsem viděl Angličany na lovu,” dodal a jeho hlas byl tvrdší. „Viděla jsi tu desku ve vstupní hale?”

Viděla; jeden panel z leštěného dubu, který sloužil jako obklad vstupní haly, byl rozbitý, asi prokopnutý, a ostatní díly byly poškrábané, asi od šavle, ode dveří až ke schodům.

„Nechali jsme to tam, abychom nezapomněli,” řekl. „Abychom to ukázali dětem a řekli jim to, až se budou ptát tak toto jsou Angličané.”

Potlačovaná nenávist v jeho hlase mě zasáhla až do žaludku. Vzhledem k tomu, že jsem věděla, co udělali Angličané na vysočině, jsem neměla argumenty na obhajobu. Nic jsem neříkala a on po chvíli pokračoval.

„Nechtěl jsem vystavovat lidi z okolí Ardsmuiru takové pozornosti, Sassenachová.” Při slově ,Sassenachová” mi lehce stiskl ruku

a jeho rty se prohnuly do úsměvu. Mohu být pro něj Sassenachová, ale ne Angličanka.

„A ze stejného důvodu,” pokračoval, „by ten hon pokračoval i tady v Lallybrochu. Pokud bych chtěl riskovat lidi v Ardsmuiru, neriskoval bych své lidi. A i bez toho…“ Odmlčel se a zdálo se, že hledá slova.

„Musel jsem se vrátit,” řekl pomalu. „Už jen kvůli těm mužům ve vězení, když už kvůli ničemu jinému.“

„Kvůli mužům ve vězení?“ řekla jsem překvapeně. „Byli s tebou zavření i muži z Lallybrochu?”

Zakroutil hlavou. Malá svislá vráska, která se mu dělala mezi obočím, když přemýšlel, byla vidět i teď ve světle hvězd.

„Ne. Byli tam muži z celého Skotska snad ze všech klanů. Jen pár mužů z každého klanu takové zbytky. Ale obzvláště z toho důvodu potřebovali velitele.”

„A to jsi pro ně znamenal?” mluvila jsem tiše a ovládala se, abych nezačala hladit tu svislou vrásku.

„Nikdo lepší nebyl po ruce,” řekl a pousmál se na mě.

Pocházel z rodiny s poddanými, jejichž síla ho držela po celých sedm roků nad vodou. Najednou mu chyběla naděje a byl osamocený, což zabije člověka rychleji než vlhko, špína a horečka ve vězení.

A on jen prostě posbíral ty zbytky, co přežily Culloden, a zařídili se po svém, aby přežili kameny Ardsmuiru. Vysvětloval a přemlouval, kde mohl, bojoval; kde musel, aby je nakonec spojil do skupiny, která společně čelila věznitelům, aby přestali řešit dávné spory svých klanů a jejich aliance a zvolili si ho za svého velitele.

„Byli to mí muži,” řekl tiše. „A to, že jsem je měl, mě drželo při životě.” Ale potom mu je sebrali a rozdělili odtrhli od sebe a poslali je na práce do cizí země. A on neměl možnost zachránit je.

„Udělal jsi pro ně, co bylo v tvých silách. Ale teď už je to za tebou,” řekla jsem tiše.

Dlouho jsme leželi tiše vzájemně v náručí a nechali se kolébat zvuky domu. Byly jiné než obchodní shon v nevěstinci, kde bylo slyšet tlumené skřípaní a mluva plná povzdechů. Zde vládlo ticho, domov a bezpečí. Poprvé jsme byli opravdu sami, bez nebezpečí, ani nás nikdo nerozptyloval.

Teď jsme měli čas. Čas na to, vyslechnout si zbytek příběhu o zlatě, co s ním udělal, zjistit, co se stalo s muži z Ardsmuiru, přemýšlet o požáru tiskárny, o jednookém námořníkovi, kterého viděl mladý lan, o střetu na pobřeží s úředníky Jeho Veličenstva a o tom, co budeme dělat dál. A když teď na to byl Čas, najednou jsme neměli potřebu o tom mluvit.

Poslední kus rašeliny v krbu se rozpadl a jeho rozžhavený rudý vnitřek v chladu zasyčel. Přitulila jsem se blíže k Jamiemu a přitiskla mu tvář ke krku. Byla z něj cítit tráva a pot, s příměsí brandy.

Jeho tělo se také pohnulo a naše nahá těla ležela těsně vedle sebe.

„Cože, znovu?“ řekla jsem pobaveně. „U mužů ve tvém věku sě neočekává, že to budou dělat znovu tak brzy.“

Něžně mi stiskl zuby ušní lalůček. „Ale ty to děláš taky, Sassena chováý poukázal. „A jsi starší než já.“

„To je něco jiného,“ řekla jsem a trochu zalapala po dechu, když se překulil přese mne, jeho ramena byla jako skvrna proti oknu ozářenému hvězdami. „Jsem žena.“

„A kdybys nebyla žena, Sassenachováujišťoval mě a pustil se do práce, „tak bych to také nedělal. A už ticho.“

Probudila jsem se hned za úsvitu, za oknem jsem viděla šípkový keř a dole z kuchyně se ozývalo tlumené bouchání a cinkání, jak se připravovala snídaně. Nakoukla jsem přes spícího Jamieho a viděla, že oheň už dohořel. Vyklouzla jsem tiše z postele, abych ho nevzbudila. Podlaha byla pod mými chodidly ledová, třásla jsem se a natáhla se po jakémkoliv oblečení.

Zachumlaná v Jamieho košili jsem poklekla ke krbu a pustila se do zapalování ohně. Toužebně jsem si pomyslela, jaká je to škoda, že jsem si do seznamu věcí, které jsem si s sebou přinesla, nezabalila také krabičku sirek. Jiskry z křesacích kamínků sice dopadly na třísky na podpal, ale ne vždy začaly hořet napoprvé. Nebo napodruhé. Nebo…

Někdy u desátého pokusu se mi podařilo podpálit koudel, kterou jsem použila na podpal. Jiskra se rozhořela, až z ní byl malý plamí

nek. Pomalu jsem ho zasunula pod malou hromádku třísek, které jsem si nachystala, abych plamen ochránila od ledového průvanu.

V noci jsem nechala okno pootevřené, abychom se nezadusili kouřem rašelina sice hřála, ale hodně kouřila, což dokazovaly očouzené trámy nad hlavou. Napadlo mě, že teď bychom se ledového vzduchu mohli vzdát nebo alespoň do chvíle, než se mi podaří pořádně rozdělat oheň.

Na okenní tabulce byla dole jinovatka; zima už není daleko. Vzduch byl tak svěží a voňavý, že než jsem okno zavřela, zhluboka jsem se nadechla, abych ucítila opadané listí, usušená jablka, studenou zemi a šťavnatou vlhkou trávu. Scéna venku byla perfektní, kamenné zdi a tmavé borovice, temné a jasné jako tahy brkem oproti šedému ránu.

Nahoře na kopci jsem zahlédla nějaký pohyb. Byla tam polní cesta do Brochu Mordha, což je asi deset mil odtud. Přes kopec přešli tři malý poníci, jeden za druhým, a scházeli po kopci dolů na statek.

Byli ode mě příliš daleko, abych mohla rozeznat tváře, ale podle rozevlátých sukní jsem poznala, že všichni tři jezdci jsou ženy. Možná jsou to děvčata Maggie, Kitty a Janet které se vracejí z domu mladého Jamieho. A můj Jamie je moc rád uvidí.

Přitáhla jsem si těsněji košili, která voněla po Jamiem, aby mi nebyla zima, a rozhodla jsem se využít tu trošku soukromí, která nám ještě dnes ráno s Jamiem zbývá. Zavřela jsem okno, zastavila jsem se, abych nabrala pár kostek rašeliny z koše u krbu a přiložila je na můj rozdělaný oheň. Potom jsem si sundala košili a zachumlala se pod přikrývku, promrzlé prsty na nohách se chvěly radostí z příjemného tepla.

Jamie ucítil můj chladný návrat a instinktivně si mně přivinul k sobě, něžně mě objal a naše těla se k sobě přitiskla. Rozespale si otřel tvář o mé rameno.

„Vyspala ses dobře, Sassenachová?“

„Nikdy jsem nespala lépe,“ ujistila jsem ho a přitiskla svůj studený zadeček k jeho teplým stehnům. „A ty?“

„Hmmm.“ Blaženě zafuněl a objal mě pažemi. „Krásně se mi snilo“

„A o čem?“

„Hlavně o nahých ženáchřekl a zabořil něžně zuby do mého ramene. „A také o jídle.“ Potichu mu zakručelo v žaludku. Ve vzduchu byla cítil slabá vůně sušenek a pečené slaniny, byla nezaměnitelná.

„Hlavně aby sis ty dvě věci nepletlřekla jsem a vymanila rameno z jeho stisku.

„To poznám i se zavázanýma očima,“ ujišťoval mě. Chytil mě oběma rukama za zadek a stiskl, až jsem vyjekla a kopla ho do holeně.

„Ty bestie!“

;,Tak bestie, ano?“ řekl a smál se. „No, tak potom…“ Zachroptěl, zanořil se pod pokrývku a prodíral si cestu podél mých stehen, nedbal na mé výkřiky ani kopance, které jsem mu uštědřila do zad a ramen. Při našem souboji přikrývka sklouzla na zem a ukázala jeho rozcuchané vlasy, které mi divoce poletovaly kolem stehen.

„Možná je v tom menší rozdíl, než jsem si myslel,“ řekl a jeho hlava vykoukla mezi mýma nohama, jak lapal po dechu. Přitiskl mi stehna k matraci a usmál se na mě, rudé vlasy mu trčely z hlavy jako dikobrazí ostny. „Chutnáš trošku slaně, ochutnám si tě. A co…“

Přerušilo ho prásknutí dveří, které se rozlétly a odrazily zpátky ode zdi. Překvapeně jsme se otočili. Ve dveřích stála mladá dívka, kterou jsem nikdy před tím neviděla. Bylo jí tak patnáct šestnáct, vlasy dlouhé, vypadaly jako len, a měla velké modré oči. Oči byly větší, než je obvyklé, a byly plné hrůzy, když se na mě podívala. Její pohled pomalu putoval z mých rozcuchaných vlasů na má nahá ňadra, dolů po mém nahém těle, až narazil na Jamieho, který ležel skloněný nad mými stehny, jeho tvář byla bílá, stejně jako její.

„Táto!“ řekla naprosto pobouřeným hlasem. „Kdo je ta žena?“

Táta

„Táto?“ řekla jsem nechápavě. „Táto?“

Jamie úplně ztuhl, když se dveře otevřely. Teď se rychle narovnal a chňapl po spadlé přikrývce. Shrnul si vlasy z tváře a díval sc na dívku.

„Co tady proboha děláš?“ ptal se. Byl nahý, měl rudé strniště a vztekem chraptěl, byl na něj příšerný pohled. Dívka vypadala nejistě a udělala krok zpět. Potom vystrčila bradu a podívala se zase na něj.

„Přišla jsem s matkou!

Mělo to na Jamieho stejný dopad, jako kdyby mu rovnou prostřelila srdce. Trhnul sebou a jeho tvář úplně zbledla.

Potom se mu barva vrátila zpět, když se na dřevěném schodišti ozvaly rychlé kroky. Vyskočil z postele, přikrývku hodil na mé a natáhl se pro kalhoty.

Ještě je ani neměl na sobě, když další ženská postava vtrhla do pokoje, zastavila se a s vykulenýma očima civěla na postel.

„Tak je to pravda! Otočila se na Jamieho, ruce zaťaté v pěst pod pláštěm, který měla pořád na sobě. „Je to pravda! Je to ta čarodějnice od Sassenachú! Jak jsi mi něco takového mohl udělat. Jamie Frasere?

„Buď zticha, Laoghaire!“ vyštěkl. „Tobě jsem nic neudělal!”

Opřela jsem se o zeď, tiskla si přikrývku k hrudi a zírala na ně. Teprve až vyslovil její jméno, tak jsem ji poznala. Před těmi dvaceti lety byla Laoghaire MacKenziová štíhlá šestnáctiletá dívka, s tváří jako růžový okvětní lístek, vlasy barvy měsíčního svitu a šíleně ale bez odezvy milovala Jamieho. Několik věcí se evidentně změnilo.

Táhlo jí na čtyřicet a už nebyla štíhlá, dost přibrala. Pleť měla pořád jemnou a zpod bílého šátku jí vykukovalo několik pramenů stříbrných vlasů. Bledé modré oči byly stejné znovu se na mě obrátily, plné zášti jako tenkrát před lety.

„Je můj! sykla. Dupla nohou. „Vrať se zpátky do pekla, odkud jsi přišla, a jeho nech mně! Tak táhni, řekla jsem!

Vzhledem k tomu, že jsem se k tomu neměla, rozhlížela se kolem po nějaké zbrani. Zahlédla džbánek, chňapla po něm a napřáhla ruku dozadu, aby ho po mně hodila. Jamie jí ho vytrhl z ruky, položil ho zpět na sekretář a chytil ji za paži tak silně, až vyjekla.

Otočil ji a mrštil s ní ke dveřím. „Běž dolů,“ přikázal. „Potom si spolu promluvíme, Laoghaire.

„Promluvíš si se mnou? Tak se mnou si chceš promluvit! křičela. Tvář měla zkřivenou, napřáhla ruku a poškrábala ho nehty od oka až k bradě.

Zachroptěl, chytil ji za druhé zápěstí a táhl ji ke dveřím, vystrčil ji na chodbu, zavřel za ní dveře a otočil klíčem.

Když se znovu otočil ke mně, seděla jsem na kraji postele a třásly se mi ruce, jak jsem si oblékala ponožky.

„Vysvětlím ti to, Claire,” řekl.

„T to si nemyslím” řekla jsem. Rty jsem necítila, stejně jako zbytek svého těla, takže bylo těžké zformulovat slova. Oči jsem měla upřené na nohy, jak jsem se snažila neúspěšně natáhnout si punčochy.

„Poslouchej mě!“ řekl hrubě a praštil rukou do stolu, až jsem poskočila. Zvedla jsem s trhnutím hlavu a koutkem oka zachytila, jak se tyčí nade mnou. Rudé vlasy mu vlály volně kolem ramen, tvář měl neoholenou, hruď obnaženou a se šrámy po nehtech Laoghaire vypadal jako vikingský nájezdník, který se sklání nad svou obětí. Otočila jsem se pryč, abych našla svou košilku.

Byla zachumlaná někde v povlečení, zašátrala jsem. Na druhé straně dveří se začaly ozývat hrozné rány doprovázené řevem a výkřiky, takže dění přitáhlo pozornost i dalších obyvatel domu.

„Asi bys měl jít a vysvětlit to své dceři,“ řekla jsem a natahovala si zmuchlanou bavlnu přes hlavu.

„To není má dcera!“

„Ne?“ Hlava mi vykoukla otvorem v košilce a zvedla jsem bradu, abych na něho viděla. „A předpokládám, že ani nejsi ženatý s Laoghaire, že?“

„Sakra, ty jsi má žena!” křičel a praštil rukou do stolu.

„To si nemyslím.” Byla mi velká zima. Prokřehlé prsty nebyly schopny zavázat šněrovačku; tak jsem vstala a začala hledat své šaty, které byly někde na druhé straně místnosti za Jamiem.

„Potřebuji šaty.”

„Ty nikam nepůjdeš, Sassenachová. Ne, dokud…“

„A neoslovuj mě tak!“ zařvala jsem a oba tím překvapila. Chvíli na mě zíral, potom přikývl.

„Ano,“ řekl tiše. Pohlédl na dveře, které se teď pod ranami prohýbaly. Zhluboka se nadechl a narovnal, propnul ramena.

„Teď půjdu a dám věci do pořádku. Potom si promluvíme, my dva. Zůstaň tady, Sass Claire.” Vzal svou košili a přehodil si ji přes hlavu. Odemkl dveře, vykročil do ztichlé chodby a zavřel je za sebou.

Oblékla jsem si šaty, potom jsem se zhroutila na postel a třásla se po celém těle, zelená vlna na kolenou byla pomuchlaná.

Nedokázala jsem se soustředit. Mé myšlenky se točily kolem ústředního bodu v malých spirálkách; byl ženatý. A vzal si Laogha rie! A má rodinu. A plakal kvůli Brianně.

„Och, Bree!” řekla jsem nahlas. „Ach, Bože, Bree!“ začala jsem plakat jednak z toho šoku a také pro Briannu. Neznělo to logicky, ale tohle zjištění mi připadalo jako zrada Brianny, stejně jako mne nebo Laoghaire.

Pomyšlení na Laogharie okamžitě změnilo šok a smutek na vztek. Třela jsem si zeleným vlněným cípem tvář, až jsem měla pokožku rudou a pálila mě.

Sakra! Jak to mohl udělat? Že se oženil, protože si myslel, že jsem mrtvá, to je jedna věc. Napůl jsem to očekávala a napůl jsem se toho bála. Ale vzít si tuhle ženu tu zlomyslnou proradnou malou děvku, která se mě na hradě Leoch snažila zabít… ale slabý hlásek v mysli mi začal našeptávat, že to pravděpodobně nevěděl.

„Ale měl to vědět!” řekla jsem. „K čertu s ním, a vůbec, jak šiji mohl vzít?“ Slzy mi stékaly po tvářích, bylo to ztrátou i vztekem, a teklo mi z nosu. Natáhla jsem se pro kapesník, ale žádný jsem nenašla, tak jsem se ze zoufalství vysmrkala do cípu prostěradla.

Vonělo po Jamiem. Ještě hůř, vonělo po nás po obou a přetrvávala v něm i slabá vůně naší rozkoše. Na vnitřní straně stehna mě to pálilo, jak mě tam Jamiě před pár minutami štípnul. Silně jsem se do toho místa pleskla dlaní, aby ten pocit zmizel.

„Lháři!” zařvala jsem. Vzala jsem ten džbán, který se po mě Laoghaire snažila hodit, a sama jsem s ním švihla. Narazil do dveří a rozlétl se na malé střípky.

Stála jsem uprostřed pokoje a poslouchala. Bylo ticho. Zespodu se neozývaly žádné zvuky; nikdo se nešel podívat, co se rozbilo. Dokázala jsem si představit, jak byli všichni příliš zaměstnáni tím, jak utěšují Laoghairii, než aby si dělali starosti se mnou.

Žijí tady, v Lallybrochu? Vybavila jsem si, jak vzal Jamie Ferguse stranou a poslal ho ostentativně napřed, aby řekl lanoví a Jenny, že jsme na cestě. Předpokládám, že je měl varovat, aby uklidili Laoghairii pryč, až dorazím.

Co si o tom všem Jenny s lanem mysleli? Jasně že museli o Lao ghairii vědět a přes to mě minulou noc přijali a na jejich tvářích nebylo nic znát. Ale pokud ji poslali pryč proč se potom vrátila? Už jen jak jsem o tom přemýšlela, tak mi bušilo ve spáncích.

Ten akt násilí ve mně vybil vztek, že jsem teď byla znovu schopna ovládat třesoucí se prsty. Odkopla jsem šněrovačku do kouta a natáhla si zelené šaty přes hlavu.

Musela jsem odtud vypadnout. To byla jediná jakžtakž souvislá myšlenka v mé hlavě a já se k ní přimkla. Musím odtud vypadnout. Nemohu zůstat, dokud bude Laoghaire a její dcery v tomto domě. Ony sem patřily já ne.

Tentokrát se mi podařilo podvazky upevnit, zavázat šněrovačku, zapnout háčky na svrchní sukni a najít si boty. Jedna byla pod toaletním stolkem a druhá vedle masivní dubové skříně, kam jsem ji odkopla včera v noci. Šaty jsem bez rozmyslů odhazovala kamkoliv po pokoji, jak jsem hořela touhou zanořit se do teplé postele a do Jamieho náruče.

Chvěla jsem se. Oheň už znovu dohořel a od okna táhl ledový vzduch. I když jsem byla oblečená, cítila jsem se promrzlá na kost.

Chvíli jsem hledala plášť, než mi došlo, že je dole; včera jsem ho nechala v salonu. Projela jsem si rukou vlasy, protože jsem byla příliš rozčilená, než abych hledala hřeben. Pramínky byly nabité statickou elektřinou, jak jsem si přes hlavu přetahovala vlněné šaty, tak jsem naštvaně chňapla po vlasech, které mi vlály kolem tváře.

Připravena. Tedy připravena, jak to bylo za daných okolností možné. Ještě jsem se jednou rozhlédla po pokoji, pak jsem zaslechla kroky po schodech nahoru.

Nebyly rychlé a lehké jako ty poslední. Ale byly těžší a pomalé, rozvážné. Aniž bych ho viděla, věděla jsem, že je to Jamie a také že nestojí o to vidět mé.

Dobrá. Ani já jsem o to nestála. Lepší bude vypadnout hned, aniž bychom spolu mluvili. Co si tak asi máme ještě říci?

Když se dveře otevřely, začala jsem couvat, aniž bych si to uvědomovala. Potom jsem ale narazila na kraj postele, ztratila jsem rovnováhu a posadila jsem se. Jamie se ve dveřích zastavil, díval se dolů na mě.

Oholil se. To byla první věc, které jsem si všimla. Vybavila jsem si včera mladého lana, který se před tím, než musel pohlédnout problémům tváří v tvář, také oholil a umyl. Zdálo se, že ví, na co myslím; po tváři se mu mihl úsměv, jak si mnul čerstvě oholenou kůži.

„Myslíš, že to pomůže?” řekl.

Polkla jsem, olízla si suché rty, ale neodpověděla jsem. Povzdechl a odpověděl si sám.

„Ne, myslím, že ne.” Vešel do pokoje a zavřel dveře. Chvíli tam nerozhodně postával, potom popošel k posteli a jednu ruku natáhl ke mně: „Claire…”

„Nedotýkej se mě!” Vyskočila jsem na nohy a couvala, obloukem jsem se snažila dostat ke dveřím. Jeho ruka mu padla podél boku, ale postavil se přede mne, aby mi zablokoval cestu ke dveřím.

„Copak mi to nedovolíš vysvětlit, Claire?“

„Myslím, že na to už je trošku pozdě,“ řekla jsem tónem, o kterém jsem si myslela, že je chladný a odtažitý. Bohužel se mi ale hlas zachvěl.

Zabouchl za sebou dveře.

„Nikdy jsi nebyla nerozumná,” řekl tiše.

„Neříkej mi, jaká jsem bývala!” Slzy mi skoro tryskaly po tvářích a já se kousla do rtu, abych je zadržela.

„Dobrá.“ Jeho tvář byla úplně bledá; škrábance od Laoghaire byly jako tři rudé výrazné čáry na jeho bradě.

„Já s ní nežiji,” řekl. „Ona i s dcerami žije v Balrigganu, je to u Brochu Mordha.” Pozorně si mě prohlížel, ale nic jsem neříkala. Pokrčil rameny, aby si narovnal košili, potom pokračoval.

„Byla to velká chyba ten náš sňatek.”

„A dvě děti? To ti ale chvíli trvalo, než ti to došlo, že?“ vybuchla jsem.

Pevně sevřel rty.

„Děvčata nejsou má; když jsem si Laoghairii bral, byla vdova a měla dvě děti.”

„Aha.” Sice v tom nebyl moc rozdíl, ale stejně, cítila jsem něco jako slabou úlevu, kvůli Brianně. Alespoň byla jediné dítě Jamieho lásky, i když…

„Už nějakou dobu s nimi nežiji; žiji v Edinburghu a posílám jim peníze, ale…“

„Nemusíš mi to vysvětlovat,“ přerušila jsem ho. „To je jedno. Ncch mě na pokoji, prosím už půjdu.

Husté rudé obočí se semknulo dohromady.

„Kam půjdeš?

„Zpátky. Pryč. Já nevím nech mě na pokoji!“

„Nikam nepůjdeš, řekl rozhodně.

„Nemůžeš mě zastavit!

Natáhl se a chytil za obě ruce.

„Ano, ale můžu, řekl. Mohl; zuřivě jsem sebou trhla, ale nedokázala jsem setřást ten ocelový stisk na mých pažích.

„Okamžitě mě pusť!

„Ne, to neudělám! Zíral na mě, oči zúžené, uvědomila jsem si, že i když může vypadat chladně, vevnitř je tak rozčilený jako já. Viděla jsem svaly na jeho krku, jak se při polknutí pohybují, chtěl se uklidnit, aby mohl znovu promluvit.

„Nenechám tě odejít, dokud ti nevysvětlím, proč…“

„A co chceš vysvětlovat? ptala jsem se rozzuřeně. „Znovu ses oženil! A co ještě?

Jeho tvář brunátněla; konečky uší už měl rudé, což byl signál narůstajícího vzteku.

„Copak ty jsi žila dvacet let jako jeptiška? zeptal se a zlehka se mnou zatřásl. „Žila?

„Ne! vyštěkla jsem mu to slovo do tváře a on trochu ustoupil. „Ne, to sakra ne! A ani já si nemyslím, že bys žil jako mnich a nikdy jsem si to nemyslela!

„Tak potom… začal, ale já jsem byla příliš rozčílená, než abych ho vyslechla.

„Sakra, ty jsi mi lhal!

„To jsem nikdy neudělal! Kůži na lícních kostech měl napnutou, což bylo vždy, když byl hodně naštvaný.

„Ale ano, ty bastarde! Ty víš, žes lhal! Nech mě! Kopla jsem ho silně do holeně, až mě zabolely prsty. Vykřikl bolestí, ale nepustil. Místo toho mě sevřel ještě pevněji, až jsem vyjekla.

„Nikdy jsem ti neřekl nic, co by..

„Ne, neřekl! Ale stejně jsi mi lhal! Nechal jsi mě myslet si, že nejsi ženatý, že není nikdo, koho bys koho bys..Vztekem jsem vzlykala a mezi slovy lapala po dechu. „Měl jsi mi to říci, ihned, když jsem přišla! Proč jsi mi to k čertu neřekl?“ Jeho sevření povolilo, tak jsem se uvolnila. Udělal krok ke mně, oči mu vztekem blýskaly. Nebála jsem se jeho; zaťala jsem pěsti a udeřila ho do hrudi.

„Proč?” křičela jsem a udeřila ho znovu a znovu a znovu, rány duněly tupě na jeho hrudi. „Proč, proč,?rc>c!“

„Protože jsem se bál!” Chytil mě za zápěstí a odhodil dozadu, až jsem padla na postel. Postavil se nade mne, pěsti zaťaté a ztěžka oddechoval.

„Sakra, jsem pitomec! Nemohl jsem ti to říci, protože jsem měl strach, že odejdeš, a ne zrovna chlapsky jsem se bál, že bych to neunesl!”

„Nechlapsky? Se dvěmi ženami? Pcha!“

Myslela jsem si, že mi opravdu dá facku; pozvedl ruku, potom se jeho natažená dlaň změnila v pěst.

„Jsem chlap? Ze tě chci tak moc, že mi na ničem jiném nezáleží? Ze když jsem tě viděl, obětoval bych svou čest, rodinu i život, abych mohl s tebou spát, i když jsem věděl, že mě můžeš opustit?”

„Ty máš tu drzost vykládat mi tady takové nesmysly?” Mluvila jsem vysokým hlasem, který zněl skoro jako zlomyslný šepot. „Ty snad obviňuješ měl“

Odmlčel se a hruď mu poskakovala, jak lapal po dechu.

„Ne. Ne, nemohu tě z ničeho obviňovat.” Otočil se. „Jak by to mohla být tvá vina? Chtěla jsi se mnou zůstat, zemřít se mnou.”

„Chtěla jsem, byla jsem pitomá,” řekla jsem. „Ty jsi mě poslal zpátky, tys’ mě přinutil vrátit se! A teď mě za to chceš obviňovat?”

Otočil se ke mně, v oěích se zrcadlilo zoufalství.

„Musel jsem tě poslat pryč! Musel jsem, kvůli dítěti!” Jeho oči se mimoděk stočily k věšáku, kde byl jeho plášť a kde měl v kapse obrázky Brianny. Zhluboka se nadechl a s viditelným úsilím se snažil uklidnit.

„Ne,” řekl mnohem tišeji. „Ne, nelituji toho, i když jsme zaplatili vysokou cenu. Za tebe a za ni bych dal svůj život. I když mi to zlomí srdce i duši…“

Rozechvěle se zhluboka nadechl, aby ovládl hněv, kterým jím otřásal.

„Neviním tě z toho, že jsi odešla.”

„Takže mě viníš z toho, že jsem se vrátila.”

Zakroutil hlavou, jako kdyby to chtěl setřást.

„Ne, bože to ne!”

Pevně sevřel mé dlaně ve svých a jeho stisk byl tak silný, až jsem cítila jeho kosti.

„Víš jaké to je, žít dvacet let bez srdce? Žít jako poloviční muž, muset si zvyknout žít jen s těmi zbytky, co zůstaly?”

„Jestli to vím?” opakovala jsem po něm. Snažila jsem se ovládnout, ale moc mi to nepomáhalo. „Ano, ty zatracený bastarde, vím to! Anebo si myslíš, že jsem se jen tak vrátila k Frankovi a žili jsme si šťastně dál?” Kopla jsem ho tak silně, jak jen to šlo. Ucuknul, ale nepustil mě.

„Někdy jsem doufal, že se tak stalo,” řekl a mluvil přes zaťaté zuby. „Někdy jsem to viděl tebe s ním, ve dne i v noci, spí s tebou a bere si tvé tělo a drží mé dítě! Bože, zabil bych tě kvůli tomu!”

Najednou mé ruce pustil, otočil se a praštil pěstí do boční stěny skříně. Byla to silná rána; skříň byla pořádným kusem nábytku. Musel si hodně potlouct klouby prstů, ale bez zaváhání do ní udeřil i druhou pěstí, jako kdyby si představoval, že to naleštěné dřevo je Frankova tvář nebo moje.

„Cítíš to tak?” zeptala jsem se chladně, když se zafuněním ustupoval dozadu. „Tebe jsem si ani s Laoghairií nemusela představovat jájsem vás sakra viděla“

„Na Laoghairii mi nezáleží a nikdy nezáleželo!”

„Bastarde!” řekla jsem znovu. „Oženíš se se ženou, kterou ani nechceš, a potom ji během chvíle odhodíš…”

„Sklapni!” zařval. „Dej si pozor na jazyk, ty nestydatá malá děvko!” Praštil pěstí do toaletního stolku a zíral na mě. „Ať udělám to či ono, pořád je to špatně, že? Pokud bych k ní něco cítil, pak jsem sukničkář, a pokud ne, tak jsem bezcitná bestie.”

„Měl jsi mi to říci!”

„A kdybych to udělal?” Vzal mě za ruce a trhnul se mnou, až jsem se postavila, dívali jsme se z očí do očí. „Otočila by ses na patě

a beze slova odešla. A když jsem tě znovu uviděl říkám ti, že bych udělal klidně i horší věci, než je lhaní, abych si tě udržel!“

Přitáhl si mě těsně k sobě a políbil, dlouze a tvrdě. Podlomila se mi kolena, měla jsem co dělat, abych se udržela na nohou, byla jsem podlomená vidinou Laoghairiných vzteklých očí, slyšela jsem její hlas, který mi křičí do uší. Je můj!

„To nemá smysl,“ řekla jsem a odtáhla se. Vztek sice zaplavoval mé tělo, ale i pozůstatky mi pořádně zamotaly hlavu. Sotva jsem udržela rovnováhu. „Nedokáži se soustředit. Odcházím “

Vyrazila jsem ke dveřím, ale objal mě kolem pasu a trhnul se mnou zpět.

Otočil si mě k sobě a znovu políbil, tak silně, až jsem ucítila chuť krve ve svých ústech. Nebylo to ani v afektu, ani z touhy, byla to čistá vášeň, odhodlání vzít si mě.

Odtáhla jsem ústa od něj a dala mu pořádnou facku. Prsty jsem prohnula tak, abych ho i pořádně poškrábala.

Uskočil dozadu, tvář poškrábanou. Pevně mě chytil za vlasy, sklonil se a znovu mč políbil, byl odhodlaný a nebral ohledy na mé kopance a rány, které se na něj sesypaly.

Silně mě kousl do spodního rtu a když jsem otevřela ústa, abych se nadechla, strčil mi jazyk tak hluboko, že jsem nemohla ani dýchat, ani mluvit.

Hodil mé tělo na postel, kde jsme se ještě před hodinou smáli, a přišpendlil mě na ni váhou svého těla.

Byl vzrušený.

Já také.

Má, řekl beze slov. Má!

Prala jsem se vztekle s ním a mé tělo odpovídalo nazpět Tvá. Tvá a k čertu s tebou!

Necítila jsem, jak mi roztrhl šaty, ale ucítila jsem jeho horké tělo na svých nahých ňadrech, přes tenkou látku jeho košile, a jeho stehna se tlačila k těm mým. Sundal ruku z mých ramen, aby si rozvázal kalhoty, tak jsem ho podrápala na tváři, až na jeho bledé pokožce vyskočila rudá barva.

Snažili jsme se zabít se navzájem, plni vzteku za ty roky, kdy jsme museli žít odděleně já byla naštvaná za to, že mě poslal pryč, on za to, že jsem odešla, mě Štvala Laoghaire, jeho Frank.

„Děvko! křičel. „Kurvo!“

„K čertu s tebou! Zajelajsem rukou do jeho dlouhých vlasů a trhla s ní, přitáhla jsem si jeho tvář k mé. Přetočili jsme se na posteli, ze které jsme spadli na zem jako propletená změť, převalovali jsme se tam a zpět mezi proklínáním a nedopovězenými slovy.

Neslyšela jsem, jak se otevřely dveře. Neslyšela jsem nic, i když musela volat vícekrát, nebylo to jen jednou. Byla jsem zaslepená a hluchá a nevnímala jsem nic, jen Jamieho, dokud na nás nedopadla ledová sprcha, která byla náhlá jako rána elektrickým proudem. Jamie ztuhnul. Jeho tvář úplně zbledla, jeho kosti pod kůží ostře vystupovaly.

Omámené jsem tam ležela a kapky vody dopadaly z konečků jeho vlasů na má ňadra. Hned za ním jsem viděla Jenny, její tvář byla bledá jako ta jeho, a v ruce držela prázdný kastrol.

„Přestaňte! řekla. Její oči byly vztekem šikmé. „Jak jsi jen mohl, Jamie? Páříš se tady jako divoká zvěř a je ti jedno, že to slyší celý dům!

Slézal ze mě pomalu a neohrabaně jako medvěd. Jenny strhla z postele přehoz a hodila ho na mé tělo.

Byl na všech čtyřech, zatřepal hlavou jako pes a kapičky se rozlétly do všech stran. Potom velice pomalu vstal a natáhl si roztržené kalhoty zpět.

„To se nestydíš? křičela na něj pohoršené.

Jamie stál a díval se na ni, jako kdyby před tím nikdy takovou kreaturu neviděl a přemýšlel, co by mohla být zač. Z konečků vlasů mu kapala voda na hruď.

„Ano, řekl nakonec slabě. „Stydím se.

Vypadal zmateně. Zavřel oči a krátce se celý zachvěl. Beze slova se otočil a odešel.

Jenny mi pomohla na postel a vydávala u toho slabé mlaskavé zvuky; zda to bylo šokem nebo znepokojením, to nevím. Jen tak matně jsem vnímala osoby, které se zjevovaly ve dveřích předpokládám, že to byli sluhové ale nebyla jsem schopna věnovat jim více pozornosti.

„Najdu ti něco na sebe,“ zamumlala, naklepala polštář a opřela mě o něj. „A snad i něco k pití. Jsi v pořádku?

„Kde je Jamie?

Rychle na mě pohlédla, byla to směs soucitu i zvědavosti.

„Neměj strach, už ho k tobě nepustím. Mluvila rozhodně, potom pevně semknula rty a zamračila se, jak mě balila do deky. „Jak něco takového mohl udělat!

„To nebyla jeho chyba tohle ne. Projela jsem si rukou zacucha né vlasy, což jen poukázalo na mou celkovou neupravenost. „Chtěla jsem jen říci je to stejně tak i má chyba. Nás obou. On já… Ruka spadla dolů, nebyla jsem schopna vysvětlit to. Byla jsem potlučená a otřesená, rty jsem měla napuchlé.

„Chápu, řekla Jenny a to bylo vše, ale podívala se na mě tak, že jsem si myslela, že tomu opravdu rozumí.

Nechtěla jsem mluvit o předešlých událostech a zdálo se, že to vycítila, protože chvíli byla ticho a potom někomu na chodbě dala tichý pokyn. Pohybovala se po pokoji, narovnávala nábytek a uklízela věci. Všimla jsem si, že se na chvíli zarazila, když uviděla díry v almaře, potom se sklonila, aby posbírala větší střepy ze džbánu.

Jak je házela do koše, ze spodního patra se ozvala rána; bylo to prásknutí hlavními dveřmi. Postavila se k oknu a odhrnula záclonu.

„To je Jamie, řekla. Podívala se na mě a pustila záclonu. „Jde nahoru do kopců; to dělá vždy, když má starosti. Anebo se jde opít s lanem. Ale kopce jsou lepší.

Odfrkla jsem si.

„Ano, to bych řekla, že má problémy.

V chodbě se ozvaly tiché kroky a objevila se malá Janet, opatrně nesla podnos se sušenkami, vodou a whisky. Vypadala bledě a vyděšeně.

„Jsi… v pořádku. teto?“ zeptala se opatrně a položila podnos.

„Jsem v pořádku,” ujistila jsem ji, narovnala se a natáhla se pro dekantér s whisky.

Jeden rychlý pohled Jenny a ujištěnou, pak pohladila svou dceru po rameni a otočila se ke dveřím.

„Zůstaň s tetou,” přikázala. „Půjdu najít nějaké šaty.” Janet poslušně přikývla, posadila se a židli vedle postele a dívala se na mě, jak jím a piji.

Cítila jsem se fyzicky posilněná, když jsem se najedla. Ale uvnitř jsem byla prázdná; i když byly nedávné události v mé mysli tak jasné, zdály se jako sen. Vybavila jsem si i ty nejdrobnější detaily, modrou sukni dcery Laoghaire, malé popraskané žilky ve tváři La oghaire a nahrubo ostříhaný nehet na Jamieho prsteníčku.

„Víš, kde je Laoghaire?” zeptala jsem se Janet. Dívka sklonila hlavu, zřejmě si prohlížela ruce. Při mé otázce se s trhnutím narovnala a zamrkala.

„Ach!” řekla. „Ach. Ano, odešla s Marsali a Joan zpět do Balrig ganu, kde žijí. Donutil je strýček Jamie.”

„Donutil,” řekla jsem otupěle.

Janet se kousla do rtu a motala si ruce do zástěry. Najednou vzhlédla přímo na mě.

„Tetičko je mi to tak strašně líto!” Měla teplé hnědé oči jako její otec, ale teď byly plné slz.

„To je v pořádku,” řekla jsem a vůbec netušila, co tím myslí, ale chtěla jsem ji ukonejšit.

„Ale to jsem byla já!” vybuchla. Vypadala opravdu zuboženě, ale byla odhodlaná přiznat se. „Já já jsem řekla Laoghaire, že jsi tady. To kvůli mně přišla.”

„Aha.” Tak tím se to vysvětlilo. Dopila jsem whisky a odložila skleničku na podnos.

„Nemyslela jsem si chci říci, že jsem nechtěla udělat takové zmatky, opravdu ne. Nevěděla jsem, že ty že ona.. “

„To je v pořádku,” řekla jsem znovu. „Jedna z nás by na to dříve či později přišla.” V tom není rozdíl, ale podívala jsem se na ni trochu zvědavě. „Tak proč jsi jí to řekla?”

Dívka se podívala opatrně přes rameno, zda nejsou slyšet nějaké blížící se kroky. Naklonila se ke mně.

„Řekla mi to matka, abych to udělala,” zašeptala. Potom rychle vstala a opustila pokoj, ještě se setkala s matkou ve dveřích.

Neptala jsem se. Jenny mi našla nějaké šaty byly to šaty jedné ze starších dívek a kromě nejnutnější konverzace, když mi pomáhala obléci se do nich, jsme spolu nepromluvily.

Když jsem byla oblečená a obutá, vlasy vyčesané nahoru, otočila jsem se na ni.

„Chci už jít,” řekla jsem. „Teď hned.”

Nehádala se, jen si mě prohlédla od hlavy až k patě a viděla, že už jsem dost silná. Přikývla a tmavé řasy překryly její šikmé oči, stejné, jako má její bratr.

„Myslím, že to tak bude nejlepší” řekla tiše.

Bylo pozdní dopoledne, když jsem opouštěla Lallybroch a věděla jsem, že už je to naposledy. Za pasem jsem měla na obranu dýku, i když bylo dost nepravděpodobné, že bych ji potřebovala. V taškách u sedla jsem měla jídlo a několik lahví s pivem; to mi bude na cestu ke kamennému kruhu stačit. Nejdříve jsem $ sebou chtěla vzít i fotografie Brianný z kapsy Jamieho pláště, ale po chvilkovém váhání jsem mu je tam nechala. Ona mu bude patřit navěky, i když já ne.

Byl chladný podzimní den, ranní šedivá obloha slibovala mrholení. Když mi Jenny vyváděla koně a podržela mi uzdu, abych nasedla, kolem domu nebylo nikoho vidět.

Stáhla jsem si kapuci více do očí a pokývla jsem na ni. Naposledy jsme se loučily v objetí a se slzami, jako sestry. Pustila uzdu a ustoupila dozadu, když jsem otáčela koně na cestu.

„Šťastnou cestu!” slyšela jsem ji volat za mnou. Neodpověděla jsem, ani jsem se neohlédla.

Většinu dne jsem jela, aniž bych vnímala, kam vlastně mířím; jen jsem zhruba sledovala směr a nechala svého koně, ať si sám v kopcích hledá cestu.

Zastavila jsem se, až když se začalo šeřit; uvázala jsem koně, aby se mohl napást, lehla jsem si na zem zabalená do pláště a hned jsem usnula. Jako kdybych nechtěla zůstat vzhůru ze strachu, že bych mohla myslet nebo vzpomínat. Jedině otupění bylo mým útočištěm. Věděla jsem, že to pomine, ale pokud to bude možné, chtěla jsem zůstat v té šedivé mlze.

Příští den jsem se vzbudila hladem. Celý včerejší den jsem nestavěla na jídlo, ani ráno, když jsem vstala, ale kolem poledne už můj žaludek začal registrovat hlad a hlasitě protestoval. Zastavila jsem v malé soutěsce vedle zářivého pramene a rozbalila jsem si jídlo, které mi Jenny strčila do tašky u sedla.

Byly tam ovesné placky a pivo a několik malých pecnů čerstvě upečeného chleba, rozříznutého uprostřed a naplněného ovčím sýrem a nakládanou zeleninou. Sendviče z vysočiny, bohatá strava pastýřů i válečníků, tak charakteristická pro Lallybroch jako arašídové máslo pro Boston. Velice přiléhavé, má výprava skončí právě tímto jídlem.

Snědla jsem sendvič, upila z jedné láhve s pivem a znovu jsem se vyšvihla do sedla, abych vyrazila s koněm dál na severovýchod. Jídlo sice posílilo mé tělo, ale bohužel i rozjitřilo pocity. Jak jsem stoupala výš a výš k oblakům, má nálada klesala až na bod mrazu ani na začátku nebyla moc dobrá, aby měla odkud pořádně klesat.

Kůň sice chtěl hodně, ale já ne. Někdy odpoledne jsem ucítila, že už nemohu dál. Odvedla jsem koně dál od cesty do houštiny, aby nebyl vidět, a nechala jsem ho volně se pást. Sama jsem šla ještě dál pod stromy, až jsem narazila na padlý osikový kmen, s hladkou kůrou a se zelenými mechovými skvrnami.

Sklesle jsem se na něj posadila, opřela si lokty o kolena a hlavu složila do dlaní. Bolel mě každý kloub. Ne kvůli včerejšímu střetu, ani jsem nebyla ztuhlá z jízdy na koni; bylo to ze žalu.

Sebeovládání a soudnost byly údělem po celý můj život. V bolestech jsem se učila umění léčby; dávat a pečovat, ale vždy jsem si dávala pozor zastavit se u toho bodu, kde se dává příliš a už to

nepomáhá. Musela jsem se naučit odloučení a odpoutání, a za vše jsem zaplatila.

I s Frankem jsem se naučila balancovat na hraně laskavosti; zdvořilost a respekt nikdy nepřekročily tu neviditelnou hranici k vášni. A Brianna? Láska k dítěti není nikdy zadarmo; od prvních pohybů v děloze, první silné pohyby, které jsou tak zřejmé jako samotný proces zrození. Je to silné, ale pořád musí být pod dohledem; pořád na stráži, ochranitel, strážce jsou v tom velké emoce, to jistě, ale nikdy to není bez starosti.

Pořád, pořád jsem musela míchat soucit a zdravý rozum, lásku s úsudkem, lidskost s nemilosrdností.

Jenom s Jamiem jsem dávala všechno, co jsem měla, a všechno jsem i riskovala. Odhodila jsem obezřetnost, úsudek a zdravý rozum, stejně tak i pohodlí a těžce vydřenou kariéru. Nepřinesla jsem mu nic, jen sebe, s ním jsem nebyla nic, jen sama sebou, dala jsem mu duši i tělo, dovolila jsem mu vidět mě nahou, důvěřovala jsem mu, viděl mě takovou, jaká jsem, a oslavoval mé slabiny jen proto, že to kdysi dělával.

Bála jsem se, že už to znovu nebude moci udělat. Anebo nebude chtít. A stačilo pár společně prožitých dní radosti, a myslela jsem si, že to, co kdysi bývalo, může být i teď; mohla jsem ho svobodně milovat, se vším, co mám a co jsem, a mohu být milována se ctí, která je stejná jako ta má.

Mezi prsty mi tekly horké a vlhké slzy. Truchlila jsem pro Jamie ho a pro to, co jsem byla s ním.

Víš, říkal jeho hlas, co to znamená, říci znovu,, Miluji íě“ a myslet to upřímně?

Věděla jsem to. Seděla jsem pod borovicemi, hlavu jsem měla v dlaních a cítila jsem, že už to tak nikdy cítit nebudu.

Byla jsem pohroužena do chmurných úvah, takže jsem neslyšela kroky, dokud nebyly přímo u mě. Vyděsila mě větvička, která zapraskala kousek ode mě, vyskočila jsem z padlého kmene jako vy

plašený bažant a otočila jsem se, abych pohlédla do tváře útočníka, srdce jsem měla až v krku a v ruce jsem svírala dýku.

„Kriste!“ Můj pronásledovatel uskočil před ostřím, byl překvapený stejně jako já.

„Co tady sakra děláš?“ ptalajsem se. Prázdnou ruku jsem si přitiskla k hrudi. Srdce mi bušilo jako zvon a byla jsem bílá stejně jako on.

„Ježíši, teto Claire! Kde ses naučila takhle tasit dýku? Vyděsila” mě k smrti.” Mladý lan si přejel rukou obočí a jak polknul, poskočil mu ohryzek.

„Ten pocit je vzájemný,” ujistila jsem ho. Chtěla jsem dýku zase schovat, ale nešlo to, jak se mi třásly ruce. Kolena se mi podlamovala, tak jsem se znovu sesunula na osikový kmen s dýkou v klíně.

„Znovu opakuji,” řekla jsem a snažila se trochu sebrat, „co tady děláš?” Věděla jsem moc dobře, co tady dělá, ale zároveň jsem neměla ani tušení. Na druhou stranu jsem se po tom úleku potřebovala dát trochu dohromady, abych se mohla postavit na nohy.

Mladý lan se kousl do rtu, rozhlédl se kolem a když jsem na něj pokývla na znamení svolení, posadil se na kmen vedle mne.

„Strýček Jamie mě poslal…“ začal. Nechtěla jsem to poslouchat dál, hned jsem vyskočila, ať si kolena dělají, co chtějí, zastrčila jsem si dýku za opasek a odvrátila jsem se.

„Teto, počkej! Prosím!” Chytil mě za paži, ale trhla jsem sebou, abych se uvolnila.

„Nemám zájem,” řekla jsem a odkopla jsem list kapradí na stranu. „Běž domů, malý lané. Mám někam namířeno.” Tedy alespoň jsem doufala, že mám.

„Ale ono to není tak, jak si myslíš!” Nebyl schopen zastavit mě, abych z té mýtiny neodešla, a tak se vydal za mnou a jak skláněl hlavu pod větvemi, vše mi vysvětloval. „Potřebuje tě, teto, opravdu! Musíš se se mnou vrátit!”

Neodpověděla jsem mu; došla jsem až ke svému koni a sklonila jsem se, abych ho odvázala.

„Tetičko Claire! Copak si mě nevyslechneš?” Vykoukl na druhé straně koně a díval se na mě přes sedlo. Podobal se svému otci, jeho přirozená, přátelská tvář zkřivená úzkostí.

„Ne,“ řekla jsem úsečně. Vsunula jsem nohu do třmenů a elegantně se vyšvihla nahoru, i se záplavou sukní a spodniček. Můj důstojný odjezd byl v tomto bodě narušen prostým faktem, že mladý lan svíral pevně otěže.

„Nech mě jet,” řekla jsem rázně.

„Ne. dokud si mě nevyslechneš,” řekl. Pohlédl na mě, čelisti tvrdohlavě zaťaté, jeho světlé hnědé oči plály. Podívala jsem se na něj. Sice byl čahoun, ale už měl Tanovu svalnatou postavu; pokud jsem ho nechtěla koněm srazit, neměla jsem jinou možnost, než si ho vyslechnout.

No tak dobrá, řekla jsem si. Sice to nebude k ničemu ani jemu, ani jeho strýčkovi hrajícímu na obě strany, ale prosím, poslechnu si to.

„Mluv,“ řekla jsem a snažila se o trpělivý tón.

Zhluboka se nadechl a pozorně si mě prohlížel, aby se ujistil, zda to myslím vážně. Když viděl, že myslím, vydechl, jeho světle hnědé vlasy mu padaly do očí. Propnul ramena a začal.

„No,“ začal a najednou znejistěl. „To… já… on…“

Podrážděně jsem si odkašlala. „Pověz mi to od začátku,’” řekla jsem. „Ale nevyprávěj mi tady báchorky, ano?“

Přikývl, zuby zaťaté do horního rtu, jak se snažil soustředit.

„Když jsi odjela, v domě se strhla mela, jak se strýček Jamie vrátil,” začal.

„Na to bych dala krk,“ řekla jsem. Najednou ve mně začal hlodat červíček zvědavosti, ale potlačila jsem ho a nasadila výraz naprostého nezájmu.

„Nikdy jsem neviděl strýčka Jamieho tak běsnit,” řekl a pozorně si prohlížel mou tvář. „Ani matku ne. Začali se šíleně hádat. Otec se je snažil utišit, ale oni ho snad vůbec neslyšeli. Strýček řekl mé matce, že je pometlo, které se do všeho motá, a že je lang nebbit… a… a spoustu dalších ošklivých věcí,” dodal a zrudl.

„Neměl se zlobit na Jenny,” řekla jsem. „Myslím, že chtěla jen pomoci.” Měla jsem špatný pocit z toho. že jsem způsobila tento svár. Jenny byla Jamieho oporou od doby, kdy jim zemřela matka, to byly ještě malé děti. Copak nebraly konce ty mé škody, které jsem svým návratem způsobila?

K mému překvapení se syn Jenny krátce usmál. „No, ona si to nenechala moc líbit,” dodal suše. „Má matka není žena, která by si

nechala kydat na hlavu. Než všechno skončilo, měl strýček Jamie pěkných pár kousanců.“ Když si na to vzpomněl, polkl.

„Opravdu jsem se bál, že se pozabíjejí; matka šla na strýce s kovovým pásem, ale on jí ho vyrval a prohodil ho ven kuchyňským oknem. Vyděsili na dvorku všechna kuřata,“ dodal s úšklebkem.

„Ta kuřata vynech, lane,“ řekla jsem a podívala se na něj chladně. „Pokračuj, chci jet.“

„No, strýček Jamie zakopl o knihovnu v salonu nemyslím, že by to udělal úmyslně,“ dodal spěšně chlapec, „byl prostě tak rozčílený, že se nedíval před sebe a byl venku ze dveří. Otec vystrčil hlavu oknem ven a křičel za ním, kam jde, a on řekl, že tě jde hledat.“

„Tak proč jsi tady ty a ne on?“ Naklonila jsem se trochu dopředu a sledovala jeho ruku na otěžích; jeho prsty ochabovaly v sevření, tak bych se snad mohla zkusit vytrhnout.

Mladý lan si povzdechl. „Právě když si strýček Jamie sedal na koně, teta… ehm… chci říci jeho man…“ Najednou prudce zrudnul. „Laoghaire. Ona… sjela z kopce rovnou na dvůr.“

V tuto chvíli jsem vzdala předstíranou lhostejnost.

„A co se stalo?“

Zamračil se. „Strašně se hádali, ale moc jsem toho neslyšel. Tetička… chci říci Laoghaire zdálo se, že neví přesně, jak se prát, jako třeba matka nebo strýček. Pořád jen pláče a kňourá. Matka říká, že fňuká,“ dodal.

„Hmmm,“ řekla jsem. „A dál?“

Laoghaire seskočila z koně, chytila Jamieho za nohu a podle mladého lana ho chtěla také stáhnout dolů. Potom se ale převalila do louže na dvorku, chytila Jamieho za kolena a jak bylo jejím zvykem, začala plakat a kňourat.

Jamie nemohl uniknout, a tak ji alespoň chtěl postavit na nohy, přehodil si ji přes rameno a nesl ji do domu nahoru do patra. Zjevně ignoroval udivené pohledy rodiny i služebnictva.

„Dobrá,“ řekla jsem. Uvědomila jsem si, že jsem zaťala čelist a vědomě jsem ji zase povolila. „Takže poslal tebe, protože si vzal na starost svou manželku. Bastard! Ať táhne do pekla! On si prostě myslí, že může jen tak někoho poslat, aby mě přivedl zpátky, jako nějakou holku na objednávku, protože se mu nezdá vhodné, aby si

pro ni došel sám? A on si mezitím dá svačinku, ne? Zatracený arogantní sobecký panovačný… Skot!“ Jak jsem si představovala, že Jamie nese nahoru Laoghairii, tak mě honem nenapadlo žádné horší

označení než „Skot“.

Prsty, které svíraly okraj sedla, byly úplně bílé. Kašlala jsem na vychování, naklonila jsem se dopředu a natahovala se po oprátce.

„Tetičko Claire, tak to není!”

„A co tak není?“ Při jeho zoufalém hlase jsem vzhlédla. Jeho štíhlá protáhlá tvář hořela touhou vysvětlit mi to.

„Strýček Jamie tam nezůstal, aby se staral o Laoghairii!”

„Tak proč tě poslal?”

Zhluboka se nadechl a znovu sevřel mé opratě.

„Ona ho postřelila. Poslal mě, abych tě našel, protože umírá.”

„Pokud mi lžeš, lané Murray,” říkala jsem snad posté, „budeš toho litovat po zbytek života což nebude trvat dlouho!”

Musela jsem mluvit nahlas, aby mě bylo slyšet. Kolem nás fičel vítr a prameny vlasů mi poletovaly kolem ramen, sukně se mi tiskla k nohám. Počasí bylo opravdu děsivé; těžké černé mraky zavalily horské průsmyky, převalovaly se nad skalami jako mořská pěna a z dálky se ozývalo hřměni jako vzdálený příboj na písečné pláži.

Mladý lan stěží dýchal, zakroutil hlavou skloněnou proti větru. Šel pěšky a vedl oba poníky po zrádném bažinatém okraji malého jezera. Instinktivně jsem se podívala na zápěstí, Rolexky na něm nebyly.

Bylo těžké odhadnout polohu slunce, od západu se sem hnala bouře a úplně skryla oblohu, ale okraje těžkých mraků prosvítaly zářivou bílou barvou, která byla skoro zlatá. Ztratila jsem schopnost odhadnout čas jen podle oblohy a slunce, ale myslím, že ještě nebylo pozdní odpoledne.

Lallybroch leží několik hodin jízdy před námi; pochybovala jsem, že se tam dostaneme před setměním. Ke Craigh na Dun jsem se pohybovala váhavě, takže mi to trvalo do lesíka, kde mě mladý lan

Jedu!

našel, dva dny jízdy. On říkal, že mu cesta za mnou trvala jen den; věděl jen zhruba, kam jedu. On sám koval poníka, na kterém jsem jela, takže mé stopy poznal s naprostou jistotou, když je našel v blátě nebo mezi vřesem na otevřeném vřesovišti.

Dva dny, co jsem odjela, a ještě jeden pokud to nebude víc na zpáteční cestu. To budou tři dny od doby, kdy byl Jamie postřelen.

Z mladého lana jsem dostala jen pár užitečných informací; když uspěl ve své misi, chtěl se co nejdříve dostat do Lallybrochu, takže neviděl smysl dalšího hovoru. Říkal, že Jamie byl postřelen do levé paže. Alespoň to byla dobrá zpráva. Kulka pronikla Jamiemu do boku. To nebylo dobré. Když ho lan viděl naposledy, byl Jamie při vědomí to bylo dobře ale začínala u něj horečka. To není nikdy dobré. Ale jestli byl v šoku, ale jak byla vysoká nebo co mu na to dali, tak nad tím mladý lan jen pokrčil rameny.

Takže Jamie možná umírá; možná také ne. To jsem ale nemohla riskovat a Jamie to moc dobře věděl. Chvíli jsem dokonce přemýšlela, zda se Jamie nestřelil sám, aby mě přinutil vrátit se. Náš poslední rozhovor ho nemohl nechat na pochybách, co by byla má odpověď, kdyby jel za mnou anebo kdyby mě chtěl přinutit k návratu.

Začínalo pršet, byly to drobné kapky, které se mi zachytily na vlasech a na řasách a rozmazaly mi pohled jako slzy. Když jsme přešli močál, mladý lan znovu naskočil na koně a mířil k poslednímu průsmyku, který vedl na Lallybroch.

Jamie byl natolik praštěný, že by klidně takový plán vymyslel, dobře, a i dost odvážný na to, aby ho provedl. Na druhou stranu nebyl nikdy tak nezodpovědný. Riskoval už tolikrát svatba se mnou byla jedním z příkladů, pomyslela jsem si s lítostí ale nikdy tak, že by předtím neodhadl všechna rizika a byl ochoten podstoupit je. Opravdu by riskoval možnost mého návratu na Lallybroch za cenu. že by mohl vážně zemřít? To neznělo moc logicky a Jamie Fraser byl logicky uvažující muž.

Stáhla jsem si kapuci ještě více do čela, aby mi tolik nepršelo do obličeje. Ramena i stehna mladého lana byla úplně promočená, voda mu stékala přes okraj ohrnutého klobouku, ale on seděl v sedle vzpřímeně a se stoickou nonšalancí rozeného Skota si počasí vůbec nevšímal.

Dobře. Když vezmu v úvahu, že se Jamie nepostřehl sám, byl tedy postřelen? Mohl si tu historku jen vymyslet a poslat svého synovce, aby mi to řekl. Ale pokud by to nebyla pravda, myslím, že mladý lan by mi to nedokázal tak dramaticky vylíčit.

Pokrčila jsem rameny, což mělo za následek ledovou stružku, která mi stekla po plášti. Musela jsem tedy trpělivě dočkat konce naší cesty. Dlouhá léta v nemocnici mě naučila nepředvídat; realita každého případu je jiná a také tak se k němu musí přistupovat. Ale mé emoce se krotily mnohem hůř než lékařský profesionální zájem.

Pokaždé, když jsem z Lallybrochu odjížděla, tak jsem si myslela, že je to naposled. Teď jsem tady byla znovu, znovu jsem se vrátila. Dvakrát jsem opustila Jamieho s tím, že už ho nikdy neuvidím. A byla jsem tu znovu, jako ztracený holub, který se vrací domů do svého holubníku.

„Něco ti řeknu, Jamie Fraseremumlala jsem si. „Pokud nebudeš na smrtelné posteli, až tam vstoupím, budeš toho litovat po zbytek života!

Praktikované a užité čarodějnictví

Bylo už několik hodin po soumraku, když jsme přijeli, úplně promoklí. Dům byl tichý a tmavý, kromě dvou matně osvětlených oken dole v salonu. Jenom jeden pes výstražně zaštěkal, ale mladý lan ho utišil. Ještě krátce a zvědavě očichal mé třmeny a černobílý obrys zmizel ve tmě zádveří.

Štěkání ale bylo dostatečné, aby byl někdo ve střehu; když mě mladý lan vedl chodbou, dveře salonu se otevřely. Vykoukla hlava Jenny, její tvář byla ustaraná.

Když uviděla mladého lana, vyšla na chodbu a na její tváři se zrcadlila úleva, kterou hned vystřídala zloba matky na uprchlého syna.

„Iane, ty jeden malý darebáku! řekla. „Kde jsi byl celou tu dobu? S tátou jsme se o tebe moc báli! Úzkostlivě si ho prohlížela. „Jsi v pořádku?

Když přikývl, zase pevně sevřela rty. „No tak dobře. Teď toho necháme, chlapče. Ale řekni mi, kde jsi k čertu bylTí Byl vytáhlý, s vypoulenými klouby a kapala z něj voda, takže mladý lan vypadal jako promočený strašák do zelí. Nicméně byl vysoký, takže mě jeho matka přes něj neviděla. Neodpověděl jí, ale pokrčil rameny a udělal krok stranou, překvapeně na mě koukala.

Pokud se při mém prvním vstání z mrtvých cítila nesvá, teď ji to úplně omráčilo. Její tmavé modré oči byly normálně šikmé, jako má její bratr, teď ale byly doširoka otevřené a vypadaly kulaté. Dlouho na mě zírala, potom se její pohled znovu stočil na syna.

„Kukačka,“ řekla skoro konverzačním tónem. „To jsi, chlapče velká kukačka v hnízdě. Jen bůh ví, čí jsi měl být dítě; moje ne.“ Mladý lan zrudnul a sklopil oči, když se mu barva vedrala i na líce. Hřbetem ruky si setřel mokré vlasy z očí.

„.Táb no, já jen…“ začal očima sledoval své boty, „nemohl jsem jen…“

„Teď už to neřeš!“ vyštěkla jeho matka. „Běž nahoru do postele, tvůj otec si to s tebou ráno vyřídí.“ lan se podíval bezradně na dveře salonu, potom na mě. Znovu pokrčil rameny, podíval se na promočený klobouk ve svých dlaních, jako kdyby přemýšlel, kde se tam vzal, a pomalu vyrazil do chodby.

Jenny stála tiše, probodávala mě pohledem, dokud se dveře na druhém konci chodby za mladým lanem s tichým bouchnutím nezavřely. V její tváři se zračily starosti a pod očima měla tmavé kruhy z nevyspáni. I když měla pořád hezkou postavu a byla vzpřímená, poprvé vypadala na svůj věk, ne li víc.

„Takže ses vrátilařekla suše.

‘ Nevěděla jsem, co bych na to odpověděla, tak jsem jen přikývla. Dům kolem nás byl tichý a plný stínů, halu osvětloval jen trojramen ný svícen na stole.

„Tím se netrap,“ řekla jsem tiše, abych nerušila dřímající dům. Koneckonců tady teď byla jen jedna důležitá věc. „Kde je Jamie?“ Po krátkém zaváhání také přikývla a pro tuto chvíli mou přítomnost akceptovala. „Támhle,“ řekla a ukázala rukou směrem ke dveřím do salonu.

Vyrazila jsem ke dveřím, potom jsem se zastavila. Ještě tu byla jedna věc. „Kde je Laoghaire?“ zeptala jsem se.

„Odešla,“ řekla. Ve světle svíce byly její oči temné a nedalo se z nich hic vyčíst.

Místo odpovědi jsem přikývla a vstoupila do místnosti, dveře jsem za sebou zavřela jemně, ale rozhodně.

Jamie byl příliš dlouhý, aby ležel na pohovce, tak mu před krbem složili provizorní postel. Nehýbal se, buď spal nebo byl v bezvědomí a jeho profil byl proti světlu ohně tmavý a ostře řezaný.

Ať už s ním bylo cokoliv, nebyl mrtvý tedy zatím ne. Když si oči zvykly na matné světlo ohně, viděla jsem i přes košili a přikrývku, jak se jeho hruď zvedá a zase klesá. Na malém stolku u postele byla láhev vody a brandy. Polstrované křeslo u krbu mělo přes opěradlo přehozený šál; tady seděla Jenny a dohlížela na svého bratra.

Zdálo se, že teď není třeba nikam spěchat. Rozvázala jsem si plášť a přehodila mokré oblečení přes židli, místo něj jsem si vzala šál. Ruce jsem měla studené; dala jsem šije do podpaží a objala jsem se pažemi, abych se alespoň trochu zahřála, než se ho dotknu.

Když jsem se odvážila dát zahřáté ruce na jeho čelo, skoro jsem s nimi ucukla nazpět. Byl horký jako kamínka a při mém doteku se zkroutil a zasténal. To je tedy pěkná horečka. Chvíli jsem jen stála a shlížela na něj, potom jsem se potichu přesunula kolem postele na křeslo, kde před tím seděla Jenny. Nemyslela jsem si, že bude spát ještě dlouho, s takovou horečkou, a tak mi přišlo zbytečné budit ho předčasně, i když by to mělo být kvůli prohlídce.

Z pláště za mnou kapala na zem voda, bylo to pomalé nerytmické žbluňkání. Nepříjemně mi to připomnělo starou pověru skotské vysočiny byla to „kapka smrtiu. Někteří lidé jsou na tyto věci citliví, takže když v domě někdo umírá a blíží se smrt, je slyšet kapání vody.

Díky bohu jsem naštěstí tyto nadpřirozené síly nevnímala. Ne, pomyslela jsem si suše, ty musíš prožít cestu časem, aby sis toho všimla. Při tom nápadu jsem se krátce usmála a snažila jsem se zahnat mrazení v zádech, které jsem při té myšlence pociťovala.

I když už jsem nebyla promočená deštěm, pořád jsem se ještě necítila ve své kůži, a to z jistých důvodů. Není to tak dávno, kdy jsem

stála u jiného provizorního lůžka při noční službě, rozjímala jsem o smrti a zmařeném manželství. Myšlenky, které se mi začaly honit hlavou v hlubokém lese se během spěšného návratu nevytratily a teď se mi i proti mé vůli zjevovaly znovu.

Franka k jeho rozhodnutí vedla čest abych zůstala jeho ženou a aby vychoval Briannu jako svou dceru. Čest a neochota vzdát se zodpovědnosti, o které si myslel, že je jeho. No a teď přede mnou leží další čestný muž.

Laoghaire a její dcery, Jenny s rodinou, skotští vězni, pašeráci, pan Willoughby a Geordie, Fergus a jeho poddaní za kolik dalších lidí cítil ještě Jamie zodpovědnost za tu dobu, co jsme se neviděli?

Frankova smrt mě zprostila jednoho z mých závazků; samotná Brianna pak dalšího. Nemocniční rada mě potom oddělila od posledního drobného závazku, který mě k tomu životu vázal. S pomocí Joea Abernathyho jsem měla dost času zbavit se drobných zodpovědností, které jsem předala dál nebo vyřešila.

Jamie neměl tušení ani volbu v tom, zda se vrátím do jeho života; neměl čas udělat rozhodnutí a vyřešit spory. A on byl jedním z těch, co se své zodpovědnosti nevzdají, ani ve jménu lásky ne.

Ano, lhal mi. Nedůvěřoval mi a neřekl mi to, abych stála po jeho boku nebo abych odešla vzhledem k okolnostem. Bál se. Já také; že si nevybere mě, když bude mít na výběr vedle sebe svou dvacet let starou lásku a současný rodinný život. Tak jsem raději utekla.

„Koho vlastně miluješ, L. J.?” slyšela jsem veselý a srdečný hlas Joea Abernathyho. Jela jsem na Craigh na Dun rychlostí a s odhodláním odsouzeného lotra, který se blíží ke schodišti na šibenici. Jela jsem pomalu jen proto, že jsem doufala, že Jamie vyrazí za mnou.

Je pravda, že mě bodalo svědomí a zraněná pýcha, ale když mladý lan řekl „On umírá“, všechny tyhle drobnosti šly stranou.

Můj sňatek s Jamiem byl pro mě jako otočení velkým klíčem, při každém drobném otočení do sebe pomalu zapadaly důmyslně vyrobené čepy. I Bree měla tu schopnost otáčet klíčem a přiblížila se tak k úplnému odemčení dveří. Ale ten poslední kousek otočky byl zamrznutý dokud jsem nevstoupila do tiskárny v Edinburghu a celý mechanismus se najednou ‘uvolnil a rázně to cvaklo. Dveře teď byly pootevřené a tím otvorem sem pronikalo světlo naší nezná

mé budoucnosti. Ale na otevření bylo třeba více síly, než kolik jsem jí měla já sama.

Sledovala jsem pohyb jeho hrudi, jak se nadechuje a vydechuje, hru světla a stínů na čistých liniích jeho tváře. Věděla jsem, že pro nás dva je důležitá jen jedna věc, že oba dva žijeme. A tak tady jsem. Znovu. A ať už to mě nebo jeho bude stát cokoliv, zůstanu.

Nevšimla jsem si, že otevřel oči, dokud nepromluvil.

„Takže ses vrátila,“ řekl tiše. „Věděl jsem, že se vrátíš.”

Otevřela jsem ústa, abych odpověděla, ale on ještě pořád mluvil a očima sledoval mou tvář, zorničky rozšířené jako dvě temná jezera.

„Má lásko,” řekl pořád ještě šeptem. „Bože, vypadáš tak nádherně, máš velké zlaté oči a tvé vlasy kolem tváře jsou tak jemné.“ Přejel si jazykem suché rty. „Věděl jsem, Sassenachová, že mi to odpustíš, až se to dozvíš.”

Až se to dozvím? Obočí mi poskočilo, ale nepromluvila jsem; ještě chtěl něco říci.

„Moc jsem se bál, že tě znovu ztratím, mo chridhe,“ mumlal. „Strašně jsem se bál. Nikoho jiného jsem nemiloval, jen tebe, moje Sassenachová, nikdy ode dne, kdy jsem tě spatřil ale nemohl jsem… nesnesl jsem…” Jeho hlas se ztrácel do neslyšitelného mumlání, znovu zavřel oči a dlouhé řasy spočívaly na vystouplých lícních kostech.

Seděla jsem tiše a přemýšlela, co mám dělat. Sledovala jsem ho a najednou znovu otevřel oči. Byly těžké a zastřené horečkou, hledaly mou tvář.”

„Nebude to trvat dlouho, Sassenachová,” řekl, jako kdyby mě o tom chtěl ujistit. Pozvedl jeden koutek úst, chtěl se usmát. „Už to nebude dlouho. Potom se tě znovu dotknu. Dlouho toužím po tom, dotýkat se tě.”

„Och, Jamie,” řekla jsem. Byla jsem dojata něžností a natáhla jsem ruku, abych mu ji položila na rozpálenou tvář.

Rozevřel doširoka oči, byl v šoku, trhnul sebou a narovnal se v posteli, potom šíleně zařval, jak pohyb rozrušil jeho zraněnou paži.

„Ach bože, ach Kriste, ach Ježíši Všemohoucí!” řekl, naklonil se a chytil se za paži. „Ty jsi skutečná! Sakra kurva do prdele! Och, Kriste!”

„Jsi v pořádku? zeptala jsem se trošku hloupě. Slyšela jsem nad námi překvapený výkřik, tlumený tlustými prkny, a capkání nohou, jak se obyvatelé Lallybrochu po jednom vydávali zjistit příčinu toho řevu.

Dovnitř nakoukla hlava Jenny, oči měla ještě více rozšířené než předtím. Jamie ji zahlédl a podařilo se mu dostatečně nadechnout, aby zařval „Vypadni‘ než se zase zhroutil ve sténání.

„Ježíši, procedil mezi zaťatými zuby. „Co tady proboha děláš, Sassenachová?“

„Co tím myslíš, co tady dělám? zeptala jsem se. „Poslal jsi pro mě. A co jsi myslel tím, že jsem skutečná?

Povolil čelist a zkusil povolit sevření své paže. Výsledný pocit byl zřejmě neuspokojivý, protože paži znovu pevně sevřel a vyjmenoval při tom francouzský několik reprodukčních orgánů svátých i zvířat.

„Pro boha, lehni si! řekla jsem. Chytila jsem ho za ramena a pomohla mu položit se na polštáře. S jistými obavami jsem si všimla, jak mu pod rozpálenou kůží vystupují kosti.

„Myslel jsem si, že blouzním, dokud ses mě nedotkla, řekl a lapal po dechu. „Co to sakra děláš, objevíš se u mé postele a vyděsíš mě k smrti? Bolestí zkřivil tvář. „Kriste, mám pocit, jako kdyby mi ta paže odpadávala. Do prdele! vykřikl, když jsem mu odtrhla prsty jeho pravé ruky z levé paže.

„Copak jsi neposlal mladého lana, aby mi vyřídil, že umíráš?“ řekla jsem a vyhrnovala mu rukáv noční košile. Zranění bylo nad loktem, bylo ovázané a já teď šátrala po konci lněného proužku. i „Já? Ne! Au, to bolí!

„Bolet to bude ještě víc, než s tebou skončím, řekla jsem a opatrně to rozmotávala. „Chceš říci, že se ten malý bastard vydal za mnou ze své vůle? Ty jsi nechtěl, abych se vrátila?

„Chtít, aby ses vrátila? Ne! Aby ses ke mně vrátila jen ze soucitu? To je jako kdyby ses přišla podívat na psa do hluboké díry. To sakra ne! Ne! Tomu malému lumpovi jsem zakázal, aby se za tebou vydal! Rozzuřeně se na mě mračil a rudé obočí měl spojené dohromady.

„Jsem lékařka, řekla jsem chladně, „ne veterinářka. A pokud jsi nechtěl, abych se vracela, tak co znamenala všechna ta slova, která

jsi říkal, než sis uvědomil, že jsem skutečná? Zatni zuby do prostěradla; konec se přilepil a musím ho odtrhnout,

Místo toho se kousl do rtu, nevydal žádný zvuk, jen se mohutně nadechl nosem. Ve světle ohně nebylo možné odhadnout jeho barvu, ale nakrátko zavřel oči a na čele mu vyskočily kapičky potu.

Na chvíli jsem se otočila na stranu a zalovila jsem v zásuvce stolu Jenny, kde mívala náhradní svíce. Než cokoliv dalšího udělám, potřebuji více světla.

„Předpokládám, že mi mladý lan řekl, že umíráš jen proto, abych se vrátila. Musel si myslet, že bych se jinak nevrátila, Našla jsem svíce, z včelího vosku z úlů v Lallybrochu.

„Jakou mám cenu, když umírám, Hlas se ozval za mnou, byl otupělý a sotva lapal po dechu’

Překvapeně jsem se k němu otočila. Jeho oči spočinuly na mé tváři klidně, teď, když bolest mírně ustoupila, ale jeho dech byl pořád nepravidelný a jeho oči byly zastřené horečkou. Neodpověděla jsem hned, ale zapálila jsem svíce, které jsem našla. Zapíchla jsem je do velkého svícnu, který býval obvykle na příborníku a používal se jen při výjimečných příležitostech. Plameny dalších pěti svící rozzářily pokoj, jako kdyby se chystal nějaký večírek. Sklonila jsem se nad postel, bez výrazu ve tváři.

„Tak se na to podíváme,

Rána samotná byla roztrhaná tmavá díra, na krajích roztřepená se slabým modrým nádechem. Stiskla jsem tkáň na druhé straně rány; byla zarudlá, vypadala hrozivě a vytékal z ní hnis. Jamie se bolestivě hýbal, když jsem mu opatrně, ale pevně prohmatávala celý sval.

„Chlapče, máme tady příznaky infekce, řekla jsem. „Mladý lan říkal, že tě to zasáhlo do boku; byl to druhý výstřel nebo to byla kulka z té paže?

„Kulka proletěla skrz. Jenny mi to vytáhla z boku. Myslím, že to nebylo tak zlé. Asi palec nebo tak nějak. Mluvil v krátkých trhaných větách, mezitím pevně tiskl rty.

„Musím se podívat, kde to prošlo.

Velice pomalu natočil ruku na stranu a dal ji dál od těla. Všimla jsem si, že i tento drobný pohyb je pro něj velmi bolestivý. Kulka vyšla kousek nad loketním kloubem, na vnitřní straně paže. Nebyla

přímo proti místu, kudy kulka pronikla, kulka se při průchodu tkání odchýlila.

„Zasáhla kost,” řekla jsem a snažila se nemyslet na to, jak to muselo bolet. „Nevíš, jestli je kost zlomená? Nechci do tebe šťourat víc, než je nutné.“

„Díky za to milosrdenství,” řekl a pokusil se o úsměv. Svaly na tváři se mu chvěly a vyčerpáním byly znavené.

„Ne, myslím, že není zlomená,” řekl. „Už jsem měl dříve zlomenou klíční kost a ruku a není to stejné, i když to také trochu bolí.”

„No to bych řekla.” Pomalu jsem mu přejížděla po bicepsu a zkoušela jsem jeho citlivost. „Kam až ta bolest vystřeluje?”

Podíval se bez zájmu na svou zraněnou paži. „Mám pocit jako kdybych měl v ruce místo kosti rozžhavený pohrabáč. Ale ruka mě teď nebolí; bolí mě ale celý bok a je pěkně ztuhlý” Polkl a znovu si olízl rty. „Nedala bys mi trošku brandy?” zeptal se. „Bolí to tak, až cítím bušení srdce,” řekl omluvně.

Beze slov jsem nalila vodu z lahve na stole a přiložila mu ji ke rtům. Pozvedl jedno obočí, ale žíznivě se napil, potom mu hlava padla znovu do polštářů. Chvíli ztěžka oddechoval, oči měl zavřené. Potom je otevřel a podíval se přímo na mě.

„Za celý život jsem měl jen dvakrát horečku, co mě skoro zabila,” řekl. „Myslím, že tahle mě pravděpodobně dodělá. Neposlal jsem pro tebe, ale… jsem rád, že jsi tady.” Polkl a zase pokračoval. “Chtěl… jsem ti říci, že je mi to líto. A hezky se s tebou rozloučit. Nechci, abys tady zůstávala až do konce, ale… nezůstala bys… nezůstala bys se mnou ještě chvíli?”

Pravou ruku tiskl k matraci, aby se zklidnil. Viděla jsem, jako bojuje, aby ani jeho hlas, ani jeho pohled nebyly naléhavé. Aby to byla obyčejná prosba, která se dá odmítnout. í Posadila jsem se na postel vedle něj a dávala jsem si pozor, abych se ho nedotýkala. Světlo z ohně ozařovalo jednu jeho tvář, jeho zlatoru dé strniště zářilo a sem tam ukazovalo stříbrné vousy. Druhá strana tváře byla ve stínu. Podíval se mi do očí, nezamrkal. Doufala jsem, že touha, která je vepsaná v jeho tváři, není tak zřetelná v té mé.

Natáhla jsem ruku a pohladila ho po tváři, cítila jsem lehké škrábání jeho vousů.

„Chvíli zůstanu, řekla jsem. „Ale ty nezemřeš.”

Pozvedl jedno obočí. „Zachránila jsi mě před jednou horečkou pomocí něčeho, co jsem nazýval kouzla. Jenny mě zachránila od druhé, neměla nic, jen svou tvrdohlavost. Když jste tady obě, myslím, že byste to dokázaly, ale já se obávám, že tím už znovu nechci projít. Prostě to chci mít za sebou a zemřít.

„Ty nevděčníku, řekla jsem. „Hlupáku. Byla jsem naštvaná a zároveň rozněžnělá, hladila jsem ho po tváři. Vstala jsem a zalovila v kapse u sukně. Byla jedna věc, kterou jsem celou dobu nosila u sebe, nesvěřila bych ji vrtošivé cestě.

Položila jsem malou plochou krabičku na stůl a odklopila víčko. „Ani tentokrát tě nenechám zemřít, informovala jsem ho, „i když bych to nejraději udělala. Opatrně jsem vytáhla roličku z Šedého flanelu a položila ji na stůl, jemně zacinkala. Rozbalila jsem flanel, kde byly vyskládané naleštěné injekční stříkačky. Zalovila jsem v krabičce, abych vytáhla malou lahvičku s tabletkami penicilinu.

„Co je ksakru tohle? zeptal se Jamie a se zájmem si prohlížel stříkačky. „To vypadá pěkně ostře.

Neodpověděla jsem, byla jsem zabrána do rozpouštění tabletek penicilínu v lahvičce se sterilizovanou vodou. Vybrala jsem si skleněnou stříkačku, nasadila jehlu a propíchla gumový kryt lahvičky. Zvedla jsem to ke světlu, natáhla jsem hustou bílou tekutinu do stříkačky a dávala si pozor na bublinky. Vytáhla jsem jehlu, tlačila píst zase zpátky tak, dokud se na hrotu nezatřpytila kapka a nestekla po jehle dolů.

„Přetoč se na bok, řekla jsem a otočila se k Jamiemu, „a vyhrú si kosili.

Jehlu v mých rukách si prohlížel dost podezíravě, ale váhavě mě poslechl. Souhlasně jsem si prohlížela terén.

„Tvůj zadek se za těch dvacet let ani moc nezměnil, řekla jsem a obdivovala svalnaté křivky.

„Ani tvůj ne, odpověděl zdvořile, „ale netrvám na tom, že mi ho musíš ukázat. Dostala jsi nezvladatelné sexuální choutky?

„Teď ani ne, řekla jsem vyrovnaně a potírala kousek kůže hadříkem namočeným v brandy.

„To je velice příjemné využití brandy ,” řekl a ohlížel se přes rameno, „ale já jsem zvyklý využívat ji spíše druhým koncem „To je jediný alkohol, který je k dispozici. Nehýbej se a uvolni se.“ Zapíchla jsem jehlu hluboko a pomalu stlačovala píst.

„Auu!” Jamie si rozčíleně mnul zadek.

„To štípání hned přestane.” Nalila jsem do kalíšku na palec brandy. „A teď se můžeš napít ale jen trošku.“

Beze slova to vypil a pozoroval mě, jak zase balím stříkačky zpět. Nakonec řekl: „Myslel jsem, že se špendlíky píchají do woodoo panenek, pokud chceš někomu ublížit, a ne do samotných lidí.”

„To není špendlík, ale podkožní injekční stříkačka.”

„Mně je jedno, jak tomu říkáš; bolelo to jako kopanec kopytem. Nebyla bys tak laskavá a nevysvětlila mi, jak může mé paži pomoci to, že mi do zadku pícháš špendlíky?”

Zhluboka jsem se nadechla. „Pamatuješ si, jak jsem ti jednou vyprávěla o bakteriích?”

Vypadal trošku nechápavě.

„Jsou to malé potvory, ale příliš malé, aby byly vidět,” snažila jsem se mu to přiblížit. „Mohou se do tvého těla dostat se špatným jídlem nebo vodou nebo otevřenou ránou, a pokud se tak stane, můžeš z toho onemocnět.”

Díval se se zájmem na svou paži. „Takže mám v paži bakterie?” „To rozhodně.” Poklepala jsem prstem na malou placatou krabičku. „Ten lék, který jsem ti právě píchla do zadku, ty bakterie zabije. Během dalších dvaceti čtyř hodin ti budu dávat injekce po čtyřech hodinách, potom se uvidí, jak jsi na tom.” s Odmlčela jsem se. Jamie na mě koukal a kroutil hlavou. „Rozumíš tomu?” zeptala jsem se. Pomalu přikývl.

„Ano, rozumím. Před těmi dvaceti lety jsem tě měl nechat upálit.”

Dala jsem mu injekci a pohodlně ho uložila. Posadila jsem se a pozorovala ho, dokud znovu neusnul. Dovolila jsem mu držet mě za ruku, dokud jeho sevření nepolevilo a ruka mu nesklouzla podél těla.

Po zbytek noci jsem seděla vedle jeho postele, trošku jsem podřimovala, ale pravidelně jsem se budila na základě vnitřních hodin, které mají všichni doktoři a odpovídají rytmu změny směn v nemocnici. Ještě dvě injekce a horečka potom znatelně poleví. Na dotek byl pořád ještě dost horký, ale kůže už tolik nehořela, odpočíval a po poslední injekci usnul jen se slabým zasténáním, jak mu zacukalo v paži.

„Zatracené bakterie z osmnáctého století na ten penicilín reagují rychle,” mluvila jsem k jeho spící postavě. „Žádná rezistence. I kdybys měl syfilis, tak bych tě ho zbavila v cuku letu.”

A co potom? Přemýšlela jsem, když jsem vyrazila do kuchyně, abych si dala horký čaj a něco k jídlu. Byla tam silnější žena, kuchařka nebo hospodyně, a rozdělávala oheň v peci, aby tam strčila pecny chleba, které kynuly ve formách na stole. Zdálo se, že při pohledu na mě nebyla překvapená. Uklidila malé místo, abych se mohla posadit, přinesla mi čaj a koláče se slovy „Dobré ráno, madam”, než se zase vrátila ke své práci.

Jenny zcela evidentně informovala celou domácnost o mé přítomnosti. Znamená to, že mě přijala? O tom pochybuji. Zcela jasně mi dala najevo, že chce, abych odešla, a vůbec nebyla ráda, že mě vidí zpátky. Pokud mám zůstat, bude se toho muset vysvětlit hodně ohledně Laoghaire, a to od Jenny i Jamieho. A já rozhodně zůstávám.

„Děkuji,” řekla jsem zdvořile kuchařce a nesla jsem si šálek čaje s sebou. Šla jsem zpět do salonu, abych počkala na Jamieho, až se znovu probudí.

Ráno chodili lidé kolem dveří, sem tam nakoukli, ale vždy zase spěchali dál, když jsem k nim vzhlédla. Jamie se konečně před obě

dem začal probouzet; pohnul se, povzdechl a zasténal, jak mu při pohybu zacukala paže a znovu si lehl.

Dala jsem mu chvíli na to, aby si uvědomil, že jsem tady, ale oči měl zavřené. Myslím, že nespal; jeho tělo bylo slabě propnuté, nebylo tak uvolněné jako ve spánku. Celou noc jsem ho sledovala, jak spí; poznala jsem ten rozdíl.

„Tak dobře,” řekla jsem. Opřela jsem se v křesle, udělala jsem si pohodlí, daleko z jeho dosahu. „Tak si to poslechneme, ne?

Pod dlouhými hnědými řasami se zaleskl kousek modré barvy, potom to znovu zmizelo.

„Hmm?“ řekl a předstíral, že se pomalu probouzí. Řasy zamrkaly.

„Nedělej se,“ řekla jsem přísně. „Vím moc dobře, že jsi vzhůru. Otevři oči a řekni mi o Laoghairii.“

Otevřel modré oči, které se na mě podívaly s jistou nelibostí.

„To se nebojíš, že znovu upadnu do bezvědomí?” ptal se. „Říká se, že nemocný by se neměl příliš zatěžovat. Mohlo by mu to ublížit.

„Máš tady lékaře,” ujistila jsem ho. „Pokud vyčerpáním zkolabuješ, budu vědět, co dělat.

„Tak toho se bojím.” Jeho zúžený pohled skočil na stůl, kde ležely Stříkačky a léky, potom zpět na mě. „Prděl mě bolí, jako kdybych si Sedl bez kalhot do trní.

„Dobře,” řekla jsem mile. „Další dostaneš za hodinu, A teď si popovídáme.

Semknul rty, potom je s povzdechem uvolnil. Vyškrábal se jednou rukou pracně nahoru na polštář. Nepomohla jsem mu.

„Tak dobře,” řekl nakonec. Nedíval se na mě, ale dolů na přikrývku, kde prstem přejížděl po vzoru s hvězdami.

‘ „No, bylo to, když jsem se vrátil z Anglie.

Vracel se z oblasti jezer přes Carters Bar, přes hřeben, který odděluje Anglii od Skotska, kde se ve starověku konaly soudy a hraniční trhy.

„Je tam kámen, který vyznačuje hranici, možná to víš; vypadá, jako kdyby tam už nějakou dobu stál.” Pohlédl na me tázavě a já přikývla. Věděla jsem to; byl to velký menhir vysoký asi tak deset stop. V mých časech na něj někdo vyryl z jedné strany ANGLIE a z druhé SKOTSKO.

Tam se zastavil, aby si odpočinul, tak jako tam za ta léta zastavovaly tisíce poutníků, jeho minulost v exilu byla za ním a budoucnost a domov daleko před ním, za zamlženými zelenými nížinami, které stoupají vzhůru k šedivým skalám vysočiny, skrytým v mlze.

Zdravou rukou si pořád projížděl vlasy, což dělal vždy, když přemýšlel. Malé neposlušné kadeře mu stály na hlavě v malých spirálkách.

„Nevíš, jaké to je, žít tak dlouho mezi cizími lidmi.

„Že nevím? řekla jsem trošku ostře. Překvapeně ke mně vzhlédl, slabě se usmál a zase se zadíval na přikrývku.

„Ano. asi to víšřekl. „Člověk se změní, že? 1 když se snažíš zachovat si vzpomínky na domov a na to, kdo jsi změníš se. Nejsi jedním z těch cizinců; to nebudeš nikdy, i kdybys to chtěla. Ale jsi jiná, než jakou jsi bývala?”

Vzpomněla jsem si na sebe, jak jsem stála tiše vedle Franka, jako naplavenina na univerzitních večírcích, tlačila jsem kočárek ledovými parky Bostonu, hrála jsem bridge a povídala si s ostatními manželkami a matkami a mluvila jsem neznámou řečí střední třídy. Byla jsem skutečným cizincem.

„Ano, řekla jsem. „Znám to. Pokračuj.

Povzdechl si a ukazovákem se poškrábal na nose. „Vrátil jsem se,“ řekl. Vzhlédl a v koutku úst mu cukal úsměv. „Co to říkal malý Tan? ,Domov je místo, pokud tam musíš jít, tak tě musí přijmout”?

„Ano, tak to bylo, řekla jsem. „Je to citát od básníka, který se jmenuje Frost. Ale co tím chceš říci? Tvá rodina byla určitě ráda, že tě vidí!

Zamračil se a prstem přejížděl po přikrývce. „Ano, to ano, řekl pomalu. „Tak to není nechtěl jsem říci, že by mě nepřivítali, to ne. Ale byl jsem tak dlouho pryč Michael a malá Janet a lan si na mě ani nevzpomněli. Smutně se usmál. „Slyšeli o mě, to ano. Když jsem vešel do kuchyně, přilepili se na zeď a civěli na mě s očima dokořán.

Trošku se naklonil, abych mu rozuměla.

„Víš, to bylo něco jiného, než když jsem se skrýval v jeskyni. To jsem sice nebyl v domě a viděli mě jen zřídka, ale byl jsem tady, byl jsem jejich součástí. Lovil jsem pro ně; věděl jsem, kdy mají hlad,

kdy je jim zima, kdy jsou nemocné kozy nebo že je špatná úroda kapusty, věděl jsem o průvanu pod dveřmi do kuchyně.

Potomjsem šel do vězení,“ řekl najednou. „A do Anglie. Psal jsem jim i oni mně psali ale to není to stejné, vidět několik černých slov na papíře, které ti vypráví o tom, co se stalo před pár měsíci.

A když jsem se vrátil…“ Pokrčil rameny a trhnul sebou, jak mu pohyb způsobil bolest. „Bylo to jiné. lan se mě ptal, co si myslím o nové ohradě na pastvinách u Kirbyů, ale já jsem věděl, že už tam poslal mladého lana, aby to udělal. Procházel jsem se po polích a lidé se na mě dívali úkosem, podezřívavě, byl jsem pro ně cizinec. Potom se jejich oči rozšířily, jako kdyby viděli ducha, když mě poznali,

Odmlčel se, podíval se z okna, kde tloukly květy šípkové růže jeho matky o sklo, když se změnil vítr. „Myslím, že jsem byl duch, Stydlivě se na mě podíval. „Pokud mi rozumíš,

„Snad, řekla jsem. Déšť bušil do oken a kapky byly stejně šedivé jako obloha.

„Máš pocit, jako kdyby byla tvá pouta k zemi zpřetrhána, řekla jsem tiše. „Proplouváš pokoji, ale necítíš své kroky. Slyšíš lidi, jak na tebe mluví, ale nedává to smysl. Pamatuji si to než se narodila Bree. Ale potomjsem měla pouto; měla jsem ji, která mě držela při životě.

Pokývl, ale nepodíval se na mě, chvíli mlčel. Za mnou syčela v krbu rašelina a voněla vysočinou. Domem se nesla vůně čerstvého chleba, byla teplá a příjemná jako přikrývka.

„Byl jsem tady, řekl tiše, „ale nebyl jsem doma.

Cítila jsem, jak mě to celé pohlcuje dům, rodina, to samotné místo. Já jsem si nepamatovala dětství doma, měla jsem teď chuť usadit se tady a zůstat zde navěky, polapená tisíci pouty každodenního života, pevně připoutaná k této hroudě. Co to ale znamenalo pro něj, který prožil celý život pod sílou této vazby, přežil svůj exil jen díky naději, že se vrátí zpět, ale po návratu marně hledá své kořeny?

„Myslím, že jsem se cítil osamělý, řekl tiše. Ležel klidně se zavřenýma očima na polštářích.

„Myslím, že jsi byl, řekla jsem a dávala jsem si pozor, aby můj tón nebyl ani soucitný, ani odsuzující. Také jsem něco věděla o osamění.

Potom otevřel oči a s upřímností mi do nich pohlédl. „To tady bylo také,” řekl. „Nebylo to sice nejdůležitější, ale bylo to tady také.”

Jenny na nej po dobrém i po zlém naléhala, aby se znovu oženil. Začala to zkoušet bezprostředně po Cul lodenu, osobně mu představovala jednu vdovu za druhou, sem tam i nějakou rozvernou pannu, ale k ničemu to nebylo. Teď už ale měl pocit, že to déle nevydrží, a zoufale hledal nějaké vazby.

„Laoghaire byla provdaná za Hugha MacKenzieho, to byl člen Columova klanu,” řekl mi se zavřenýma očima. „Myslím, že Hugh padl u Cullodenu. O dva roky později si Laoghaire vzala Simona MacKimmieho z klanu Fraserú. Ta dvě děvčata Marsali a Joan — jsou jeho. O několik let později ho Angličané zajali a zavřeli ho v Edinburghu.” Otevřel oči a díval se na tmavé trámy nad hlavou. „Měl hezký dům a bohatství, které stálo za to sebrat. To stačilo na to, aby z něj udělali zrádce, ať už bojoval za Stuarty otevřeně nebo ne.“ Hlas mu ochraptěl, a tak se odmlčel, aby si odkašlal.

„Simon neměl takové štěstí jako já. Zemřel ve vězení ještě dřív, než ho stačili odsoudit. Koruna se po nějakou dobu snažila zabavit jeho majetek, ale do Edinburghu se vydal Ned Gowan a za Laoghai rii se přimluvil. Zachránil tak velký dům a něco peněz a tvrdil, že to bylo její věno.”

„Ned Gowan?” ptala jsem se překvapeně i radostně. „Copak ten ještě žije?” Byl to ten Ned Gowan, advokát, který radil klanu Mac Kenziú v právních záležitostech, a také ten, který mě před dvaceti lety zachránil před upálením na hranici za čarodějnictví. Proto jsem si myslela, že už je starý.

Jamie se usmál, když viděl, že mám radost. „Ach,ano. Myslím, že ho budou muset vzít sekerou po hlavě, aby se ho zbavili. Vypadá pořád stejně, i když je mu už určitě přes sedmdesát.”

„Žije pořád na hradu Leoch?”

Přikývl a natáhl se pro skleničku s vodou. Napil se neobratně pravou rukou a odložil ji zpět.

„Spíš na tom, co z něj zbylo. Myslím, že v posledních letech hodné cestuje a řeší případy vlastizrady, snaží se získat nazpět majetek. Jamieho úsměv měl trošku hořkou příchuť. „Říká se, že po válce se

nejdříve slétají havrani, aby vyklovali maso, a potom právníci, aby posbírali kosti.“

Pravou ruku zvedl k levému rameni, aby si ho namasíroval.

„Ne, Ned je dobrý člověk, i když je právník. Jezdí pořád do lnver ness, do Edinburghu někdy dokonce i do Londýna nebo Paříže. Čas od času se tady zastaví, aby si udělal přestávku.”

Byl to Ned Gowan, kdo se zmínil před Jenny o Laoghairii, když se vracel z Balrigganu do Edinburghu. Jenny nastražila uši a chtěla znát více podrobností. Tyji uspokojily, tak hned poslala do Balrigganu pozvání pro Laoghairii i její dvě dcery, aby na Lallybrochu strávily Hogmanay, který se právě blížil.

Tu noc byl dům celý rozzářený, všude v oknech byly svíce, na schodišti i ve dveřích byla cesmína a břečtan. Teď už nebylo na vysočině tolik dudáků, jako bývalo před Cullodenem, ale jednoho se jim podařilo najít, stejně tak i sumáře, a celým domem se nesla hudba smíšená s vůní rumového punče, švestkového koláče, mandlových pusinek a savojských sušenek.

Jamie sešel dolů pozdě a zaváhal. Byla zde spousta lidí, některé z nich neviděl snad deset let, ale teď neměl chuť se s nimi vidět, cítil se jiný a vzdálený. Ale Jenny mu ušila novou košili, vykartáčovala a zašila plášť a než odešla do kuchyně, ještě ho učesala a spletla mu copánky. Nemohl se na nic vymluvit, tak nakonec sešel dolů, do toho hluku a víru lidí.

„Pane Frasere!” Peggy Gibbonsová byla první, která ho zahlédla; spěchala přes pokoj, tvář jí zářila a zcela bez rozpaků ho objala. Překvapeněji také objal a během chvíle byl obklopen malým hloučkem žen. pokřikovaly na něj, držely malé děti, které se narodily od jeho odjezdu, líbaly ho na tváře a hladily po rukách.

Muži byli ostýchavější, zdravili hojen stroze nebo ho poplácali po zádech, jak si pomalu razil cestu pokojem, aby potom unikl a skryl se v zemanské knihovně.

Dříve to býval pokoj jeho otce, potom i jeho, teď to patří jeho švagrovi, který se staral o Lallybroch po celou dobu jeho nepřítomnosti. Účetní knihy, záznamy zásob i účty byly úhledně vyskláda

né na otlučeném stole. Přejel prstem po kožených hřbetech knih a při tom doteku se cítil velice příjemně. Bylo tady všechno; sázení i sklizně, obezřetné nákupy, střádání a setba, což byl běžný život lidí v Lallybrochu.

Na malé poličce našel svého dřevěného hada. Když šel do vězení, nechal tady vše, co mělo nějakou hodnotu, a hada také. Bylo to malé zvířátko vyřezané z třešňového dřeva, které mu daroval jeho starší bratr, který zemřel v dětství. Seděl v židli za stolem, hladil hada po ohlazených záhybech, když se dveře studovny otevřely.

„Jamie?“ řekla a stydlivě ucouvla. Ani se nenamáhal zapálit si ve studovně lampu; viděl jen její siluetu ve světle svic v místnosti. Světlé vlasy měla rozpuštěné jako víla a prosvítalo jimi světlo, které vytvářelo kolem její tváře, která nebyla vidět, svatozář.

„Pamatuješ si na mě? řekla ostýchavě a váhala, zda může vstoupit bez vyzvání.

„Ano,“ řekl po krátké pauze. „Ano, jistě, že si tě pamatuji

„Začali hrát, řekla. Ano, slyšel hudbu i dusot nohou v salonu, stejně tak jako veselé výkřiky. Zdálo se, že je to hezká zábava; většina hostů pak do rána spala na podlaze.

„Tvá sestra říkala, že jsi skvělý tanečník,“ řekla, pořád ještě stydlivě, ale tentokrát už odhodlaně.

„Ale to už je dávno, co jsem tančil naposledy, řekl a sám se cítil zahanbený, cítil i bolest, která mu pronikala do morku kostí, zatímco jeho nohy podupávaly.

„Je to ,Tha mo Leabaidh san Fhraoch” ,Vřesoviště je mi ložem” tu budeš znát. Nepůjdeš to se mnou zkusit? Podala mu ruku, v pološeru vypadala drobná a elegantní. Tak vstal, vzal její nataženou ruku do své a udělal první krok ke svému pronásledování.

„Bylo to tady, řekl a mávl rukou do pokoje, kde jsme seděli. „Jenny odstěhovala všechen nábytek, byl tady jen stůl s jídlem a whisky, a sumář stál támhle pod oknem, dorůstající měsíc mu svítil přes rameno. Pokývl směrem k oknu, kde se třásl šípkový keř. V jeho očích jsem ještě pořád zahlédla pozůstatky toho večera a bodlo mě u srdce.

„Protančili jsme celou noc, střídali jsme i jiné tanečníky, ale hlavně jsme tančili spolu. A za úsvitu, když ti, co byli vzhůru, šli na konec

domu, aby viděli, jaký osud jim Nový rok přinese, my dva jsme šli také. Svobodné ženy se otáčely, potom vyšly ven se zavřenýma očima, kde se znovu zatočily a otevřely oči, aby zahlédly první věc, která jim padne do oka to jim má napovědět, kterého muže si vezmou.”

Moc se nasmáli, jak se hosté, rozehřátí whisky a tancem, postrkovali ve dveřích. Laoghaire se držela zpátky, Červenala se a smála, říkala, že je to jen pro mladé dívky a ne pro Čtyřiatřícetileté matróny. Ostatní na tom ale trvali, a tak to také musela zkusit. Otočila se třikrát po směru hodinových ručiček, potom otevřela dveře, vykročila do chladného úsvitu a znovu se zatočila. Když otevřela oči, spočinuly na Jamieho tváři, která byla plná očekávání.

„Tak… byla tady, vdova se dvěma dětmi. Potřebovala muže, to bylo jasné. A já potřeboval… něco.“ Pohlédl do ohně, kde plamen poskakoval mezi rudou hromadou rašeliny; teplo, které nevydávalo moc světla. „Myslel jsem, že bychom si mohli vzájemně pomoci.”

Vzali se v tichosti na Balrigganu a on se tam přestěhoval. Ani ne za rok se stěhoval znovu, šel do Edinburghu.

„Co se proboha stalo?” zeptala jsem se zvědavě.

Bezradně na mě vzhlédl.

„To neumím říci. Není to tak, že by něco konkrétního bylo špatně jen nic nebylo, jak by mělo být.“ Znaveně si přejel rukou mezi obočím. „Byl jsem to já, myslím, že to byla má chyba. Vždy jsem ji nějak rozčílil. Posadili jsme se k večeři a jí najednou vytryskly slzy, vzlykala a odešla od stolu, já tam seděl dál a neměl jsem ani tušení, co jsem udělal nebo řekl špatně.“

Zaťal pěsti do přikrývky, potom je povolil. „Bože, nikdy jsem nevěděl, co pro ni udělat nebo co jí říci! Cokoliv jsem řekl, tak situaci jen zhoršilo, a byly dny ne, týdny! kdy se mnou vůbec nemluvila. Když jsem se k ní přiblížil, otočila se a koukala z okna, dokud jsem zase neodešel.”

. Prstem si přejel po rovnoběžných škrábancích, které měl na krku. Už byly skoro zahojené, ale na bledé pokožce byly stopy po nehtech pořád ještě vidět. Podíval se na mě úkosem.

„Ty jsi mi to nikdy neudělala, Sassenachová.”

„To není můj styl,” souhlasila jsem a usmála se. „Pokud jsem na tebe naštvaná, tak víš moc dobře, proč.”

Krátce zafuněl a položil se zpět na polštář. Oba jsme mlčeli. Potom promluvil, pohled upřený ke stropu: „Myslel jsem, že nechci slyšet nic o tom, jaké to bylo myslím tím s Frankem. Ale možná jsem se v tom mýlil”

„Řeknu ti všechno, co budeš chtít vědět,” řekla jsem. „Ale teď ještě ne. Pořád jsi ještě na řadě.“

Povzdechl si a zavřel oči.

„Bála se mě,” řekl po chvíli tiše. „Snažil jsem se být k ní milý bože, zkoušel jsem to znovu a znovu, všechno, co jsem znal, že by mohlo ženu potěšit. Ale nebylo to k ničemu.”

Neklidně otočil hlavou, na polštáři po ní zůstala prohlubeň.

„Možná to byl Hugh, možná to byl Simon. Znal jsem je oba, byli to dobří muži, ale nikdo neví, co se děje v manželské posteli. Možná to bylo výchovou dětí; ne všechny ženy to zvládnou. Ale něco ji zraňovalo, čas od času, a já nevěděl, jak to napravit. Ucukla, když jsem sejí dotkl, a viděl jsem v jejích očích bolest a strach.” Kolem zavřených očí byl vidět smutek, natáhla jsem se pro jeho ruku.

Něžně ji stiskl a otevřel oči. „Proto jsem nakonec odešel,” řekl tiše. „Už jsem to dál nemohl snášet.”

Nic jsem neříkala, jen jsem dál držela jeho ruku a kontrolovala jeho tep. Jeho pulz byl pomalý a silný.

Zlehka se přetočil na posteli, pohnul ramenem a udělal grimasu, jak ho to zabolelo.

„Bolí ta paže moc?” zeptala jsem se.

„Trošku.”

Sklonila jsem se nad ním, abych zkontrolovala jeho čelo. Bylo hodně teplé, ale už to nebyla horečka. Mezi hustým rudým obočím se objevila vráska, kterou jsem hladila kloubem prstu.

„Bolí tě hlava?”

„Ano.”

„Půjdu ti udělat čaj z vrbové kůry.” Chtěla jsem vstát, ale jeho ruka na rameni mě zastavila.

„Nepotřebuji čaj,” řekl. „Možná by mi pomohlo, kdybych si mohl položit hlavu do tvého klína a ty bys mi namasírovala spánky?“ Modré oči na mě vzhlédly, byly jasné jako jarní obloha.

„Jamie Frasere, nedělej si ze mne blázny,“ řekla jsem. „Na tohle nehodlám zapomenout.” Ale už jsem odsouvala židli, abych si sedla na postel vedle něj.

Spokojeně potichu zachroptěl, když jsem si položila jeho hlavu do klína a začala hladit spánky. Shrnula jsem rudé vlnité vlasy dozadu. Zátylek měl vlhký; odhrnula jsem vlasy na stranu a pofoukala jsem to místo, až se mu začala dělat husí kůže.

„Och, to je příjemné,” zamumlal. I když jsem se rozhodla, že se ho nebudu dotýkat, pokud to nebude nutné z lékařského hlediska, dokud se mezi námi vše nevysvětlí, začala jsem mu rukama jemně masírovat krk a ramena, hledala jsem pevné pahrbky obratlů a jeho široké ploché kosti lopatek.

Pod mýma rukama bylo jeho tělo pevné a jeho dech mě hřál na stehně. Nakonec jsem trošku zaváhala, když jsem ho znovu pokládala na polštář a natahovala se po ampulce penicilinu.

„Tak dobrá,” řekla jsem, když jsem stahovala přikrývku a sahala po lemu jeho košile. „Bude to rychlé a…” Rukou jsem se otřela o jeho přední díl košile a zarazila jsem se.

„Jamie!” řekla jsem pobaveně. „To přece není možné!”

„Nemyslel jsem si, že je,” souhlasil. Schoulil se na bok, jako kreveta, jeho tmavé řasy byly jasně vidět na tvářích. „Ale muž snad může snít, ne?”

Ani já jsem tu noc nešla nahoru do postele. Moc jsme toho nenamluvili, leželi jsme vedle sebe v úzké posteli a dávali si pozor, abychom se nehýbali a jeho paže se znovu neprobrala. Dům byl tichý, každý byl ve své posteli, bylo slyšet jen syčení ohně a hvízdání větru, škrábání šípkového keře jeho matky Ellen o okno, které bylo tak neodbytné, jako milostná touha.

„Víš to?” zeptal se tiše někdy uprostřed noci. „Víš jaké to je být s někým, kdo je úplně odlišný? Děláš, co můžeš, ale k ničemu to nevede?”

„Ano,” řekla jsem a myslela při tom na Franka. „Ano, vím to.”

„Myslel jsem si to.“ Chvíli mlčel, potom mě zlehka pohladil po vlasech, které byly ve světle ohně jen rozmazaným stínem.

„A potom…“ zašeptal, „se to zase vrátí. Můžeš si říkat a dělat, co chceš, a víš, že je to tak v pořádku.

„Můžeš říci,Miluji tě” a myslíš to zcela upřímně,“ řekla jsem do tmy.

„Ano,“ řekl skoro neslyšitelně. „Můžeš tohle říci.

Rukou mi spočinul ve vlasech a aniž bych věděla, jak k tomu došlo, schoulila jsem se k němu a hlavu jsem si položila do jamky na jeho rameni.

„Tolik let, řekl, „tak dlouho, byl jsem tolika různými muži.“ Cítila jsem, jak polkl a lehce se pohnul, jeho naškrobená noční košile lehce zašustila.

„Byl jsem strýcem pro děti Jenny a bratrem pro ni a lana. ,Mi lord‘ pro Ferguse a ,Sir‘ pro naše poddané. ,Mac Dubh” pro muže v Ardsmuiru a ,MacKenzie” pro ostatní sluhy v Helwateru.,Tiskař Malcolm‘ a také ,Jamie Roy‘ známý v docích. Ruka mě hladila ve vlasech, pomalu a s tichým šuměním jako Šustění větru venku. „Ale tady,“ řekl tak tiše, že jsem ho skoro vůbec neslyšela, „tady ve tmě s tebou… nemám žádné jméno.

Zvedla jsem k němu tvář a svými rty jsem nasála jeho dech.

„Miluji tě, řekla jsem a nemusel jsem mu říkat, že to myslím vážně.

Setkání s právníkem

Jak jsem předpokládala, bakterie v osmnáctém století reagovaly na antibiotika. Jamieho horečka během dvaceti čtyř hodin zmizela a během další dvou dnů začal ustupovat i zánět v jeho paži. Rána byla jen lehce zarudlá a při stisku vytékala jen trocha hnisu.

Když jsem čtvrtý den viděla, že se uzdravuje, natřela jsem ránu hojivou mastí, znovu ji ovázala a šla jsem nahoru, abych se oblékla a sama trošku upravila.

Během posledních dnů k nám nakukovali v různých intervalech lan, Janet, mladý lan a služebnictvo, aby viděli, jak se Jamiemu vede. Jenny se zcela zjevně těchto kontrol neúčastnila, ale věděla jsem, že ví moc dobře, co se v jejím domě děje. I když jsem nikomu neříkala o tom, že chci jít nahoru, tak v mé ložnici stál džbán s horkou vodou, ještě se z něj kouřilo, a vedle něj nový kousek mýdla.

Vzala jsem ho a přičichla. Bylo to jemné francouzské mýdlo, vonělo po konvalinkách, což něco vypovídalo o mém postavení v domě rozhodně vážený host; ale nezařadili mě jako člena rodiny, to bych dostala obyčejné hrubé mýdlo z loje a louhu.

„Dobře,” zamumlala jsem. „To se ještě uvidí.“ Namydlila jsem si žíňku na mytí.

Když jsem si o půl hodiny později upravovala vlasy, slyšela jsem dole nějaké zvuky, jak někdo přijel. A podle zvuků jich bylo několik. Sešla jsem dolů a našla jsem tam několik dětí, jak pobíhají mezi kuchyní a předním salonem, sem tam se mezi nimi zjevila nějaká pro mě neznámá dospělá osoba, která na mě zvědavě koukala.

Když jsem vešla do pokoje, Jamieho přistýlka už byla složená, on byl oholený a v Čisté noční košili, levou ruku měl zavěšenou na šátku, ležel na pohovce a na sobě měl přikrývku. Kolem něj byly čtyři nebo pět dětí. Na ně dohlíželi Janet, mladý lan a nějaký usmívající se mladík, který byl podle tvaru nosu rozhodně z rodu Fraserů, ale jinak se moc nepodobal na malého chlapce, kterého jsem tady viděla před dvaceti lety.

„Tady je!” Jamie při mém příchodu radostně vykřikl a celý pokoj se otočil ke mně, někteří mě radostně zdravili, jiní na mě civěli s pusou dokořán.

„Pamatuješ si na malého Jamieho?” řekl starší Jamie a pokývl na vysokého ramenatého mladíka s kudrnatými černými vlasy a s kroutícím se uzlíčkem v náručí.

„Pamatuji si ty kadeře,” řekla jsem s úsměvem. „To ostatní se trošku změnilo”

Mladý Jamie se na mě pousmál. „Také si na tebe pamatuji, tetičko,” řekl hlubokým hlasem. „Chovala jsi mě na klíně a dělala s mi na dlani,Vařila myšička kašičku”.”

„To není možné,“ řekla jsem a polekaně se na něj podívala. Zdá se, že je pravda, že se lidé moc nemění mezi dvacátým a čtyřicátým rokem, ale rozhodně to neplatí pro interval čtyři roky a dvacet čtyři let

„Možná by sis to mohla zahrát i tady s malým Benjamínem,“ navrhl s úsměvem mladý Jamie. „Zase na to získáš grif. Sklonil se a opatrně mi vložil uzlíček do náručí.

Pohlédla na mě kulatá tvářička, která vypadala tak zmateně, jak jen tu o novorozenců bývá zvykem. Benjamin vypadal trošku nejistě, když jsem se vyměnila s jeho otcem, ale nic nenamítal. Místo toho jen otevřel růžovou pusinku, dal si do ní dlaň a začal ji zamyšleně ohlodávat.

Malý blonďatý chlapec v podomácku tkaných kalhotách se opřel Jamiemu o kolena a se zájmem si mě prohlížel. „Kdo je to, strýčku? zeptal se hlasitým šepotem.

„To je tvá prateta Claire, myslím, že jsi už o ní slyšel,“ řekl vážně Jamie.

„Ach ano, řekl malý chlapec a přikývl. „Je tak stará jako babička?”

„Dokonce i starší,“ odpověděl Jamie a vážně na něj také pokývl. Chlapec na mě chvíli zíral, potom se znovu obrátil na Jamieho, tvář výsměšně zkřivenou.

„Ale jdi, strejdo! Vůbec nevypadá tak staře jako babička! Vždyť nemá skoro vůbec žádné šedivé vlasy!“

„Děkuji ti, řekla jsem a usmála se na něj.

„Jsi si jistý, že je to naše prateta C laire?“ pokračoval

chlapec a díval se na mě s pochybami. „Máma říkala, že teta Claire byla možná čarodějnice, ale tahle žena tak nevypadá. Nevidím na jejím nose žádnou bradavici!

„Děkuji, řekla jsem znovu, tentokrát trochu suše. „A jak se jmenuješ?

Když jsem k němu tak přímo promluvila, najednou se trošku styděl, skryl tvář do Jamieho rukávu a nechtěl mluvit.

„Toto je Angus Walter Erwin Murray Carmichael, odpověděl za něj Jamie a hladil ho po hedvábných blonďatých vláscích. „Je to nejstarší syn Maggie, říkáme mu Wally.

„Ale my mu říkáme usmrkánek, informovala mě malá rudovlás ka, která stála vedle mě. „Protože má pořád u nosu nudli.

Angus Walter trhnul hlavou, vymanil ji z Jamieho rukávu a díval se na svou dívčí příbuznou s tváří rudou vztekem.

„To není pravda! zařval. „Odvolej to! Nečekal na to, zda se tak stane, zatnul pěsti a chtěl se na ni vrhnout. Zastavila ho ale strýcova ruka.

„Holky se nebijí, kázal mu přísně strýc. „To chlapi nedělají.

„Ale ona říkala, že jsem usmrkánek! zakňoural Angus Walter. „Já ji musím praštit!

„A slečno Abigail, to není zdvořilé dělat si legraci z toho, jak někdo vypadá, řekl Jamie přísně k malé dívce. „Měla by ses svému bratranci omluvit.

„No, ale on je…“ trvala si na svém Abigail, ale potom zachytila Jamieho jiskřivý pohled, sklopila zrak a zrudla. „Omlouvám se, Wally, zamumlala.

Nejdříve se zdálo, že toto rozhodně nepřipadá Wallymu jako adekvátní náprava jeho napadení, ale nakonec se rozhodl dívku přece jén neuhodit, když mu strýček slíbil, že mu poví pohádku.

„Prosím, vyprávěj tu o vodníkovi a jezdci! vykřikla má rudo vláska a cpala se dopředu.

„Ne, tu o hře v šachy s ďáblem! vykřikovalo další dítě. Zdálo se, že je pro ně Jamie magnetem; dva malí chlapci k němu skočili na přikrývku a malá hnědovlasá dívenka si sedla na pohovku k jeho hlavě a hned mu začala z vlasů splétat copánky.

„Hodný strýček, mumlala si a do debaty o volbě pohádky se nezapojovala.

„Je to na Wallym, řekl rozhodně Jamie a rázně rukou utnul narůstající povyk. „Vybere si tu, kterou bude chtít. Vytáhl zpod svého polštáře čistý kapesník a podržel ho Wallymu u nosu, který opravdu nevypadal moc pěkně.

„Vysmrkej se, řekl mu potichu a potom nahlas, „a řekni mi, kterou pohádku chceš.

Wally se poslušně vysmrkal, potom řekl, „prosím, strýčku, tu o svaté Bride a o husách.

Jamie mě vyhledal pohledem a díval se mi zamyšleně do tváře.

„Tak dobře, řekl po chvíli. „Víš, že se divoké husy páří na celý život? Když jednu zastřelíš, třeba během honu, musíš počkat i na tu druhou a také ji zabít, jinak se utrápí žalem.

Malý Benjamin se ve své zavinovačce zavrtěl a začal se v mém náručí kroutit. Jamie se usmál a zase se věnoval Wallymu, který mu seděl na klíně s otevřenou pusou.

„Bylo nebylo,“ začal Jamie, „před mnoha staletími, tak dávno, že už si to nikdo nepamatuje, kdy svátá Bride vstoupila na půdu Skotské vysočiny, s ní i blahoslavený Michael…“

Benjamin v tuto chvíli trošku vypísknul a začal se mi chumlat do šatů. Mladý Jamie se i se svými sourozenci někam vytratil, tak jsem se ho chvíli snažila utěšit hlazením a natřásáním, potom jsem ale musela odejít z pokoje, abych našla jeho matku, a konec příběhu jsem tak musela nechat napospas osudu.

Našla jsem ji v kuchyni ve velké společnosti žen a dívek. Vrátila jsem jí Benjamina a strávila jsem chvíli zdravením a představováním, prostě krátkým rituálem, kdy se ženy vzájemně hodnotí, ať už otevřeně či jinak.

Všechny ženy byly přátelské; evidentně všechny věděly, kdo jsem, nebo jim to řekli, protože když jsem se představovali, nikdo se nepozastavoval nad návratem Jamieho první ženy ať už to bylo z Francie nebo ze spárů smrti, podle toho, komu co řekli.

Ale i tak na tom bylo něco zvláštního. Dávaly si dobrý pozor, aby se mě na nic neptaly; někde jinde by byly třeba zdvořilejší, ale ne tady na vysočině, tady se osobní příběhy lidí striktně při běžných návštěvách neprobíraly.

A zatímco se ke mně chovaly velice zdvořile a mile, po očku mé pozorovaly, za mými zády si vyměňovaly pohledy a tiše si něco galsky špitaly.

Ale nejdivnější na tom bylo to, že tady nebyla Jenny. Byla paní domu na Lallybrochu; nikdy jsem nebyla v domě, aby tam nebyla i ona, všichni členové domácnosti pobíhali kolem ní jako planety kolem slunce. Nebylo jí to podobné, že by opustila dům, když má doma tolik návštěvníků.

Její přítomnost v domě byla natolik zřejmá jako vůně čerstvě uřezaných borových větví na hromadě vzadu ve špižírně, které už začínaly vonět celým domem. Ale co se týče Jenny, nevystrčila ani nos.

Vyhýbala se mi od té noci, co jsem se vrátila s mladým lanem což bylo za daných okolností celkem přirozené. Ani já jsem netou

žila po rozhovoru s ní. Obě dvě jsme věděly, že si to budeme muset vyříkat, ale ani jedna po tom netoužila.

V kuchyni bylo teplo a útulno možná až příliš teplo. Vonělo tam prádlo, které se sušilo, horký škrob, mokré pleny, zpocená těla, ovesné placky pečené na sádle a čerstvě pečený chléb vše bylo tak omamné. Když Kathcrine řekla, že by potřebovala na koláče trošku smetany, hned jsem té příležitosti využila, abych unikla a zaskočila pro ni dolů do špižírny.

Po tom dusnu v kuchyni byl chladivý a vlhký vzduch venku osvěžující, chvíli jsem tam jen tak stála, snažila jsem se ze svých vlasů a spodniček setřást vůni kuchyně, než jsem vstoupila do špižírny. Ta byla zbudovaná kousek od hlavní budovy, aby se tam dalo dojit a bylo to hned u dvou malých pastvin, kde se chovaly kozy a ovce. Na vysočině se běžně choval dobytek, ale jen pro maso a ne na mléko, kravské mléko se považovalo za vhodné jen pro nemocné.

Když jsem vyšla ven, k mému překvapení jsem zahlédla Ferguse, jak se opírá o ohradu výběhu a dívá se rozmrzele na ovčí huňatá záda pod sebou. Nečekala jsem ho tady a přemýšlela jsem, zda už Jamie ví, že se vrátil.

Jenny měla vzácné merino ovce dovezené ze zahraničí, ručně krmené a rozmazlené víc než všechna její vnoučata. Ty mě zahlédly hned, jak jsem procházela kolem, a nahrnuly se ke kraji ohrady v naději, že dostanou nějaký pamlsek. Fergus vzhlédl, překvapený tím shonem, a srdečně mi zamával. Něco na mě volal, ale přes to hřmění jsem ho neslyšela.

U ohrady byl velký koš se zmrzlým zelím; vylovila jsem jednu velkou zelenou povadlou hlávku a otrhávala jsem listy do tuctu tlam v naději, že přestanou mečet.

Mohutná chlupatá obluda, beran se jménem Hughie a s koulemi visícími skoro až k zemi, které vypadaly jako chlupaté tenisáky, Si prodírala cestu davem a hlasitě bečela. Fergus už byl v tu chvíli u mě, chňapl velkou hlávku a hodil mu ji na hlavu, nutno podotknout velkou silou a s přesností.

„Tais toi” řekl rozzlobeně.

Hughie uskočil a rozezleně zabečel vysokým hláskem Béé, jak mu zelí žuchlo na huňatá záda. Potom se otřepal, aby alespoň zdánlivě vypadal vážně, a odklusal pryč, varlata mu s uraženou maje státností poskakovala. Jeho stádo oveček ho následovalo a na své pouti si nespokojeně mručely své béé.

Fergus se zlomyslně díval za nimi.

„Budižkničemové, smradlavé a uřvané potvory,“ řekl. Což bylo celkem nevděčné, protože myslím, že jeho ponožky i šál byly upletené z jejich vlny.

„Ráda tě zase vidím, Fergusi,“ řekla jsem a nedbala jeho nálady. „Jamie už ví, že jsi zpátky? Přemýšlela jsem, kolik toho Fergus ví o nedávných událostech, když se teprve teď vrátil na Lallybroch.

„Ne,“ řekl skoro až netečně. „Myslím, že bych mu měl říci, že jsem tady.“ Nicméně nezdálo se, že by mířil k domu, dál hleděl do ušlapaného bláta v ohradě. Něco ho viditelně žralo; doufala jsem, že to nemělo nic společného s jeho vyřizováním.

„Byl pan Gage v pořádku? zeptala jsem se.

Chvíli se na mě nechápavě koukal, potom jeho protáhlá tvář znovu ožila.

„Och, ano. Milord je v pořádku; šel jsem s panem Gagem varovat další členy Společenství a potom jsme šli spolu do taverny, kde se měli sejít. Byl tam hlouček celních úředníků v převlecích. A můžou si čekat klidně tak dlouho jako jejich kámoš v sudu, cha cha!“

Potom ale jeho pobavený výraz z očí zmizel a povzdechl si.

„Samozřejmě nemůžeme Čekat platbu za pamflety. A i když se tiskařský stroj zachránil, jen bůh ví, jak dlouho bude trvat, než se milordův obchod zase rozjede.

Mluvil s takovým zoufalstvím, až jsem byla překvapená.

„Ale ty jsi s tiskárnou nepomáhal, ne? zeptala jsem se.

Pozvedl jedno rameno, pak mu zase kleslo. „Neříkal bych tomu pomoc, milady. Ale milord mi dovolil, abych investoval část svých výdělků z brandy do tiskárny. Časem bych se pak mohl stát rovnoprávným partnerem.

„Aha, řekla jsem soucitně. „Potřebuješ peníze? Možná bych mohla… Překvapeně se na mě podíval, potom se usmál a vycenil na mě své perfektní bílé rovné zuby.

„Děkuji, milady, ale nepotřebuji. Já sám potřebuji velice málo, mně to stačí.” Pohladil si rukou boční kapsu u pláště, která na ujištěnou zacinkala.

Odmlčel se, zamračil a strčil si obě ruce hluboko do kapes.

„Ne…” řekl pomalu. „Já jen že tiskařství je mnohem váženější povolání, milady”

„Také si to myslím,” řekla jsem trošku zaraženě. Postřehl můj tón a usmál se.

„Problém je v tom, milady, že i když má pašerák dost velký majetek, aby uživil manželku, samotné povolání se rodičům ctihodné mladé dámy nebude zdát vhodné.”

„Aha,” řekla jsem a všechno mi začalo být jasné. „Ty se chceš oženit? A vzít si ctihodnou mladou dámu?”

Trošku stydlivě přikývl.

„Ano, madame. Ale její matka mě zrovna nemá v oblibě.”

No, když to všechno kolem vezmu do úvahy, tak se té matce ani moc nedivím. Fergus má snědý kouzelný kukuč a neodolatelné chování, které může mladé dámě učarovat, ale chybí mu přece jen pár věcí, které by konzervativním skotským rodičům přišly vhod, a to majetek, příjem, levá ruka a příjmení.

I když je pašeráctví, stejně jako krádeže dobytka a další formy praktikovaného komunismu zde na vysočině běžnou součástí barvité historie, Francouzi k tomu nepatří. A i když žije Fergus na Lal lybrochu už dost dlouho, zůstává Francouzem tak jako Notre Dáme. Pořád bude, tak jako já, cizincem.

„Pokud bych byl partnerem v profitující tiskárně, možná by přicházelo do úvahy, abych ji požádal o ruku,” vysvětloval. „Ale teď…“ Nešťastně zakroutil hlavou.

Soucitně jsem ho pohladila po paži. „Netrap se tím,” řekla jsem. „Něco vymyslíme. A ví Jamie o té dívce? Jsem si jistá, že by se za tebe u její matky přimluvil.”

K mému překvapení vypadal docela vyděšeně.

„Ach, ne, milady! Prosím, nic mu neříkejte má teď na starost mnohem důležitější věci!”

Asi to byla pravda, ale byla jsem překvapena jeho vehemencí. Ale souhlasila jsem, že Jamiemu nic neřeknu. Začaly mi mrznout

nohy, jak jsem stála v ledovém blátě, tak jsem navrhla, že půjdeme dovnitř.

„Možná o chvíli později, rmlady, řekl. „Ale teď myslím, že nejsem dobrý společník ani pro ty ovce.“ Zhluboka si povzdechl, otočil se a se svěšenými rameny vyrazil k holubníku.

K mému překvapení byla Jenny v salonu s Jamiem. Byla venku, její tváře i špička dlouhého nosu byly zimou růžové a z jejího oblečení ještě sálal chlad.

„Poslala jsem mladého lana, aby osedlal Donase, řekla. Zamračila se na svého bratra. „Zvládneš to dojít až do stájí, Jamie, nebo ti ho mají přivést až sem?

Jamie na ni koukal s jedním obočím pozvednutým.

„Jsem schopen dojít kamkoliv, kam to bude nutné, ale teď nejdu nikam,

„Copak jsem ti neříkala, že přijede?“ řekla Jenny netrpělivě. „Amylas Kettrick se tady včera pozdě v noci stavoval a říkal, zeje na cestě z Kinwallisu. Říkal, že se tady chce Hobart dneska zastavit” Vzhlédla na krásné emailové hodiny na krbové římse. „Pokud vyrazil po snídani, bude tady tak za hodinu,

Jamie se na svou sestru zamračil a zaklonil hlavu dozadu na polštář.

„Už jsem ti říkal, Jenny, že se Hobarta MacKenzieho nebojím, řekl úsečně. „I když bych před ním nejraději utekl,

Jenny pozvedla obočí, jak se dívala chladně na svého bratra.

„Vážně? řekla. „Laoghaire ses také nebál a koukej, kam jsi to dotáhl! Pohodila hlavou k šátku na jeho paži.

Jamieho rty se na jedné straně zkroutily do úsměvu.

„No, ano, to máš pravdu, řekl. „Na druhou stranu, Jenny, pistole jsou tady na vysočině dost vzácné a já si nemyslím, že by mě Hobart požádal o zapůjčení pistole, aby mě pak s ní mohl zastřelit.

„Nemyslím, že by si s tím lámal hlavu; zašlápne tě jako červa, protože jsi úplný pitomec! odsekla Jenny.

Jamie se zasmál a Jenny se na něj podívala. Využila jsem toho okamžiku, abych se vmísila do hovoru.

„Kdo je Hobart MacKenzie?“ ptala jsem se, „a proč by tě měl rozmáčknout jako červa?“

Jamie ke mně otočil hlavu, v očích mu stále probleskoval úsměv.

„Hobart je bratr Laoghaire, Sassenachovávysvětloval. „A co se týče toho rozmáčknutí…“

„Laoghaire pro něj poslala do Kinwallisu, kde žije,“ přerušila ho Jenny, „a řekla mu o… tom všem.“ A netrpělivě mávla rukou, gesto zahrnovalo mě, Jamieho a vše kolem.

„Má v úmyslu mě rozmáčknout a zničit, protože jsem pošlapal čest jeho sestry,“ vysvětloval mi Jamie. Ta představa mu přišla zábavná. Já jsem si tím ale tak jistá nebyla, ani Jenny ne.

„Ten Hobart ti nedělá starosti?“ zeptala jsem se.

„Jistěže ne,“ řekl trochu rozmrzele. Obrátil se na svou sestru. „Proboha, Jenny, ty přece znáš Hobarta MacKenzieho! Ten chlap by ani nedokázal zapíchnout prase, aniž by si u toho neuřízl nohu!“ • Prohlížela si ho od hlavy až k patě, jako kdyby chtěla vyhodnotit jeho schopnost poprat se s neschopným zabijákem prasat, a váhavě uznala, že by ho mohl zvládnout i s jednou rukou.

„Hmmmřekla. „A co když po tobě půjde a ty ho zabiješ? Co potom?“

„Předpokládám, že potom bude mrtvý,“ řekl suše Jamie.

„A tebe pověsí za vraždu,“ odsekla mu nazpět, „anebo budeš na útěku s celým příbuzenstvem Laogharie v patách. Copak chceš vyvolat krevní mstu?“

Jamie zúžil oči a pohlédl na sestru, čímž jen zdůraznil jejich i tak silnou podobu.

„Co bych opravdu chtěl,“ řekl s přehnanou trpělivostí,, je snídaně. Hodláš mě nakrmit nebo chceš, abych omdlel hladem, a potom mě strčíš do sklepa a počkáš, až Hobart odjede?“

Když se jemná tvář Jenny podívala na bratra, praly se v ní pobaveni i zloba. A jak to bývá u obou Fraserů zvykem, humor zvítězil.

„No to je ale nápad,“ řekla a v krátkém váhavém úsměvu se jí zaleskly zuby. „Pokud bych byla schopná dotáhnout tvou tvrdohla

vou mrtvolu až tak daleko, pak bych tě klidně mohla i sama ubít.“ Zakroutila hlavou a povzdechla.

„Tak dobře, Jamie, bude po tvém. Ale prosím slib mi, že se vynasnažíš neudělat svinčík na mém krásném tureckém koberci, ano?”

Vzhlédl k ní, rty stočené do úsměvu.

„Slibuji, Jennyřekl. „V salonu se nebude prolévat krev.”

Zafuněla. „Pitomceřekla, ale nebyla v tom hořkost. „Pošlu Ja net, aby ti přinesla ovesnou kaši.” A byla pryč, jen zašustily sukně a spodničky.

„Říkala Donas?“ zeptala jsem se a dívala se zmateně za ní. „Předpokládám, že to není ten stejný kůň, kterého sis přivedl z Leochu!“

„Ach, ne.” Jamie zaklonil hlavu a usmál se na mě. „To je Donasův vnuk jeden z vnuků. Dáváme jeho jméno na jeho počest všem narozeným hnědákům.”

Ohnula jsem se přes opěradlo pohovky a pohladila jsem ho něžně po bolavé paži.

„Bolí?“ zeptala jsem se, když jsem viděla jeho zkřivenou tvář při doteku pár palců nad ranou. Už se to zlepšovalo; včera cítil bolest už o pár palců výš.

„Není to tak zlé,” řekl. Sundal si závěsný šátek a snažil se paži protáhnout, tvář se mu ale u toho zkřivila. „Myslím, že na přemety si ještě nějakou dobu budu muset počkat.”

Zasmála jsem se.

„Také si to myslím.” Zaváhala jsem. „Jamie ten Hobart. Vážně si nemyslíš, že..

„Nemyslím,” řekl rozhodně. „A i kdybych si to myslel, stejně bych si nejdříve dal snídani. Nedovolím, aby mě zabil s prázdným žaludkem.”

Zasmála jsem se, uklidnilo mě to.

„Donesu ti ji,” slíbila jsem.

Když jsem vykročila do chodby, zahlédla jsem oknem nějaký pohyb, tak jsem se zastavila a podívala. Byla to Jenny, měla plášť a kvůli zimě i staženou kapuci, šla do kopce ke stájím. Najednou mě něco napadlo, sáhla jsem po plášti na věšáku v hale a vyrazila jsem za ní. Měla jsem mnoho věcí na srdci a tohle byla jedna z mála příležitostí, kdy mohu zastihnout Jenny Murrayovou o samotě.

Doběhla jsem ji až u stájí; slyšela za sebou mé kroky, tak se překvapeně otočila. Rychle se rozhlédla kolem, ale viděla, že jsme tady samy. Pochopila, že se nemůže na nic vymlouvat, narovnala pod vlněným kabátem ramena, pozvedla hlavu a podívala se mi zpříma do očí.

„Řekla jsem si, že bude lepší, když mladému lanoví řeknu, aby koně odstrojil” řekla. „Potom zajdu do sklepa pro nějakou cibuli. Půjdeš se mnou?“

„Ano, půjdu. Přitáhla jsem si kabát těsně k tělu, foukal studený vítr, a následovala jsem ji do stájí.

Uvnitř bylo teplo, tedy alespoň ve srovnání s chladem venku. Byla zde tma a cítila jsem vůni koní, sena a mrvy. Na chvíli jsem se zastavila, než si mé oči přivykly na šero, ale Jenny šla přímo prostřední uličkou, její kroky byly na kamenné podlaze tlumené.

Mladý lan ležel roztažený na hromadě čerstvé slámy; když zaslechl kroky, posadil se a zamrkal.

Jenny se podívala ze svého syna na box, kde hnědák s měkkýma očima přežvykoval poklidně seno ze svého žlabu, na sobě ale sedlo ani ohlávku neměl.

„Copak jsem ti neříkala, že máš Donase osedlat?“ Zeptala se chlapce trošku přísným hlasem.

Mladý lan se poškrábal na hlavě, vypadal trošku přihlouple, potom vstal.

„Ano, mami, to jsi říkala, promluvil. „Ale považoval jsem to za ztrátu času, abych ho sedlal jen proto, abych ho znovu odstrojil.

Jenny na něj jen zírala.

„Cože? řekla. „A jak sis mohl být tak jistý, že ho nebude zapotřebí?

Mladý lan pokrčil rameny a usmál se na ni.

„Mami, víš moc dobře, že strýček Jamie nebude před nikým utíkat, ani před strýčkem Hobartem ne, co? dodal něžně.

Jenny vzhlédla na svého syna a povzdechla si. Potom se váhavě usmála, natáhla ruku a shrnula mu z tváře husté rozcuchané vlasy.

„Ano, malý lané. Vím to.“ Pohladila ho po rudé tváři, potom ruka poklesla.

„Běž zpátky do domu a ještě jednou se nasnídej se svým strýcem, řekla. „Zajdeme s tvou tetou do sklepa pro zeleninu. Ale až pan Hobart přijede, ihned pro mě doběhneš, ano?

„Okamžitě pro tebe dojdu, mami “ slíbil a vyrazil k domu poháněn myšlenkou na jídlo.

Jenny se za ním dívala, jak nemotorně běží jako mladý ukřicený jeřáb, potom zakroutila hlavou, úsměv stále na rtech.

„Hodný hošík,” zamumlala. Potom si vzpomněla na danou situaci a otočila se odhodlaně ke mne.

„Tak půjdeme,” řekla. „Myslím, že asi chceš se mnou mluvit, ne?“

Ani jedna z nás nepromluvila, dokud jsme nebyly v bezpečí svatyně sklepa. Byla to malá místnost vykopaná pod domem, byly v ní cítit dlouhé spletené provazce z cibule a česneku, které visely na trámech, sladká kořeněná vůně sušených jablek a vlhká zemitá vůně brambor, které byly v hnědých pytlích v policích, které lemovaly celou místnost.

„Pamatuješ si, jakjsi mi říkala, že mám zasadit brambory?” zeptala se Jenny a pohladila hromádky hlíz. „To bylo štěstí; byla to úroda brambor, co nás udržela nejednu zimu po Cullodenu při životě.”

To je pravda, to jsem si pamatovala. Říkala jsem jí to, když jsme stály spolu jednu podzimní chladnou noc a loučily jsme se ona se vracela ke svému čerstvě narozenému dítěti, a já se vydávala hledat Jamieho, který byl na vysočině psancem a byl odsouzen k smrti. Našla jsem ho a zachránila a Lallybroch evidentně také. A ona se obojí snažila dát Laoghairii.

„Proč se ptáš?” zeptala jsem se tiše. Mluvila jsem k jejímu temeni hlavy, protože byla skloněná při práci. Její ruce se zvedaly s přesností hodin, braly cibuli ze zavěšených svazků, utrhly stonek z copánku a hodily do koše, který si přinesla.

„Proč jsi to udělala?” řekla jsem. Utrhla jsem cibuli z dalšího svazku, ale nehodila jsem ji do koše, nechala jsem si ji v dlaních a přehazovala šiji jako basketbalový míček, poslouchala jsem šustění jejích papírových slupek.

„Proč jsem udělala co?” Hlas už měla zase pod kontrolou; jen někdo, kdo ji velice dobře zná, mohl postřehnout náznak nepříjemností. Znala jsem ji dobře tedy dříve jsem ji znávala.

„Máš na mysli, proč jsem dala dohromady mého bratra a Laoghai rii?“ Rychle vzhlédla, hladké černé obočí tázavě zvednuté, potom se ale zase sklonila nazpět k copánkům s cibulí. „Máš pravdu, kdybych ho k tomu nenutila, nikdy by to neudělal.

„Takže jsi ho k tomu přinutila, řekla jsem. Vítr cloumal se dveřmi od sklepa a vehnal tak dolů po kamenných schodech trošku prachu.

„Byl osamělý, řekla tiše. „Tak osamělý. Nedokázala jsem dál snášet ten pohled na něj. Tak dlouho se pro tebe trápil, byl úplně zničený.

„Myslela jsem si, že je mrtvý, řekla jsem tiše, abych odpověděla na nevyřčené obvinění.

„To klidně mohl být, řekla ostře, potom zvedla hlavu a povzdechla si, pohodila dozadu černou loknu.

„Ano, možná jsi opravdu nevěděla, že přežil; po Cullodenu jich spousta zemřela a je jisté, že on si myslel, že ty jsi mrtvá a pryč. Byl vážně zraněný, nebyla to jen jeho noha. A když se vrátil domů z Anglie… Zakroutila hlavou a natáhla se pro další cibuli. „Už se dal celkem do pořádku, ale ne… Podívala se na mě zpříma, těma šikmýma modrýma očima, které se tolik podobaly očím jejího bratra. „On není z těch mužů, co chtějí spát sami, chápeš?

„Docela dobře, řekla jsem úsečně. „Ale žili jsme, oba dva. Proč jsi poslala pro Laoghairii, když jsme se vrátili s mladým lanem?

Jenny nejprve neodpovídala, ale dál pokračovala ve sběru cibule, natáhla se, ulomila, natáhla se, ulomila.

„Měla jsem tě ráda, promluvila konečně tak potichu, že jsem ji skoro neslyšela. „Snad i milovala, když jsi tady žila před tím s Jamiem.

„Také jsem tě měla ráda, řekla jsem tiše. „Tak proč?

Její ruce najednou přestaly pracovat, vzhlédla na mě, pěsti zaťaté a opřené v bok.

„Když mi lan oznámil, že se vracíš, řekla pomalu s očima upřenýma na cibuli, „krve by se ve mně nedořezal. Nejdříve jsem se hrozně těšila, až tě uvidím chtěla jsem vědět, kde jsi byla… do dala a zlehka pozvedla tázavě obočí. Neodpověděla jsem a ona pokračovala dál.

„Ale potom jsem se začala bát, řekla tiše. Dívala se na stranu, oči byly zastřené hustými černými řasami.

„Viděla jsem tě,” řekla a pohled měla upřený do neviditelné dálavy. „Když si bral Laoghairii a stáli u oltáře byla jsi tam s nimi. stála jsi po jeho levici, mezi ním a Laoghairii. A já věděla, že to znamená, že si ho vezmeš zpátky.”

Na zátylku mi naskočila husí kůže. Pomalu zakroutila hlavou a všimla jsem si, že při té vzpomínce zbledla. Posadila se na soudek, plášť byl rozprostřený kolem ní jako květina.

„Nemívám vidiny od narození, ani je nemívám pravidelně. Před tím se mi to nikdy nestalo a doufám také, že už se to nestane. Ale viděla jsem tě tam, tak zřetelně jako tady a teď, a vyděsilo mě to tak, že jsem musela opustit místnost přímo uprostřed obřadu” Polkla a dívala se mi přímo do očí.

„Nevěděla jsem, kdo jsi,“ řekla tiše. „Nebo… nebo… co. Neznali jsme ani tvou rodinu, tvé místo, kde jsi žila. Nikdy jsem se tě neptala, je to tak? Jamie si tě vybral a to stačilo. Ale potom jsi odešla a po takové době myslela jsem, že už na tebe zapomněl a znovu se může oženit a být šťastný.”

„Myslím, že nebyl,” řekla jsem a doufala, že mi to Jenny potvrdí.

Zakroutila hlavou.

„Nebyl,” řekla tiše. „Ale Jamie je věrný muž. Ať už to bylo mezi nimi dvěma jakékoliv, mezi ním a Laoghairii, pokud jí přísahal věrnost, neopustil by ji. Nezáleželo na tom, že trávil většinu času v Edinburghu; věděla jsem, že se sem vždy vrátí je s tímto místem a vysočinou spoutaný. Ale potom ses vrátila.”

Její ruce ležely složené v klíně, byl to vzácný pohled. Pořád byly krásně tvarované, hbité a měla dlouhé prsty, ale klouby měla rudé a zdrsnělé roky tvrdé práce a pod bledou kůží jí prosvítaly modré žilky.

„Věděla jsi,” řekla a stále se dívala do klína, „že jsem nebyla nikdy dál než deset mil od Lallybrochu?”

„Ne,” řekla jsem trošku zaraženě. Zakroutila pomalu hlavou, potom na mě vzhlédla.

„Ale myslím, že ty ano,” řekla. „Předpokládám, že to bylo mnohem dále.” Pozorně si mě prohlížela, hledala nějaké náznaky.

„To tedy ano.”

Přikývla, jako kdyby si o něčem sama přemýšlela.

„A ještě někam půjdeš,” řekla skoro šeptem. „Vím, že zase odjedeš. Nemáš tady žádné vazby, jako Laoghairie ani jako já. A on půjde s tebou. A já už ho nikdy neuvidím.” Krátce zavřela oči, potom je zase otevřela a dívala se na mě zpod tmavého obočí.

„Ták proto,” řekla. „Myslela jsem si, že když se dozvíš o Laoghai rii, tak odejdeš a to jsi udělala…” dodala s úšklebkem, „a Jamie zůstane. Ale ty ses vrátila.” Bezradně pokrčila rameny. „Ale já vidím, že to není dobře; je vázaný na tebe, v dobrém i ve zlém. To ty jsi jeho manželka. A pokud znovu odejdeš, on půjde s tebou”

Bezradně jsem hledala slova, kterými bych ji utěšila. „Ale já neodejdu. Já už nikam nepůjdu. Jediné co chci, tak je zůstat tady s ním

napořád.”

Položila jsem jí ruku na rameno, ztuhla. Po chvíli položila svou ruku na mou. Bylo chladno a špička jejího dlouhého nosu byla rudá zimou.

„Lidé říkají o vidinách různé věci,” řekla po chvíli. „Někteří říkají, že je to prokletí; protože cokoliv uvidíš, musí se stát. Ale jiní říkají, že to tak není, zeje to jen varování; dáš si na to pozor a uděláš věci jinak. A co si o tom myslíš ty?” Zvědavě se na mě podívala.

Zhluboka jsem se nadechla, až mě v nose zaštípala vůně cibule.

„Já nevím,” řekla jsem a trochu se mi zachvěl hlas. „Vždy jsem si myslela, že můžeš změnit věci, když o nich víš dopředu. Ale teď… nevím,” zakončila jsem tiše a vzpomněla si na Culloden.

Jenny si mě prohlížela, její oči byly tak temně modré, že v Šeru vypadaly jako černé. Zase jsem přemýšlela, kolik jí toho Jamie řekl

a kolik toho pochopila i beze slov.

„Ale i tak to přece musíš zkusit” řekla s jistotou. „Nemůžeš to jen tak nechat, ne?”

Nevěděla jsem, zda to myslí osobně, ale zakroutí laj sem hlavou.

„Ne,” řekla jsem. „Nemůžeš. Máš pravdu, musíš to zkusit.”

Trošku stydlivě jsme se na sebe usmály.

„Budeš se o něj dobře starat?” zeptala se najednou Jenny. „I když odejdete? Budeš, že?”

Stiskla jsem její studené prsty a její kosti se v mém sevření zdály slabé a křehké.

„Budu,” řekla jsem.

„Potom je to v pořádku,” řekla a na oplátku mě také stiskla. Chvíli jsme tam seděly a držely se za ruce, dokud se dveře sklepa nerozlétly a po schodech sem nezavály kapky deště a vítr.

„Mami?” nakoukla sem hlava mladého lana, oči mu jiskřily vzrušením. „Hobart MacKenzie je tady! Táta říkal, abys rychle přišla!”

Jenny vyskočila na nohy a skoro zapomněla vzít s sebou ten košík s cibulí.

„Přišel vyzbrojený?” ptala se úzkostlivě. „Přinesl si pistoli nebo

meč?”

lan zakroutil hlavou a jeho tmavé vlasy mu divoce vlály ve větru. „Ach, ne, mami!” řekl. „Je to ještě horší. Přivedl si právníka!”

Nedokážu si představit nic, co by méně připomínalo boha pomsty než Hobart MacKenzie. Byl to malý hubený muž, tak kolem třicítky, měl bledé modré oči se světlými řasami, které mu pořád slzely. Měl neurčité rysy, které začaly nahoře ustupujícími vlasy a pokračovaly dál podobně ustupující bradou, která se skoro ztrácela v záhybech na krku.

Když jsme vstupovaly do hlavních dveří, právě si v zrcadle uhla zoval vlasy a pečlivě upravená paruka ležela na stolku vedle něj. Vyděšeně na nás zamrkal, chňapnul po paruce a nasadil si ji na hlavu, zároveň se nám klaněl.

„Paní Jenny,” řekl. Jeho malá králičí očka střelila i mým směrem. Potom se podíval na stranu, zase na mě, jako kdyby doufal, že tam ve skutečnosti nejsem, ale bál se, že tam vážně jsem.

Jenny pohlédla z něho na mě, hluboce si povzdechla a chytila býka za rohy.

„Pane MacKenzie,” řekla a udělala zdvořilé pukrle. „Smím vám představit mou švagrovou, Claire? Claire, pan Hobart MacKenzie z Kinwallisu.”

Padla mu čelist a zíral na mě. Chtěla jsem mu podat ruku, ale pak jsem si to raději rozmyslela. Zajímalo by mě, co by mi v této situaci doporučila slečna Postová, ale protože tady nebyla, musela jsem zaimprovizoval sama.

„Ráda vás poznávám,” řekla jsem a usmála se tak srdečně, jak jen to bylo možné.

„Ehm…” řekl. Pohodil opatrně hlavou ke mně. „Uhm… k vašim… službám, madam.”

Naštěstí se v tuto chvíli otevřely dveře do salonu. Podívala jsem se na malou postavu ve dveřích a vykřikla jsem radostným poznáním.

„Ned! Ned Gowan!”

Byl to skutečně Ned Gowan, postarší edinburský právník, který mě kdysi zachránil před upálením. Teď už byl samozřejmě mnohem starší, věkem seschlý a tak vrásčitý, že vypadal jako jedno z těch jablek ve sklepě.

Ale jasné černé oči byly pořád stejné, ihned na mě se zálibou spočinuly.

„Má drahá!” vykřikl a vyrazil ke mně, jak mu to kulhání dovolovalo. Chytil mě za ruku, zářil, přiložil si galantně mou ruku k vrásčitým rtům.

„Slyšel jsem, že jste byla…”

„Jak se z vás stal…”

„… tak rád vás vidím!”

„… tak šťastná, že vás zase vidím, ale…”

Až zakašlání pana Hobarta MacKenziebo přerušilo naši nadšenou výměnu a pan Gowan překvapeně vzhlédl a pokývl.

„Och, ano, samozřejmě. Nejdříve práce, má drahá,” řekl a galantně se mi uklonil, „a potom, když budete tak laskava, si velice rád vyslechnu váš dobrodružný příběh.”

„Ach… vynasnažím se,” řekla jsem a přemýšlela, jak moc bude na vyprávění trvat.

„Úžasné, úžasné.” Rozhlédl se po hale a jeho malá jasná očka spočinula na Habartovi a Jenny, která si právě sundala plášť a uhla zovala si vlasy. „Pan Fraser a pan Murray jsou už v salonu. Pane MacKenzie, pokud vy a dámy dovolíte a přidáte se k nám, potom bychom tu záležitost mohli urychleně vyřídit a věnovat se příjemnějším záležitostem. Dovolíte, má drahá?” řekl a nabídl mi rámě.

Jamie by] pořád na pohovce, kde jsem ho zanechala, a ve zhruba stejném stavu to znamená, že žije. Děti byly pryč, kromě jednoho malého buclatého drobečka, který byl schoulený u Jamieho na klíně a tvrdě spal. Jamie teď měl na každé straně několik spletených copánků, v nich zapletené hedvábné stužky, což mu dodávalo nepřiměřeného svátečního vzhledu.

„Vypadáš jako vystrašený lev ze země Oz,“ řekla jsem mu potichu, když jsem si sedala na podušku hned za něj za pohovku. Nepokládala jsem za pravděpodobné, že by Hobart MacKenzie začal nějak vyvádět, ale kdyby se náhodou něco stalo, chtěla jsem být Jamiemu na blízku.

Vypadal překvapeně, položil si ruku na hlavu.

„Opravdu?

„Ššš,“ řekla jsem. „Povím ti to později.”

I ostatní účastníci se rozsadili po celé ploše salonu, Jenny seděla vedle lana a Hobart s panem Govvanem seděli na sametových židlích.

„Tak už jsme všichni? zeptal se pan Gowan a rozhlédl se po pokoji. „Jsou tady všechny zúčastněné strany? Výborně. Nejdříve bych měl začít s tím, že přednesu své zájmy. Jsem tady jako právní zástupce pana Hobarta MacKenzieho, který představuje zájmy paní Fraserové, viděl můj udivený výraz a dodal na upřesnění, „tedy druhé manželky .Tamese Frasera, Laoghaire MacKenziové. Je to všem jasné?

Podíval se tázavě na Jamieho, který přikývl.

„Ano, je.

„Dobře. Pan Gowan vzal sklenici ze stolu, který stál vedle nej, a napil se. „Moji klienti, MacKenziové, přijali můj návrh, abychom našli legální vyřešení této komplikované situace, která vznikla náhlým a neočekávaným, i když samozřejmě šťastným, dodal a uklonil se ke mně, „návratem první paní Fraserové.

Zakroutil na Jamieho káravě hlavou.

„Můj drahý mladý muži, musím ti s politováním oznámit, že ses zamotal do pěkné kaše.

Jamie pozvedl jedno obočí a podíval se na svou sestru.

„No, ano, měl jsem pomocníka, řekl suše. „A o jaké kaši to mluvíme?

„Tak začneme s tím,” řekl vesele Ned Gowan a jeho rozzářené černé oči se zanořily do pavučiny vrásek, když se na mě usmál, „že by tě tvá první žena mohla hnát před civilní soud za cizoložství. Za to jsou tresty.

Jamie pohlédl dozadu na mě svým modrým pohledem.

„Myslím, že s tímhle si starost dělat nemusím,” řekl právníkovi. „Co dál?”

Ned Gowan poslušně přikývl a zvedl jednu vrásčitou ruku, ukazoval na prstech, jak vypočítával jednotlivé body.

„S ohledem na druhou paní Fraserovou Laoghairii MacKenzio vou bys mohl být samozřejmě odsouzen za bigamii, pokus o podvod, za oklamání ať už to bylo úmyslné či ne, což je zase jiná otázka záměrné zkreslení situace,” šťastně ukázal čtvrtým prstem další bod a znovu se nadechoval, „a…”

Jamie poslouchal pozorně celému výčtu. Teď ho přerušil a naklonil se dopředu.

„Nedeřekl mile, „co sakra ta zatracená ženská chce?”

Malý právník zamrkal přes brýle, sklopil ruku a obrátil oči v sloup.

„Chlapče, dáma požaduje především,” řekl obezřetně, „vidět tě vykastrovaného a vykuchaného na hlavním trhu v Brochu Mordha s tvou hlavou naraženou na kůl nad branou.”

Jamiemu přeběhl krátce mráz po zádech, trhnul sebou, jak ho to zabolelo v paži.

„Chápu,” řekl a zašklebil se.

Na Nedových starodávných rtech se mihl úsměv.

„Bylo mi potěšením informovat paní Fr ehm, dámu,” opravil se a se slabým zakašláním se podíval na mě, „že v rámci zákona jsou její práva bohužel mnohem více omezena, než by si asi přála.”

„Přesně tak,” řekl suše Jamie. „Ale předpokládám, že obecně jednáme o tom, že mě nechce zpět za manžela, že?”

„Ne,” vložil se do toho nečekaně Hobart. „Možná by si z tebe udělala krmivo pro havrany, ale ne manžela.”

Ned vrhl na svého klienta ledový pohled.

„Nekompromitujte svůj případ tím, že vyžvaníte své plány, ještě před tím, než dojde k dohodě,” řekl káravě. „Za co mě platíte?” Obrátil se znovu na Jamieho s nepošramocenou vážností profesionála.

„Protože si slečna MacKenziová nepřeje dále setrvávat v manželství s tebou toto je v každém případě vyloučeno,” zopakoval doslovně, „pokud by sis nepřál rozvést se se současnou paní Frase rovou a s ní se potom znovu oženit..

„Ne, to nechci udělat,” ujistil ho rychle Jamie a znovu na mě pohlédl.

„No, tak v tomto případě,” pokračoval dál Ned klidně, „jsem doporučil mým klientům variantu, která bude stát méně a nepřitáhne tolik publicity… ,“ dodal a nenápadně se varovně podíval na Hobar ta, který rychle přikývnul, „jako veřejný soudní proces, kde se bude prát špinavé prádlo. To by znamenalo..

„Kolik?” přerušil ho Jamie.

„Pane Frasere!” Ned Gowan vypadal vyděšeně. „Doteď jsem se

finančním vyrovnání zatím ani slůvkem nezmínil…”

„To jen proto, že si to pořádně vychutnáváš, ty starý vrásčitý neřáde,” řekl Jamie. Byl naštvaný zrudly mu lícní kosti ale zároveň

pobavený. „Tak k věci, ne?”

Ned Gowan naklonil obřadně hlavu.

„No, musíš pochopit,” začal, „že v řádném soudním procesu by tě slečna MacKenziová a její bratr zruinovali a to téměř s jistotou,” dodal s právnickou škodolibou radostí při té vyhlídce.

„Koneckonců slečně MacKenziová se nejen dostalo veřejného ponížení, které ji velice psychicky trápí, ale také ji ohrožuje ztráta jejího hlavního příjmu.;.”

„Nic takového ji neohrožuje,” přerušil ho rozhořčeně Jamie. „Říkal jsem jí, že budu ji i její dvě dcery podporovat! Co si to o mě myslí?”

Ned si vyměnil pohled s Hobartem, který zakroutil hlavou.

„Nepřej si vědět, co si o tobě myslí,” ujistil Jamieho Hobart. „Sám jsem si myslel, že taková slova vůbec nezná. Ale budeš jí snad platit,

ne?‘

Jamie netrpělivě přikývl a projel si zdravou rukou vlasy.

„Ano, budu.”

„Ale jen do té doby, než se znovu provdá.” Každý se překvapeně otočil na Jenny, která rozhodně pokývla na Nedá Gowana.

„Pokud je Jamie ženatý s Claire, potom byl sňatek Jamieho a La oghaire neplatný, že?“

Právník se uklonil.

„To je pravda, paní Murrayová .“

„Tak potom,” řekla Jenny rozhodně, „je svobodná a může se vdávat klidně hned teď, ne? A pokud se tak stane, tak můj bratr jí nemusí na domácnost dále přispívat?1

„To je dobrá připomínka, paní Murrayová? Ned Gowan vzal brk a něco úhledně napsal. „No tak skvěle, dostáváme se dál,” prohlásil, brk odložil a na všechny se usmál. „Další bod…“

Po hodině už byl děkantér s whisky prázdný, poznámkový papír na stole byl popsaný škrábanicemi Nedá Govvana a každý tam seděl povadlý a znavený kromě Nedá Gowana, který byl čiperný a oči mu zářily jako obvykle.

„Výborně, výborně,” prohlásil znovu, když si sbíral papíry a rovnal šije. „Takže hlavní závěry z dnešní schůzky jsou následovně: Pan Fraser souhlasí, že slečnu MacKenziovou vyplatí sumou pěti set liber za ponížení, stres a ztrátu manželské výpomoci.při tomhle Jamie lehce zafuněl, ale Ned se tvářil, že to neslyšel a pokračoval dál ve výčtu, „a dále se zavazuje krýt výlohy její domácnosti ve výši sta liber každý rok, a to až do doby, jak už bylo zmíněno dříve, že se slečna MacKenziová může znovu provdat, potom tato platba ustane. Pan Fraser se také zavazuje poskytnout oběma dcerám věno ve výši tři sta liber a na závěr prohlašuje, že nebude slečnu MacKenziovou žalovat za napadení s úmyslem vraždy. Na oplátku se slečna MacKenziová zavazuje, že už nebudou proti panu Fraserovi vznesena žádná další obvinění. Pane Frasere, rozumíte tomu a souhlasíte s tím?” Pozvedl na Jamieho obočí.

„Ano, souhlasím,” řekl Jamie. Byl bledý z toho, jak dlouho seděl, začínal se potit na čele, ale pořád seděl vzpřímeně. Dítě mu pořád spalo v klíně, prstíky strčené v pusince.

„Výborně,” řekl Ned znovu. Vstal, rozzářil se a uklonil se všem zúčastněným. „Jak říká náš přítel Dr. John Arbuthnot,,Právo je bezedná díra‘. Ale můj žaludek je na tom teď stejně. Paní Jenny, pochází ta úžasná vůně skopového hřbetu někde z blízkého okolí?”

U stolu jsem měla po jedné straně jamieho, po druhé Hobarta MacKenzieho, který teď byl růžový a vypadal uvolněně. Mary Mac Nabová přinesla ten hřbet a podle starodávného zvyku ho postavila před Jamieho. Její pohled na něm visel možná trošku déle. Zdravou rukou vzal dlouhý porcovací nůž a podal ho zdvořile Habartovi.

„Pustíš se do toho, Hobarte?” řekl.

„Ach, ne,” řekl Hobart a mávl rukou. „Bude lepší, když to naporcuje tvá žena. Já jsem hrozný nešika spíše bych si ukrojil vlastní prst. Jamie, však mě znáš,” řekl vyrovnaně.

Jamie se dlouze podíval nad solničkou na svého bývalého švagra.

„Kdysi jsem si to myslel, Hobarte” řekl. „Podáš mi whisky?”

„Musíme ji hned znovu provdat,” prohlásila Jenny. Všechny děti i vnoučata už odjely, i Ned s Hobartem se vydali do Kinwallisu. My Čtyři jsme tak zůstali sami, usadili jsme se nad whisky a smetanovými koláčky v panské knihovně.

Jamie se otočil na svou sestru. „Shánění manželů asi nechám na tobě, ne?” řekl a v hlase byla zřetelná zloba. „Když se zamyslíš, tak určitě jednoho nebo dva chlápky na tuhle práci seženeš, ne?”

„Myslím, že bych mohla,” řekla stejně popudlivým tónem. Vyšívala, zapíchla jehlu do lněné látky a ve světle lampy se zaleskla. Venku se spustila plískanice, ale ve studovně bylo útulno. Byl zde malý krb a lampička osvěcovala svým teplým světlem kruh, který dopadal na oprýskaný stůl se stohy knih a účetních záznamů.

„Zajímá mě jen jedna věc, Jamie,” řekla a soustřeďovala se na práci. „Kde chceš vzít jedenáct set liber?”

I mě to docela zajímalo. Vyplacená pojistka za tiskárnu byla mnohem nižší a pochybovala jsem, že Jamieho podíl na pašeráctví dosahuje těchto výšin. A samotný Lallybroch hotovost poskytnout nemůže; přežití na vysočině bylo nejisté a ani několik dobrých let po sobě neposkytne žádné velké přebytky.

„No, na to je jen jedno místo, ne?” lan se podíval ze své ženy na švagra a zase zpátky. Po krátkém mlčení Jamie přikývl.’

„Také si to myslím,“ řekl váhavě. Podíval se z okna ven, kde do okna bičovaly provazce vody se sněhem. „Ale počasí se na to moc nehodí.

lan pokrčil rameny a trošku si v židli poposedl dopředu. „Za týden nastane jarní příliv.

Jamie se zamračil, vypadal ustaraně.

„Ano, to ano, ale…“

„Není nikdo, kdo by na to měl větší právo než ty, Jamie, řekl lan. Natáhl se a s úsměvem stiskl zdravou ruku přítele. „Bylo to přece určené pro následovníky prince Karla, ne? A ty jsi jedním z nich byl, ať už dobrovolně nebo ne.

Jamie se na něj smutně usmál.

„Ano, myslím, že máš pravdu. Povzdechl si. „V každém případě je to jediná věc, která přichází do úvahy.“ Díval se z Jenny na lana a evidentně přemýšlel, zda ještě něco dodat. Jeho sestra ho zná ještě lépe než já. Zvedla hlavu od práce a přísně se na něj zadívala.

„Co je, Jamie? řekla.

Zhluboka se nadechl.

„Chci s sebou vzít mladého lana, řekl.

„Ne, řekla pohotově. Jehla se zastavila, napůl zaseknutá v lesklém rudém uzlíku ve vzorku, barva krve na bílé haleně.

„Už je dost starý, Jenny, řekl Jamie.

„Není! namítla. „Je mu teprve patnáct; Michaelovi i Jamiemu bylo minimálně šestnáct a byli mnohem silnější.

„Ano, ale mladý lan je lepší plavec než oba jeho bratři, řekl lan uvážlivě. Zamyslel se, čelo měl zamračené. „Stejně to musí udělat jeden z chlapců, řekl k Jenny. Pohodil hlavou směrem k Jamiemu, který měl paži zavěšenou v šátku. „V tomto stavu nemůže Jamie nikde plavat. A ani Claire ne, dodal a usmál se na mě.

„Plavat? řekla jsem naprosto pomateně. „Kam plavat?

lan vypadal chvíli zaraženě; potom se podíval na Jamieho a pozvedl obočí.

„Ach. Ty jsi jí to netekl?

Jamie zakroutil hlavou. „Řekl, ale ne úplně celé. Otočil se ke mně. „Je to ten poklad, Sassenachová tulení zlato.

Nemohl vzít poklad s sebou, a tak ho nechal na tom místě a vrátil se zpět do Ardsmuiru.

„Nevěděl jsem, jak s tím nejlépe naložit “ vysvětloval. „Duncan Kerr na mě převedl jeho ochranu, ale já jsem neměl ani tušení, komu to patří, kdo ho tam ukryl, ani co s ním mám dělat. Duncan řekl ,bílá vědma‘ a pro mě to neznamenalo nic jiného než tebe, Sassenachová.“

Váhal, zda ho může použít pro sebe, ale zároveň měl pocit, že by

něm měl pořád někdo vědět, kdyby zemřel ve vězení, a tak poslal Jenny a lanoví na Lallybroch kódovaný dopis. Popsal v něm přesnou polohu úkrytu a také zmínil jeho předpokládaný účel.

Pro jakobity to byla těžká doba obzvláště pro ty, co prchli do Francie a půdu i majetek nechali daleko za sebou spíše než pro ty, kteří zůstali a čelili anglickým nájezdům na vysočině. Ve stejné době měli na Lallybrochu dva roky po sobě špatnou úrodu a zároveň jim chodily dopisy z Francie, ve kterých prosili o jakoukoliv podporu, aby nezemřeli hladem.

„Neměli jsme nic, co bychom jim mohli poslat; ve skutečnosti jsme

my sami byli na pokraji hladomoru” vysvětloval lan. „Napsal jsem Jamiemu a on mi odpověděl, že si myslí, že by se nic nestalo, kdyby se část pokladu použila na nakrmení zastánců prince Tearlacha“

„Zdálo se, že to tam ukryl některý ze stoupenců Stuartů,“ vložil se do toho Jamie. Pozvedl ke mně rudé obočí a koutek úst se zkroutil. „Myslím ale, že princi Karlovi bych to neposílal.“

„Dobrá úvaha,“ řekla jsem suše. Všechny peníze, které by se daly Karlovi Stuartovi, by byly vyhozené oknem, během pár týdnů by je promrhal. A každý, kdo Karla důvěrně znal, a Jamie ho znal, to věděl moc dobře.

lan vzal svého nejstaršího syna, Jamieho, a vyrazili přes celé Skotsko do tulení jeskyně u Coigachu. Báli se komukoliv o tom pokladu zmínit, a tak si nepůjčili rybářskou loďku a na tulení skálu doplaval mladý Jamie, tak jako jeho strýc před několika lety. Poklad našel na původním místě, vzal dvě zlaté mince a tři menší drahé kameny a schoval je do váčku připevněném na krku. Zbytek pokladu zase schoval a plaval přes příboj zpět, dorazil úplně vyčerpaný.

Potom se vydali do Inverness, nasedli na loď do Francie, kde jim jejich bratranec Jared Fraser, expatriot a úspěšný obchodník s vínem, pomohl diskrétně proměnit mince a kameny v hotovost a nabídl se, že peníze rozdá potřebným jakobitůin.

Za tu dobu podnikl lan s některým ze svých synů tuto namáhavou cestu třikrát, pokaždé vzali malou část skrytého bohatství, aby pokryli potřebu. Dvakrát putovaly peníze jejich přátelům do Francie a jednou museli na Lallybrochu nakoupit zásoby na setbu, aby měli jídlo pro sebe i své poddané, když se nevydařila úroda brambor.

O pokladu věděli jen Jenny, lan a jejich dva starší synové, Jamie a Michael, lánová dřevěná noha mu nedovolovala, aby na tulení ostrov sám doplaval, a tak s ním musel vyrazit pokaždé některý z jeho synů. Pochopila jsem, že to byla pro syny velká událost, když se jim svěřili s takovým tajemstvím. Teď může být na řadě mladý lan.

„Ne,“ zopakovala Jenny, ale věděla jsem, že to neříká od srdce, lan už zamyšleně přikyvoval.

„Vezmeš ho s sebou i do Francie, Jamie?“

Jamie přikývl.

„Ano, to je ten problém. Budu muset kvůli Laoghairii na nějakou dobu Lallybroch opustit nemohu tady žít s tebou, aby čenichala pořád kolem,“ řekl mi omluvně, „nebo alespoň do té doby, než se provdá za někoho jiného.“ Otočil se znovu na lana.

„Neřekl jsem ti o všem, co se stalo v Edinburghu, lané, ale když vezmu do úvahy i tohle, bude lepší, pokud ani tam se nějakou dobu nebudu ukazovat.

Tiše jsem seděla a snažila se strávit všechny novinky. Neuvědomila jsem si, že Jamie míní opustit Lallybroch a jak to znělo, i celé Skotsko.

„A co chceš dělat, Jamie? Jenny přestala předstírat vyšívání a posadila se zpříma, ruce složené v klíně.

Poškrábal se na nose, vypadal unaveně. Tohle byl první den, kdy neležel; já osobně si myslím, že už by měl být zpátky v posteli, ale on trval na tom, že chce sedět u večeře s námi u stolu.

„No, řekl pomalu, „Jared mi už několikrát nabízel, že mě přibere k sobě do firmy. Možná bych mohl zůstat ve Francii, alespoň tak na

rok. Myslel jsem, že by mohl jet mladý lan s námi a chodil by tam do školy.”

Jenny se na sebe s lanem dlouze podívali, dlouholetým manželům stačí chvíle beze slov, aby tím nahradili rozvleklou konverzaci. Nakonec Jenny sklonila hlavu na jednu stranu. lan se usmál a vzal ji za ruku.

„To bude dobré, mo nighean dubh“ řekl jí tichým něžným hlasem. Potom se obrátil na Jamieho.

„Ano, vezmi ho s sebou. To bude pro chlapce skvělá příležitosti „Jste si jistí?“ Jamie zaváhal a mluvil spíše na svou sestru než na lana. Jenny přikývla. Její modré oči se zaleskly ve světle lampy a špička nosu jí zrudla.

„Bude lepší, když mu dáme příležitost myslet si, že mu dáváme svobodu, než si uvědomí, že už není naše, abychom mu ji brali,” řekla. Podívala se na Jamieho, potom na mě, její pohled byl přímý a vyrovnaný. „Ale dáte na něj dobrý pozor, ano?”

Je ztracen a vítr po něm truchlí

Tato část Skotska nebyla jako okolí Lallybrochu se zelenými sou těskami a jezery. Zde nebyly vůbec žádné stromy; jen dlouhé koberce vřesu, který porůstal skaliska a útesy, a dosahoval až k nízké obloze a mizel v mlžných závojích.

Když jsme se přiblížili k pobřeží, mlha ještě více zhoustla, odpoledne už padala dříve a ráno se déle rozplývala, takže jenom pár hodin kolem poledne jsme měli jasno, i jízda se tím zpomalovala, ale nám to nevadilo, snad jen s výjimkou mladého lana, který byl vzrušením celý bez sebe a už se nemohl dočkat.

„Jak je to daleko od pobřeží k tulenímu ostrovu?” zeptal se Jamieho už snad podesáté.

„Asi čtvrt míle,” odpověděl strýc.

„Tak daleko doplavu,” opakoval mladý lan také podesáté. Pevně svíral otěže a čelist měl odhodláním zatnutou.

„Ano, já vím, že to zvládneš,” ujišťoval ho trpělivě Jamie. Pohlédl na mě a v koutku úst mu cukal úsměv. „Ale to ani nebudeš muset, poplaveš přímo na ostrov a proud tě tam potom donese “

Chlapec přikývl a ztichl, ale oči mu očekáváním zářily.

Útes nad jeskyní byl opuštěný a v mlze. Naše hlasy se rozléhaly mlžným oparem, a tak jsme brzy umlkli, cítili jsme stálé tajemno. Daleko pod námi jsem slyšela řvát tuleně, zvuky se míchaly s mořským příbojem, takže to chvílemi znělo, jako když na sebe na moři pokřikují námořníci.

Jamie ukázal mladému lanoví skalní výběžek, Elleninu věž, sňal ze sedla provaz a vydal se trhlinou v útesu k sestupu.

„Nech si košili na sobě, dokud nebudeš dole,” řekl chlapci a musel přitom křičet, aby ho bylo přes hukot vln slyšet. „Jinak ti skály pěkně sedřou záda.”

lan přikývl, že rozumí, uvázal si lano kolem pasu, nervózně se na mě pousmál, dvakrát poskočil a zmizel v útrobách země.

Jamie měl druhý konec lana uvázaný kolem svého pasu a zdravou rukou spouštěl chlapce dolů. Plazila jsem se po čtyřech, abych se dostala přes suť a kameny až k okraji srázu, odkud jsem měla dobrý výhled na pláž ve tvaru půlměsíce.

Zdálo se to jako věčnost, ale najednou jsem uviděla mladého lana, jak se objevil ve spodní části skalní pukliny, byl malý a vypadal jako mraveneček. Odvázal lano, rozhlížel se kolem, zahlédl nás nahoře na útesu a nadšeně nám zamával. Mávala jsem mu také, ale Jamie si mumlal pod vousy: „Tohle dopadlo dobře, běž dál, chlapče.”

Cítila jsem jeho napětí za mnou, jak se chlapec svlékal do kalhot a vrhl se ze skály do vody, a cítila jsem jeho trhnutí, jak se malá postava zanořila po hlavě do šedomodrých vln.

„Brrr!” řekla jsem a dívala se na něj. „Ta voda musí být ledová!”

„To je,” řekl Jamie a věděl, o Čem mluví. „lan měl pravdu; není to zrovna vhodná doba na koupání.”

Jeho tvář byla bledá a strnulá. Nemyslím, že to bylo kvůli jeho bolavé ruce, i když práce s lanem a dlouhá cesta jí rozhodně neprospěly. Sice na sobě nedal nic znát, když mladý lan klesal dolů, jen na něj povzbudivě hleděl, ale teď už své obavy nemusel skrývat. Faktem bylo, že kdyby se cokoliv stalo, neměli bychom mladému lanoví jak pomoci.

„Možná jsme mohli počkat, až se mlha rozplyne ,“ řekla jsem spíše jen proto, abych ho rozptýlila, než že bych si to myslela.

„Pokud bychom na to měli čas do Velikonoc, tak snad,“ souhlasil ironicky. „Ale musím s tebou souhlasit, zažil jsem jasnější počasí,” dodal a díval se dolů do vířícího šera.

Když se na pobřeží rozprostřela mlha, tři malé ostrovy bylo stěží vidět. Když mladý lan opustil pobřeží, prvních asi dvacet yardů jsem viděla jeho poskakující hlavu, ale teď nám zmizel v mlze.

„Myslíš, že je v pořádku?” Jamie se sklonil, aby mi pomohl na nohy. Jeho plášť byl na dotek vlhký a hrubý, byl nasáklý mlhou a kapičkami vodního příboje.

„Ano je. On je výborný plavec; a až bude v proudu, není to těžké dostat se tam.” Ale i tak pořád zíral do mlhy, jako kdyby si myslel, že pouhá touha protrhá závoje.

Na Jamieho radu si mladý lan počkal, až začne odliv, aby si ušetřil co nejvíce námahy. Když jsem se dívala přes okraj útesu, viděla jsem masu řas vyvržených na pruh pláže.

„Bude mu to trvat tak dvě hodiny, než se zase vrátí.” Jamie odpověděl na mou nevyřčenou otázku. Váhavě se otočil od marného prohlížení jeskyně. „Sakra, měl jsem tam plavat sám, bez ohledu na paži.”

„I mladý Jamie i Michael to zvládli,” připomněla jsem mu. Smutně se na mě usmál.

„Ach, ano. lan to zvládne. Já jen, že je to mnohem jednodušší udělat něco, co je nebezpečné, sám, než čekat, až to udělá někdo druhý.”

„Ha,” řekla jsem mu. „Takže teď aspoň víš, jaké to je, být provdaná za tebe“

Zasmál se.

„No, jo, také si to myslím. Navíc by to nebylo fér ošidit mladého lana o jeho dobrodružství. Pojď, schováme se před větrem.”

Schovali jsme se kousek dál od hrany útesu, posadili jsme se a čekali, koně jsme využili jako ochranného štítu. Chundelatí drsní poníci z vysočiny byli na toto počasí zvyklí, ani se nepohnuli, stáli vedle sebe, hlavy svěšené a ocasy jim vlály ve větru.

Vítr byl příliš silný, aby se dalo mluvit. Seděli jsme tiše, tiskli se k sobě jako ti koně, zády jsme byli otočení k větrnému pobřeží.

„Co je to?“ zeptal se Jamie a zvedl hlavu.

„Co?“

„Myslím, že jsem slyšel křik,

„Předpokládám, že jsou to tuleni,“ řekla jsem, ale než byla všechny slova venku, už vyskočil a hnal se k útesu.

Všude bylo ještě pořád hodně mlhy, ale vítr ji nad tulením ostrovem protrhal, takže v tuto chvíli na něj bylo vidět. Myslím, že tam teď žádní tuleni nebyli.

Na jedné straně ostrova byla u skaliska uvázaná malá loďka. Nebyla rybářská; tato byla delší a příď protáhlejší, byla na ní vesla.

Jak jsem na to zírala, uprostřed ostrova se objevila mužská postava. Ten chlap něco nesl pod paží, mělo to velikost i tvar truhlice, kterou mi Jamie popisoval. Nemusela jsem o tom dlouho přemýšlet, protože se najednou na kraji ostrova objevil i druhý muž.

Ten nesl mladého lana. Jeho polonahé tělo měl přehozené přes rameno. Hlava mu visela dolů a bezvládné paže se klátily kolem těla, takže bylo zřejmé, že je chlapec mrtvý nebo v bezvědomí.

„íane!“ Jamie mi přitiskl ruku k ústům dřív, než jsem stačila vykřiknout.

„Tiše!“ Strhl mě dolů na kolena, aby nás nebylo vidět. Dívali jsme se bezradně na to, jak druhý muž hodil lana do loďky, potom chytil její bok a strčil ji do vody. Nebyla šance prolézt dolů průrvou a doplavat na ostrov dřív, než zmizí. Ale kam zmizí?

„Kde se tam vzali?“ zalapala jsem po dechu. V roklině pod námi se nic nepohnulo, byla tam jen mlha a pohupující se mořské řasy v odlivu.

„Loď. Je to pramice od lodě.“ Jamie dodal něco tichým hlasem a zřejmě i dost jadrného v galštině a byl pryč. Otočila jsem se a zahlédla ho, jak vyskočil na jednoho koně a otáčel ho. Byl pryč, pádil s ním jako o život pryč z útesu.

Po útesu se chodilo špatně, ale koně na to byli lépe přizpůsobení. Rychle jsem také naskočila a pádila za Jamiem, v uších mi znělo vysoké volání o pomoc ze zavázané pusy lana.

Bylo to asi Čtvrt míle, než jsme uviděli oceán, ale zdálo se nám to jako věčnost. Viděla jsem Jamieho před sebou, jeho rozpuštěné vlasy vlály ve větru a na volném moři byla před námi loď.

Půda se pod námi drolila a suť padala dolů do oceánu, břeh nebyl sice tak příkrý jako u útesu, ale pořád příliš prudký na to, aby po něm sešel kůň. Než jsem stačila pustit otěže, Jamie už seskočil z koně a hnal se dolů k oceánu.

Nalevo jsem viděla dlouhou loď plující od ostrova, jak objíždí zátoku. Někdo na lodi už je musel vyhlížet, protože jsem slyšela směrem od lodi táhlý výkřik a v lanoví se najednou objevila spousta postaviček.

Někdo z nich nás také musel zahlédnout, protože najednou byla na lodi panika, všichni vykukovali přes okraj lodě a bylo slyšet i víc křiku. Loď byla modrá, s širokým černým pruhem kolem celé lodi. V tomto pruhu bylo několik střílen, jak jsem je pozorovala, ta krajní se otevřela a z ní vykouklo černé oko hlavně.

„Jamie!“ vykřikla jsem tak nahlas, jak to šlo. Vzhlédl, podíval se, kam ukazuji, a natáhl se na suť přesně ve chvíli, kdy zbraň vystřelila.

Výstřel nebyl moc hlasitý, ale něco mi zahvízdalo kolem hlavy, tak jsem se instinktivně také skrčila. Několik kamenů kolem mne explodovalo a rozlétlo se na kusy. Až se zpožděním mi došlo, že já s koňmi stojíme nahoře na útesu a jsme mnohem lépe vidět než Jamie dole.

Koně to vycítili mnohem dříve než já a vyrazili směrem, kde jsme nechali uvázaného jejich druha. Ještě než se prach usadil, byli pryč. Překulila jsem se přes okraj útesu a dostala se tak po suti o pár stop níž, až jsem se zaklínila do skalní rozsedliny.

Někde nad mou hlavou jsem zaslechla další explozi, tak jsem se ke skále přitiskla ještě blíž. Lidé na lodi byli evidentně výsledkem poslední exploze spokojeni, protože teď se na chvíli rozhostilo ticho.

Srdce mi bušilo do žeber, kolem tváře bylo všude spousta prachu, až jsem se rozkašlala. Riskla jsem pohled přes rameno zrovna ve chvíli, kdy dlouhou pramici vytahovali na loď. Po lanoví a jeho dvou únoscích nebylo ani památky.

Jak jsem se dívala, střílna se potichu zavřela a lano, které drželo kotvu, se povolilo a stoupalo vzhůru, kapala z něj voda. Loď se pomalu otáčela a chytala vítr. Ten byl slabý a plachty se jen stěží propnuly, ale i to málo stačilo. Spíše pomalu než rychle se loď vydá

vala na otevřené more. V tu chvíli už byl Jamie u mě, loď zmizela v husté cloně mraků na temném horizontu.

„Ježíši,” bylo vše, co řekl, když se dostal ke mně. Na chvíli mě pevně objal. „Ježíši.“

Potom jeho objetí povolilo a pohlédl na moře. Nic se nehýbalo, jen cáry roztrhané mlhy. Najednou se zdálo, že celý svět utichl, dokonce i občasný křik buřňáků po výstřelu z kanónu utichl.

Na šedém kameni u mých nohou se objevila skvrna ještě světlejší šedé, kde střela zasáhla kámen. Bylo to necelé tři stopy od pukliny, kde jsem našla útočiště.

„Co budeme dělat?” Cítila jsem se otupělá všemi těmi událostmi. Bylo těžké tomu uvěřit, že se nám lan během hodiny úplně ztratil, jako kdyby zmizel z povrchu zemského. Hustá mlha u pobřeží byla tak hustá a neproniknutelná, jako kdyby to byla nepřekonatelná hranice mezi zemí a podsvětím.

V mé hlavě se míhaly obrázky: mlha, která se převaluje přes okraje tuleního ostrova, najednou se zjevuje loď, muži vyskakují na skály, Ianovo mladistvé vychrtlé tělo, bledé jako sama mlha a jeho hubené končetiny se třesou jako ruce hadrové panenky. Viděla jsem to tak jasně; v mysli se mi zachoval každý detail, aby se mi znovu a znovu zjevoval, pokaždé s takovým povědomým pocitem, že se to dá zvrátit.

Jamieho tvář byla nehybná, jen od nosu k ústům se mu prohloubily vrásky.

„To nevím,” řekl. „Sakra, já nevím, co budeme dělat!” Zaťal ruce v pěsti. Zavřel oči a zhluboka dýchal.

Po jeho přiznání jsem se cítila ještě více vystrašená. Během té krátké doby, co jsem zase s Jamiem, jsem si zvykla, že si ví vždycky rady, i za těch nejhorších situací. Toto doznání mě vylekalo mnohem více než vše, co se událo.

Pocit beznaděje se kolem mne rozprostřel jako ta mlha. Každý nerv křičel, že něco musíme udělat. Ale co?

Na jeho manžetě jsem viděla proužek krve, pořezal si ruku, jak slézal dolů po skále. To mi pomohlo, protože jsem se najednou cítila, že mohu alespoň něco udělat, i když to bylo nepatrné.

„Pořezal ses,řekla jsem. Dotkla jsem se jeho zraněné ruky. „Podívám se na to a zavážu ti to.“

„Ne “ řekl. Odvrátil se a se strhanou tváří se pořád díval zoufale do mlhy. Když jsem se k němu natáhla, trhnul sebou.

„Ne, řekl jsem! Nech to být!“

Polkla jsem a pod pláštěm jsem si založila ruce. Moc nefoukalo, ani nahoře na útesu, ale i tak byla zima a vlhko.

Třel si ruku o přední díl pláště, kde zanechával rudou skvrnu. Pořád ještě zíral na moře, na bod, kde loď zmizela. Zavřel oči a semknul rty. Potom je otevřel, gestem se mi omluvil a otočil se k útesu.

„Myslím, že musíme chytit koně ,“ řekl tiše. „Pojď.

Prodírali jsme se hustou krátkou trávou a kameny beze slov, oněměli jsme hrůzou i smutkem. Viděla jsem koně, malé postavičky v dálce s nohama jako špalky, choulili se společně k jejich uvázanému druhovi. Běh od útesu k pobřeží trval snad hodiny; cesta zpět se zdála ještě delší.

„Nemyslím si, že byl mrtvý,“ řekla jsem po chvíli, která se mi zdála jako rok. Položila jsem opatrně Jamiemu ruku na rameno, chtěla jsem ho utěšit, ale on by si toho nevšiml, ani kdybych ho vzala hrncem po hlavě. Kráčel pomalu dál se svěšenou hlavou.

„Ne,“ řekl a já si všimla, jak polkl. „Ne, nebyl mrtvý, jinak by ho s sebou nebral i.“

„A naložili ho na loď?” naléhala jsem. „Viděl jsi to?“ Myslela jsem si, že možná pro něho bude lepší, když bude mluvit.

Přikývl. „Ano, vzali ho na palubu; viděl jsem to jasně. Je to alespoň nějaká naděje,” zamumlal si pro sebe. „Pokud ho nepraštili po hlavě hned, tak to snad už neudělají.” Najednou si uvědomil, že jsem tam s ním, otočil se a pohlédl na mě, očima si prohlížel mou tvář.

„Jsi v pořádku, Sassenachová?

Na několika místech jsem byla odřená, umazaná od špíny, podlamovala se mi strachem kolena, ale jinak jsem byla v pořádku.

„Je to dobré.” Znovu jsem mu položila ruku na rameno. Tentokrát mi to dovolil.

„To je dobře,” řekl po chvíli tiše. Vzal si mou ruku a zavěsil si ji pod ohnutý loket, pokračovali jsme dál.

„Nemáš tušení, kdo by to mohl být? Musela jsem trochu zvýšit hlas, aby mě bylo slyšet kvůli příboji za námi. Chtěla jsem, aby mluvil.

Zakroutil hlavou a zamračil se. Jak se musel nad slovy zamyslet, zdálo se, že ho to dostává z jeho vlastního šoku.

„Slyšel jsem, jak jeden námořník volá na muže na loďce, byla to francouzština. Ale to nic nedokazuje námořníci pochází ze všech zemí. Ale i tak, v přístavu jsem viděl hodně lodí, abych mohl usoudit, že to není klasická obchodní loď a vůbec nevypadá jako anglická, dodal, „i když přesně nevím proč. Možná podle ráhnoví,

„Byla modrá s černým pruhem kolem dokola, řekla jsem. „To bylo jediné, čeho jsem si všimla, než na nás začali pálit,

Bylo možné tu loď vystopovat? Ta myšlenka ve mně začala hlodat a dávala mi naději; možná není situace tak bezvýchodná, jak jsem si na začátku myslela. Pokud není lan mrtvý a nám by se podařilo zjistit, kam ta loď pluje…

„Viděl jsi její jméno? zeptala jsem se.

„Jméno? Ta myšlenka ho trochu překvapila. „Jaké, na lodi?

„Copak lodi nemívají obyčejně své jméno napsané na boku? zeptala jsem se.

„Ne, proč? zeptal se zmateně.

„Že by se podle toho dalo, sakra, zjistit, kdo to byl! řekla jsem popuzeně. Můj tón ho trochu překvapil a pousmál se.

„No, vzhledem k jejich způsobu podnikání soudím, že asi moc nestojí o to, aby se dalo poznat, kdo jsou, řekl suše.

Chvíli jsme zamyšleně kráčeli bok po boku. Potom jsem se zvědavě zeptala: „No ale jak se potom legitimní lodě prokazují sobě navzájem, když nemají na boku jméno?

Podíval se na mě s jedním obočím pozvednutým.

„Také tě rozeznám od jiných žen, poukázal, „a nemusíš mít jméno vyšité na své hrudi.

„Takže tam nemusí mít ani čárku? řekla jsem uštěpačně, ale když jsem zachytila jeho nechápavý výraz, dodala jsem, „chceš mi tím říci, že lodě se od sebe liší a to je jich docela dost že je od sebe rozeznáš jen podle vzezření?

„Já ne, řekl upřímně. „Znám jich jen pár; lodě, na kterých znám kapitány a které s námi obchodovaly; také zásobovací lodě, které

pluly do přístavu tak často, že jsem je viděl snad tucetkrát. Ale námořníci jich budou znát jistě mnohem víc.”

„Takže potom by se dalo zjistit, jak se jmenuje loď, která lana unesla?”

Přikývl a zvědavě se na mě podíval. „Ano, myslím, že ano. Jak jsme šli, snažil jsem si toho co nejvíce vybavit, abych to mohl povědět Jaredovi. On bude znát hodně lodí a o mnoho víc kapitánů třeba jeden z nich bude znát širokou modrou loď se třemi stěžni, dvanácti děly a se zamračenou vyřezávanou hlavou.”

Srdce mi poskočilo. „Takže ty už máš plán!”

„No, plánem bych to zrovna nenazýval,” řekl. „Prostě mě nenapadlo nic lepšího.” Pokrčil rameny a otřel si dlaní tvář. Jak jsme kráčeli, srážely se na nás malé kapičky vlhkosti, zářily na jeho rudých vlasech a obočí a pokrývaly jeho tváře jako slzy. Povzdechl si.

„V Inverness nastoupíme na loď. To je to nejlepší, co teď můžeme udělat, Jared nás čeká v Le Havru. Až se s ním setkáme, možná nám pomůže zjistit, jak se modrá loď jmenuje, a snad i to, kam směřuje. Ano,” řekl suše a očekával mou otázku, „lodě mají své přístavy a i když nepatří k námořnictvu, probíhá tam jejich běžná údržba, také se musí předkládat papíry veliteli přístavu, ve kterých stojí i jejich destinace.”

Už jsem se cítila lépe než ve chvíli u Elleniny věže.

„Pokud to nejsou piráti nebo korzáři,” dodal varovně, což trošku mou zlepšující se náladu utlumilo.

„A pokud ano?”

„To ví jen bůh, já ne,” řekl krátce a odmlčel se až do doby, než jsme došli ke koním.

Pásli se u věže, kde jsme zanechali lánová koně, chovali se, jako kdyby se nic nestalo, a tvářili se, že jim tvrdá přímořská tráva moc chutná.

„Cha!” Jamie se na ně nesouhlasně podíval. „Bláznivé potvory? Sáhl po lanu a omotal ho dvakrát kolem vyčnívajícího kamene. Podal mi konec, k němu i stručnou instrukci, abych ho podržela. Potom hodil volný konec dolů do průrvy, odložil si plášť a boty a bez dalších poznámek po něm zmizel dole.

O chvíli později se zase vrátil, byl úplně propocený a pod paží svíral malý uzlík. Byla to košile mladého lana, jeho plášť, boty a ponožky, nůž a malý kožený váček, ve kterém měl všechny své cennosti.

„Chceš je dovézt domů Jenny?” zeptala jsem se. Snažila jsem se představit si, jak se bude asi .Tenny tvářit, co řekne nebo co udělá, až se to dozví, a docela se mi to povedlo. Trošku se mi přitom udělalo mdlo, protože jsem věděla, že můj bolestivý pocit ztráty bude nic ve srovnání s tím jejím.

Jamie byl po té námaze rudý, ale po mých slovech mu krev z tváře úplně zmizela. Ještě pevněji sevřel balíček oblečení.

„Och, ano,” řekl tiše s hořkostí v hlase. „Ano, půjdu domů a povím své sestře, že jsem ztratil jejího nejmladšího syna? Nechtěla, aby jel se mnou, ale já na tom trval. Říkal jsem, že se o něj postarám. A teď je zraněný a možná i mrtvý tak tady máš na památku jeho oblečení?” Zatnul zuby a trhaně polknul.

„Raději bych byl sám mrtvý,” řekl.

Potom poklekl na zem, vytřepával oblečení, znovu je poskládal a udělal z něj hromádku. Všechno to zamotal úhledně do pláště, vstal a strčil uzlík do tašky u svého sedla.

„Myslím, že to lan bude potřebovat, až ho najdeme,” řekla jsem a snažila jsem se mluvit sebejistě.

Jamie se na mě podíval a po chvíli přikývl.

„Ano,” řekl tiše. „Myslím, že ano.”

Už bylo pozdě na to, abychom vyrazili do Inverness. Slunce zapadalo, což bylo patrné z narudlé záře, která jen nepatrně pronikala mlhou. Beze slov jsme začali stavět tábor. V taškách u sedla jsme měli studené jídlo, ale nikdo z nás neměl na jídlo ani pomyšlení. Místo toho jsme se schoulili v pláštích a přikrývkách na zem ke spánku, uloženi do malých prohlubní, které Jamie vykopal v zemi.

Nemohla jsem spát. Zem byla pod mými boky a rameny tvrdá a kamenitá a hřmění příboje pod námi by mě udržovalo vzhůru, i kdybych neměla hlavu plnou myšlenek.

Byl vážně zraněný. Bezvládnost jeho těla jisté zranění prozrazovala, ale neviděla jsem žádnou krev. Předpokládám, že ho jenom praš

tili do hlavy. Pokud ano, tak jak se bude cítit, až se probudí a zjistí, že ho unesli a každou minutou se vzdaluje od domova a rodiny?

A jak ho kdy vůbec najdeme? Když se Jamie poprvé zmínil o Ja redovi, cítila jsem naději, ale jak jsem o tom přemýšlela víc a víc, začalo mi to připadat čím dál tím víc nereálné nalézt jednu konkrétní loď, která teď může plout kterýmkoliv směrem, na jakékoliv místo na světě. A bude únosci stát lan za to, anebo si to rozmyslí a usoudí, že je lan jen zátěží a hodí ho přes palubu?

Myslela jsem si, že nespím, ale musela jsem si zdřímnout, sny plné trápení. Vzbudila jsem se a chvěla se chladem, natáhla jsem rukuk Jamiemu. Nebyl tam. Když jsem se posadila, zjistila jsem, že přeze mne přehodil svou přikrývku, zatím co jsem spala, ale byla to jen chabá náhrada za jeho teplé tělo.

Seděl kousek ode mne, byl ke mně zády. Se západem slunce se zvedl vítr a odvál mlhu; dorůstající měsíc svítil skrz mraky dost silně na to, abych viděla jeho schoulenou postavu.

Vstala jsem a došla k němu, přitáhla jsem si plášť blíž k tělu, jak mi byla zima. Mé kroky byly na žulové suti slabě slyšet, to ale zaniklo ve hřmotu moře pod námi. Ale i tak mě musel slyšet; neotočil se, ale nebyl vůbec překvapený, když jsem se posadila vedle něj.

Bradu měl opřenou o ruce, lokty na kolenou, oči měl rozšířené a nepřítomné, jak se díval do temné vody pod námi. Pokud byli tuleni vzhůru, tak byli tuto noc zticha.

„Jsi v pořádku?” zeptala’jsem se tiše. „Je příšerná zima. Neměl na sobě nic, jen plášť; v tuto chladnou noční hodinu a ve vlhkém ledovém vzduchu nad mořem to bylo méně než dostatečné. Když jsem mu položila ruku na rameno, cítila jsem pořád to slabé napětí.

„Ano, je mi dobře, řekl, ale neznělo to přesvědčivě.

Při této vytáčce jsem trochu zafuněla a posadila se na žulový kámen vedle něj.

„Nebyla to tvá chyba, řekla jsem po chvíli ticha, kdy jsme poslouchali moře.

„Měla by ses jít vyspat, Sassenachová. Jeho hlas byl vyrovnaný, ale já v něm postřehla i beznaděj, tak jsem se k němu ještě více přitiskla a snažila se ho obejmout. Skoro se mě až bál dotknout, ale já už jsem se také pořádně třásla.

„Nikam nejdu.“

Zhluboka si povzdechl a přitáhl si mě k sobě, posadil si mě na kolena, takže byly jeho paže pod mým pláštěm a pevně mě sevřel. Třas pomalu ustupoval.

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se konečně.

„Modlím se,“ řekl tiše. „Nebo se o to alespoň pokouším.“

„Neměla jsem tě rušit.” Chtěla jsem odejít, ale jeho objetí bylo ještě pevnější.

„Ne, zůstaň,” řekl. Zůstali jsme v těsném objetí; cítila jsem na uchu jeho teplý dech. Nadechl se, jako kdyby chtěl promluvit, potom ale beze slova vydechl. Otočila jsem se a dotkla se jeho tváře.

„Co se děje, Jamie?“

„Je snad chyba, že tě chci?” zašeptal. Jeho tvář byla úplně bledá a oči v šeru vypadaly jako temné tečky. „Pořád přemýšlím je to má chyba? Hřešil jsem tolik, tolik jsem tě chtěl, že jsem po tobě toužil více než po životě?”

„Opravdu?” Vzala jsem jeho tvář do dlaní a cítila jeho chladné kosti. „A pokud ano co by na tom bylo špatného? Jsem tvá žena.” I přes to všechno mě pouhé slovo „žena” rozradostnilo.

Pootočil hlavou, takže jeho rty spočinuly na mé dlani a jeho ruka se natáhla po mé. Také měl studené prsty a tvrdé jako plovoucí dřevo nasáklé mořskou vodou.

„Také si to říkám. Bůh mi tě dal; jak bych tě mohl nemilovat? Ale i tak pořád přemýšlím a nemohu přestat.”

Shlédl na mě dolů a obočí měl zamračené trápením.

„Ten poklad bylo v pořádku použít ho, když bylo zapotřebí nakrmit hladové nebo zachránit lidi z vězení. Ale zkusit si za něj koupit mou svobodu a vykoupit vinu použít ho, abych s tebou mohl volně žít na Lallybrochu a nemusel se trápit s Laoghairií možná to byla chyba.”

Vzala jsem jeho ruku a dala šiji kolem pasu, přitáhla jsem si ho blíž. Přitulil se a položil si hlavu na mé rameno.

„Tiše,” řekla jsem, aby už byl zticha. „Už nemluv. Jamie, už jsi někdy v životě udělal něco jen pro sebe aniž bys u toho myslel na někoho jiného?”

Jemně mi položil ruku na záda a přejížděl po švu mé spodničky, v jeho nádechu jsem postřehla i úsměv.

„No, to mockrát,“ zašeptal. „Když jsem tě uviděl. Když jsem si tě vzal a nestaral se o to, jestli mě chceš nebo ne, i když jsi měla být někde jinde a milovala bys někoho jiného.”

„Seš to ale zatracenej chlap, zašeptala jsem a kolébala ho dál. „Jsi strašný blázínek, Jamie Frasere. A co Brianna. To přece nebylo špatné, nebo snad ano?

„Ne. Polkl, slyšela jsem ten zvuk zcela zřetelně a cítila jsem jeho pulz na místě, kde jsem ho držela. „Ale teď jsem tě odtrhl i od ní. Miluji tě a miluji i lana, jako kdyby byl můj vlastní. A myslím, že nemohu mít vás oba.

„Jamie Frasere, řekla jsem a snažila se mluvit tak přesvědčivě, jak jen to šlo, „ty jsi ale cvok. Shrnula jsem mu vlasy z čela, pevně jsem ho chytila dlaněmi za zátylek a snažila se ho přimět, aby se na mě podíval.

Myslím, že jsem se na něj musela dívat stejně, jako se díval on na mě; bledá lebka a rty a oči tmavé jako krev.

„Ty jsi mě nenutil, abych se k tobě vrátila, ani jsi mě neodtrhl od Brianny. Přišla jsem, protože jsem tě chtěla protože jsem chtěla tebe tak moc, jako jsi chtěl ty mě a má přítomnost tady nemá nic společného s tím, co se stalo. Jsme svoji, a to bez ohledu na to, jak to nazýváš před bohem, mužem, Neptunem nebo kýmkoliv jiným.

„Neptunem? řekl trošku zaraženě.

„Ticho, řekla jsem. „Jsme manželé, říkám, takže není nic zlého na tom, že mě chceš nebo že spolu spíme, a žádný bůh, který za něco stojí, ti nevezme tvého synovce jen proto, že chceš být šťastný. Tak je to!

„A kromě toho, dodala jsem, když jsem k němu po chvíli vzhlédla, „já už se sakra vracet nebudu, tak co bych s tím tak asi mohla dělat?

Tentokrát se jeho hruď zachvěla smíchem, ne zimou.

„Myslím, že budu prokletý za to, že jsem si tě vzal, řekl. Políbil mě něžně na čelo. „Láska k tobě mě dohnala do pekla už několikrát, Sassenachová; a pokud bude třeba, risknu to znovu.

„Ach, řekla jsem. „A ty si myslíš, že jsem měla s tebou na růžích ustláno?

Tentokrát se zasmál nahlas.

„Ne,“ řekl, „ale mohla bys to dělat?“

„No, možná to zkusím.

„Jsi velice tvrdohlavá žena, řekl a v hlase byl slyšet smích.

„Dá to práci poznat toho druhého, řekla jsem a potom jsme se oba odmlčeli.

Už bylo hodně pozdě tak čtyři ráno. Měsíc už se skláněl a byl přes mraky vidět jen občas. Mračna se pohybovala rychleji; vítr je posouval a protrhal i mlhu, už se skoro šeřilo. Najednou někde pod námi hlasitě zařval tuleň.

„Myslíš, že bys to zvládla, kdybychom teď vyrazili? zeptal se najednou Jamie.

„Že bychom nečekali, až se rozední? Až budeme pryč z útesů, tak už se půjde lépe.

Tělo mě bolelo únavou, měla jsem příšerný hlad, ale hned jsem vyskočila a shrnula si vlasy z tváře.

„Jdeme, řekla jsem.

To bude muset být Artemis. Jared zaklapnul víko přenosného psacího stolu a mnul si obočí, byl zamračený. Jamieho bratranci bylo kolem padesáti, když jsem ho tenkrát poznala a teď už měl hodně přes sedmdesát, ale jeho hubená, drobná postava a neúnavná schopnost pracovat byly pořád stejné. Pouze jeho vlasy poznamenalo stáří. Po hladkých černých vlasech zůstala už jen skrovná, ryzí a zářící bílá, svázaná červenou hedvábnou stužkou.

„Je to člun ne víc než střední velikosti, s posádkou kolem čtyřiceti mužů,“ poznamenal. Aleje ke konci sezóny, tak si už pravděpodobně nepolepšíme většina východoindických lodí bude do měsíce pryč. Artemis už mohla odplout se skupinou lodí na Jamajku, pokud nebyla naložena k opravě.“

„To budu dříve mít vaši loď a jednoho z vašich kapitánů,“ ujistil ho Jamie. „Velikost není podstatná.”

Jared zvedl skepticky obočí a pohlédl na bratrance. „Ach? No, až budeš na moři, asi zjistíš, že je to víc podstatné, než si myslíš. Ke konci sezóny bývá bouřkové období, a šalupa se bude houpat jako plovák. Mohu se zeptat, jak se budeš chránit před bouří na poštovní lodi, bratránku?

Jamieho obličej, už tak ustaraný a ponurý, se s touto otázkou zachmuřil ještě víc. Byl ta nejsuchozemštější krysa, jakou jsem znala. Byl nejen náchylný k mořské nemoci, ale také úplně vyčerpaný. Byl nemocný celou cestu z Inverness až do Le Havru, ačkoli moře i počasí byly celkem klidné. Nyní, o necelých šest hodin později,

bezpečně na souši v Jaredově skladu u přístaviště, měl pořád bledý nádech na rtech a Černé kruhy pod očima.

„Já to zvládnu,” řekl krátce.

Jared si ho pochybovačně prohlédl, a byl si dobře vědom jeho reakcí na námořní plavidlo jakéhokoli druhu. Jamie byl sotva schopen vkročit na zakotvenou loď aniž nezezelenal; vidina plavby přes Atlantický oceán, dvou nebo tříměsíční vězení bez možnosti úniku na malé neustále sebou házející loďce, by odradilo i toho nejstatečnějšího muže. Po nějakou dobu mě to znepokojovalo.

„No, mám dojem, že s tímhle ti nijak nepomůžeme,“ řekl Jared, vzdychl a opakoval mé myšlenky. „A alespoň budeš mít u sebe osobního lékaře,“ dodal a usmál se na mě. „Tedy, doufám, má drahá, že máte v úmyslu ho doprovázet?”

„Ano, ovšem,” ujistila jsem ho. „Jak dlouho potrvá, než loď bude připravená k vyplutí? Ráda bych objevila pořádnou lékárnu, abych zásobila lékárničku, než vyrazíme?1

Jared našpulil rty a zapřemýšlel. „Tak týden, dá li bůh,“ řekl. „Ar íemis je momentálně v Bilbau; má vézt náklad kůží ze Španělska a hromadu mědi z Itálie bude se nakládat tady, jakmile dorazí, což by mělo být pozítří, pokud bude příznivý vítr. Ještě jsem nenajal žádného kapitána, ale uvažuji o jednom spolehlivém muži; možná budu muset pro nej dojet do Paříže, a to zabere dva dny tam a dva zpátky. Ktomu den na doplnění zásob, naplnit sudy s vodou, plus další drobnosti, takže by měla být hotová ke startu příští týden za úsvitu.”

„Za jak dlouho se dostaneme do Východní Indie?” zeptal se Jařme. Napětí v něm prozrazovaly linie jeho těla, způsobené buďto naší cestou anebo příliš krátkým odpočinkem. Byl napnutý jako luk, a nejspíš tak chtěl zůstat, dokud nenajdeme mladého lana.

„Za dva měsíce, když je sezóna.” řekl Jared, stále měl na čele malou vrásku. „Ale teď už je měsíc po sezóně; udeří zimní vichřice, tak možná až za tři. Anebo více.”

Anebo nikdy, ale Jared, ex námořník, byl příliš pověrčivý anebo příliš taktní než aby tuto možnost vyslovil. Nicméně, viděla jsem ho, jak pokradmu ťuká na dřevo svého psacího stolu, pro štěstí.

Nedovedl vyslovit ani další myšlenku, která zaměstnávala mou hlavu; neměli jsme žádnou jistotu, že modrá loď míří do Západní

Indie. Měli jsme pouze záznamy, které Jared obstaral pro nás od velitele přístavu v Le Havru, a ten poukázal na dvě návštěvy lodí

vhodně pojmenované Bruja během posledních pěti let, pokaždé s domovským přístavem v Bridgetownu na Barbadosu.

„Vyprávěj mi o ní ještě jednou loď, která vzala mladého Iana,“ řekl Jared. „Jak plula? Vysoko na hladině anebo hluboce ponořená, jako když veze těžký naklad?“

Jamie na chvíli zavřel oči, soustředil se, pak je otevřel a kývl. „Těžce naložená, to bych mohl odpřísáhnout. Střílny měla ne víc než šest stop nad hladinou.

Jared spokojeně kývl. „Pak opustila přístav a už se nevrátila. Mám posly ve všech hlavních přístavech ve Francii, v Portugalsku a Španělsku. Při troše štěstí zjistí, odkud loď vyplouvala, a pak se z dokladů určitě dozvíme i to, kam směřuje. Náhle se jeho tenké rty stáhly dolů. „Ovšem, pokud se neukáže, že jsou to piráti a necestují s falešnými doklady.

Starý obchodník s vínem opatrně odložil vyřezávanou psací des ku z mahagonu, ztmavlou během let používání, a zvedl se na nohy. Pohyboval se strnule.

„To je vše, co zatím můžeme udělat. Pojďme teď domů; Mathilde už na nás jistě čeká s večeří. Zítra ti ukážu lodní seznamy a objednávky a tvoje žena se může poohlédnout po nějakých bylinách.

Bylo už skoro pět hodin odpoledne a úplná tma v tomto ročním období, ale na Jareda už čekali dva sluhové, aby nás, vybaveni tlustými klacky a pochodněmi k osvětlení cesty, doprovázeli na tu krátkou cestu domů. Le Havre bylo prosperující přístavní město a pobřežní čtvrť nebyla zrovna vhodným místem pro osamělé procházky, pro známého a úspěšného obchodníka s vínem obzvlášť.

Navzdory vysílení z plavby přes Kanál, nesnesitelné vlhké lepkavosti, pronikavého rybího zápachu po celém Le Havru, a trýznivého hladu, mi bylo lehce na duši, když jsme se v noci protloukali úzkými uličkami, následujíc pochodně. Díky Jaredovi jsme měli alespoň šanci mladého lana najít.

Jared souhlasil s Jamieho názorem, že pokud piráti z lodě Bruja

proto jsem si na ně vzpomněla nezabili mladého lana na místě, pravděpodobně mu ani neublížili. Zdravého mladého muže jakého

koli původu je možno prodat jako otroka anebo sezónního sluhu v Západní Indii za více než dvě stě liber, což je slušná částka na tehdejší poměry.

Pokud měli v úmyslu tohle udělat a mladého lana výhodně prodat, a pokud bychom věděli, do kterého přístavu mají namířeno, bylo by docela jednoduché chlapce najít a získat zpět. Prudký závan větru a pár chladných kapek, které spadly z mraků visících nad námi, poněkud ztlumilo můj optimizmus a připomnělo mi, že ačkoli nebude obzvlášť velký problém najít lana, když už se dostaneme do Západní Indie, tak i Bmja, i Artemis musí nejdřív doplout na ostrovy. A zimní bouře už začínaly.

Déšť během noci zesílil a neúnavně bubnoval do břidlicové střechy nad našimi hlavami. Za normálních okolností mi tento zvuk přišel uklidňující a uspával mě; ale za této situace tiché bubnování znělo spíš hrozivě a neklidně.

Navzdory Jaredově vydatné večeři a výtečnému vínu jsem nemohla usnout, v mé mysli se neustále zjevovaly obrazy plachet prosáklých deštěm a vzdouvajících se rozbouřených moří. A nejen mě morbidní představy udržovaly v bdělém stavu; Jamie nešel se mnou nahoru, zůstal dole a bavil se s Jaredem o záležitostech ohledně plavby, ke které se chystáme. Jared byl ochoten riskovat loď a kapitána, aby nám pomohl v pátrání. Na oplátku Jamie byl ochoten plout jako superkargo.

„Jako co?“ řekla jsem, když jsem uslyšela tu nabídku.

„Jako superkargo,“ trpělivě vysvětloval Jared. „Někdo jako námořní důstojník, který má za úkol dohlížet na nakládání a vykládaní, také prodej a rozmístění nákladu. Kapitán a posádka pouze plují na lodi; někdo se musí postarat o zboží. V případě, že by byl náklad nějak poškozen, rozkazy superkarga mohou převyšovat dokonce i kapitánovu autoritu”

A tak bylo ujednáno. Zatímco Jared byl víc než ochoten riskovat, aby pomohl příbuznému, neviděl důvod, proč by nemohl mít i prospěch ze sjednané smlouvy. Proto zohlednil různé druhy zboží,

které má být naloženo cestou z Bilbaa a Le Havru; poplujeme na Jamajku, abychom vyložili převážnou část nákladu, a na zpáteční cestu zařídil překládku Artemis, rum vyráběný na plantážích cukrové třtiny Fraser a spol. na Jamajce.

Zpáteční cesta nepřipadala v úvahu, dokud se nezlepší počasí, takže pozdní duben anebo na začátku května. Mezi tím, než se v únoru dostaneme na Jamajku a vrátíme v květnu zpět do Skotska, měl Ja mie k dispozici Artemis a její posádku, aby mohl plout na Barbados anebo i jinam a hledat mladého lana. Tři měsíce. Doufala jsem, že to bude stačit.

Byla to velkorysá dohoda. A přesto, Jared, emigrant a prodejce vín žijící mnoho let ve Francii, byl dost bohatý na to, aby ho ztráta lodi, byť bolestivá, nijak nepoškodila. Tento fakt mi neunikl, protože Jared riskoval pouze nepatrnou Část svého jmění, zatímco my riskovali své životy.

Vítr pomalu slábl; už nevyl v komínu s tak obrovskou sílou. Jelikož jsem stále nemohla usnout, vstala jsem, omotala jsem si kilt kolem ramen, aby mi nebylo zima, a šla k oknu.

Mramorově šedá obloha byla tak hluboká; uhánějící dešťové mraky lemoval svit měsíce, ukrytého za nimi, a sklo bylo pruhované od deště. Přesto ke mně pronikal dostatek světla na to, abych rozeznala stěžně zakotvených lodí u pobřeží, necelé tři Čtvrtě míle odsud. Houpaly se tam a zpět, plachty pevně svinuté pro případ bouře, stoupaly a klesaly v neklidném rytmu, podle toho jak se kolébaly na vlnách zakotvené malé Čluny. Během týdne budu na jedné z nich.

Netroufala jsem sí uvažovat o tom, jaký by mohl byt můj život, když už jsem našla Jamieho, ani o tom, co by bylo, kdybych ho nenašla. Kromě toho našla jsem ho a v rychlém sledu jsem promítla svůj život jako ženy tiskaře v politickém a literárním prostředí Edinburghu, nebezpečnou uprchlickou existenci pašerákovy ženy, a konečně rušný, ale usedlý život na farmě na vysočině, který jsem znala předtím a tolik milovala.

Nyní, ve stejně rychlém sledu, všechny tyhle možnosti zmizely někde v nenávratnu, a já opět stála před neznámou budoucností.

Kupodivu jsem z toho všeho nebyla ani tak zoufalá, ale spíš nadšená. Dvacet let jsem žila jako klíště, přisátá mou náklonností

k Brianně, Frankovi a pacientům. A teď osud a mé vlastní počínání mě odtrhly od všech těchto věcí, cítila jsem se svobodná a jako bych se někde propadala v příboji vln, vydána na milost a nemilost sil mnohem mocnějších než já sama.

Dechem jsem zamlžila sklo a nakreslila malé srdíčko, jako jsem kdysi dělávala pro Briannu za chladných rán. Pak jsem chtěla dovnitř vepsat její iniciály B. E. R.. jako Brianna Ellen Randallová. Jmenovala by se pořád Randallová? Přemýšlela jsem. Anebo teď už Fraserová? Váhala jsem, a pak nakreslila dovnitř srdíčka dvě písmena „J“ a „C“

Stála jsem ještě pořád u okna, když se otevřely dveře a vstoupil Jamie.

„Pořád jsi vzhůru?” zeptal se, spíše zbytečně.

„Nespím kvůli dešti.” Šla jsem ho obejmout, ráda za jeho hřejivou podporu, která rozehnala studené noční šero.

Objal mě a ponořil bradu do mých vlasů. Skoro vůbec už nebyl cítit mořskou nemocí, spíše voněl po vosku a po inkoustu.

„Psal jsi?” zeptala jsem se.

Podíval se na mě s údivem. „Ano, jak jsi to poznala?”

„Voníš inkoustem.”

Lehce se usmál, ucouvnul a pročísl si vlasy dlaní.

„Máš nos jako divoké prase, Sassenachová.”

„Proč? Děkuji za rozkošný kompliment,” řekla jsem. „Co jsi psal?”

Úsměv mu zmizel z tváře, náhle vypadal tak ztrhané a unaveně.

„Psal jsem Jennyřekl. Šel ke stolu, shodil si kabát, a rozepnul límec a žabot. „Nechtěl jsem jí psát, dokud jsme nepotkali Jareda, a tak jsem jí už mohl říct, jaké máme plány a jaká je naděje na to, že dostaneme lana bezpečně domů. Kdo ví, co udělá, až tu zprávu obdrží a díky bohu budu na moři, když se to stane,” dodal sarkasticky a vynořil se ze záhybů plátna.

Nebyl to nejspíš lehký úkol, ale rozhodně bylo pro něho jednodušší to napsat, pomyslela jsem si. Posadil se, sundal si boty a punčochy a já si stoupla za něho, abych rozvázala jeho těžký cop.

„Jsem rád, že jsem to dopsal,” opakoval mé myšlenky. „Nejvíce ze všeho se děsím jí to říct.”

„Napsal jsi pravdu?”

Pokrčil rameny. „Vždy to dělám.”

Kromě pravdy o mně. Tuhle myšlenku jsem nevyslovila nahlas a masírovala jsem mu záda a hnětla ztuhlé svaly.

„Co má Jared společného s panem Willoughbym?” zeptala jsem se, když se během masáže tato myšlenka zrodila v mé hlavě. Doprovázel nás během plavby Kanálem, přilepený k Jamiemu jako malý hedvábně modrý stín. Jared, který byl zvyklý v přístavišti na všechno možné, a tak se vypořádal i s panem Willoughbym, s vážností se mu poklonil, oslovil ho v čínštině, ale jeho paní tento záhadný host připadal značně víc podezřelý.

„Myslím, že spal ve stáji.” Jamie zívnul, a protáhl se. „Mathilda říká, že není zvyklá mít v domě pohany a že si na to zvykat nehodlá. Když povečeřeli, pokropila kuchyň svěcenou vodou.” Podíval se nahoru, zahlédl srdíčko, které jsem nakreslila na zamlženém okně, a usmál se.

„Co je to?”

„Taková hloupost,” řekla jsem.

Natáhnul se a uchopil moji pravou dlaň. Bříškem svého palce pohladil malou jizvu u kořene mého. Bylo to malé písmeno „J”, které vytvořil špičkou nože, těsně před tím než jsem ho opustila, před Cullodenem.

„Neptal jsem se,” řekl, „jestli bys chtěla se mnou. Mohu tě nechat tady; Jared by uvítal, kdybys zůstala, tady nebo v Paříži. Anebo bys mohla zpátky do Lallybrochu, kdyby sis to přála.”

„Ne, neptal ses,” řekla jsem. „To proto, že jsi zatraceně dobře věděl, jaká by byla odpověď.”

Podívali jsme se na sebe a zasmáli se. Vrásky zármutku a únavy zmizely z jeho tváře. Světlo svíce vytvořilo jemnou svatozář kolem jeho hlavy, když se skláněl, aby políbil mou dlaň.

Vítr stále hvízdal v komíně, a déšť neustále stékal po okně jako slzy, ale to už bylo jedno. Konečně jsem usnula.

Ráno se nebe vyjasnilo. Ostrý, studený větřík rachotil okenními tabulemi v Jaredově studovně, ale dovnitř útulné světničky se už nedostal. Dům v Le Havru byl o hodně menší než jeho ohromná rezidence v Paříži, nicméně se pyšnil třemi hrubě tesanými poschodími solidního, roubeného blahobytu.

Poposunula jsem nohu blíž k praskajícímu ohni a ponořila pero do kalamáře. Dělala jsem seznam léků, které bych mohla potřebovat během dvouměsíční výpravy. Destilovaný líh byl nejdůležitější a zároveň nejjednodušší k dostání; Jared slíbil, že doveze z Paříže sud.

„Radši to označte jiným názvem,“ řekl. „Jinak ten sud bude prázdný, ještě než vyrazíte:”

Rafinované sádlo, napsala jsem pomalu, třezalka tečkovaná; česnek, deset liber; řebříček obecný. Napsala jsem brutnák obecný, pak jsem potřásla hlavou, škrtla to a namísto toho napsala pilát, starší název, spíše používaný v těchto dobách.

Pracovala jsem pomalu. Znala jsem lékařské využití všech běžných rostlin a i mnoha vzácných kusů zároveň. Musela jsem; byly to jediné, které byly k mání.

K tomu ještě mnoho z nich bylo překvapivě účinných. Navzdory skepsi a vyslovenému zděšení mých nadřízených a kolegů z nemocnice v Bostonu, jsem je občas úspěšně využívala i k léčbě mých novodobých pacientů. {„Viděljste, co MUDr. Randallová udělala?” hlas šokovaného internisty stále zněl v mé hlavě, a tak jsem se během psaní usmála. „Použila pro enterální výživu 13”B výluh zkytekV”)

Tento fakt mi připomněl, že když existuje jodid, pro dezinfekci ran nikdo nepoužívá řebříček ani kostival a k léčbě celkové nákazy se dává přednost penicilínu a ne bublinatce.

Spoustu věcí jsem zapomněla, ale během psaní jmen bylin se jejich vzhled a vůně opět začaly ke mně vracet tmavě zbarvený, živičný, příjemně a lehce vonící břízový olej, ostrá pachuť z rodiny mátovi tých, matně sladká vůně heřmánku a svíravost hadího kořene.

Na druhé straně stolu zápasil Jamie se svým seznamem. Chuděra, namáhavě psal zmrzačenou pravou rukou, zastavil se, aby si poškrábal hojící se ránu nad levým loktem a trousil při tom pod nosem poznámky.

„Máš na seznamu citrónovou šťávu, Sassenachová? zeptal se a vzhlédl.

„Ne. A mám ji tam míť?“

Odhrnul si pramen vlasů z tváře a mračil se na list papíru před sebou.

„Jak se to vezme. Obvykle se o to stará lodní chirurg, ale na lodi velikosti Artemis zpravidla chirurg nebývá, takže potraviny obstarává lodní hospodář. Ale ten tam také není; a není čas na hledání spolehlivého muže, takže tu funkci převezmu také já.

„No, jestli ty budeš pokladník a dozorce, domnívám se, že já budu v zastoupení lodního chirurga,“ řekla jsem a lehce se usmála. „Seženu tu citrónovou šťávu,

„V pořádku, Pokračovali jsme v družném škrábání, než nás vyrušila Josephine, služebná, aby nám oznámila, že se dostavila nějaká osoba. Nevědomky svraštila svůj dlouhý nos jako projev nelibosti nad tou informací.

„čeká u vchodu. Majordomus se snažil poslat ho pryč, ale on trvá na tom, že má s vámi schůzku, pane Jamesi? Tázavý tón posledních slov naznačoval, že neexistuje snad nic nevhodnějšího, ale zareagovat tímto svérázným způsobem ji donutily povinnosti.

Jamie zvedl obočí. „Osoba? Jaká osoba? Josephine pevně semkla rty, jakoby opravdu nebyla schopná ze sebe vypravit ani slovo. Byla jsem na toho muže velmi zvědavá a vykoukla jsem z okna. Vystrčila jsem hlavu hodně daleko, ale kromě vršku černého širáku, pokrytého silnou vrstvou prachu, jsem nespatřila nic víc.

„Vypadá jako podomní prodejce; má na zádech nějaký ranec, oznámila jsem a natahovala se stále dál, opírala jsem se dlaněmi o parapet. Jamie mě uchopil kolem pasu, vtáhl zpět a vystrčil hlavu namísto mě.

„Ach, to je ten obchodník s mincemi, o kterém se Jared zmiňoval! vykřikl. „Přiveďte ho sem nahoru.

S výmluvným výrazem v úzkém obličeji Josephine opustila místnost a za krátkou chvíli se vrátila s vytáhlým mladíkem ve věku asi dvaceti let. Měl na sobě obstarožní kabát, kalhoty rozepnuté pod koleny bezvládně vlající kolem vyzáblých holení, padající punčochy a dřeváky nej levnější ze všech.

Vstoupil dovnitř a sundal si z hlavy špinavý černý klobouk a odhalil tak hubený inteligentní obličej, zdobený řídkou, ale důraznou bradkou hnědé barvy. Vzhledem k tomu, že v Le Havru skutečně nikdo, kromě několika námořníků, nenosil bradku, nebylo těžké poznat, že nově příchozí s malou černou lesklou jarmulkou na hlavě byl Žid.

Chlapec se nešikovně poklonil nejdříve mně a poté Jamiemu a zápasil s popruhy rance, který měl na zádech.

„Madame,“ řekl a lehce pohodil hlavou, což způsobilo, že pejzy po stranách se mírně zhouply. „Monsieur. Byla to ta nej lepší věc, kterou jste učinil, že jste mě přijalV Jeho zvláštní francouzština se zpěvavým přízvukem působila, že bylo dost těžké ho sledovat.

Ačkoliv jsem naprosto chápala Josephininy výhrady vůči této… osobě, přesto však jeho bezelstné oči barvy nebe mě přiměly se na něho usmát, navzdory celkovému nevábnému vzhledu.

„Naopak, to my jsme zavázání vám,“ řekl Jamie. „Neočekával jsem vás tak brzo. Bratránek mi sdělil, že vaše jméno je Mayer?“

Obchodník s mincí přikývl a uprostřed čerstvého plnovousu zazářil nesmělý úsměv.

„Ano, Mayer. To je v pořádku; už jsem byl ve městě.“

„Přeci jen, přijel jste až z Frankfortu, je to tak? Dlouhá cesta,“ opáčil zdvořile Jamie. Usmál se a zkoumal Mayerův úbor. Vypadal, jakoby ho vytáhl ze skládky odpadků. „A také prašná, domnívám se,“ dodal. „Dáte si víno?“

Mayer, zneklidněn touto nabídkou, několikrát otevřel a zavřel ústa, ale nakonec mlčky přikývl na souhlas.

Jeho nesmělost byla tatam, jakmile otevřel svoji brašnu. Ačkoliv to z venku vypadalo, jako by se uvnitř nacházela přinejlepším hromada zmačkaného prádla a Mayerův oběd, jakmile brašnu otevřel, objevilo se několik maličkých dřevěných přihrádek, důmyslně naskládaných do konstrukce uvnitř. Do každé z nich bylo pečlivě naskládáno několik kožených balíčků, přitisknutých k sobě jako vajíčka v hnízdě.

Mayer vytáhl spod přihrádek čtverec složené látky, švihem je narovnal a mávnutím rozložil na Jamieho psacím stole. Poté balíčky jeden za druhým otevíral, vysypával jejich obsah a uctivě pokládal lesknoucí se kroužky na chrpově modrou sametovou tkaninu.

„Aquilia Severa aureus,“ řekl a dotýkal se jedné z mincí, zářící sytou měkkostí starověkého zlata. „A tahle, Sestercius z rodu Cal purniů.“ Hovořil klidně. Z jeho rukou čišela zkušenost, když hladil hranu mírně opotřebované stříbrné mince anebo když s ní pohoupá val v dlani, aby předvedl její váhu.

Odtrhl zrak od mincí. V očích měl odlesky vzácného kovu.

„Pan Fraser říká, že pokud je to možné, rád byste prozkoumal hlavně řecké a římské rarity. Ovšem, nemám je tady sebou všechny, ale mám celou řadu z nich a mohu poslat do Frankfortu pro další, kdybyste si to přál.“

Jamie se usmál a potřásl hlavou. „Obávám se, že na to nemáme čas, pane Mayere. My totiž … “

„Pouze Mayer, monsieur Fraser,“ přerušil ho mladý muž s dokonalou zdvořilostí a přesto o něco ostřejším hlasem.

„Jistě.“ Jamie lehce přikývl. „Doufám, že vás můj bratránek neuvedl v omyl. Velice rád vám zaplatím za cestu a za váš čas, ale nechci od vás nic kupovat… Mayere.

Mladý muž tázavě zvedl obočí a jednu ruku.

„To, co si přeji,“ řekl Jamie pomalu a naklonil se blíž k vystavenému zboží, „je srovnat vaše mince s tím, co mám v paměti ohledně několika starobylých kusů, které jsem kdysi viděl, a pak pokud některé z nich budou podobné zjistit, zda vy anebo raději vaše příbuzenstvo, předpokládám, že vy sám jste příliš mlád neznáte někoho, kdo mohl asi tak před dvaceti lety tyto mince koupit.“

Pohlédl a usmál se na mladého Žida, který stál v němém úžasu, pochopitelně.

„Vím, vyžaduje to od vás mnohé. Ale můj bratránek říkal, že vaše rodina vyjednává v těchto záležitostech, a také, že je nejlépe informovaná. Kdybyste rovněž mě mohl seznámit s někým ze Západní Indie, kdo se zabývá touto oblastí, byl bych vám hluboce zavázán.“

Mayer se posadil, krátce se na Jamieho podíval a naklonil hlavu. V korálcích lemujících okraj jarmulky se odráželo slunce. Byl jednoduše ohromně zvědavý, přesto se jen dotkl své brašny a řekl: „Můj otec anebo strýc možná prodávali takové mince, já ne, ale mám tady s sebou ceník a záznamy o jednotlivých kusech, které se nám dostaly do rukou během posledních třiceti let. Řeknu vám, co vím.“

Potáhnul kus sametu s mincemi směrem k Jamiemu a posadil se zpátky.

„Vidíte tady nějakou, jež se podobá těm, které si pamatujete?”

Jamie bedlivě prohlížel řady mincí, pak jemně šťouchnul do jedné ze stříbrných, měla velikost amerického pětadvacetníku. Tři skákající delfíni v kruhu obklopující kočího uprostřed.

„Tato, řekl. „Bylo několik takových s menšími rozdíly, ale na všech byli delfíni. Podíval se ještě jednou, vybral opotřebený zlatý kroužek neurčitého tvaru, následně stříbrný, o něco větší a v lepším stavu, na kterém byla tvář zepředu a z profilu.

„Tyto, řekl. „Čtrnáct těch zlatých a deset těch stříbrných se dvěma hlavami.

„Deset! Mayer stál v údivu s vytřeštěnýma očima. „Nikdy bych si nemyslel, že jich bylo v Evropě tolik.

Jamie přikývl. „Jsem si naprosto jistý viděl jsem je na vlastní oči; některé jsem dokonce i držel v ruce.

„Tohle je dvojitá hlava Alexandra Velikého, řekl Mayer a s vážností se dotýkal mince. „Vskutku, velice vzácná. Tetradrachma, ražená jako památka na bitvu u Amphipolis a založení města v místě bitevního pole.

Jamie pozorně naslouchal s lehkým úsměvem na rtech. Ačkoliv jeho samotného starodávné mince až tak nezajímaly, měl veliké pochopení pro muže se zaujetím pro věc.

Další čtvrthodina, další katalog, a obchod byl uzavřen. Čtyři řecké drachmy, které Jamie rozpoznal, byly přidány do sbírky. Několik malých zlatých a stříbrných kusů a něco jménem quintinarius, římská mince z těžkého zlata.

Mayer se sklonil a sáhl do brašny ještě jednou. Tentokrát vytáhl svazek konceptních papírů, srolovaných a svázaných stuhou. Když je rozvázal, objevily se řádek po řádku jakoby ptačí stopy. Při bližším zhlédnutí se ukázaly být drobnou a přesně psanou hebrejštinou.

Pomalu projížděl palcem jednu stránku za druhou, sem tam se zastavil, zamručel „Uhm“ a pokračoval. Nakonec položil stránky na ošoupané koleno, pootočil hlavu a pohlédl na Jamieho.

„Obchod, který jsme uzavřeli, je samozřejmě důvěrný, monsieur, řekl, „a zatímco vám budu schopen říct, například, že jsme určitě

prodali tu a tu minci, v tomto a tomto roce, bohužel nemohu říct jméno kupujícího, Zastavil se, očividně přemýšlel, a pak pokračoval.

„Vskutku jsme prodávali mince, které jste popisoval tři drachmy, dvakrát hlava Elagabala, dvojitá hlava Alexandra Velikého a nejméně šest zlatých Calpurnia aurei v roce 17”5. Váhal.

„Běžně by to bylo vše, co bych vám mohl říci. Avšak… v tomto případě, monsieur, vím, že původní kupec těchto mincí je mrtev ve skutečnosti je mrtev už několik let. Opravdu, nechápu, že za těchto okolnosti…“ Pokrčil rameny a rozhodoval se.

„Byl to Angličan, monsieur. Jmenoval se Clarence Marylebone, vévoda ze Sandringhamu

„Sandringham! vykřikla jsem překvapeně a tím mu skočila do řeči.

Mayer zvědavě pohlédl směrem ke mně a poté k Jamiemu, jehož tvář neprozradila nic kromě zdvořilého zájmu.

„Ano, madame, řekl. „Vím, že vévoda je mrtvý proto, jelikož vlastnil objemnou sbírku antických mincí. Můj strýc ji odkoupil od jeho dědiců v 17”6 roce sjednání obchodu je zaznamenáno tady.“ Lehce nadzvedl katalog a nechal ho poklesnout zpět.

To, že vévoda ze Sandringhamu je mrtev, jsem věděla také, ale z mnohem bližších zkušeností. Murtagh, Jamieho kmotr, ho zabil za temné noci, v březnu 17”6, dlouho před tím, než bitva u Cullodenu přinesla konec jalcobitské vzpoury. Krátce jsem polkla a vybavil se mi poslední pohled na vévodův obličej a strnulý výraz modrých očí ve chvíli náhlého překvapení.

Mayer střídal pohledy mezi námi, načež váhavě dodal: „Mohu vám říct rovněž toto; když můj strýc kupoval posmrtnou vévodovu kolekci, žádné tetradrachmy v ní nebyly.

„Ne, zamumlal Jamie pro sebe. „Nemohly tam být. Zavzpomínal, vstal a sáhl pro dekantér, stojící na kredenci.

„Děkuji vám, Mayere, prohlásil formálním tónem. „A nyní, připijme na vás a na vaši maličkou knihu, támhle.

O několik minut později Mayer klečel na podlaze a zavazoval ošuntělou brašnu. Malý váček stříbrných liver, které dostal od Jamieho jako odměnu, si dal do kapsy. Během vstávání se uklonil nejdříve Jamiemu, potom mně a pak se teprve narovnal a nasadil svůj odřený klobouk.

„Na shledanou, madame,“ řekl.

„Na shledanou, Mayere,“ odpověděla jsem a ještě se váhavě zeptala. „Je Mayer opravdu vaše jediné jméno?“

V obrovských modrých očích něco zajiskřilo, ale když si nasazoval batoh na záda, zdvořile odpověděl: „Ano, madame. Židé ve Frankfurtu nemají dovoleno používat svá rodinná jména.“ Vzhlédl a křivě se usmál. „Abych vás přesvědčil, tak sousedé nás pojmenovali po rudém štítu, který někdo nakreslil zepředu na našem domě, před mnoha léty. Ale kromě toho… ne, madame. Nemáme žádné jméno.“

Josephine, která přišla doprovodit našeho hosta do kuchyně, se postarala o to, aby šla několik metrů před ním. Její nosní dírky zbělely, jakoby cítila, že v místnosti něco zapáchá. Mayer klopýtal za ní a jeho neforemné dřeváky klapaly po vyleštěné podlaze.

Jamie relaxoval ve svém křesle, hleděl do prázdna v hlubokém zamýšlení.

Po několika minutách jsem slyšela bouchnutí dveřmi a klapání dřeváků po kamenných schodech dole. Jamie je také slyšel a otočil se k oknu.

„Bůh tě provázej, Mayere od Rudého štítu,“ zavolal a smál se.

„Jamie,“ řekla jsem a najednou mě něco napadlo, „umíš nčmecky?“

„Cože? Ach, ano,“ odpověděl neurčitě, pozornost stále upnutou na hlasech venku.

„Jak se řekne německy ,rudý štíť?“ zeptala jsem se.

Chvíli se netečně díval a pak se jeho pohled rozjasnil, to v důsledku správného propojení s mozkem.

„Rothschild, Sassenachová,“ řekl. „ProČpak?“

„Jen tak přemýšlím,“ odpověděla jsem. Dívala jsem se směrem k oknu, kde ještě jednou zazněl klapot dřevěných bot, než úplně splynul s hluky ulice. „Každý asi musí nějak začít.“

„Patnáct mužů a v bedně smrt,“ notovala jsem. „Yo ho ho, tak dejme si rum “

Jamie se na mě podíval.

„Ach, ano?“ řekl.

„Vévoda je mrtev,“ vysvětlila jsem mu. „Myslíš, že zapečetěný poklad byl opravdu jeho?

„Nevím to jistě, ale je to pravděpodobné, Jamie klepal dvěma ztuhlými prsty o stůl v hloubavém rytmu. „Když se Jared zmínil o Mayerovi, že obchoduje s mincemi, říkal jsem si, že to stojí za prozkoumání zajisté osoba, která poslala Bruju, aby opět získala poklad, je tatáž osoba, která ho tam dala.

„Dobrá úvaha, řekla jsem, „ale zřejmě to stejná osoba nebyla, pokud to byl vévoda, kdo tam ten poklad dal. Myslíš, že by celková hodnota pokladu mohla být padesát tisíc liber?

Jamie zašilhal na svůj odlesk v oblé části karafy a uvažoval. Poté ji nadzvedl a doplnil svůj pohár. To aby podpořil myšlení.

„Ne v kovu, ne. Ale všimla sis v Mayerově katalogu cen některých mincí, za které byly prodávány?

„Ovšem.

„Až tisícová libra Šterlink! za kousek plesnivého kovu! řekl udiveně.

„Nemyslím, že by kov plesnivěl, namítla jsem, „ale chápu podstatu věci. V každém případě, řekla jsem a zamítla otázku mávnutím ruky, „podstatné je tady jedno; domníváš se, že v tom pokladu mohlo být těch padesát tisíc liber, které vévoda slíbil Stuartovcům?

Za raných dní roku 17, když Karel Stuart pobýval ve Francii a snažil se přimět svého královského bratránka Ludvíka, aby mu poskytl jistou podporu, obdržel od vévody ze Sandringhamu šifrovanou nabídku padesátí tisíc liber dost na to, aby si pronajal menší armádu pod podmínkou, že vkročí do Anglie a znovu převezme trůn svých předků.

Už se nikdy nedozvíme, zdali právě tahle nabídka nepřesvědčila váhajícího prince Karla, aby podstoupil svoji poslední výpravu. Mohl ho také k tomu podnítit někdo, s kým pil anebo to, že jím pohrdala jeho pravdivá nebo smýšlená milenka, a tak se vydal do Skotska s ne více než šesti pluky, dvěmi tisíci holandskými meči a několika sudy brandy, aby si podmanil velitele z vysočiny.

V každém případě, padesát tisíc liber nikdy nebylo předáno, jelikož vévoda zemřel dříve, než se Karel dostal do Anglie. Další úvahy, které mě znepokojovaly během bezesných nocí, se týkaly toho,

zda by peníze zapůsobily. Kdyby je Karel Stuart obdržel, zda by celou cestu do Londýna sbíral rozeklanou armádu, znovu převzal trůn a získal zpět korunu svého otce?

Pokud ano tedy, pokud ano, jakobilé mohli uspět, bitva u Cul lodenu by se nekonala, nikdy bych se nevrátila přes kamenný kruh zpět… a já a Briarma bychom se pravděpodobně ani nenarodily. Dvacet let by mohlo jistě stačit k tomu, abych se naučila jak je slovíčko „kdyby nicotné.

Jamie uvažoval a škrábal se na nose.

„Je to možné, řekl konečně. „Pokud je poptávka po mincích a klenotech příhodná víš, prodat takové věci zabírá mnoho času; jestli je musíš prodat rychle, nedostaneš více než zlomek ceny. Ale pokud máš dostatek Času na to, abys našla dobré kupce ano, můžeš se dostat až na padesát tisíc.

„Duncan Kerr byl jakobita, že ano?

Jamie se zamračil a přikývl. „Byl. Ano, je to možné ačkoli bůh ví, jak nebezpečné je doručit takové jmění veliteli armády, aby vyplatil své vojáky!

„Jistě, ale taková malá, příruční bedýnka, kterou lze lehce ukrýt, zdůraznila jsem. „Kdybys byl na místě vévody a dopustil by ses vlastizrady obchodováním se Stuartovci, mohlo by to být pro tebe velmi důležité. Posílat padesát tisíc liber v šterlincích, v zabezpečených truhlicích, s přepravou a strážemi, to by přitáhlo sakra velkou pozornost. Ale tajně poslat jednoho muže s malou dřevěnou bedýnkou přes Anglický kanál.

Jamie opět přikývl. „Navíc, když už máš sbírku takových vzácností, nebudeš přitahovat pozornost tím, že bys chtěla ještě více, a tak si nikdo nevšimne, jaké mince vlastně máš. Je jednoduché odstranit ty nejhodnotnější, namísto nich dát levné kusy a nikdo nic nepozná. Žádný bankéř nemůže vyzradit, že se přesunuly peníze. Potřásl hlavou s obdivem.

„Ať to vymyslel kdokoli, ano, byl velice chytrý. Podíval se na mě zvídavě.

„Ale proč potom Duncan Kerr přišel téměř deset let po Cullode nu? A co se s ním stalo? Přišel proto, aby nechal poklad na tulením ostrovu anebo snad aby ho odvezl?

„A kdo tedy teď poslal Bruju?” dokončila jsem úvahy místo něho a také potřásla hlavou.

„Zatraceně, to kdybych věděl. Třeba měl vévoda nějakého spojence? Ale pokud měl, nevíme, kdo to byl.“

Jamie si povzdechl a nedočkavý z věčného sezení se postavil a protáhl. Podíval se z okna a odhadoval výšku slunce. Byl to jeho obvyklý způsob, jak určit čas, ať už byly hodiny po ruce či nikoliv.

„Dobrá, na moři budeme mít také spoustu času na úvahy. Je téměř poledne. Pařížský dostavník vyráží ve tři hodiny odpoledne,

Lékárna, která bývala na Rue de Varennes, byla pryč. Na jejím místě otevřeli úspěšnou tavernou, zastavárnu a zlatnictví, všechny tři přátelsky namačkané na sobč.

„Pan Raymond?” Majitel zastavárny pohnul prošedivělým obočím. „Slyšel jsem o něm, madame,“ vrhl na mě ostražitý pohled, který naznačoval, že ať slyšel cokoli, nebylo to nic moc obdivného, „ale je pryč už několik let. Jestli hledáte dobrou lékárnu, Krasner na Plače dAloes anebo madame Verrue, poblíž Tuileries.., Zíral se zájmem na pana Willoughbyho, který mě doprovázel, načež se naklonil přes pult a důvěrně mě oslovil.

„Chtěla byste prodat Číňana, madame? Mám zákazníka s vytříbeným smyslem pro Orient. Mohl bych vám obstarat velice dobrou cenu s obvyklou provizí, nic víc, ujišťuji vás.“

Pan Willoughby, který neuměl francouzský, zíral s patrným opovržením na porcelánový džbán s bažanty, malovanými v orientálním stylu.

„Děkuji vám,“ řekla jsem, „myslím, že ne. Zkusím to u toho Krasnera.“

Pan Willoughby v Le Havru nebudil příliš velkou pozornost. Město se hemžilo cizinci všeho druhu. Zato v pařížských ulicích, když nosil prošívaný kabát přes kimono z modrého hedvábí a měl cop několikrát ovinutý kolem hlavy kvůli pohodlí, působil, že lidé trousili docela velké množství poznámek. Nicméně se ukázal být velice zběhlý, co se bylin a léčivých látek týče.

„Bai jei ai“ řekl, když vytáhl pár zrníček hořčice z otevřené bedýnky v Krasnerově skladu. „Dobrá na shen yen ledviny.

„Přesně tak,” odpověděla jsem překvapeně. „Jak to víte?

Pohupoval hlavou ze strany na stranu a všimla jsem si, že to dělával vždy, když byl potěšen faktem, že dokázal někoho uvést v úžas.

„Znal jsem kdysi léčitele,” bylo vše, co řekl, alespoň předtím, než jeho pozornost zamířila na koš s něčím, co připomínalo kuličky suchého bláta.

„Shan yii,“ dodal rozhodně. „Dobré velmi dobré čistit krev, játra dobře pracovat, žádná suchá kůže, pomáhat vidět. Vy koupit.”

Přistoupila jsem blíž, abych prozkoumala zmíněné předměty a zjistila jsem, že je to specifický podomácku vyrobený sušený úhoř, srolovaný do kuliček a štědře obalený bahnem. Cena byla přijatelná, atak jsem k jeho potěšení přidala dvě ty odporné věci do košíku na mém rameni.

Na začátek prosince bylo počasí celkem mírné. Šli jsme pěšky směrem k Jaredovu domu na Rue Tremoulins. Ulice zářily zimním sluncem a všude to žilo. Prodavači, žebráci, prostitutky, mladé prodavačky a ostatní starousedlíci té chudší části Paříže. Všichni využívali výhod dočasné oblevy.

Ale přece jen, na rohu Rue du Nord a Allée des Canards jsem zahlédla něco méně obvyklého; vysoká postava se šikmými rameny v černé kněžské sutaně a kulatém černém klobouku.

„Reverende Campbelle! vykřikla jsem.

Otočil se, jakmile uslyšel, že na něho někdo volá. Když mě rozpoznal, uklonil se a sundal si pokrývku hlavy.

„Paní Malcolmová! řekl. „Jak příjemné je znovu vás vidět. Pohlédl na pana Willoughbyho, zamrkal a jeho rysy v obličeji mě utvrdily v tom, že se mu tento muž ani zdaleka nelíbí.

„Eeee… to je pan Willoughby, představila jsem ho. „Je… spolupracovníkem mého muže. Pane Willoughby, Ctihodný Archibald Campbell.

„Zajisté.Reverend Campbell běžně vypadal poměrně dost přísně, ale momentálně se zdálo, jakoby měl k snídani ostnatý drát a k tomu ještě ne moc chutný.

„Myslela jsem, že jste z Edinburghu vycestoval do Západní Indie,“ řekla jsem a doufala, že odvrátím jeho mrazivý pohled od nebohého Číňana. Zabralo to; jeho pohled se přesunul na mě a trošku roztál.

„Děkuji vám za laskavé optání, madameodvětil. „Pořád to mám v úmyslu. Nicméně musel jsem nejdřív vyřídit naléhavé obchody ve Francii. Vyplouvám z Edinburghu příští čtvrtek.

„A jak se má vaše sestra? zeptala jsem se. Pohlédl s odporem na pana Willoughbyho, načež trochu poodstoupil, aby se dostal dál od něj a snížil hlas.

„Děkuji. Už se cítí trochu lépe. Výlety, které jste nařídila, velice pomohly. Je teď mnohem klidnější a spí docela pravidelně. Musím vám ještě jednou poděkovat za vaši laskavou péči.

„To je naprosto v pořádku, řekla jsem. „Věřím tomu, že cestování vaši sestře jen a jen prospěje. Rozešli jsme se s obvyklým přáním všeho dobrého a Pan Willoughby a já jsme se vydali k Rue du Nord, směrem zpět k Jaredovu domu.

„Reverend vypadat na svátý chlápek, není pravda? řekl pan Willoughby a přerušil tak krátké mlčení mezi námi. Měl běžné potíže s vyslovováním písmena „r“, což způsobovalo, že slovo „reverend znělo poněkud vtipně, ale význam věty jsem pochopila.

„Zajisté, řekla jsem a pohlédla na něho zvědavě. Sešpulil rty, posunoval jimi dopředu a zpět a pak zavrčel zřetelně pobaveně.

„Ne až tak svátý, tenhle ctihodný chlápek, řekl.

„Proč myslíte?

Pohlédly na mě jasné bystré oči.

„Vidět ho jednou, u madame Jeanne. Nemluvit tehdy hlasitě. Velmi tiše tehdy, ctihodný chlápek.

„Ach, opravdu? Otočila jsem se, abych se podívala nazpět, ale reverendova útlá postava už zmizela v davu.

„Smradlavé děvky, pan Willoughby zesílil a pro znázornění udělal velice urážlivé gesto v těsné blízkosti svého rozkroku.

„Ano, chápu, řekla jsem. „Nuže, domnívám se, tělo je slabé teď i potom a platí to i pro duchovní skotské osvobozené církve.

Během dnešní večeře jsem se zmínila o setkání s reverendem, vynechala jsem ovšem poznámky pana Willoughbyho ohledně reverendových aktivit mimo rámec jeho povolání.

„Měla jsem se ho zeptat, kam přesně do Západní Indie se chystá,” řekla jsem. „Ne, že by byl až tak oslnivým společníkem, ale může se případně hodit a může být užitečné mít tam někoho známého.”

Jared, který vážně pojídal telecí placičky, se na chvíli zastavil, spolknul a řekl: „Tím se netrapte, má drahá. Mám pro vás seznam známých, na které se budete moci obrátit. Napsal jsem několik dopisů. Až dorazíte, donesete je těm lidem a oni vám zajisté poskytnou pomoc.”

Ukrojil další pořádný kus telecího, vymáchal jej v louži vínové omáčky a žvýkal, zamyšleně pozoruje Jamieho.

Očividně dospěl k nějakému závěru, spolknul, napil se vína a řekl družným hlasem: „Potkali jsme se na patře, bratránku.”

Zírala jsem na něho zmateně, ale Jamie po krátké pauze odpověděl: „A rozešli jsme se na náměstí.”

Jaredova úzká tvář se rozzářila širokým úsměvem.

„Ach, tomu říkám pomoc!” řekl. „Jen jsem si nebyl jist. Ale říkal jsem si, že za pokus to stojí. Kde jste se potkali?”

„Ve vězení,” odpověděl Jamie stručně. „To bude lóže v Inverness.”

Jared spokojeně kýval hlavou. „Jasně, velice dobře. Lóže jsou na Jamajce a Barbadosu mám pro vás dopisy pro tamější mistry.

Ale největší lóže je v Trinidadu má více než dva tisíce členů. Kdybys potřeboval větší pomoc v hledání šikovného hocha, tohle je místo, kde je třeba se ptát. Všechny informace o tom, co se děje na ostrově dříve nebo později lóží procházejí.”

„Mohli byste mi laskavě říct, o Čem se to bavíte?” přerušila jsem

je.

Jamie se na mě podíval a usmál se.

„Cech svobodných zednářů, Sassenachová.“

„Ty patříš k zednářům?” vyhrkla jsem. „Tohle jsi mi neříkal!”

„To by ani neměl,” řekl Jared trochu ostřeji. Ceremoniály tajného bratrstva jsou tajné, ví o nich pouze jeho členové. Nemohl jsem Ja mieho zasvětit do cechu na Trinidadu, protože tou dobou ještě nebyl jedním z nás.”

Jakmile Jamie a Jared začali probírat zásobování Artemis, hovor pokračoval opět na všeobecné rovině, ale já jsem byla zticha a soustředila se na své telecí. Tato epizoda, byť nepodstatná, mi připome

nula, kolik vlastně věcí o Jamiem nevím. A přitom bych měla říct, že ho znám tak, jak jen může jeden druhého znát.

Bývaly chvíle, kdy jsme spolu mluvili v soukromí, kdy jsem usínala v ohybu jeho ramene, pevně ho držela v náručí během milování, a cítila, že jsem ho stále znala, a jeho mysl a srdce byly pro mě průhledné jako olovnatý křišťál sklenic na víno na Jaredově stole.

A bývaly jiné, jako byla právě tahle, když jsem najednou narazila na neobvyklý kousek jeho minulosti anebo viděla, jak stojí nehnutý, oči zahalené do vzpomínek, které jsem nemohla sdílet. Najednou jsem se cítila nejistá a osamělá a váhala na okraji propasti mezi námi.

Jamieho chodidlo se pod stolem přitisklo k mému. Podíval se na mě s úsměvem schovaným v jeho pohledu. Pozvedl skleničku k tichému přípitku a já mu opětovala úsměv, záhadně potěšená. S tímto gestem vyplavala na povrch vzpomínka na naši svatební noc, kdy jsme seděli vedle sebe, srkali víno, cizinci obávající se jeden druhého, nespojovalo nás nic víc než manželská smlouva a slib čestnosti.

Jsou věci, které mi možná říct nemůžeš, řekl tehdy. Nebudu se na ně ptát, ani tě nutit k tomu, abys mi je řekla, ale pokud mi už něco řekneš, nechť je to pravda. Mezi námi není nic víc než úcta, a myslím, že úcta skýtá místo pro tajemství ale ne pro lži.

Pořádně jsem se napila a cítila jsem, jak mi silné aroma vína stoupá do hlavy a jak mi horká záplava tepla rozehřívá tváře. Jamie stále upíral svůj pohled na mě a ignoroval Jaredův monolog o porcelánu a svících na lodi. Pošťuchoval mě nohou v tichém očekávání, a tak jsem reagovala a také ho šťouchla do chodidla.

„Ano, probereme to ráno,“ odpověděl na Jaredovu otázku. „Ale teď, bratránku, myslím, že půjdu spát. Byl to dlouhý den.kí Odsunul křeslo, na kterém seděl, dozadu a nabídl mi rámě.

„Přidáš se ke mně, Claire?“

Vstala jsem a víno, které mi kolovalo v končetinách, způsobovalo, že jsem cítila všude horkost a měla lehké závratě. Naše pohledy se setkaly v naprostém porozumění. Mezi námi teď nebylo nic, kromě úcty a místa na tajemství, o kterých jsme si měli říct, až nastane ten správný čas.

Ráno Jamie a pan Willoughby šli s Jaredem na pochůzku. Já měla taky jednu ale na tu jsem raději šla sama. Před dvaceti lety jsem v Paříži poznala dva lidi, o které jsem si dělala velké starosti. Pan Raymond už byl pryč; mrtev anebo zmizel. Šance najít tu druhou osobu byly velice malé, nicméně chtěla jsem to naposledy zkusit, než opustím Evropu. Srdce mi tlouklo jako o závod, když jsem nastupovala do Jaredova kočáru a nařídila kočímu, ať jede směrem k Hopital des Anges.

Hrob se nacházel na hřbitově vyhrazeném pro ženský klášter, pod opěrnou zdí nedalekého kláštera. Ačkoliv vzduch vanoucí od Seiny byl vlhký a chladný a bylo zamračeno, obezděný hřbitov si udržoval jakousi záři, odrážející se od bledých vápencových bloků, které chránily malý pozemek před větrem. V zimě tam nebyly žádné kvetoucí keře ani květiny, ale z bezlistých osik a holých modřínů se oproti nebi tvořila jakási síťová klenba a tmavě zelený močál navzdory mrazu choval ve svém náručí kameny bujně obrostlé mechem.

Byla to malá deska, vyrobená z jemného světlého mramoru. Pár křídel cherubína překrýval vršek náhrobního kamene a jediné slovo, vytesané spíše za účelem dekorace. „Faithbylo tam napsáno.

Stála jsem a dívala se dolů, dokud se mi nezamlžil zrak. Přinesla jsem květinu; růžový tulipán v Paříži a ještě k tomu v prosinci nebyl až tak lehce k dostání, ale Jared měl skleník. Poklekla jsem, položila květinu a kámen a pohladila okvětní lístek, jako by to byla tvář malého dítěte.

„Myslela jsem, že nebudu plakatřekla jsem o trochu později.

Pocítila jsem váhu dlaně matky Hildegardv na mé hlavě.

„Le Bon Dieu všechno řídí a jedině On ví, co je pro nás nejlepší “ řekla tiše. „Ale zřídkakdy nám říká proč.“

Zhluboka jsem se nadechla a otřela si tváře koncem pláštěnky. „Ovšem, je to už tak dávno.“ Pomalu jsem se postavila a otočila se. Matka Hildegarda mě pozorovala s výrazem velikého pochopení a hlubokého zájmu.

„Zjistila jsem, řekla zvolna, „že čas pro matky ve skutečnosti neexistuje, s ohledem na jejich děti. Je úplně jedno, kolik je dítěti let stačí okamžik a matka je schopna vidět své dítě tak, jako když se právě narodilo, když se učilo prvním krůčkům, když dorůstalo kdykoli, i když je dítě už dospělé a i ono už je rodičem,

„Obzvlášť když spí, řekla jsem a dívala se dolů na malý bílý kámen. „Tehdy je pro vás stále dítětem,

„Ach, Matka spokojeně přikývla. „Myslela jsem, že máte víc dětí; vypadáte tak.

„Mám ještě jedno, Pohlédla jsem na ni. „Jak to, že toho o matkách a dětech tolik víte?

V malých černých očích pod hustým obočím, které s věkem prořídlo a zbělalo, zajiskřil bystrý plamínek.

„Stáří nevyžaduje mnoho spánku, řekla a omluvně pokrčila rameny. „Někdy mám v noci služby. Pacienti se mnou hovoří,

Jakoby se s věkem trochu zmenšila, její široká ramena se lehce ohnula, tenká jako kovové šatní ramínko pod černým keprovým hábitem. Přesto pořád větší než já, čněla nad většinou sester a vypadala víc strašácky, ale impozantně jako obvykle. Podpírala se holí, ale kráčela vzpřímeně a odhodlaně našlapovala. Její pohled byl stejně pronikavý. Hůl častěji používala k pobízení lenochů anebo k ukazování cesty podřízeným. Otřela jsem si nos a vydaly jsme se zpět směrem ke klášteru. Během pomalé chůze jsem si všimla dalších malých náhrobních kamenů rozsetých sem a tam mezi velkými kameny.

„To jsou všechno hroby dětí? zeptala jsem se, poněkud překvapená.

„Dětí sester, odpověděla se samozřejmostí. V údivu jsem na ni zírala a ona pokrčila rameny, elegantní a zahořklá jako obvykle.

„To se stává, řekla. Ušla několik kroků a dodala: „Samozřejmě ne často, Ukázala holí na pokraj hřbitova.

„Tohle místo je vyhrazeno pro sestry, několik patronů Hópitalu a pro ty, které milovaly,

„Sestry, anebo patroni?

„Sestry. Tady jsi, ty lumpe!

Matka Hildegarda zahlédla nemocničního sluhu opírajícího se o zeď kostela, kouřícího dýmku a zastavila se. Zatímco elegantně spílala zkaženou dvorní francouzštinou, kterou používala za svých mladých let, já stála stranou a rozhlížela se po maličkém hřbitově.

Oproti vzdálené zdi, která se ale stále nacházela na posvěcené půdě, byla řada malinkých kamenných desek, na každé bylo jediné jméno, „Bouton“. Pod každým jménem byla vyrytá římská číslice, od 1 do XV. Matka Hildegarda milovala pejsky. Pohlédla jsem na jejího nynějšího společníka, šestnáctého majitele tohoto jména. Tento byl černý jako uhlík a kudrnatý jako perská ovce. Seděl poctivě u jejích nohou, kulatá očka v nehybném pohledu směrem k provinilému sluhovi. Mlčící echo vysloveného projevu nelibosti matky Hildegardy.

Pro sestry a ty, které milovaly.

Matka Hildegarda se vrátila. Její divoké vzezření rázem vystřídal úsměv, který vrátil krásu tomu ošklivému zjevu.

„Jsem tak ráda, že jste nás znovu navštívila, ma chěre“ řekla. „Pojďte dál; půjdu najít věci, které se vám mohou hodit na cestu.“ Vsunula si hůl pod rameno a namísto toho se opřela o moje předloktí. Uchopila je teplou kostnatou dlaní, porostlou kůží barvy papíru. Měla jsem divný pocit, že to nejsem já, kdo ji podepírá, ale že je tomu spíše naopak.

Jakmile jsme se vydaly tisovou alejí směrem ke vchodu do Hópi talu, pohlédla jsem na ni.

„Možná vám to bude připadat nevychované, matko ,“ řekla jsem váhavým tónem, „ale musím se vás zeptat na jednu věc…“

„Osmdesát tři,“ odpověděla pohotově. Rozšklebila se od ucha k uchu a ukázala mi dlouhé žluté koňské zuby. „Všichni to chtějí vědět,“ řekla samolibě. Ohlédla se přes rameno na malinký hřbitov za sebou a pozvedla ruku v odmítavém gestu.

„Ještě ne,“ řekla jistě. „Le Bon Dieu dobře ví, kolik mě tady čeká ještě práce.“

Byl studený, šedivý den ve Skotsku a v prosinci žádné jiné nejsou když Artemis zakotvila u Cápe Wrath na severovýchodním pobřeží.

Vykoukla jsem z okna taverny do husté šedé tmy, která skrývala útesy podél pobřeží. Měla jsem skličující pocit z toho, jak moc bylo tohle místo podobné tomu na tuleních ostrovech. Ve vzduchu byly cítit uvadající chaluhy a vlny narážely tak hlasitě, až rušily hovor i uvnitř malé hospůdky v přístavišti. Mladého lana unesli téměř před měsícem. Právě skončily Vánoce a my jsme pořád ve Skotsku, ne více než několik mil od ostrova tuleňů.

Jamie venku kráčel přístavištěm tam a zpět, příliš zneklidněn, aby seděl uvnitř u krbu. Cesta z Francie zpět do Skotska nebyla pro něho o nic lepší než ta první, když jsme se plavili přes Anglický kanál, a já věděla, že mu vidina dvou nebo tří měsíců na palubě Artemis nahání hrůzu. Zároveň odhodlání k pronásledování únosců bylo tak naléhavé, že byl z jakékoliv prodlevy frustrován. Nejednou jsem se probouzela uprostřed noci a zjistila, že je pryč a prochází se sám po ulicích Le Havru.

Vtip byl v tom, že si to zpoždění ve finále způsobil sám. Zakotvili jsme u Cápe Wrath, abychom opět vzali na palubu Ferguse a malou skupinu pašeráků, které Jamie poslal na cestu, ještě než jsme vyrazili do Le Havru.

„Vůbec nevíme, co se bude dít v Indii, Sassenachová,“ vysvětlil mi Jamie. „Nechtěl jsem jít s jednou rukou proti lodi naložené piráty, ani bojovat bez mužů po mém boku.“ Všichni pašeráci byli zvyklí na čluny a moře, jestli ne přímo na lodě; měli být najatí jako část posádky Artemis, nedostatečně obsazené kvůli pozdní sezóně, během které jsme pluli.

Cápe Wrath byl malý přístav s malou lodní dopravou v tomto ročním období. Kromě Artemis tu byly pouze čluny a malá dvoustěž ňová plachetní jachta, všechny přivázané k dřevěnému molu. Byla tu malá pivnice, ve které si posádka Artemis vesele krátila čeká

ní. Muži, kteří se už nevešli dovnitř, se krčili pod okapem a nasávali z korbelů pivo, které jim kamarádi podávali oknem. Jamie se procházel po břehu. Vcházel dovnitř jen proto, aby se mohl najíst a ohřát u krbu. Nad jeho vlhkým oděvem se vznášela oblaka páry, příznačná pro rostoucí hněv v jeho duši.

Fergus měl zpoždění. Nevadilo to snad nikomu, kromě Jamieho a Jaredova kapitána. Kapitán Raines, menší, buclatý, postarší muž trávící většinu času na palubě své lodi jedním okem neustále sledoval zatažené nebe a druhým svůj barometr.

„Něco je tady strašně cítit, Sassenachová,“ poznamenal Jamie během svých krátkých návštěv ve výčepu. „Co je to?“

„Čerstvý zázvor,” odpověděla jsem a držela zbytky kořene, který jsem strouhala. „Je to rostlina, o které se ve většině mých herbářů píše, že je nejlepší na mořskou nemoc”

„Ach, opravdu?” Zvedl misku a přičichl k obsahu, hlasitě kýchnul a ohromně tím pobavil diváky okolo. Chňapla jsem rychle po misce a vzala mu ji, než ji rozsype.

„Tohle se nešňupe jako tabák,” řekla jsem. „Pije se to jako čaj. A doufám, pro lásku boží, že to bude fungovat, jinak přijdeš o střeva.”

„Och, tím se netrapte, slečinko,” ujistil mě jeden ze starších dělníků, když zaslechl náš hovor. „Spousta zelenáčú se první dva, tři dny cítí divně, ale obvykle přichází k sobě docela rychle; třetí den si už zvykají na to, že se loď kymácí a houpe a jsou zase zpět nahoře v lanoví, šťastní jako blechy.”

Podívala jsem se na Jamieho, který teď rozhodně jako blecha nevypadal. Nicméně tento komentář rozhodně způsobil, že jeho víra zase vzrostla, neboť se trochu rozzářil a zamával na uštvanou obsluhu, aby mu donesla pivo.

„Může to tak být,” řekl. „Jared říkal totéž; nemoc běžně netrvá déle než několik dní, za předpokladu, že moře není příliš rozbouřené.” Usrkl trochu a pak, už trochu odvážněji, se pořádně napil. „Myslím, že tři dny snesu.”

Druhého dne pozdě odpoledne se objevilo šest mužů. Jeli po skalnatém pobřeží na huňatých ponících.

„To je Reaburn, tam vpředu,” řekl Jamie. Stínil si oči a mhouřil je, aby z šesti malých teček rozpoznal, kdo je kdo. „Za ním je Kennedy, pak Innes je bez levé ruky, vidíte? a Meldrum. A ten další vedle něj, to bude MacLeod. Vždy takhle jezdili, bok po boku. A ten poslední, to bude tedy Gordon. Anebo Fergus?”

„To bude určitě Gordon,“ řekla jsem, vykukovala přes jeho rameno a pozorovala přijíždějící muže, „na Ferguse je moc tlustý.”

„A kde je, k sakru, Fergus?“ zeptal se Jamie Raeburna hned potom, co se pašeráci přivítali, poznali své nové druhy a usedli k horké polévce a ke skleničce pro pozvednutí nálady.

Raeburn jen pohodil hlavou a spěšně spolykal zbytky paštiky.

„No, říkal něco ve smyslu, že si musí ještě zařídit nějakou věc a jestli bych nepronajal koně a nepromluvil s Meldrumem a Ma cLeodem, aby přijeli, protože byli někde na moři na vlastním člunu a předpokládali, že se nevrátí ještě jeden nebo dva dny, a…”

„Co si musel zařídit?” řekl Jamie ostře, ale namísto odpovědi se mu dostalo jen pokrčení ramen. Jamie si něco zamumlal pro sebe v gaištině a pokračoval v jídle bez dalšího komentáře.

Posádka byla teď celá s výjimkou Ferguse s přípravami jsme začali ráno, abychom zvládli vydat se na cestu. Paluba byla dějištěm organizovaného zmatku, těla se vrhala sem a tam, objevovala se a mizela v palubním jícnu, vypadávala přes lana a plachty jako mrtvé mouchy. Jamie stál u kormidla, aby nepřekážel, pomáhal pouze, když bylo zapotřebí spíše svalů než schopností. Téměř celou dobu vlastně stál s pohledem upřeným na cestu podél pobřeží.

„Měli bychom vyplout brzy odpoledne, jinak zmeškáme příliv,“ mluvil kapitán Raines mírně, ale rozhodně. „Počasí bude příštích čtyřiadvacet hodin nevrlé; padá tlak a cítím to v kostechTuto část kapitán sdělil tiše a spíše jako otázku a ukázal na nebe, jehož odstín byl brzo ráno ještě cínový, ale teď už olověně šedý. „Jestli vám mohu poradit, pokud se chceme dostat do Indie co nejdříve, rozhodně bych nevyplouval během bouře.”

„Ano, chápu, kapitáne,” přerušil ho Jamie. „Samozřejmě; uděláte jen to, co považujete za nejlepší “ Ustoupil dozadu a nechal uspě

chaného kapitána projít. Ten pak někde zmizel a vydával rozkazy za pochodu. Jak den pokračoval, .Tamie vypadal klidný jako obvykle, ale Čím dál častěji poklepával ztuhlými prsty o stehno, což bylo známkou, že si dělá starosti. A starosti si dělal. Fergus byl po boku Jamieho po celých dvacet let ode dne, kdy ho našel v pařížském nevěstinci a najal ho, aby kradl dopisy Karla Stuarta.

Co víc; Fergus žil v Lallybrochu ještě dříve, než se narodil mladý lan, který byl pro Ferguse jako mladší bratr, a Jamie mu byl blízký jako otec. Neumím si představit, jaká věc by mohla být tak naléhavá, aby ho od Jamieho odtrhla. Na totéž myslel i Jamie, jenž tiše bubnoval prsty o mantinel lodi.

A pak nastala chvíle, kdy se Jamie neochotně otočil a odtrhl oči od prázdného pobřeží. Poklopy byly uzavřeny, lana svinutá. Několik námořníků ještě vyskočilo uvolnit uvazovací lana; bylo jich šest, každé mělo tloušťku mého zápesti.

Jako výraz pochopení jsem položila svou dlaň na Jamieho rameno.

„Pojď radši dolů,“ řekla jsem. „Mám lihový vařič. Uvařím ti trochu zázvorového čaje, a pak..

Ticho najednou prorazil cval koně po pobřeží a dusot kopyt zněl ozvěnou od útesů mnohem dříve, než jsme vůbec někoho spatřili.

„Už je tady, hlupák malý,“ řekl Jamie a výrazně se mu ulevilo, jak jsem zpozorovala v jeho hlase i na těle. Obrátil se na kapitána Rai nese s otázkou, jedno obočí zvednuté. „Příliv je ještě dostatečný na to, abychom mohli vyplout? Dobrá tedy, vyplouváme.“

„Uvolnit lana!“ křikl kapitán a námořníci se vrhli do práce. Poslední lano, kterým jsme byli přivázání k rampě, bylo uvolněno a úhledně stočeno. Všude kolem se lana utahovala a námořnici chňapali rukama nad hlavou, když loďmistr běhal nahoru a dolů po palubě a nakřáplým hlasem vykřikoval rozkazy.

„Hýbe se! Budí se! ,Pohnul se kýl a život v ní se probudil1!“ recitovala jsem, nadšena chvěním palubní desky pod mými chodidly. Bylo to, jako by loď ožila. Energie celé posádky se přenesla do bezduché masy, přeměněna sílou plachet, co chytaly vítr.

„Můj bože!“ řekl sklesle Jamie, když pocítil to samé, co já. Pevně se chopil zábradlí, zavřel oči a polknul.

„Pan Willoughby říká, že má na mořskou nemoc lék,“ řekla jsem a s pochopením ho pozorovala.

„Ha“ řekl a otevřel oči. „Vím, co tím myslel, a jestli si myslí, že mu dovolím co to k sakru!“

Otočila jsem se. abych se podívala, proč přestal mluvit. Na palubě se objevil Fergus s nějakou dívkou. Právě jí pomáhal dostat se na palubu. Neobratně seděla na boku lodi a její blonďaté vlasy vlály ve větru. Laoghairyna dcera Marsali MacKLimmie.

Než jsem stačila něco říct, Jamie už byl pryč a směřoval k páru dlouhými kroky.

„Co tím, pro lásku boží, myslíte, vy malí spratci!“ dožadoval se odpovědi, zatímco já se snažila dostat blíže přes překážkovou dráhu z lan a námořníků, abych lépe slyšela. Hrozivě nad nimi čněl, o stopu vyšší než oni.

„Jsme manželé,“ řekl Fergus a odvážně se postavil před Marsali. Vypadal vylekaně i nadšeně zároveň. Měl bledou tvář a černé husté vlasy.

“Manželé!“ Jamie stál se zatnutými pěstmi podél těla. Fergus nedobrovolně udělal krok dozadu a téměř Marsali šlápl na nohu. „Co myslíš tím, že jste ,manželé‘?“

Myslela jsem si, že to byla spíše rétorická otázka, ale nebyla; Jamie mě ve zhodnocení situace jako vždy předstihl na míle daleko a ihned se dostal k hlavnímu bodu.

„Spal jsi s ní?“ zeptal še rovnou. Stála jsem za ním a neviděla mu do tváře, ale bylo mi jasné, jak se asi tvářil, už jen proto, když jsem viděla, jak se tvářil Fergus. Malý Francouz ještě více zbledl a olízl si rty.

„Eh… ne, milordeý řekl a oči mu plály stejně jako Marsali, která vystrčila bradu a plná vzdoru řekla. „Ano, spali jsme spolu!“

Jamie si oba dva změřil pohledem, hlasitě si odfrkl a otočil se pryč.

„Pane Warrene!“ zavolal do podpalubí na navigátora. „Plujte zpět ke břehu, buďte tak laskav!“

Pan Warren se zastavil s otevřenými ústy uprostřed vydávání rozkazu týkajícího se lan a plachet a zíral. Nejdříve na Jamieho a pak docela komplikovaně na vzdalující se břeh. Během těch pár chvil,

než se údajní novomanželé objevili na palubě, se Artemis vzdálila od pobřeží o více než tisíc yardů. Skály a útesy se míhaly kolem, jak jsme zrychlovali.

„Nevěřím tomu, že by to bylo možné,’” řekla jsem. „Myslím, že teď jsme už hnaní odlivem.

Jamie sice nebyl námořník, ale strávil s plavci dostatečné množství času na to, aby měl představu o tom, že Čas a odliv na nikoho nečekají. Chvíli dýchal přes zaťaté zuby a pak škubnu! hlavou směrem k žebříku, který vedl do podpalubí.

„Tak tedy pojďte dolů, vy dva.

Fergus a Marsali se posadili do malinké kajuty, schoulili se k sobe v jedné kóji a drželi se pevně za ruce. Jamie na mě zamával, abych si sedla vedle, a pak se otočil směrem k páru s rukama v bok.

„Tak co, řekl. „Co je to za nesmysl s tím manželstvím?

„Ale to je pravda, milorde, řekl Fergus. Byl úplně bledý, ale v jeho očích se zračilo vzrušení. Jednu ruku měl propletenou s rukou Marsali a zmrzačenou ruku, namísto které měl hák, držel na stehnech.

„Ano? zeptal se Jamie, přeplněn skepticismem. „A kdo vás oddal?

„My my jsme zasnoubení.

„Před svědky, dodala Marsali. Na rozdíl od bledého Ferguse, Marsaliny tváře plály ohnivou červení. Pleť měla po matce jemnou jako plátky růží, ale tvrdohlavost a drzost očividně zdědila po někom jiném. Sáhla si rukou do výstřihu blůzky, kde pod látkou něco zakřupalo. „Mám manželskou smlouvu a podpisy. Tady je.

Jamie zabručel. Podle skotského práva mohou být dva lidé legálně oddaní stisknutím dlaní přede svědky zasnoubením a prohlášením, že jsou mužem a ženou.

„Ano, chápu, řekl. „Ale ještě jste spolu nespali, a tak manželství není právoplatné v očích církve. Vyhlédl ze zadního okna, kde přes potrhanou mlhu byly vidět útesy, pak kývl a rozhodl.

„Zakotvíme u Lewes, abychom doplnili zbytek potravin. Marsali vystoupí na břeh; pošlu s ní dva muže, aby ji doprovodili domů k matce.

„Nic takového neuděláš! vykřikla Marsali. Narovnala se a vrhla zlostný pohled na svého nevlastního otce. „Zůstanu s Fergusem!

„Ne, slečinko, to tedy nezůstaneš!” vybuchl Jamie. „Tebe snad vůbec nezajímá, jak se cítí tvoje matka? Takhle utéct, nic neříct, nechat jí, ať si dělá starosti..

„Nechala jsem jí zprávu.” Marsali pozvedla vysoko hranatou bradu. „Když jsme byli v Inverness, poslala jsem dopis a v něm, že se s Fergusem bereme a vyplouváme s tebou na moře.”

„Pro Kristovy rány! Ještě si pomyslí, že o tom všem vím!” Jamie ho obličej vypadal jako ochromený hrůzou.

„My já jsem se paní Laoghaire ptal a řekl jsem jí, že bych byl poctěn, kdybych ji mohl požádat o ruku její dcery.” dodal Fergus. „Před měsícem, když jsem byl v Lallybrochu.”

„Dobře tedy, ale potřebuji vědět, co na to řekla,” odvětil Jamie suše, když viděl, jak se Fergus náhle začervenal. „Doposud jsem nabyl dojmu, že její odpověď nebyla příliš pozitivní.”

„Řekla, že je to bastard!” vybuchla rozhořčeně Marsali. „A zločinec, a… a.

„Ale to je bastard a zločinec,” poukázal Jamie. „A k tomu mrzák, který nic nemá. Toho si tvoje matka určitě taky stačila povšimnout, že ano.”

„Mě to nezajímá!” Marsali sevřela Fergusovu dlaň a vášnivě se na něj zadívala. „Já ho chci!”

Překvapen, Jamie přejel prstem po svých rtech. Pak se zhluboka nadechl a pokračoval v útoku.

„Ať už je tomu jak chce,” řekl, „na vdávání jsi příliš mladá.”

„Je mi patnáct; to stačí až až!”

„To je sice pravda, ale jemu je třicet!” odsekl Jamie a potřásl hlavou. „Ne, holčičko, je mi to moc líto, ale tohle ti dovolit prostě nemohu. Možná kdyby tu nebyly i další věci, ale ta cesta je příliš nebezpečná..

„A ji bereš sebou!” pohrdavě škubla bradou směrem ke mně.

„Nemíchej do toho Claire,” řekl klidně Jamie. „To není tvoje věc a…”

„Ach, není? Kvůli té anglické děvce jsi nechal moji matku. Všichni sejí vysmívali. To není moje věc?”

Marsali vyskočila a dupla nohou o palubu. „A ty mi, sakra, budeš říkat, co já mám dělat?”

„Ano, budu, řekl Jamie. Snažil se udržet nervy na uzdě, ale měl s tím trochu potíže.

„Moje soukromé záležitosti nejsou tvoje věc…

„A moje nejsou tvoje věc!“

Znepokojený Fergus vstal a snažil se dívku uklidnit.

„Marsali, ma chěre, takhle nesmíš s milordem hovořit. On se jen…

„Budu s ním mluvit, jak chci!

„Ne, to tedy nebudeš!“ Překvapená náhlou změnou v jeho hlase Marsali zamrkala. Francouz byl jen o jeden nebo dva palce vyšší než jeho nová žena, ale měl jistou autoritu, která způsobila, že se zdál mnohem vyšším.

„Ne,“ řekl o něco mírněji. „Posaď se, ma petite, Přiměl ji, aby se znovu posadila na postel, a postavil se před ni.

„Milord je pro mě více než otec,“ promluvil k dívce laskavě. „Tolik mu vděčím za svůj život. A je také tvým nevlastním otcem. Jakkoli tvoje matka na něho pohlíží, bez váhání jí poskytl pomoc. Tobě a tvé sestře také. Měla bys mu alespoň prokázat úctu.“

Marsali se kousla do rtu, její oči se zaleskly. Nakonec v rozpacích sklopila hlavu směrem k Jamiemu.

„Omlouvám se,“ zamumlala a napětí v kajutě trochu povolilo.

„Nic se neděje, holčičko,“ řekl stroze Jamie. Podíval se na ni a povzdechl si.

„Ale tak nebo tak tě musíme poslat domů, Marsali.“

„Nepůjdu. Dívka byla sice klidnější, ale pořád stejně umíněná. Pohlédla na Ferguse a pak na Jamieho. „On sice řekl, že jsme spolu nespali, ale tak to není. V každém případě já říkám, že ano. Jestli mě pošleš domů, budu všem vykládat, že se mnou spal; a uvidíš budu vdaná a zničená. Její hlas zněl mírně a odhodlaně. Jamie přivřel oči.

„Kéž mě bůh vysvobodí od žen, procedil mezi zuby. Otevřel oči a probodl ji pohledem.

„Tak dobře! řekl. „Jste zasnoubení. Ale vezmete se ještě jednou a pořádně, před knězem. Až se v Indii vylodíme, nějakého najdeme. Ale do té doby se tě Fergus ani nedotkne. Vyjádřil jsem se jasně? Vrhl na dvojici zuřivý pohled.

„Jistě, milorde, řekl Fergus a jeho tvář zalila vlna štěstí. „Merci beaucoup“ Marsali mhouřila oči na Jamieho, ale když viděla, že tím není příliš dojat, stydlivě sklopila hlavu a obdařila mě nedůvěřivým pohledem.

„Ano, tatínku,“ řekla.

Otázka Fergusova útěku alespoň na chvíli odtáhla Jamieho myšlenky od pohybu lodě, ale utišující efekt se nedostavil. Byl neústupný i přesto, že co chvíli zelenal, ale odmítal opustit palubu a jít dolů tak dlouho, dokud skotské pobřeží úplně nezmizelo z obzoru.

„Možná už ho víckrát neuvidím;” řekl sklíčeně, když jsem se ho snažila přemluvit, aby šel dolů a lehl si. Jelikož před chvílí zvracel, těžce se opíral o zábradlí s toužebným pohledem upřeným na nevábné pusté pobřeží za námi.

„Ne, ještě ho uvidíš,“ řekla jsem bezstarostně a jistě. „Vrátíš se sem. Sice nevím kdy, ale určitě se sem vrátíš.

Otočil hlavu a zmateně se na mě podíval. Na jeho tváři se objevil náznak úsměvu.

„Viděla jsi můj hrob, řekl tiše. „Nebo snad ne?

Zaváhala jsem, ale nezdál se být smutný. Pak jsem přikývla.

„To je v pořádku, řekl. Přivřel oči a těžce vzdychl. „Jen tě prosím, neříkej… neříkej, kdy. Doufám, že mi to nebudeš mít za zlé.

„Ale to já přece ani nevím, řekla jsem. „Nebyl tam uveden rok. Pouze jména. Tvoje… a moje.

„Tvoje také? Vytřeštil na mě oči.

Znovu jsem přikývla a cítila, jak se mi svírá hrdlo při vzpomínce na tu žulovou desku. Bylo to něco, čemu říkají „manželský kámen. V žule byl vytesaný čtvrtkruh, ke kterému patřila druhá stejná část, a obě pak tvořily oblouk. Viděla jsem samozřejmě pouze jednu polovinu.

„Byla tam všechna tvoje jména. To proto jsem věděla, že to jsi ty. A dole stálo ,Milovaný manžel Claire.” Předtím jsem nevěděla, jak je to možné teď už to samozřejmě vím.

Pomalu kýval hlavou a vstřebával má slova. „Ano, rozumím. Ale potom, pokud se do Skotska vrátím a ty stále budeš mou ženou tak

to „kdy“ už vlastně nemá takový význam.“ Široce se usmál a sarkasticky dodal: „A také to znamená, že mladého lana najdeme živého a zdravého. Já ti říkám, Sassenachová, bez něho do Skotska nevkročím “

„Najdeme ho,“ řekla jsem s jistotou, kterou jsem tak úplně necítila. Položila jsem ruku na jeho rameno, postavila se za něj a pozorovala, jak Skotsko pomalu mizí v dálce.

Skotské útesy zmizely v mlhách, ještě než se začalo stmívat. Ja mie, promrzlý na kost a bledý jako stěna, se konečně nechal doprovodit dolů a ulehl ke spánku. Nyní začaly být zjevné nepředvídatelné následky ultimáta, které dal Fergusovi.

Kromě kapitánovy kajuty tady byly pouze dvě další, maličké; pokud Fergus a Marsali měli zakázáno sdílet jednu místnost, dokud jejich svazek není formálně právoplatný, potom nezbývalo nic jiného, než že budou Jamie a Fergus v jedné kajutě a Marsali se mnou ve druhé. Patrně nám byla předurčena cesta nepříjemná na více než jeden způsob.

Doufala jsem, že nemoc povolí, když Jamie nebude mít v dohledu zvedající se a klesající horizont, ale nic takového se nestalo.

„Znovu?“ zeptal se Fergus a ospale se opíral o loket na své posteli uprostřed noci. „Jak je to možné? Vždyť celý den skoro nic nejedl!“

„Povězte to jemuřekla jsem. Snažila jsem se dýchat ústy a šla bokem ke dveřím s mísou v ruce, obtížně si razíc cestu skrze malinkou zúženou chodbu. Paluba stoupala a klesala pod mými chodidly, které ještě nepřivykly, a já stěží udržovala rovnováhu.

„No tak, milady, udělám to za vás“ Fergus vyklouzl z postele bosý a postavil se ke mně, ale dostal závrať a téměř do mě narazil, jak natahoval ruce pro mísu.

„Měla byste si jít lehnout, milady.“ řekl a vzal mi nádobu.

„Postarám se o něho, ujišťuji vás.“

„Ale…“ Myšlenka na postel byla nepopiratelně lákavá. Byl to dlouhý den.

„Běž, Sassenachová,“ ozval se Jamie. Jeho příšerně bílý obličej lesknoucí se potem osvětlovalo mdlé světlo malé olejové lampičky visící na stěně. „Budu v pořádku.”

Pravda to zjevně nebyla; ale moje přítomnost by nepochybně také obzvlášť nepomohla. To málo, co se dalo udělat, mohl udělat Fer gus; koneckonců, na mořskou nemoc není lék. Mohli jsme jen doufat, že Jared měl pravdu a že nemoc povolí sama, jakmile se Artemis dostane na širý Atlantik.

„Tak dobře,” řekla jsem a vzdala to. „Snad se budeš ráno cítit lépe.” Jamie otevřel na chvíli jedno oko, zasténal, otřásl se a oko zase zavřel.

„Anebo budu mrtev,” naznačil.

S touto potěšující zprávou jsem se vydala ve tmě po palubních schůdcích a zakopla o plazící se postavu pana Willoughbyho, kutálející se ke dveřím jeho kajuty. Zavrčel překvapením, ale když viděl, že jsem to já, pomalu se posbíral a po čtyřech se vydal do kajuty; pohyboval se tak, jak se nakláněla loď. Ignoroval Fergusův zhnusený výkřik a omotal se okolo nohy od stolu a s blaženým výrazem ve tváři okamžitě zase usnul.

Moje kajuta byla přesně naproti palubním schůdkům, a tak jsem se chvíli, zdržela, abych se nadýchala svěžího vzduchu vanoucího z paluby dolů. Slyšela jsem podivnou směs zvuků. Od práskání žeber lodi, přes mrskání plachet, skučení větru přes lanoví nade mnou a slábnoucí ozvěnu výkřiků někde na palubě.

Navzdory rámusu a studenému vzduchu linoucímu se do podpalubí Marsali tvrdě spala. Černé klubko schoulené v jedné posteli. A to bylo dobře; alespoň jsem se nemusela v téhle trapné situaci pokoušet o rozhovor.

Navzdory sobě samé jsem vůči ní cítila jisté sympatie; určitě si svoji svatební noc nepředstavovala tímto způsobem. Bylo příliš zima na svlékání, a tak jsem oblečená vklouzla do své postele a vleže poslouchala zvuky kolem. Slyšela jsem vlny tříštící se o trup lodi asi stopu nebo dvě nade mnou. Podivně uklidňující zvuk. Za doprovodu písně větru a zvuků zvracení někde v dálce na druhém konci chodby jsem s pocitem klidu usnula.

Na Artemis se udržoval pořádek jako na jiných lodích, ale když nacpete třicet dva mužů a dvě ženy do prostoru, který je osmdesát stop dlouhý a pětadvacet stop široký, k tomu přidáte šest tun tvrzené kůže, Čtyřicet dva barelů síry a tolik mědi a cínu, že by se tím dalo oplechovat celou Queen Mary, tak základní hygienická pravidla se dodržují opravdu těžko.

Už na druhý den jsem z podpalubí vyplašila krysu malou krysu, jak poznamenal Fergus kde jsem si byla pro lékárničku sbalenou omylem během nakládání na loď. Něco v noci Šustilo i v mé kabině. Když jsem zapálila lucernu, ukázalo se, že jsou to zvuky švábů asi střední velikosti. Bylo jich několik tuctů, a když jsem na ně zasvítila, zoufale se snažili dostat do stínu.

Toalety. Dva malé ochozy na levoboku, směřující k přídi. Každý na jednom konci lodi. Pouhá dvě prkna se strategickým otvorem uprostřed zavěšená asi osm stop nad rozdováděnými vlnami. Znamenalo to, že uživatele mohla překvapit v onom nepříhodném okamžiku neočekávaná prudká sprcha zespodu. Měla jsem podezření, že toto, ve spojení s dietou obsahující solené vepřové a suchary, šířilo mezi námořníky spíše epidemii zácpy.

Pan Warren, druhý kapitán, mě hrdě informoval o tom, že paluby jsou každý den myté, kov je leštěn a celkově je všechno jaksepatří, což vypadalo jako požadovaný běh událostí a taky proto jsme vůbec na palubě této lodi. Nicméně, žádné drhnutí na světě nezamasku je to, že čtyřiatřicet lidských bytostí zabralo toto limitované místo a pouze jedna z nás se vykoupala.

Vědoma si těchto okolností jsem byla o to více překvapená, když jsem další ráno vešla do lodní kuchyně pro horkou vodu. Očekávala jsem stejné šero a špínu jako v kajutách a skladu, ale byla jsem oslněna slunečním třpytem měděného nádobí na horní přihrádce. Bylo vydrhnuté tak dokonale, že kov ve spodní části bil do očí růžovou září. Mrkala jsem, oslněna, a když si oči pomalu zvykly, uviděla jsem na stěnách kuchyně zapuštěné police a kredence zhotovené tak, aby odolaly těm nejprudším bouřím.

Modré a zelené nádobky s kořením, každá pečlivě obalená plstí proti poškození, jemně vibrovaly v regálu nad hrnci. Nože, sekáčky a rožně zářily ve smrtící řadě, v množství dostatečném na to vypo

řádat se s velrybím masem, každý kus podle toho, k čemu slouží. Na přepážce byla zavěšená orámovaná dvojitá police, v níž byly hustě naskládané hluboké a mělké talíře. V nich se nacházely čerstvě uřezané vršky tuřínů, ze kterých pak vyraší nové zelené listy. Na peci stál ohromný hrnec, z něhož se linula voňavá pára. A uprostřed celé té neposkvrněné nádhery stál kuchař a zlověstně na mě hleděl.

„Ven,“ řekl.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem tak srdečně, jak to jen šlo. „Jmenuji se Claire Fraserová.“

„Ven,“ zopakoval stejně hrubě.

„Jsem paní Fraserová, žena lodního důstojníka a také lodní lékařka během této plavby,“ řekla jsem a dívala se na něj stejně neústupně. „Žádám vás o šest galonů vody, horké, pokud možno, pro umytí vlasů.“

Malá, bystrá modrá očka se ještě více zmenšila, zbystřila a černé zorničky na mě zamířily jako hlavně.

„A já jsem Aloysius 0’Shaughnessy Murphy,“ řekl. „Lodní kuchař. A žádám vás, abyste opustila tuto místnost a nestála na mé čerstvě umyté podlaze. Nedovoluji ženám, aby se zdržovaly v mé kuchyni.“ Mračil se na mě zpod okraje černého bavlněného šátku omotaného kolem hlavy. Byl o několik palců menší než já, zato o tři stopy širší. Měl ramena zápasníka a hlavu jako dělovou kouli, která zjevně nepřinášela žádný prospěch krku, umístěnému mezi rameny. Celek krásně doplňovala dřevěná noha.

Důstojně jsem udělala krok dozadu a promluvila k němu z průchodu, kde jsem se cítila poměrně v bezpečí.

„V tom případě,“ řekla jsem, „ať ji nahoru přinese služba.“

„Postarám se o to“ souhlasil. „Anebo taky ne.“ Otočil širokou tvář směrem ke mně a zatvářil se odmítavě, načež se zase věnoval špalku, sekáčku a skopové kýtě.

Stála jsem v průchodu a přemýšlela. Pravidelné nárazy sekáčku o dřevo se rozléhaly kolem. Pan Murphy sáhl do police s kořením, uchopil lahvičku, aniž se na ní podíval, a vydatně posypal sekané maso. Vzduch vyplnila vůně šalvěje, kterou ihned nahradila pronikavost cibule, předělené napůl nedbalým pohybem sekáčku a přihozené do směsi.

Takže posádka Artemis se evidentně neživila pouze soleným vepřovým a suchary. Začínala jsem chápat důvody hruškovité konstituce kapitána Rainese. Strčila jsem hlavu zpět do dveří a snažila se zůstat venku.

„Kardamon,” řekla jsem rozhodně. „Muškátový ořech, celý. Tento rok usušený. Čerstvý anýzový extrakt. Dva velké kořeny zázvoru, bez poskvrny.” Zarazila jsem se. Pan Murphy přestal sekat. Nářadí, které měl v dlaních, držel nehybně připravené nad špalkem.

„A,” dodala jsem, „půl tuctu celých vanilkových lusků. Z Ceylonu”

Pomalu se otočil, utřel si ruce o koženou zástěru. Na rozdíl od okolních předmětů zástěra a zbytek oděvu byly čisté. Měl široký, zdravě vypadající obličej, lemovaný tuhými kníry písčité barvy, vypadajícími jako rejžák. Když na mě pohlédl, lehce se zachvěly. Jako tykadla obrovského hmyzu. Jeho jazyk vyskočil a olízl sešpulené

„Šafrán?” zeptal se chraptivě.

„Půl unce,” řekla jsem pohotově a snažila se v mém chování zakrýt jakékoliv známky vítězství.

Hluboce se nadechl a v jeho malých modrých očích se objevil záblesk chtíče.

„Za dveřmi je rohožka, madam. Pořádně si očistěte obuv a pojďte dál”

Jakmile jsem si umyla vlasy v rámci mezí horké vody a Fergusovy shovívavosti, vrátila jsem se do své kajuty přichystat se na oběd. Marsali byla pryč; bezpochyby byla s Fergusem, který dal na mé naléhání a krotil se ve svém hrdinském počínání.

Opláchla jsem si dlaně v alkoholu, učesala si vlasy a šla se podívat jestli čistě náhodou Jamie nechce něco k jídlu nebo k pití. Ale stačil jeden pohled a změnila jsem názor.

Měly jsme s Marsali tu největší kajutu, což znamenalo, že každá pro sebe měla asi šest stop čtverečních prostoru, nepočítajíc postele. Byly to vestavěné kóje, jakési postele zabudované do stěny, dlouhé

asi pět nebo šest stop. Marsal i se do své pohodlně vlezla, zato já jsem byla nucena se trochu zkroutit, připadala jsem si jako kapa ra na toastu, což působilo, že jsem se probouzela s mravenčením v chodidlech.

Jamie a Fergus měli stejné kóje. Jamie ležel na své straně, zaklíněný jako šnek do skořápky; jednoho z těch tvorů v této chvíli hodně připomínal. Měl bledě šedou lepkavou barvu, k tomu zelené a žluté proužky na jeho oblečení kontrastující s rudou záplavou vlasů. Když uslyšel, že vcházím, otevřel jedno oko, pohlédl na mě matným zrakem a znovu je zavřel.

„Asi se moc dobře necítíš, hm?“ řekla jsem soucitně.

Znovu otevřel oko a vypadal, jakoby se chystal něco říct. Otevřel ústa, změnil názor a zavřel je.

„Ne,“ řekl a zavřel i oko.

Jen tak jsem ho pohladila po vlasech, ale nevypadal, že si toho všiml. Byl příliš ponořen v utrpení, než aby něco vnímal.

„Kapitán Raines říká, že od zítřka by melo být moře klidnější,“ pokusila jsem se o útěchu. Moře sice nebylo tak rozbouřené jako předtím, ale loď se stále znatelně pohupovala.

„To je jedno,“ řekl, aniž otevřel oči. „Zemřu do té doby alespoň v to doufám.

„To se neboj, řekla jsem a zatřásla hlavou. „Na mořskou nemoc ještě nikdo neumřel; ale musím říct, že je to zázrak, když se tak na tebe dívám.

„O to nejde. Otevřel oči a usilovně se pokoušel zvednout a opřít o loket, což způsobilo, že se celý zpotil a smrtelně zbledl.

„Claire. Buď opatrná. Měl jsem ti to říct už dříve ale nechtěl jsem ti dělat starosti a myslel jsem…“ změnil se mu výraz ve tváři. Jakože jsem tyto změny během nemoci důvěrně znala, měla jsem misku hned po ruce.

„Ach, bože.“ Klesl na postel vyčerpáním, bledý jako papír.

„A co jsi mi měl řícť?“ zeptala jsem se a svraštila nos, položila jsem nádobu ke dveřím. „Cokoli to bylo, měl jsi mi to říci, než jsme vypluli. Teď už je příliš pozdě o tom přemýšlet.

„Nemyslel jsem, že to bude tak zlé, zamumlal.

„To ty nikdy, řekla jsem kysele. „Tak co jsi mi chtěl říct?

„Zeptej se Ferguse,” odpověděl. „Pověz mu, že jsem ti řekl, že ti to má říct on. A řekni mu také, že Innes je v pořádku.”

„O čem to mluvíš?” Byla jsem mírně znepokojená; delirium nebylo běžným příznakem mořské nemoci.

Otevřel oči a obrovskou námahou se na mě zadíval. Na jeho Čele a horním rtu vystoupily krůpěje potu.

„Innes,” řekl. „To nemůže být on. On neměl v úmyslu mě zabít.”

Po zádech mi přeběhl lehký mráz.

„Jsi úplně v pořádku, Jarnie?” Sklonila jsem se a otřela mu obličej. Obdařil mě náznakem vyčerpaného úsměvu. Horečku neměl a jeho pohled byl jasný.

„Ale kdo?” opatrně jsem se zeptala a najednou ucítila na zádech něčí pohled. „Kdo se tě snaží zabít?”

„Nevím.” Jeho tvář se zkroutila křečí, ale pevně sevřel ústa a podařilo se mu to zmírnit.

„Zeptej se Ferguse,” zašeptal, když už byl schopen znovu mluvit. „V soukromí. On ti to řekne.”

Cítila jsem se nadmíru bezradná. Neměla jsem ani nejmenší potuchu, o čem mluví, ale pokud byl v nebezpečí, neměla jsem v úmyslu nechat ho v tom samotného.

„Počkám, až přijde dolů,” řekla jsem.

Jednu dlaň měl zkroucenou a položenou u nosu. Narovnal ji a vklouzl s ní pod polštář, odkud vytáhl dýku. Tu si pak přitiskl k hrudníku.

„Budu v pořádku,” řekl. „Jdi hned, Sassenachová. Nemyslím, že se za denního světla o něco pokusí. Jestli vůbec.”

Tahle poznámka se mi sice nezdála moc uklidňující, ale co jiného jsem mohla dělat. S dýkou u své hrudi ležel nehybně jako kamenná náhrobní socha.

„Jdi,” znovu zamumlal a sotva pohyboval ústy.

Za dveřmi ve stínu na konci chodby se něco pohnulo. Prudce jsem vykoukla ven a rozeznala choulící se hedvábnou postavičku pana Willoughbyho s bradou opřenou o kolena. Dal nohy od sebe a slušně se poklonil.

„Neobávat se, čestná první manželka,” ujistil mě sykavý šepot. „Já hlídat.”

„Dobře,“ řekla jsem, „tak pokračujte:” Se značně rozrušenou myslí jsem odešla hledat Ferguse.

Najít Ferguse s Marsali, jak pozorují racky vznášející se nad brázdou za lodí, bylo mnohem více uklidňující.

„Nejsme si jistí, zda někdo má v úmyslu zavraždit milorda, vysvětloval. „Sudy ve skladišti mohly být náhoda viděl jsem spousty takových případů stejně tak požár ve stodole, ale

„Moment, mladý Fergusi, řekla jsem a chytla ho za rukáv.

„Jaké sudy a jaký požár ?“

„Och,“ odpověděl a vypadal překvapeně. „Milord vám o tom nevyprávěl?

„Milord vyzvrací vše, co se dotkne jeho úst, a nebyl mi schopen říct nic víc kromě toho, že se mám na to zeptat tebe.

Fergus zakroutil hlavou a vydal jazykem ten klikavý zvuk jaký vydávají Francouzi, když někoho mají v úmyslu kritizovat.

„On sí vždycky myslí, že není až tak nemocný, řekl. „A pokaždé je, ale přesto pokaždé musí nastoupit na loď. Trvá na tom, že je to záležitost vůle; ovládne to myslí a jeho žaludek mu nebude diktovat, jak se má chovat. A pak udělá deset kroků po palubě a zezelená.

„Tohle mi nikdy neřekl. Byla jsem pobavena tímto popisem. „Šašek jeden tvrdohlavý.

Marsali si od nás udržovala odstup za Fergusovými zády a tvářila se povýšeně, jako bych tam nebyla. Popis Jamieho situace ji tak překvapil, že vyprskla smíchy. Když zjistila, že se na ni dívám, zrudla ve tvářích a rychle se otočila. Předstírala, že pozoruje moře. Fergus se usmál a pokrčil rameny. „Vždyť ho sama dobře znáte, milady, řekl shovívavě. „On by umíral a nikdo by se o tom nedozvěděl.

„Věděl bys, kdybys teď sešel dolů a podíval se na něj, odvětila jsem kysele. Ale zároveň jsem byla překvapena a můj Žaludek zalila malá vlna tepla. Fergus byl v Jamieho přítomnosti téměř čtyřiadvacet hodin denně a Jamie se mu dosud nesvěřil s tím, jak slabý se cítí a raději poslal pro mě. V pořádku, kdyby umíral, já bych o tom věděla.

„No, řekla jsem a potřásla hlavou.

„To nic, odpověděla jsem. „Mluvil jsi o sudech a požárech “ „Ach ano, jistě.’” Fergus si hákem pročísl dozadu své husté černé vlasy. „Bylo to den předtím, než jsem vás znovu potkal, u madame Jean ne.1 ‘ Bylo to v den, kdy jsem se vrátila do Edinburghu, ne více než několik hodin předtim, než jsem Jamieho potkala u tiskaře. Celou noc byl s Fergusem a šesti muži v přístavních docích u Burntislandu, aby využili příležitosti pozdního svítání v zimě, získali několik sudů neoznačené Madeiry a propašovali ji na loď s ostatním nákladem.

„Madeira neprosakuje dřevem tak rychle, jak se to stává u některých jiných vín “ vysvětloval Fergus. „Nemůžete celníkům pod nosem vnést na loď sud brandy, a to kvůli psům. Ti by ji vyčenichali hned, i kdyby jejich pán necítil nic. Ale ne Madeiru, za předpokladu, že byla čerstvě nalita do sudu” „Psi?

„Někteří celníci mají psy, milady. Vytrénované k tomu, aby vycítili, zda někdo nepasuje tabák nebo brandy” Mávnutím ruky přerušil hovor a přimhouřil oči proti ostrému závanu větru.

„Podařilo se nám Madeiru bezpečně odnést a uložit do skladu který patřil, jak se nám zdálo, lordu Dundasovi, ale ve skutečnosti jeho společnými majiteli byli milord a madame Jeanne” „Nepovídejte” řekla jsem a lehce mi stoupl žaludek při vzpomínce na to, co jsem ucítila, když Jamie tenkrát otevřel dveře nevěstince na Queen Street. „Obchodní partneři?

„Jak se to vezme,Fergusův hlas zazněl poněkud lítostivě. „Milord dostává pouhých pět procent zisku, zato vyhledává vhodná místa pro obchod a uzavírá dohody. Tiskař má mnohem menší zisky než někdo, kdo je majitelem hotel de joie“ Marsali se nerozhlížela kolem, ale měla jsem dojem, že její ramena poněkud ztuhla.

„Troufám si souhlasit,” řekla jsem. Edinburgh a madame Jeanne byly koneckonců daleko za námi. „Pokračujte. Někdo podřízne Ja miemu krk, než se vůbec dozvím proč” „Samozřejmě, milady.” Fergus omluvně pohodil hlavou.

Pašované zboží bylo řádně ukryto a čekalo na zamaskování a prodej. Než se pašeráci za rozbřesku vydali do svých domovů, udělali si přestávku a popíjeli namísto snídaně. Dva z nich potřebovali peníze

ihned kvůli dluhům z hazardu a na jídlo, které museli nakoupit pro své rodiny. Jamie souhlasil a šel do správní budovy skladiště, kde bylo uschováno zlato.

Muži v rohu skladiště žertovali a smáli se nad sklenkou whisky a najednou je vyrušil náhlý otřes, který pohnul podlahou pod nimi.

„Rychle dolů!“ zařval MacLeod, zkušený skladník, a muži se ponořili, aby se skryli, ještě než uviděli, jak se obrovský regál plný sudů chvěje a duní a tunový sud se těžce, ale s grácií kutálí dolů. Tam se roztříštil v aromatické pivní jezero spolu s jeho obrovskými kolegy, kteří se ve vteřině vydali dolů za ním.

„Milord přecházel, právě když řada padala,” řekl Fergus a zakroutil hlavou. „Asi nad ním bděla Svatá Panna sama, že z toho vyvázl živ a zdráv.” Ve skutečnosti sud proskákal jen kousíček od něho a on unikl jen proto, že stačil sklonit hlavu a ukrýt se pod prázdný padající sud od vína, který vybočil ze své dráhy.

„Jak jsem říkal, takové věci se stávají Často,” řekl Fergus a pokrčil rameny. „Víc jak deset lidí ročně umře při takových nehodách ve skladech, a to jen v samotném Edinburghu. Ale když se k tomu připočítají další případy…”

Týden před incidentem se sudy vzplál požár v malé stodole plné balíků slámy, právě když Jamie byl uvnitř a pracoval. Lucerna umístěná mezi Jamiem a dveřmi zřejmě spadla a zapálila slámu a uvěznila Jamieho v místnosti bez oken za stěnou ohně.

„Stodola naštěstí byla chabé konstrukce a prkna byla napůl zpuch řelá. Vzplála jako tříska, ale milord stihl vykopnout díru v zadní stěně a vylézt bez zranění. Nejdříve jsme mysleli, že lucerna spadla sama od sebe a byli vděční bohu za to, že se mu podařilo utéct. Ale za nějakou dobu mi milord sdělil, že se mu zdálo, že slyšel nějaký hluk něco jako výstřel anebo to byly pouze zvuky, které vydávala stará stodola, když sedají trámy a když se otočil, uviděl před sebou plameny vystřelující nahoru.”

Fergus vzdychl. Vypadal docela unaveně a já byla zvědavá, jestli náhodou nebyl vzhůru celou noc, aby dohlížel na Jamieho.

„Takže,” řekl a pokrčil rameny ještě jednou. „Nevíme. Takové případy mohou být pouhá náhoda ale také nemusí. A když vezmeme v úvahu tyhle události plus to, co se stalo v Arbroathu…”

„Mezi pašeráky může být zrádce,” řekla jsem.

„Přesně tak, milady.“ Fergus se poškrábal po hlavě. „Ale pro rni lorda může být více rušivým prvkem muž, kterého Číňan zastřelil u madame Jeanne.”

„Protože si myslíte, že to byl celník, který sledoval Jamieho z doků až do nevěstince? Jamie říkal, že to nemohl být celník, jelikož u sebe neměl žádné doklady.“

„To není žádný důvod,” Fergus poznamenal. „Ale horší byla ta knížečka, kterou měl v kapse.“

„Ten Nový zákon?“ Nevěděla jsem, že by ta věc byla nějak obzvlášť důležitá, a tak jsem se o tom zmínila.

„Och, ale je jistá věc, milady anebo bych měl říct, že může být,“ opravil se Fergus. „Víte, tu knížečku si milord sám vytiskl.”

„Chápu,” pomalu jsem řekla, „anebo alespoň začínám chápat.”

Fergus přikývl s vážnosti. „To, že by celníci vystopovali, odkud se brandy vzala a že byla dovezena do nevěstince, by bylo sice špatné, ale ne osudné našli bychom jiné místo k úkrytu; po pravdě, milord je dohodnutý s majiteli dvou taveren, které…, ale to teď není podstatné.” Mávl rukou. „Ale pokud královští agenti spojí notorického pašeráka s uznávaným panem Malcolmem z Carfax Close…” Široce rozpřáhl ruce. „Je vám to jasné?”

Bylo mi to jasné. Kdyby se celníci dostali příliš blízko a odhalili jeho pašerácké aktivity, Jamie mohl jedině rozeslat své pomocníky, omezit návštěvy v pašeráckých doupatech, na nějaký čas zmizet a nasadit znovu masku tiskaře, dokud nebude moci znovu pokračovat ve své ilegální činnosti. Ale pokud by někdo zjistil, že dělá obě věci zároveň, přišel by nejen o oba zdroje příjmů, ale vzbudilo by to tak velké podezření, že by nejspíš bylo odhaleno jeho pravé jméno a protistátní aktivity, tudíž i pravda o Lallybrochu a jeho minulosti buřiče a zrádce. Měli by více než deset důvodů ho pověsit i kdyby stačil pouze jeden.

„Je mi to úplně jasné. Takže Jamie neměl strach pouze o Lao ghaire a Hobarta MacKenzieho, když říkal lanoví, že by pro nás bylo o něco lepší odjet do Francie.”

Paradoxně se mi trochu ulevilo, když mi Fergus prozradil pravdu. A alespoň jsem nebyla bezmocně zodpovědná za to, že je Jamie

v exilu. Moje znovuobjevení sice urychlilo krizi s Laoghaire, ale s žádnou z těch věcí jsem neměla nic do činění.

„Přesně tak, milady. A stále nevíme jistě, jestli nás zradil jeden z mužů a také, pokud je zrádce někdo z nich, jestli má v úmyslu milorda zabít

„To je právě to. To sice bylo to, ale nebylo to nejdůležitější. Jestli se jeden z pašeráků rozhodl Jamieho zabít pro peníze, byla jedna věc. Pokud by to byla nějaká osobní pomsta, určitě by tento člověk chtěl vzít situaci do vlastních rukou. Obzvlášť teď, když jsme alespoň dočasně mimo dosah královských celních úředníků.

„Aleje tomu tak “ pokračoval Fergus, „bude to jeden z šesti mužů z těch šesti, které jsem měl vybrat, aby pluli s námi.

Všech těch šest mužů bylo přítomných i u nehody se sudy, i když vzplála stodola; a všichni byli v nevěstinci, Pozastavil se. „A všichni byli přítomní na cestě do Arbroath, když jsme byli přepadeni a našli pověšeného výběrčího daní,

„O té tiskárně také vědí?“

„Ach, ne, milady! Milord si vždy dával velký pozor na to, aby se to pašeráci nedozvěděli aleje také možné, že ho jeden z nich viděl v Edinburghu a sledoval ho do Carfax Close, a tak se to dozvěděl od A. Malcolma. Křivě se usmál. „Milord není zrovna jedním z nejnenápadnějších mužů, milady,

„Svatá pravda,“ řekla jsem a pokračovala cestou, kudy se ubíraly jeho myšlenky. „Ale teď všichni znají jeho pravé jméno kapitán Rames mu říká Fraser,

„Přesně tak, řekl a obdařil mě mdlým ponurým úsměvem. „A právě proto musíme zjistit, jestli je zrádce s námi na palubě a pokud ano, tak kdo to je.

Když jsem teď pozorovala Ferguse, poprvé mi připadal jako dospělý muž a také nebezpečný. Znala jsem ho jako desetiletého neposedu se zaječími zuby a ještě pořád něco z toho chlapce ve tváři měl. Ale od dob, kdy to byl darebák, co jen tak živořil na ulicích Paříže, už uplynula spousta času.

Marsali po celou dobu naší diskuze dělala, že pozoruje moře, aby se nemusela se mnou bavit. Samozřejmě poslouchala a viděla jsem, že se celá třese ale jestli to bylo zimou anebo proto, že měla zlé

předtuchy, to jsem nevěděla. Myslím, že když se rozhodla s Fergu sem uprchnout, neměla v plánu cestovat s potenciálním vrahem.

„Radši odveď Marsali dolů, řekla jsem Fergusovi. „Už začíná modrat. Neboj, řekla jsem Marsali chladně. „Já ještě nejdu do kajuty.

„A kam se chystáte jít, milady? zeptal se Fergus a podezřívavě na mě pohlédl. „Milord si nepřeje, abyste. .A

„To jsem ani neměla v úmyslu,“ ujistila jsem ho. „Chystám se do lodní kuchyně.

„Lodní kuchyně? Jeho husté černé obočí vystřelilo nahoru.

„Zjistit, jestli mi Aloysius 0’Shaughnessy Murphy nedoporučí něco na mořskou nemoc, řekla jsem. „Jestli se nám nepodaří Ja mieho postavit na nohy, tak on se nehodlá starat o to, jestli se mu někdo snaží podříznout krk nebo ne.

Murphyho jsme podplatili uncí sušené pomerančové kůry a láhví Jaredova nej lepšího červeného vína, a tak se skutečně zavázal nám pomoci. Ve skutečnosti vzal to, aby udržel jídlo v Jamieho žaludku, jako profesionální povinnost, a strávil hodiny v mystické kon templaci nad poličkou s kořením a ve špižírně samozřejmě bez výsledků.

Bouře nás sice nezastihly, ale zimní větry způsobily, že se moře divoce vzdouvalo a Artemis stoupala asi o deset stop nahoru, poté klesala zpět a snažila se prodrat obrovskými štíty vln, hladkými jako sklo. Byly chvíle, kdy jsem pozorovala, jak se zábradlí na zádi lodi zvedá a klesá oproti obzoru, a náhle uvnitř cítila zoufalství. Rychle jsem se otočila pryč.

Jaredovo povzbudivé proroctví o tom, že se Jamie najednou postaví na nohy a zvykne si na pohyb lodi, se bohužel nenaplnilo. Zůstal ve své posteli, měl barvu žluklého pudinku a zvedal se jen proto, aby se dopotácel na toaletu. Pán Willoughby a Fergus ho střídavě hlídali.

Pozitivní stránka věci byla tak, že ani jeden z šesti pašeráků neudělal nic, co bychom mohli považovat za výhružné. Ba naopak,

všichni vyjádřili solidární zájem o jeho zdraví, a bedlivě sledováni všichni ho přišli do jeho kajuty navštívit. Nikdo z nich v nás nevzbuzoval žádné podezření.

Co sc mč týče, trávila jsem dny zkoumáním lodi, ošetřováním drobných zranění vzniklých u vykonávání běžných denních činností během plavby pořezaný prst, zlomené žebro, krvácející dásně anebo bolavý zub drcením koření a vyráběním léků v rohu kuchyně. Murphy byl tak laskavý a nechal mě u sebe pracovat.

Když jsem vstávala, Marsali už byla z kajuty pryč, a když jsem se vrátila, tak už zase spala. Byla proti mně tiše zaujatá, když jsme se musely potkat ve stěsnaných lodních prostorách na palubě anebo po jídle. Domnívala jsem se, že ta nevraživost byla způsobena jednak tím, že se přirozeně přiklonila na stranu své matky, a také byla velmi zklamaná tím, že místo s Fergusem musela být se mnou.

Ostatně, pokud zůstala nedotčena a podle její rozmrzelosti soudě jsem si byla jistá, že určitě ano bylo to následkem Fergusovy úcty vůči Jamieho rozkazům. V rámci role ochránce ctnosti své nevlastní dcery byl teď Jamieho vliv zanedbatelný.

„Cože? Masový vývar také nezabral?” řekl Murphy. Kuchařova široká tvář se hrozivě protáhla. „Po mé masové polévce lidé vstávali z mrtvých! “

Vzal od Ferguse pohárek s vývarem, kriticky k němu přičichl a strčil mi ho pod nos.

„Tady, přivoňte si k tomu. paní. Morkové kosti, česnek, kmín a kus vepřového sádla na dochucení. Všechno opatrně přelité přes mušelín, stejně jako pro jedince, kteří nesnesou v žaludku sebemenší kousíček. Nenajdete tam ani jediný!

Vývar byl průzračné zlatohnědé barvy, a tak lákavě voněl, že jsem na něj dostala chuť, i když jsem před necelou hodinou měla vydatnou snídani. Kapitán Raines měl citlivý žaludek, v důsledku toho vyvíjel snahu jak v opatření si dobrého kuchaře, tak v zásobování kuchyně, což přinášelo prospěch i jemu samotnému.

Murphy se svou dřevěnou nohou a celkovými rozměry sudu s rumem vypadal skrz na skrz jako pirát, ale ve skutečnosti to byl ten nejlepší kuchař v Le Flavru sdělil mi to osobně a vůbec se přitom nevychloubal. Považoval mořskou nemoc za zkoušku svých schop

ností, takže bylo pro něho obzvlášť potupné, když u Jamieho ani po čtyřech dnech neviděl žádné známky zlepšení.

„Je to bezesporu výtečná polévka,“ ujistila jsem ho. „Ale on vyzvrací cokoliv.“

Murphy pochybovačně zabručel, ale otočil se a opatrně vlil zbytek vývaru do jednoho z četných hrnců, které ve dne v noci stály na kuchyňském ohni.

Příšerně se zamračil, pročísl si dlaní kštici prořídlých blonďatých vlasů, otevřel a zavřel kredenc. Potom se sehnul a prohledával bednu se zásobami, mumlal si něco pod nosem.

„Dáte si suchar?“ řekl trochu naštvaně. „Suchá strava, to je přesně to, co potřebujeme. No, možná trochu octa; řekněme..

S nadšením jsem pozorovala, jak se kuchařovy dlaně s uzenkovi tými prsty hbitě pohybovaly skrze hromadu zásob, vybíraly pamlsky a skládaly je na tácek.

„Ehm, tak zkusme třeba tohle,“ řekl a podal mi připravený tác s jídlem. „Řekněte mu, ať cucá nakládaný okurek, ale nesmí ho kousat. Potom ať si dá sousto sucharu myslím, že by tam neměli být žádní moli uvnitř ale dohlédněte, aby u toho nepil vodu. Pak kousek okurky, pořádně rozžvýkat, aby se vytvořilo dostatečné množství slin, zase sousto sucharu a tím způsobem ať pokračuje dál. Pokud nebudou problémy, přidáme čerstvý pudink, který jsem umíchal včera večer kapitánovi k večeři. A když i tohle zůstane uvnitř…“

Jeho hlas mě doprovázel z kuchyně ven, pokračoval v seznamu vhodných pokrmů. „… mléčný toast, vyrobený z kozího mléka, čerstvě nadojeného, ovšem…“

Seznam vyvrcholil whisky s vajíčkem na měkko a pokračoval, když jsem se v úzkém průchodu snažila úspěšně otočit s naloženým táckem, opatrně jsem překračovala pana Willoughbyho, schouleného v koutě u Jamieho dveří jako obvykle. Vypadal jako malý modrý psíček.

Ovšem stačil jeden krok do kajuty a viděla jsem, že všechen Mur phyho cvik v kulinářských schopnostech bude naprosto marný. Jak to bývá u lidí, kteří se necítí dobře, Jamieho okolí bylo tak depresivní a nepohodlné, jak jen to šlo. Zatuchlá a špinavá maličká místnůstka a v ní úzká kóje zakrytá prostěradlem tak, aby nepropouštěla ani

světlo, ani vzduch. Všude kolem se povalovaly chuchvalce vlhkých přikrývek a špinavého oblečení.

„Vstávat,” řekla jsem zvesela. Položila jsem tác a stáhla provizorní závěs, který se ukázal být jednou z Fergusových košilí. Jaká to záře sestoupila štěrbinami mezi prkny podlahy nad námi. Narazila na kóji a osvětlila příšerně bledou a zlověstnou tvář.

Otevřel jedno oko asi o jednu osminu palce.

„Jdi pryč,” řekl a znovu je zavřel.

„Přinesla jsem ti snídani,” řekla jsem odhodlaně.

Oko se znovu otevřelo, ledově modré a chladné.

„Nevyslovuj přede mnou slovo ,snídaně”,” řekl.

„Řekněme tedy svačinu,” řekla jsem. „Už je vlastně dost pozdě.“ Přitáhla jsem si k němu stoličku, vzala kyselou okurku a držela ji lákavě pod jeho nosem. „Máš to cucat,” řekla jsem mu.

Pomalu se otevřelo druhé oko. Neřekl nic, ale zakoulel modrýma očima a obdařil mě pohledem tak zuřivě výmluvným, že jsem urychleně okurku odložila zpět.

Víčka poklesla a znovu se zavřela.

Zkoumala jsem tu lidskou trosku a zamračila se. Ležel na zádech s ohnutými koleny. Ačkoliv vestavěná kóje zaručovala spícímu větší stabilitu než visutá lůžka, bohužel byla navržena tak, aby se do ní vešel běžný pasažér, u kterého podle délky kóje soudě se předpokládalo, že měří obyčejných pět stop a tři palce nebo něco kolem toho.

„Přece se tam nemůžeš cítit pohodlně,” řekla jsem.

„Taky že se necítím.”

„Nechceš si teda zkusit lehnout do sítě? Alespoň by ses mohl natáhnout.. “

„Ne, nechci.”

„Kapitán vzkazuje, že chce seznam nákladu dle tvých možností.”

Vyjádřil se stručně a neopakovatelně o tom, co může kapitán Rai nes udělat se svým seznamem. Neobtěžoval se ani otevřít oči.

Povzdechla jsem si a vzala ho za ruku. Nijak neodporoval, ale jeho dlaň byla chladná, vlhká a měl rychlý pulz.

„No tak ” řekla jsem po krátké odmlce. „Třeba bychom mohli zkusit něco, co jsem byla zvyklá dělat u pacientů před operací. Někdy to pomáhalo.”

Hluboce zasténal, ale neprotestoval. Přitáhla jsem si blíže stoličku a posadila se, stále jsem ho držela za ruku.

Zvykla jsem si hovořit s pacienty pár minut, než byli odvezeni na operační sál. Moje přítomnost je jakýmsi způsobem uklidňovala a já zjistila, že když se mi podařilo odvrátit jejich pozornost od nadcházejícího soužení, obvykle se jim dařilo lépe méně krváceli, postanestetické nevolnosti se nedostavovaly tak často a celkově se rychleji uzdravovali. Viděla jsem to dost často na to, abych si myslela, že je to pouze moje představivost; Jamie měl vesměs pravdu, když ujišťoval Ferguse, že myšlenkami se dá ovládat tělo.

„Zkus myslet na něco příjemného,“ řekla jsem nízkým a konejšivým hlasem. „Představ si Lallybroch a okolní kopečky nad domem. Borovice cítíš tu vůní jehličí? Je krásný den a dým se line z komína od kuchyně. Držíš jablko. Představ si, jak ho vnímáš, tvrdé a hladké. A pak… “

„Sassenachová?“ Obě Jamieho oči byly otevřené a upřeně na mě hleděly. Jeho spánky se leskly od potu.

„Ano?“

„Jdi pryč.“

„Cože?”

„Jdi pryč,“ zopakoval velice tiše, „anebo ti zakroutím krkem. Jdi, hned teď“

Důstojně jsem vstala a odešla.

Pan Willoughby se opíral o pravou stěnu průchodu a nahlížel zamyšleně do kabiny.

„Máte ještě u sebe ty kameny, že ano?“ zeptala jsem se.

„Ano ” odpověděl mírně překvapen. „Chce léčivé kameny pro Tsei mi?” Začal prohledávat rukáv, ale zastavila jsem ho mávnutím ruky.

„Chtěla jsem ho jen jedním z nich praštit do hlavy, ale domnívám se, že Hippocratovi by se to moc nelíbilo.”

Pán Willoughby se nejistě usmál a několikrát pohodil hlavou ve ‘snaze vyjádřit své pochopení, byť vůbec nechápal, co jsem tím myslela.

„To je jedno,” řekla jsem a ohlédla jsem se ještě jednou na hromadu čpějícího ložního prádla. Trochu se pohnula a objevila se tápající

ruka, která poklepávala rychle kolem po podlaze, dokud nenašla mísu. Chňapla po ní a zmizela v šedých hlubinách kóje, ze které se ozýval zvuk suchého říhání.

„Zatracený chlap!” řekla jsem a mísily se ve mě pocity podrážděnosti a soucitu a také obavy. Deset hodin plavby přes Anglický kanál to byla jedna věc; ale v jakém stavu bude po dvou měsících něčeho takového?

„Prasečí hlava,“ souhlasil pan Willoughby a smutně přikývl. „Je to krysa, myslíte, anebo drak?”

„Smrdí jako celé zoo dohromady,“ řekla jsem, „A proč drak?”

„Jeden se rodit v roce draka, jiný v roce krysy, ovce, koně,” vysvětloval pan Willoughby. „Jsou rozdílní, každý rok, jiní lidé. Vy vědět, jestli Tse mi krysa anebo drak?”

„Myslíte, ve kterém roce se narodil?“ Matně jsem si vybavila menu v čínských restauracích, zdobené motivy čínských znamení zvěrokruhu a legendou s údajnými charakterovými vlastnostmi osob narozených v onom roce. „Narodil se v roce 1721, ale okamžitě vám neřeknu, jakého zvířete to byl rok.”

„Já myslet, že krysa,“ řekl pan Willoughby a pozoroval v zamyšlení spleť lůžkovin chovajících se poněkud rozčíleně. „Krysa moc chytrá, moc úspěšná. Ale drak také, může být. Je moc vášnivý v posteli, Tsei mi? Draci být nej vášnivější lidé.”

„Ne až tak, jak jste si jistě stačil povšimnout,” řekla jsem a pozorovala koutkem oka hromadu lůžkovin. Zvedla se nahoru a zase klesla zpět, jako kdyby se její obsah náhle obrátil.

„Mám čínskou medicínu,” řekl pan Willoughby a zamyšleně pozoroval úkaz. „Dobrá na zvracení, žaludek, hlava a působit, že všechno klidné a vyrovnané.”

Podívala jsem se na něj se zájmem. „Opravdu? Chtěla bych to vidět. Už jste to zkoušel dát Jamiemu?”

„On nechtít,” odpověděl. „Povědět ,k čertu s tím‘ a hodit přes palubu, když já nabídnout.”

Chápavě jsme se s panem Willoughbym na sebe podívali.

„Víte,” řekla jsem trochu hlasitěji. „Dlouhotrvající zvracení naprázdno dělá člověku velmi špatně.”

„Ach, hodně špatně, ano.” Pan Willoughby si tehdy ráno oholil přední Část hlavy; když se energicky poklonil, mohla jsem vidět ten lysý oblouk.

„Leptá žaludeční stěny a dráždí hrdlo.“

„Opravdu?”

„Přesně tak. Zvedá krevní tlak a také napíná břišní svalstvo. Může je dokonce i potrhat a způsobit kýlu.“

„Ach.”

„A také,“ pokračovala jsem a maličko jsem zesilovala hlas, „může způsobit to, že varlata se v Šourku zamotají kolem sebe a přeruší tak krevní oběh.”

„Ooch!” Pan Willoughby koulel očima.

„A pokud se toto stane,” sdělila jsem osudným hlasem, „zbývá jediná věc. Amputovat, než se dostaví gangréna.”

Pan Willoughby zasyčel, čímž mi dal najevo, že pochopil a byl ve velkém šoku. Kopec lůžkovin, který během naší konverzace neklidně házel sebou sem a tam, ležel teď v klidu.

Podívala jsem se na pana Willoughbyho. Pokrčil rameny. Založila jsem ruce a čekala. Asi tak za minutu se z bílé hromady elegantně vynořila dlouhá bosá noha. O chvíli později se ukázal i její majitel a postavil se na zem.

„K čertu s vámi dvěma,” zahřměl hlubokým skotským přízvukem s naprostou nevolí. „Tak pojďte sem.”

Fergus a Marsal i se opírali o zábradlí na zádi, opatrně rameno u ramene, Fergus svou dlaň obtočenou kolem dívčina pasu. Vlasy jí vlály ve větru.

Když Fergus uslyšel zvuk našich kroků, otočil se k nám a vyjekl překvapením. Otočil se zpět a pokřižoval se s vyboulenýma očima.

„Ani… jedno… slovo, jestli můžete,” procedil Jamie mezi zuby.

Fergus otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku. Marsali se otočila také a vykřikla pronikavým hlasem.

„Tati! Co se ti stalo?”

Její zřejmé zděšení a zájem způsobily, že Jamie ztratil chuť na další jizlivé poznámky. Svaly na jeho obličeji se mírně uvolnily a tím tenounké jehly, které vyčnívaly zpoza jeho uší, zacukaly jako mravenčí tykadla.

„Jsem v pořádku, řekl nevrle. „Je to jen nějaký Číňanův nesmysl proti nevolnostem.

Marsali s očima dokořán přistoupila blíž, opatrně natáhla prst a chtěla se dotknout jehel zapíchnutých do jeho zápěstí. Další tři zářily na vnitřní straně jeho nohy, několik palců nad kotníkem.

„A funguje to? zeptala se. „Jaký máš z toho pocit?

Jamie sebou škubl a jeho běžný smysl pro humor si zase prosadil svoje.

„Cítím se jako ta pitomá panenka, do které někdo nastrkal plno jehel, řekl. „Aleje pravda, že jsem už tři čtvrtě hodiny nezvracel, takže to fungovat musí. Přejel pohledem po mě a panu Willoug hbym. Stáli jsme bok po boku u zábradlí.

„Omlouvám se ti, řekl, „Opravdu jsem nebyl schopen cucat okurky, ale možná bych měl chuť na sklenici piva. Mohl bys zjistit, jestli by se nějaké pro mě našlo, Fergusi?

„Ach. Ach, jistě, milorde. Půjdete se mnou? Neuměl se ubránit tomu, aby nezíral, Fergus váhavě natáhl ruku, aby vzal Jamieho pod rámě, ale když tak o tom přemýšlel, vydal se směrem do zadního podpalubí.

„Mám říct Murphymu, aby ti začal chystat oběd? zavolala jsem na Jamieho, když se otáčel, aby následoval Ferguse. Podíval se na mě přes rameno dlouze a vyrovnaně. Zlaté jehlice vyrašily ve dvou svazcích z jeho vlasů a zářily v ranním slunci jako pár čertích rohů.

„Moc mě nezkoušej, Sassenachová, řekl. „Tohle ti nikdy nezapomenu, a ty to víš. Zamotaná varlata phh!“

Pan Willoughby ignoroval tuto proměnu a dřepl si na paty ve stínu sudu s pitnou vodou, kterou používala pro občerstvení palubní hlídka. Počítal něco na prstech, evidentně pohlcen nějakým druhem kalkulací. Jak Jamie kráčel pryč, podíval se nahoru.

„Ne krysa, řekl a potřásal hlavou. „Také ne drak. Tsei mi narozen v roce vola.

„Vážně? řekla jsem a podívala se na široká ramena a červenou hlavu, spuštěnou neústupně oproti větru. „Velice vhodné přirovnání.

Jak název napovídal, Jamieho práce lodního superkarga nebyla příliš obtížná. Kromě kontroly lodních zásob na základě námořního nákladního listu a ujištění, že Artemis veze potřebné množství kůží, cínu a síry, neměl na moři vlastně nic na práci. Jeho povinnosti začaly, když jsme dorazili na Jamajku. Tam byl náklad vy skládán, ještě jednou zkontrolován a prodán. Zaplatily se daně a clo, srazila se provize a.vyplnily papíry.

Mezitím Jamie neměl ani já ne moc práce. Ačkoli si loďmistr Picard chamtivě prohlížel Jamieho mohutnou postavu, bylo jasné, že nikdy nemohl být námořníkem. Rychlý a hbitý jako celý zbytek posádky, ale neznalost zacházení s lany a vesly působila, že byl zbytečný kromě občasných situací, kdy bylo zapotřebí pouhé síly. Bylo to jednoduché. Byl to voják, ne námořník.

S nadšením se každý druhý den věnoval výcviku dělostřelby, pomáhal nabíjet ohromnými koulemi čtyři obrovská děla na lafetách a trávil hodiny s dělostřelcem Torném Sturgisem, aby diskutovali o tajemném učení ovládání děl. Během těch hřmotných cvičení jsme Marsali, pan Willoughby a já seděli v bezpečí, z cesty, pod dohledem Ferguse, kterého z těch ohňostrojů vyloučili kvůli jeho chybějící ruce.

Překvapilo mě, že jsem byla posádkou přijata jako lodní chirurg. Měli jen nepatrné pochybnosti. Byl to Fergus, kdo mi vysvětlil, že na malých obchodních lodích není běžný ani holič chirurg. Obvykle to byla střelcova žena pokud nějakou měl která se zabývala drobným zraněním a nemocemi posádky.

Mou běžnou prací bylo ošetření zlomených prstů, popálených dlaní, infekcí kůže, bolavých zubů a poruch trávení, ale s posádkou Čítající dvaatřicet osob jsem měla zřídkakdy tolik práce, abych byla zaměstnaná celý den. Kromě hodiny při nástupu nemocných každé ráno.

V důsledku toho jsme s Jamiem měli spoustu volného času. A když se Artemis pozvolna dostávala do jihoatlantského proudu, trávili jsme většinu Času společně.

Poprvé od doby, kdy jsem se vrátila do Edinburghu, byl čas na to, abychom si promluvili; abychom se znovu naučili polo zapomenuté věci, které jsme o sobě kdysi věděli, našli nové stránky minulých zkušeností a jednoduše se naučili nacházet potěšení ze vzájemné přítomnosti, bez rozrušení způsobeného strachem a každodenním životem.

Každou chvíli jsme se procházeli po palubě.

Nachodili jsme snad míle, hovořili o všem a ničem a obdivovali fenomény cestování na lodi; efektní východy a západy slunce, hejna podivných zelených a stříbrných ryb, obrovské ostrovy plovoucích mořských chaluh, útočiště tisíců malinkých krabů a medúz, hladcí delfíni, kteří se objevili na několik dnů vedle nás a plavali zároveň s lodí, vykukovali z vody sem a tam, jakoby se chtěli podívat na ta podivná stvoření nad vodou.

Měsíc vyšel velký, zlatý a působivý. Jako ohromný zářící disk. Vyklouzal z vody nahoru na nebe jako vycházející fénix. Voda byla teď tmavá a delfíni neviditelní, ale já cítila, že jsou stále tam a drží tempo s lodí plující tmou.

Ta podívaná vyrážela dech i námořníkům, kteří ji viděli už tisíckrát. Pokaždé se zastavili a povzdechli si s potěšením, když viděli obrovský kruh, který vyšel a visel nad okrajem světa. Zdál se být tak blízko, že jste se ho chtěli dotknout.

Jamie a já jsme stáli u zábradlí blízko u sebe a pozorovali tu nádheru. Zdál se být tak blízko, že se daly rozpoznat tečky a stíny na jeho povrchu.

„Připadá mi, že je tak blízko, že bys mohla mluvit s člověkem na měsíci,” řekl a usmál se, mával rukou na pozdrav snové zlaté tváři. ,„Lká z plejád vítr západní a lůna v moři spí‘,” citovala jsem. „A podívej, je také tam dole.” Ukázala jsem přes zábradlí, kam vedla dráha měsíčního světla a žhnula ve vodě, jakoby tam byl potopen blíženec měsíce samotného.

„Když jsem odcházela,” řekla jsem, „muži byli připraveni k letu na Měsíc. Jsem zvědavá, jestli se jim to podařilo.”

„Takže se létající stroje dostanou tak vysoko?“ zeptal se Jamie a zašilhal směrem k měsíci. „Řekl bych, že je to pěkná dálka, i když to odsud vypadá tak blízko. Četl jsem knihu od jednoho astronoma říká, že ze Země na Měsíc je to asi tři sta mil. Je tedy na omylu anebo je to tím, že letadla tak se to jmenuje? budou létat tak daleko?

„K tomu se používá speciální druh, raketa,“ řekla jsem. „Ve skutečnosti je cesta na Měsíc mnohem delší, než jsi říkal, a když už se dostaneš dál od Země, ve vesmíru není žádný vzduch. Na výpravu si ho musíš brát sebou, podobně jako jídlo a vodu. Dává se do speciálních sudů.“

„Opravdu?” Upřeně se na mě díval zářivýma očima v plném údivu. „Zajímalo by mě, jak to tam nahoře asi vypadá?

„Vím to,” řekla jsem. „Viděla jsem obrázky. Samé skály a pustiny, žádný život ale jsou tam krásné útesy, hory a krátery ty můžeš vidět odsud; to jsou ty černé skvrny.” Ukázala jsem směrem k usměvavému měsíci a pak se usmála na Jamieho. „Trochu se podobá Skotsku ale není zelený.

Zasmál se a zřejmě si vzpomněl na slovo „obrázky . Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl malý svazek fotografii. Zacházel s nimi velmi opatrně. Nikdy je nevytahoval na místě, kde by je mohl někdo spatřit. Ani Fergus, ale tady na zádi jsme byli sami. Bylo jen malé riziko, že by nás někdo vyrušil.

Když pomalu procházel fotografie, měsíc svítil tak jasně, že jsme mohli vidět Brianninu tvář, zářivou a proměnlivou. Všimla jsem si, že konce fotografií už byly ošoupané.

„Myslíš, že se bude procházet po Měsíci?” zeptal se tiše a pozastavil se nad fotografií Bree, na které se dívala oknem ven a tajně snila, netušící, že ji někdo fotí. Podíval se ještě jednou na měsíc nad námi a já si uvědomila, že pro něj cesta na Měsíc není o mnoho obtížnější nebo vzdálenější než ta, kterou jsme právě absolvovali. Měsíc byl koneckonců jen dalším vzdáleným neznámým místem.

„Nevím, řekla jsem a trochu se usmála.

Pomalu procházel fotografie pohlcen vzezřením tváře jeho dcery, která byla stejná jako ta jeho. Tiše jsem ho pozorovala a sdílela s ním tu radost z příslibu naší nesmrtelnosti.

Hlavou mi probleskl kámen ve Skotsku s jeho vytesaným jménem a utěšovala jsem se Časovou vzdáleností. Ať už naše rozdělení nastane kdykoliv, je šance, že to nebude moc brzo. A i kdyby se to stalo Brianna se stejně narodí.

Hlavou se mi mihlo několik dalších Housmanových veršů Postůj a čti ten kámen, zde život vyšuměl. Kdo dal ti lásku darem, své slovo dodržel. Přisunula jsem se k němu tak blízko, že jsem cítila teplo jeho těla skrz kabát a košili. Položila jsem mu hlavu na rameno a pozorovala, jak si prohlíží hromádku fotografií.

„Je krásná, zašeptal, jak to dělával pokaždé, když viděl její tvář. „A také chytrá, neříkala jsi to?“

„Přesně jako její otec,“ řekla jsem a slyšela, jak se pochichtává.

Cítila jsem, jak trochu ztuhnul, když si prohlížel další, a zvedla jsem hlavu, abych zjistila, na kterou se dívá. Na téhle bylo Brianně asi šestnáct. Stála po stehna ve vodě, ve vlasech měla písek a kopala do vody směrem na svého přítele Rodneye, který se ohlížel, smál se a držel ruce nahoru, aby se uchránil před sprškou vody.

Jamie se trochu zamračil a sešpulil rty.

„Tohle… začal. „Oni..zastavil se a odkašlal si. „Claire, ne že bych se opovážil kritizovat,“ řekl velice opatrně, „ale nemyslíš si, že je to poněkud… nemravné?

Potlačila jsem chuť zasmát se.

„Ne, řekla jsem klidně. „Tohle je opravdu velice slušný koupací úbor myslím na tu dobu.“ Ačkoliv plavky, na které se ptal, byly bikini a rozhodně byly velice skrovné. Končily asi palec pod jejím pupíkem. „Vybrala jsem tuto fotografii, protože jsem si pomyslela, že bys chtěl ehm…, vidět tolik, kolik je možné.

Vypadal, že ho tenhle nápad poněkud pohoršil, ale zadíval se zpět na neodolatelnou fotografii. Výraz na jeho obličeji zjihl, když se na ni zadíval.

„No, ano, řekl. „Ano, je tak půvabná a jsem rád, že to vím.

Nadzvedl trochu fotografii a pečlivěji studoval. „Ne, to není tím, co má na sobě; většina žen, když se koupou venku, tak jsou nahé a nestydí se za to, jak vypadají. To jen ten chlapec. Jsi si jistá, že by měla stát před mužem téměř nahá? Zamračil se na nešťastníka Rodneyho a já se kousla do rtů, když jsem si vzpomněla na toho vy

chrtlého malého chlapce, kterého jsem tak dobře znala. On a hrozba pro panenskou čistotu.

„No,“ řekla jsem a hluboce se nadechla. Byli jsme teď na velice křehké půdě. „Ne. Myslím tím, že chlapci a děvčata si spolu hrají timto způsobem. Víš, lidé se kvůli tomu oblékají jinak; už jsem ti to říkala. Nikdo si nezakrývá tělo z větší části, pokud tomu počasí nebrání.“

„Mmhm,“ řekl. „Ano, říkala jsi mi to.“ Chtěl mi sdělit, že na základě toho, co jsem mu řekla, má z toho jiný dojem a není příliš ohromen mravními poměry, ve kterých jeho dcera žije.

Ještě jednou se zamračil nad obrázkem. Pomyslela jsem si, že je dobře, že tu ani Bree, ani Rodney nejsou s námi. Znala jsem Jamie ho jako milence, manžela, bratra, strýce, zemana a válečníka, ale nikdy předtím jako bránícího skotského otce. Naháněl hrůzu, a to dost.

Poprvé v životě jsem si pomyslela, že možná není vůbec tak špatné, že osobně nedohlíží na Briannin osobní život; vyděsil by každého mladíka dost odvážného na to, aby se jí dvořil. Jamie jednou nebo dvakrát mrkl nad fotografií, hluboce se nadechl a bylo cítit, že sám sebe povzbuzuje, aby položil další otázku.

„Myslíš, že je ještě panna?“ Jeho hlas se zadrhl téměř neznatelně, ale stačila jsem si toho všimnout.

„Ovšem, že je,“ řekla jsem rozhodně. Myslím, že to bylo pravděpodobné a momentální situace nebyla zrovna moc vhodná na to, abych připouštěla jakékoliv pochybnosti. Byly věci, o kterých jsem mohla Jamiemu říct ve vhodné době, ale sexuální svoboda rozhodně mezi ně nepatřila.

„Och.“ Úleva v jeho hlase byla nepopsatelná a já se kousla do rtu, abych udržela smích. „No, byl jsem si tím jistý, ale já jen víš,“ odmlčel se a polknul.

„Bree je velice slušná dívka,“ řekla jsem a jemně stiskla jeho rameno. „Jak ti to mám říct. Frank a já jsme si možná až tak nerozuměli, ale pro ni jsme se snažili být dobrými rodiči.“

„Vím, že jste byli. Ani jsem si nemyslel, že ne.“ Vypadal, že je v rozpacích, a zastrčil fotografii z pláže zpátky do kapsy. Pak schoval i ostatní a poklepal na ně, aby se ujistil, že jsou v bezpečí.

Stál a díval se na měsíc. Na chvíli svraštil obočí a trochu se zamračil. Mořský vítr nadzvedával pramínky jeho vlasů a poškubával s nimi tak dlouho, až se uvolnily ze stužky, kterou byly svázané. Roztržitě si je zastrkával zpět a bylo vidět, že ho pořád něco trápí.

„Myslíš“ začal pomalu a ani se na mě nepodíval. „Claire, myslíš, že bylo rozumné, že jsi se teď vrátila ke mmě? Ne, že bych tě nechtěl,“ dodal rychle, když ucítil, že jsem ztuhla. Chytil mě za ruku, abych se neotočila.

„Ne, tohle jsem vůbec neměl na mysli! Kriste Pane, já tě chci!“ Přitáhl mě k sobě blíž a tiskl k srdci mou dlaň. „Chci tě tak strašně moc, že se mi někdy zdá, že mi pukne srdce samou radostí, že tě mám,“ dodal tiše. „Já jen, že Brianna je teď sama. Frank je pryč, ty taky. A ona nemá manžela, který by ji chránil, ani žádné muže z rodiny, kteří by ji bezpečně provdali. Nemyslíš, že tě bude potřebovat? Mám na mysli, jestli bys neměla ještě chvíli počkat?”

Ještě chvíli jsem mlčela, než jsem mu odpověděla, emoce zpět pod kontrolu.

„Nevím,“ řekla jsem konečně; můj hlas se chvěl snahou se uklidnit. „Podívej věci se už mají úplně jinak.

„Já vím!

„Ne, nevíš! Vytáhla jsem ruku z jeho sevření a probodla ho pohledem. „Ty nevíš, Jamie, a neexistuje žádný způsob, jak bych ti to vysvětlila, protože bys mi stejně neuvěřil. Ale Bree je už dospělá žena; provdá se, kdy a ža koho bude chtít a ne když to někdo zařídí místo ní. Není důvod, aby se musela vdávat. Má velice dobré vzdělání; je schopna si vydělat na svůj život ženy to dělají. Nebude muset mít muže proto, aby ji chránil..

„A pokud není potřeba, aby muž ženu chránil, pečoval o ni, potom si myslím, že jsou to žalostné časy. Opětoval mi pronikavý pohled. Hluboce jsem se nadechla a snažila se zůstat v klidu.

„Já neříkám, že to není potřeba. Položila jsem ruku na jeho rameno a zvolila jemnější tón hlasu. „Já jen říkám, že si může vybrat. Nemusí se vdávat z nutnosti; může si někoho vybrat z lásky.

Jeho výraz obličeje se poněkud uvolnil.

„Ty sis mě vzala z nutnosti, řekl.

„A vrátila jsem se z lásky,” řekla jsem. „Myslíš, že bych tě potřebovala méně, kdybych byla schopná sama se uživit?“

Rysy jeho obličeje povolily a rameno pod mou dlaní se uvolnilo, když se na mě podíval.

„Ne,” řekl tiše. „To si nemyslím.”

Vzal mě kolem ramen a sevřel těsně v náručí. Objala jsem ho kolem pasu, držela ho a cítila, jak se opírám tváří o malou hromádku fotografií v jeho kapse.

„Dělala jsem si starosti, když jsem odcházela,” zašeptala jsem o chvilku později. „Přinutila mě jít; bály jsme se, že kdybych čekala delší dobu, nemusela bych tě už najít. Ale dělala jsem si o ni starosti.”

„Já vím. Neměl jsem to říkat.” Odhrnul nčkolik mých kudrlinek ze své brady a uhladil je dolů.

„Napsala jsem jí dopis,” řekla jsem. „Myslím, že to bylo vše, co jsem mohla udělat když vím, že ji možná… možná už neuvidím.” Semkla jsem pevně rty a těžce polkla.

Jemně mi přitiskl konečky prstů k mým zádům.

„Ano? To byl velice dobrý nápad, Sassenachová. Co jsi do toho dopisu napsala?”

Zasmála jsem se poněkud rozechvělým hlasem.

„Všechno, co mi myšlenky přinesly. Matčiny rady a moudrosti vše, co se dalo. Praktické věci kde jsou smlouvy k domu a jiné rodinné písemnosti. Všechno, co mě napadlo ohledně toho, jak žít. Doufám, že na to nebude vůbec dbát a bude mít báječný život ale aspoň bude vědět, že na ni myslím.”

Zabralo mi to asi týden, než jsem prohledala všechny kredence a zásuvky stolů v našem domě v Bostonu. Musela jsem najít veškerou obchodní korespondenci, vkladní knížky, závěti a další rodinné věci. Mnoho dalších drobností se týkalo i Frankovy rodiny; obrovské výstřižkové album a hromady rodokmenů, alb s fotografiemi, krabic a dopisů, které si schovával. Shrnout rodinu z mé strany bylo mnohem jednodušší.

Sundala jsem krabici, kterou jsem měla na polici v šatníku. Byla to malá krabička. Strýček Lambert byl sběratel jako všichni vědci, ale

nebylo toho moc, co nastřádal. Základní rodinné dokumenty rodné listy, můj a mých rodičů, jejich oddací list, registrační list auta, ve kterém se zabili co asi strýčka Lamberta přimělo k tomu, aby si tohle nechával? Spíš to vypadá, že tu krabici nikdy neotevřel, pouze zachovával věci, protože slepě věřil v to, že informace nesmí být nikdy zničeny, aby sloužily pro kdovíjaké účely a kdoví pro koho?

Já jsem obsah samozřejmě viděla už předtím. Bylo to, když jsem dospívala. Otevřela jsem krabičku jednou v noci kvůli několika fotografiím, které tam měl schované. Pamatuji si jako dnes, jak se mi stýskalo po mamince, kterou jsem nikdy nepoznala, a bezvýslednou snahu si ji představit, přivést ji z malých mdlých obrázků zpět k životu.

Nejkrásnčjší byla fotografie, na které byl záběr zblízka. Tvář měla natočenou směrem k fotoaparátu, hřejivý pohled, jemné rty a úsměv zpod plsťového zvonovitého klobouku. Fotografie byla ručně barvená;. tváře a rty měly nepřirozeně růžovou barvu, oči byly světle hnědé. Strýček Lamb říkával, že to není pravda; její oči byly zlaté, jako moje.

Možná, že Brianna už nebude toužit po tom, aby si tyto věci schovávala, ale nebyla jsem si jistá. Měla jsem jednu svoji studijní fotografii z minulého týdne; opatrně jsem ji schovala dovnitř krabičky a zavřela ji. Tu jsem položila doprostřed mého stolu, aby ji snadno našla, usedla jsem a začala psát.

Moje drahá Bree napsala jsem a zastavila se. Nemohla jsem. Nejspíš jsem nedovedla rozjímat o tom, že opustím vlastní dítě. Ta tři ostrá slova ztuhla na listu papíru a celý ten šílený nápad byl teď tak jasný a srozumitelný a já to cítila až do morku kostí.

Ruka se mi třásla a koneček pera ve vzduchu dělal nad papírem malé krouživé pohyby. Odložila jsem ho, složila ruce mezí stehna a zavřela oči.

„Vzpamatuj se, Beauchampovázamumlala jsem. „Napiš ten zatracený dopis a hotovo. Pokud jej potřebovat nebude, nic se nestane, a pokud ano, bude tady pro ni.“ Zvedla jsem pero a začala znovu.

Nevím, jestli to vůbec někdy budeš číst, ale aspoň bude všechno jasné. Tady je vše, co vím o tvých prarodičích (těch skutečných), tvých praprarodičích a tvém zdravotním vývoji.

Psala jsem nějakou dobu, stránku po stránce. Má mysl se stávala čím dál tím klidnější, když jsem se snažila vzpomenout si a jasně sepsat informace. Pak jsem na chvíli přestala psát a přemýšlela.

Co jí mohu říct, když mám jen holá necitlivá fakta? Jak jí mám sdělit, že jsem tu vzácnou moudrost, co mám, získala během čtyřiceti osmi let života tak bohatého na události. Má ústa se zkřivila, když jsem o tom uvažovala. Poslouchá snad nějaká dcera? Poslouchala jsem já? Byla moje matka u mě, aby mi řekla jisté věci?

Nebylo to teď podstatné; prostě jsem to potřebovala dostat na papír, aby se to případně dalo použít.

Ale jaká byla pravda, jež by trvala věčně i navzdory změnám času a zvyků, která by ji mohla uklidnit? A obzvlášť, jak jsem jí měla říci, jak moc jsem ji milovala?

Zločin, který jsem měla v úmyslu udělat, teď stál přede mnou v plné strašlivosti. Svírala jsem pero v prstech, nebyla jsem schopna přemýšlet ne, ani to udělat. Mohla jsem jen přitisknout pero k papíru a doufat.

Maličká — napsala jsem, a zastavila se. Těžce jsem polkla a začala znova.

Jsi moje maličká a navždy budeš. Nedozvíš se, co to znamená, dokud nebudeš mít vlastní dítě, ale řeknu ti to teď, tak jako tak navždy budeš mojí součástí, tak jako když jsi byla ve mně a cítila jsem tě uvnitř. Napořád.

Dívám se na tebe, jak spíš, a myslím na všechny ty noci, když jsem tě ukládala ke spánku, přicházela ve tmě a poslouchala, jak dýcháš, pokládala jsem ruku na tvé tělíčko a cítila, jak tvoje malinká hruď stoupá a klesá, a věděla jsem, že cokoliv se stane, tak je na světě vše v pořádku jen proto, že jsi ty.

Všechna jména, kterými jsme tě obdařila během těch let můj drobečku, koblížku, drahý holoubku, zlatíčko, miláčku, maličká,

mourku… Vím, proč židé a muslimové mají devět set jmen pro boha; jedno malé slovíčko pro to, aby člověk vyjádřil lásku, to nestačí.

Těžce jsem zamrkala, abych si z očí setřela slzy, a pokračovala jsem rychle ve psaní; neopovažovala jsem se dávat si na čas s výběrem slov. jinak bych to nenapsala vůbec.

Pamatuji si o tobě všechno. Od maličké čárky zlatého svítání táhnoucí se přes tvé malé čelíčko, když ti bylo sotva pár hodin, až po tvůj hranatý nehet na velkém palci u nohy, který sis loni zlomila, když ses hádala s Jeremym a vykopla mu dveře jeho nákladáku.

Bože, puká mi srdce, když si pomyslím, že to všechno skončí už tě nebudu pozorovat, vidět všechny malé změny na tobě nebudu vědět, kdy si přestaneš okusovat nehty, pokud vůbec někdy přestaneš neuvidím to, jak mě najednou přeros teš, a rysy tvojí tváře se ti ustálí. Ale nezapomenu, Bree, nikdy nezapomenu.

Myslím, Bree, že není nikdo na světě, kdo ví, jak vypadaly konečky tvých uší, když ti byly tři roky. Sedávala jsem si k tobě a četla „Jedna ryba, druhá ryba, modrá ryba, rudá ryba,“ anebo „O třech malých kůzlátkácha viděla ta ouška, jak růžověla radostí. Tvoje pleť byla tak čistá a hebká, že jsem se bála, abych na tobě nezanechala otisky prstů.

Vypadáš jako Jamie, říkala jsem ti to. A máš taky něco ze mě, nicméně podívej se na fotografii mé matky, je v krabičce, a na tu malou černobílou, na které jsou její rodiče. Máš široké, jasné čelo jako oni; já také. Viděla jsem spoustu Fraserů myslím, že budeš vypadat dlouho mladá, pokud budeš pečovat o svoji pleť.

Dávej pozor na sebe a na zbytek věci, Bree ach, přeji ti přála bych si. abych mohla o tebe pečoval a chránit tě celý tvůj život, ale nemohu, ať už bych zůstala nebo ne. Dávej na sebe pozor, třeba kvůli mně.

Slzy smáčely papír; musela jsem přestat psát a usušit je, aby ne rozmazaly inkoust, než bude dopis přečten. Otřela jsem si tvář a pokračovala, teď už pomaleji.

Měla bys to vědět, Bree nelituji toho. Přese všechno, nelituji. Teď už víš něco o tom, jak moc jsem se cítila bezJamieho osamělá. Ale to nevadí. Pokud cenou za to odloučení byl tvůj život, ani já ani Jamie toho nelitujeme vím, že by mu nevadilo, že mluvím i za něho.

Bree… jsi moje radost. Jsi dokonalá a úžasná a slyším tě, jako by to bylo dnes, jak popuzeně říkáš: „Ale samozřejmě, že si to myslíš jsi přece moje matka!” Ano, přesně proto to vím.

Bree, jsi neocenitelná a ještě více. Udělala jsem dosud ve svém životě velmi mnoho věcí, ale nej důležitější ze všech bylo milovat tvého otce a tebe.

Vysmrkala jsem se a sáhla pro další čistý list papíru. To bylo to nejdůležitější; nemohla jsem sice říct všechno, co cítím, ale to bylo nejlepší, co jsem mohla udělat. Co víc jsem mohla ještě dodat. Aby dobře žila, dospěla a dozrála? Mohla jsem jí předat to, co jsem se naučila?

Vyber si muže, jako byl tvůj otec, napsala jsem. Jako oba dva. Zakroutila jsem nad tím hlavou Je vůbec možné, aby byli dva muži více rozdílní? ale nechala jsem to tak a myslela na Rogera Wakefi elda. Pokud si už muže vybereš, nesnaž se ho předělat, napsala jsem s větší jistotou. A co je ještě důležitější nedovol, aby on změnil tebe. Stejně se mu to nepovede, ale muži se o to vždy pokoušejí.

Okusovala jsem koneček pera a ochutnávala hořkou pachuť indického inkoustu. Nakonec jsem přidala poslední a nejlepší radu, kterou jsem znala. To až už bude starší.

Stůj rovně a snaž se, abys nepřibrala.

S láskou a navždy

Máma

Jamieho ramena se třásla, když se opíral o zábradlí. Jestli smíchem nebo pláčem, to nevím. Jeho lněná košile plála v měsíčním svitu a oproti měsíci byla jeho hlava tmavá. Nakonec se ke mně otočil a přitáhl mě k sobě.

„Myslím, že si se vším poradí,“ zašeptal. „Bez ohledu na to, který ubohý nádiva byl jejím otcem, žádná dcerka neměla nikdy lepší matku. Polib mě, Sassenachová, a věř mi pro nic na světě bych tě nevyměnil.”

Syndrom chybějící končetiny

Od doby, kdy jsme opustili Skotsko, Fergus, pan Willoughby, Ja mie a já jsme velmi pozorně sledovali šest skotských pašeráků. Ale u žádného z nich jsme neobjevili ani náznak podezřelého chování a za nějakou dobu jsem zjistila, že moje ostražitost vůči nim polevila. Přesto jsem si držela od většiny z nich odstup, s výjimkou Innese. Konečně jsem si uvědomila, proč si ani Fergus, ani Jamie nemyslí, že by zrádcem mohl být on; s pouhou jednou rukou byl Innes jediným pašerákem, který stěží mohl výběrčího daní pověsit na cestě do Arbroath.

Byl to tichý muž. Nedalo se říct, že by některý z nich byl užva něný, ale i přes jejich málomluvnost byl hodně rezervovaný. Proto jsem nebyla překvapena, když jsem ho uviděla jednou ráno, jak se předklání přes víko poklopu, zjevně zaneprázdněn nějakým vnitřním bojem.

„Máte bolesti, Innesi?” zastavila jsem se a zeptala.

„Ach!“ Narovnal se, překvapen, ale poté se zase vrátil do své po lopřikrčené polohy, s jednou rukou zastrčenou u pasu. „Mmphm“ zabručel a zčervenal se, když byl tak náhle odhalen.

„Pojďte se mnou,“ řekla jsem a nabídla jsem mu své rámě. Vypadal, že zoufale potřebuje pomoc. Ač neslyšně vzdoroval, odvlekla jsem ho zpět do mé kajuty, kde jsem ho přinutila, aby se posadil na stůl a svlékl si košili, abych ho mohla vyšetřit.

Prohmatávala jsem jeho hubené, chlupaté břicho a cítila tuhou hladkou hmotu jater na jedné straně a mírně nafouklý žaludek na straně druhé. Přerušované přívaly bolesti způsobily, že se svíjel jako červ na háku. Pokaždé, když bolest odcházela, měla jsem důvod

si myslet, že to, co ho trápilo, byla obyčejná plynatost, ale za to pořádná.

Prohlédla jsem i žlučník a jen tak jsem přemýšlela, co bych asi dělala, kdyby to byl akutní žlučníkový záchvat anebo zánět slepého střeva. Představovala jsem si dutinu břišní, jak přede mnou leží otevřená a moje prsty přesouvají měkké boulovité tvary pod kůží tak, abych je viděla složité řasení střev, chráněné jemnou žlutou vrstvou tukového polštáře, hladký lesklý lalok jater, tmavě purpurově červený, o tolik tmavší než živě šarlatová barva osrdečníku nad nimi. Otevření dutiny břišní bylo nebezpečné i při moderním vybavení anestetiky a antibiotiky. Věděla jsem, že dříve nebo později budu muset stanout tváří v tvář této nutnosti a pevně jsem doufala, že to bude co nejpozději.

„Nádech,“ řekla jsem, dlaně položené na jeho hrudníku a v představách viděla do růžová zbarvenou zrnitou strukturu zdravé plíce. „A teď výdech,“ cítila jsem, jak se barva zvolna mění ve světle modrou. Šelest žádný, zástava dechu žádná, krásné čisté dýchání. Sáhla jsem pro jeden list pergamenu, který jsem používala místo stetoskopu.

„Kdy jste naposledy vyměšoval stolici?“ zeptala jsem se a rolovala list pergamenu do trubičky. Skotův útlý obličej nabral barvu Čerstvých jater. Znehybněný pod mým pronikavým pohledem zamumlal pár nesouvislých slov, ze kterých bylo rozeznatelné pouze slovo „čtyři”6.

„Před čtyřmi dnyT” řekla jsem a chtěla jsem předejít tomu, aby mi utekl. Položila jsem dlaň na jeho hruď, aby si lehl na stůl.

„Ležte klidně, jen si potřebuji něco poslechnout, abych si byla jistá.

Pravidelný tep srdce mě znovu ujistil, že je vše v pořádku; slyšela jsem, jak se chlopně otevírají a zavírají jemným, masitým kliknutím, každá na správném místě. Byla jsem si úplně jistá diagnózou byla zřejmá od chvíle, kdy jsem se na něho podívala ale teď už se u dveří objevilo publikum, několik hlav zvědavě nahlíželo dovnitř; dívali se Innesovi kamarádi. Abych udělala dojem, přesunula jsem trubkovitý stetoskop směrem dolů a naslouchala jeho trávícím pochodům.

Bylo to přesně to, co jsem si myslela. Uvnitř záhybů tlustého střeva bylo jasně slyšitelné kručení uvězněných plynů. Sestupný esovitý tračník byl nejspíš zablokovaný; tam dole nebylo nic slyšet.

„Máte plyny, řekla jsem, „a také zácpu.

„Ano, s tím si poradím, zamumlal lnnes a zoufale se ohlížel po své košili. Položila jsem na ni dlaň, aby mi neutekl, než ho poučím o dietě, kterou měl podstoupit. Nepochybně se jeho dřívější strava stávala ze soleného vepřového masa a sucharů.

„Co říkáte na sušený hrách a ovesnou kaši?“ překvapila jsem ho. Byla jsem požádána, abych vzala zásoby normální stravy. A tak jsem vzala pro případ spolu se sudem citrónové šťávy a sbírky léčivých bylin tři sta liber sušeného hrášku a obdobné množství ovesných vloček. Hodlala jsem použít tyto věci jako přídavek k běžné stravě námořníků.

lnnes vypadal, jakoby mu přirostl jazyk, ale okolostojící na můj dotaz reagovali výbuchem smíchu a rozhořčením zároveň.

Jamie, Fergus, Marsali a já jsme každý den večeřeli s kapitánem Rainesem. Hodovali jsme v Murphyho ráji, takže jsem si nebyla vědomá nedostatků jídla, které dostával zbytek posádky. Potíž byla x zřejmě v Murphym samotném. Pro kapitána chystal jídlo na vysoké úrovni, ale vaření pro posádku považoval spíše za nepříjemnou povinnost. Běžně zvládal chystat stravu pro posádku rychle a zručně a byl vysoce odolný vůči jakýmkoli připomínkám ohledně úpravy jídelníčku, která by vyžadovala více času a starostí. Absolutně odmítal zdržovat se takovými maličkostmi, jako jsou namáčení hrachu anebo vaření ovesných vloček.

Murphy byl hluboce zaujatý proti ovesné kaši, tomu venkovskému skotskému žrádlu, které uráželo jeho smysl pro estetiku. Dozvěděla jsem se, co si o tom myslel, když jsem ho slyšela, jak si mumlal pro sebe něco o „psích zvratkách nad tácky se snídaní, na kterých byly misky s ovesnou kaší, na které byli Jamie, Marsali a Fergus závislí.

„Pan Murphy říká, že každé posádce, kterou krmil po celých třicet let, stačilo solené vepřové a suchary jako moučník se podával jablečný koláč nebo švestkový puding a v neděli bylo hovězí pokud to hovězí je, já jsem Číňan a nám to stačí, vybuchl Gordon.

Murphy byl zvyklý na vícejazyčnou posádku sestávající z francouzských, italských, španělských a norských námořníků a byl také zvyklý na to, že všichni jeho jídlo akceptují a konzumují kvůli jeho nenasytné lhostejnosti vůči národnostem. Skotové tvrdošíjně trvali na tom, aby dostávali ovesnou kaši, a to v něm probudilo veškerou nekompromisnost Ira. Malá, potichu bublající neshoda teď začínala stoupat k bodu varu.

„Mysleli jsme, že tady má být ovesná kaše, vysvětloval MacLe od, „a to proto, že to říkal Fergus, když nás žádal, abychom pluli s vámi. Ale od té doby, co jsme opustili Skotsko, jíme pořád jen maso a sušenky, a to způsobuje koliku, když na to nejste zvyklá.

„Nechtěli jsme tím Jamieho Roye obtěžovat;” vsunul Raeburn. „Geordie má svoje lívance a my si děláme svoje ovesné placky na lampách v naší části. Ale už nám došlo obilí, které jsme si donesli, a klíče od špižírny má pan Murphy. Podíval se na mě nesměle skrze pískové blond řasy. „Nechtěli jsme se ptát, když jsme věděli, co si o nás myslí.

„Asi nevíte, co znamená budižkničemu, že ne, paní Fraserová? zeptal se MacRae a zvedl jedno husté obočí.

Zatímco jsem poslouchala ty výlevy žalu, vybírala jsem z lékárničky různé druhy bylin anýz a děhel andělíka, dva velké svazky jablečníku obecného a několik větviček máty peprné. Všechny věci jsem zabalila do gázy, zavřela lékárničku a podala Innesovi košili. Hned se do ní zavrtal, aby se mohl schovat.

„Promluvím s panem Murphym, slíbila jsem Skotům. „Prozatím, řekla jsem Innesovi a podávala mu gázový balíček, „si z toho vař čaj a pij ho po šálcích, dokud se nedostaví viditelná změna. Pokud do zítřka nebudou žádné výsledky, zkusíme něco silnějšího.

Innes na to zareagoval vysokým pisklavým pšoukem, který vyvolal mezi jeho kolegy vlnu ironického smíchu.

„Ano, přesně tak, paní Fraserová; možná budete schopná z něj to hovno vyplašit, řekl MacLeod a široce se usmál.

Innes, červený jako roztržená tepna, si sebral uzlík šatů, pohodil hlavou a zamumlal nčco nesrozumitelného jako poděkování a s úlevou rychle utekl za ostatními pašeráky.

Poté následoval spíše prudký rozhovor s Murphym, díky bohu neskončil krveprolitím. Dohodli jsme se na tom, že za přípravu ovesné kaše pro Skoty budu zodpovědná já. Měla jsem dovoleno používat pouze jediný hrnec a lžíci, nesměla jsem u práce zpívat a měla jsem dávat pozor, abych prostory posvátné kuchyně příliš nezaneřádila.

V tu noc jsem nemohla spát. Neustále jsem sebou házela v úzké a chladné kóji. Ta ranní příhoda mi připadala poněkud zvláštní. Kdybychom byli v Lallybrochu a byli to Jamieho poddaní, nejenže by se nemuseli vůbec zdráhat a mohli by mu o všem říct, ale ani by problém vůbec nenastal. Už teď věděl, že něco není v pořádku a snažil se ten stav napravit. Byla jsem zvyklá na naprostou oddanost Jamieho mužů, a tak mě tento odstup začal znepokojovat.

Další ráno Jamie neseděl u kapitánova stolu. S dalšími dvěma námořníky odpluli malým člunem lovit sledě, ale potkala jsem ho, když se kolem poledne vracel zpět. Byl opálený a veselý a měl na sobě rybí šupiny a krev.

„Co jsi Innesovi provedla, Sassenachová? řekl a Šklebil se. „Pořád sedí na záchodě a tvrdí, že jsi mu řekla, že nesmí vyjít ven, dokud se nevykadí.

„Neřekla jsem mu přesně tohle,vysvětlovala jsem. „Řekla jsem mu pouze, že jestli se mu do večera střeva nespraví, dám mu klystýr z jilmu pravého.

Jamie se podíval přes rameno směrem k toaletě.

„No, předpokládám, že doufáme, že Tnnesova střeva budou spolupracovat. Pochybuji, že stráví zbytek plavby na záchodě a tvoje hrozba bude nad ním viset jako meč.

„No, nebudu se tím trápit; teď, když on a ostatní už zase mají svoji ovesnou kaši zpět, jejich střeva se už o sebe postarají a já jim v tom nebudu muset příliš pomáhat.

Jamie se na mě překvapeně podíval.

„Mají ovesnou kaši zpět? Co tím myslíš, Sassenachová?

Vysvětlovala jsem mu, co stálo u zrodu Ovesné války a jak skončila a on si nosil vodu do misky, aby si mohl umýt ruce. Vykasával si rukávy a na čele se mu objevila tenká vráska, jak se zamračil.

„Měli s tím přijít za mnou, řekl.

„Myslím, že by dříve nebo později přišli,” řekla jsem. „Zjistila jsem, co se děje, pouhou náhodou, když jsem uviděla Innese, jak něco vrčí za poklopem otvoru v palubě.”

„Mmphm.” Drhl si skvrny na prstech a dřel přilepené rybí šupiny pemzou.

„Muži tady nejsou jako tvoji lidé na Lallybrochu, že?“ řekla jsem hlasem, který jsem pečlivě volila.

„Ne,“ řekl tiše. Ponořil prsty do misky s vodou a na hladině, v místech, kde plavaly šupiny, se tvořily malé mihotavé kroužky. „Nejsem jejich zeman; pouze je platím “

„Mají tě rádi, tak nebo tak “ namítla jsem, ale pak jsem si vzpomněla na Fergusovo vyprávění a opravila jsem se, „přinejmenším pět z nich určitě.”

Podala jsem mu ručník. Vzal ho, lehce přikývl, utřel si ruce, prohlížel si utěrku a potřásl hlavou.

„Jistě, MacLeod a další mě mají hodně rádi alespoň těch pět,” zopakoval ironicky. „A budou stát při mně, když to bude nutné pět z nich. Ale oni mě moc neznají a ani já je, kromě Innese.”

Vylil špinavou vodu přes palubu a oklepal si prázdnou misku o ruku. Otočil se, aby sešel dolů, a nabídl mi rámě.

„U Cullodenu zemřelo mnohem více lidí než jen ti kvůli Stuarto vi, Sassenachová,” řekl. „Půjdeš teď se mnou na oběd?”

Netušila, proč se Innes choval jinak než ostatní, až do příštího týdne. Možná to bylo tím projímadlem, které jsem mu dala, a to zabralo. O týden později sám od sebe za mnou přišel do kajuty.

„Tak přemýšlím, paní,” řekl zdvořile, „jestli by nebyl nějaký lék na něco, co už není.”

„Cože?” Musela jsem nad tím popisem vypadat zmateně, protože názorně zvedl prázdný rukáv košile.

„Moje ruka,” vysvětlil. „Už ji nemám, jak jistě vidíte. A přesto mě někdy strašně bolí.” Poněkud zčervenal.

„Už roky přemýšlím, jestli jsem nezešílel,” řekl stísněným a hlubším hlasem. „Ale mluvil jsem o tom s panem Murphym a on říká, že

někdy prožívá něco podobného se svou chybějící nohou. A Fergus říkal, že někdy, když se probouzí, tak cítí, jak ruka, kterou už nemá, vklouzne do něčí kapsy. V krátkém úsměvu blýsknul zpod kníru bílými zuby. „Tak jsem si pomyslel, jestli by s tím šlo něco udělat.

„Chápu. Poškrábala jsem se po bradě a uvažovala. „Ano, to je běžné; říká se tomu syndrom chybějící končetiny. To je, když pořád cítíte část těla, kterou jste ztratil. A jestli se dá s tím něco dělat…“ Zachmuřila jsem se, abych popřemýšlela, i když jsem nikdy neslyšela o žádné terapii v téhle situaci. Abych získala čas, zeptala jsem se, „Jak se to stalo, že jste ztratil ruku?

„Ach, otrava krve,“ řekl nedbale. „Udělal jsem si jednou hřebíkem díru do dlaně a ta začala hnisat.“

Zírala jsem na prázdný rukáv.

„To bych řekla, že začala,“ řekla jsem slabě.

„Ach, ano. Měl jsem štěstí; díky tomu mě nepřevezli s ostatními,

„S jakými ostatními?

Podíval se na mě překvapeně. „Jak to, s ostatními vězni z Ard smuiru. Mac Dubh vám to neříkal? Když zavřeli vězení v pevnosti, poslali všechny skotské vězně, aby pracovali jako sezónní dělníci v koloniích všechny kromě Mac Dubha. Byl příliš dobrý, nechtěli ho ztratit z dohledu a mě propustili, protože jsem nebyl vhodný pro tvrdou práci. A tak Mac Dubha odvezli někam jinam a já jsem dostal milost a propustili mě. Takže vidíte, že jsem měl vlastně štěstí, až na to, že někdy v noci mám ty bolesti. Na tváři se mu objevila bolestivá grimasa a chtěl si poškrábat neexistující ruku, pak přestal a pokrčil rameny, aby znázornil svůj problém.

„Chápu. Takže vy jste byl ve vězení společně s Jamiem. To jsem nevěděla. Prohlížela jsem obsah lékárničky a přemýšlela, jestli by utišující léky jako vrbová kůra anebo jablečník obecný s fenyklem mohly působit i na tyto bolesti.

„Ach, ano. Innes pomalu ztrácel zábrany a hovořil víc uvolněně. „Už bych dávno zemřel hlady, kdyby mě Mac Dubh nešel hledat, když ho propustili.

„On vás šel hledat? Koutkem oka jsem zahlédla, jak se kolem mihla modrá barva, a kývla jsem na pana Willoughbyho, který právě procházel.

„Ano. Když byl podmínečně propuštěn z vězení, přijel se podívat, jestli najde někoho z těch, které odvezli do Ameriky. Chtěl zjistit, jestli se náhodou někteří nevrátili. Pokrčil rameny a chybějící ruka tomu přidala na významu. „Ale ve Skotsku žádný z nich nebyl, jen

já.“

„Chápu. Pane Willoughby, myslíte, že by se s tím dalo něco udělat? Kývla jsem na Číňana, aby přišel a podíval se, obeznámila ho s problémem a byla potěšena, že opravdu ví, o čem mluvím. Znovu jsme vysvlékli Innesovi košili. Já pozorovala a dělala si poznámky, zatímco pan Willoughby silně promačkával určitá místa na pacientově krku a trupu a vysvětloval mi, jak nejlépe uměl, co právě dělá.

„Ruka je ve světě duchů, vysvětloval. „Tělo ne; to tady v našem světě. Ruka se snaží dostat zpět, protože se jí nelíbí, že je pryč od zbytku těla. Toto An mo přitlač přitlač to zastavit bolest. Ale my také říct ruce, nevracet se zpět.

„A jak to uděláte? Innes se začal o proceduru zajímat. Většina posádky by nedovolila, aby na ně pan Willoughby sáhl. Byl to pro ně pohan, nečistý a od základů zkažený. Ale Innes poslední dva roky pracoval s Číňany.

Pan Willoughby potřásl hlavou, protože mu chyběla slova a hledal něco v mé lékárničce. Vytáhl lahvičku se sušenými chilli paprička mi. Nasypal si opatrně plnou dlaň a vložil je do malé misky.

„Mít oheň? zeptal se. Měla jsem křemen a ocel a to mu stačilo k tomu, aby oheň rozdělal a zapálil sušené koření. Kajutu vyplnila štiplavá vůně a všichni jsme pozorovali, jak se malý bílý chocholek vznesl a proměnil v malý bílý obláček visící nad miskou.

„Poslat kouř posla fan jiao do světa duchů, říct ruce, vysvětloval pan Willoughby. Nabral vzduch a nadmul tváře jako čtverzubec. Pak prudce foukl do oblaku a rozehnal ho. Hned potom vydatně plivl na Innesův pahýl.

„Co to, ty pohanská bestie! zařval Innes a vykulil oči vztekem. „Jak se opovažuješ po mně plivat?

„Já plivat na ducha, vysvětloval pan Willoughby a udělal tři rychlé kroky dozadu směrem ke dveřím. „Duch se bát slin. Teď už se nevrátit.

Položila jsem dlaň Innesovi na ruku.

„Bolí vás ještě ta ruka, kterou už nemáte?“ zeptala jsem se.

Vztek začal pomalu mizet z jeho tváře, když se nad tím zamyslel.

„No… ne,“ přiznal, ale hned potom se zamračil na pana Willou ghbyho. „Ale to neznamená, že si můžeš po mě plivat, kdy se ti zamane, ty malý našpulený červe!”

„Ach, ne,” řekl pan Willoughby s naprostým klidem. „Já neplivat. Teď vy plivat. Teď vy strašit vlastního ducha.”

Innes se poškrábal po hlavě a nevěděl, jestli ho to víc rozhněvalo nebo pobavilo.

„No, to snad není možné,” řekl konečně. Zakroutil hlavou, vzal košili a oblékl si ji. „Myslím,” řekl, „že příště radši vyzkouším váš čaj, paní Fraserová.”

„Já,” řekl Jamie, „jsem prostě hlupák.” Byl zamyšlený a pozoroval Ferguse a Marsali pohroužené v důvěrném rozhovoru u zábradlí na protější straně lodi.

„Proč myslíš?” zeptala jsem se, ačkoli jsem docela dobře znala odpověď. Fakt, že čtyři lidi, kteří si mohli užívat manželství, dobrovolně žili v celibátu, pobavil celou posádku. Jejich celibát totiž dobrovolný nebyl.

„Dvacet let jsem toužil po tom, mít tě v posteli,” řekl a zkoumal, jestli ho chápu, „a během měsíce, když tě mám zpět, jsem to zařídil tak, že tě nemohu ani políbit za poklopem, aniž by nás někdo nesledoval. A když to udělám, většinou někde najdu Ferguse, jak po mě šilhá, všivák malý! A za všechno může moje vlastní hloupost. Co jsem si asi myslel, že dělám?” zeptal se rétoricky a zlostně se díval na pár na druhé straně. Tiskli se k sobě a nijak netajili vzájemnou náklonnost.

„Dobře, ale Marsali je teprve patnáct,” řekla jsem mírně. „Předpokládám, že jsi věděl, že se budeš chovat jako otec anebo alespoň jako nevlastní otec.”

„Ano, věděl,“ podíval se na mě dolů a obdařil nevraživým úsměvem. „Odměnou za můj starostlivý zájem je to, že ani nemohu sáhnout na vlastní ženu!”

„Ale můžeš na mě sáhnout,” řekla jsem, vzala ho za ruku a něžně pohladila palcem po zápěstí. „Jen se nemůžeš odevzdávat bezuzd ným smyslnostem.”

Provedli jsme několik nezdařilých pokusů ohledně tohoto tématu. Ale buďto jsme byli otráveni, protože pořád přicházel někdo z posádky, anebo když už jsme na palubě Artemis našli nějaké odloučené místo, tak bylo strašně nepříjemné. Jeden noční výpad skončil úplně neočekávaně, když se na Jamieho holém rameni objevila obrovská krysa, která seskočila z hromady kůží. Mě popadla hysterie a Jamieho nečekaně zbavila veškeré chutě pokračovat v tom, co dělal.

Podíval se dolů na naše propletené dlaně, kde jsem pokračovala v tajném vyznávání lásky na jeho zápěstí, zúžil oči, ale nechal mě to dělat dál. Jemně objal prsty mou dlaň a zlehoučka nahmatal palcem můj tep. Jednoduše jsme nebyli schopní dát dlaně od sebe ne více než Fergus a Marsali navzdory tomu, že jsme věděli, že naše chování povede k ještě větší nespokojenosti.

„Dobře, ale na svoji obranu musím říct, že jsem to myslel dobře,” řekl smutně a usmál se na mě.

„No, ale víš, co se říká o dobrých úmyslech.”

„Co se říká?” Jeho palec se toulal nahoru a dolů po mém zápěstí a já cítila v žaludku to třepetající se vzrušení. Vzpomněla jsem si na to, co říkal pan Willoughby o pocitech v jedné části těla ovlivňujících ostatní.

„Že dláždí cestu do pekel.” Stiskla jsem jeho ruku a chtěla svoji uvolnit z jeho sevření, ale nepustil mě.

„Mmphm.” Pozoroval Ferguse, jak dráždí Marsali pírkem z albatrosa. Držel ji jednou rukou a lechtal pod bradou a ona se bezvýsledně bránila.

„Svatá pravda,” řekl. „Chtěl jsem, aby holka měla šanci rozmyslet si to dříve, než bude pozdě na změny. Ale v konečném výsledku ležím a nespím půl noci a musím poslouchat, jak si Fergus na druhém konci kajuty ukájí své touhy. A potom ráno, když se ukážu nahoře, tak nacházím celou posádku, jak se pošklebuje pod vousy, když mě

vidí.“ Hodil zlým pohledem na Maitlanda, který zrovna procházel kolem nás. Mladičký plavčík vypadal polekaně, nervózně se ještě po nás ohlédl a opatrně odklopýtal pryč.

„Jak můžeš slyšet něčí touhy?” zeptala jsem se fascinovaně.

Jamie na mě pohlédl poněkud zneklidněn.

„Ach! No… to je jen…“

Na chvíli se odmlčel pak se poškrábal na nose, který poněkud zrudl v ranním ostrém větru.

„Máš vůbec, Sassenachová, ponětí, co dělají muži ve vězení, když dlouho nemají ženskou?”

„Asi tuším,” řekla jsem a došlo mi, že jsem to vlastně nechtěla slyšet tak přímo. Předtím se mnou nemluvil o tom, co zažil v Ardsmuiru.

„Myslím, že tušíš správně,” řekl suše. „A také se nepleteš. Jsou tři možnosti; použít někoho jiného, tak trochu zešílet anebo se s tím vypořádat sám, že ano?”

Otočil se směrem k moři a mírně sklonil hlavu, aby se na mě podíval. Přitom jsem viděla, že se lehce usmál. „Myslíš, že jsem šílený, Sassenachová?”

„Většinou ne,” odpověděla jsem upřímně a otočila se k němu. Smál se a smutně zakroutil hlavou.

„Ne, já bych toho nebyl schopen. Vím to a tehdy jsem si přál, abych mohl zešílet” řekl zamyšleně „přišlo mi to mnohem jednodušší, než pořád přemýšlet’, co dál prostě se mi to zdá nepřirozené. Stejně jako anální sex,” dodal a zkřivil ústa.

„Ne, mohlo mě to napadnout hned.” Muži, kteří mají běžně hrůzu z toho, že by měli použít jiného muže, když propadnou zoufalství, se nakonec k tomuto aktu odhodlají. Ale ne Jamie. Když si vzpomenu na to, co prožil v zajetí Jacka Randalla, domnívám se, že by mnohem radši chtěl zešílet, než se uchýlit k takovým věcem.

Lehce se otřásl a pak stál tiše a díval se do moře. Po chvíli pohlédl dolů na své dlaně na zábradlí.

„Porazil jsem je vojáky, kteří mě zajali. Slíbil jsem Jenny, že bych to nikdy neudělal ona tušila, že mi ublíží a když přišel čas, tak jsem se nemohl bránit. Znovu se zatřásl a pomalu otevřel a zavřel pravou dlaň. To byla ta zmrzačená, s širokou jizvou na pro

středníku, táhnoucí se přes dva klouby. Druhým kloubem prsteníku nemohl vůbec pohybovat, takže když zatnul pěst, prst stále vyčníval ven.

„Zlámal jsem si to znovu o čelist dragounařekl smutně a slabě zakýval prsteníkem. „To bylo potřetí; podruhé to bylo u Cullode nu. Ani mi to moc nevadilo. Ale vadilo mi hodně, když mě dali do .řetězů.”

„To si myslím.” Bylo to hrozné ne až tak těžké, ale překvapivě bolestivé představit si to pružné, silné tělo, spoutané v kovu, svázané a ponížené.

„Ve vězení nemáš žádné soukromí,“ řekl. „Tohle mi vadilo mnohem víc než pouta, myslím. Celý den, celou noc, pořád někdo v dohledu, neustřežíš si ani myšlenky, můžeš jen předstírat, že spíš. A co se týče ostatních věcí..Krátce si odfrknul a zastrčil za ucho vlasy, které se uvolnily. „No, prostě čekáš, až se rozední, abys mohla odejít, a jedině díky tmě si člověk mohl zachovat jistou slušnost.”

Cely nebyly moc velké a muži leželi blízko u sebe, aby se zahřáli. Kromě tmy, která zaručovala slušnost, a ticha zaručujícího soukromí, nebylo možné, aby si člověk nebyl vědom přítomnosti dalších osob, které měly vlastní potřeby.

„Byl jsem v železech více než rok, Sassenachová,” řekl. Zvedl ruce a roztáhl je osmnáct palců od sebe a náhle se zastavil, jakoby narazil na neviditelnou hranici. „Takhle jsem mohl pohnout rukama ne víc,” řekl a díval se na nehybné ruce. „A vůbec jsem nemohl pohnout rukama, aniž by nebylo slyšet řetězy.”

Stud a potřeby jej trhaly na dva kusy. Cekal, až se setmí, a vdechoval zápach moče a zvířeckosti ostatních mužů. Poslouchal šumivé oddechy společníků tak dlouho, dokud kradmé zvuky poblíž nezajistily, že prozrazující cinkání jeho řetězů bude ignorováno.

„Jestli existuje něco, co znám fakt dobře, Sassenachová,” řekl tiše a podíval se krátce na Ferguse, „tak jsou to zvuky muže, když se miluje se ženou, která tam není.”

Otřásl se a náhle škubnul rukama a roztáhl je do stran, jako když roztrhal neviditelná pouta. Podíval se na mě dolů s polovičním úsměvem a já uviděla v pozadí za uštěpačným humorem skrývající se temnou minulost.

Nouze, kterou jsem viděla, byla příliš děsivá a touha příliš silná, aby snesla samotu a ponížení, špínu a odloučení.

Stáli jsme v naprostém tichu, dívali se na sebe a nedbali na provoz lidí na palubě. Věděl lépe než všichni ostatní, jak ukrýt své myšlenky, ale přede mnou je neschovával.

Byl prolezlý touhou do morku kostí a ty moje se v ní rozplývaly, když ji rozpoznaly. Jeho dlaň, položená na dřevěném zábradlí, byla jen malý kousíček od mé. Dlouhoprstá a mocná… Náhle jsem si pomyslela, že kdybych se ho dotkla, tak by si mě vzal hned teď, tady, na palubě, přede všemi.

Jakoby slyšel mé myšlenky, uchopil náhle moji dlaň a přitisknul ji těsně ke svému tvrdému stehnu.

„Kolikrát jsme spolu spali od doby, kdy ses vrátila?” zašeptal. „Jednou, dvakrát, v nevěstinci. Třikrát na vřesovišti. Pak na Lal lybrochu a ještě v Paříži.“ Lehce klepal prsty po mém zápěstí, jeden za druhým, v rytmu mého pulzu.

„Pokaždé, když jsem tě nechával v posteli samotnou, byl jsem stejně hladový, jako když jsem do ni uléhal. Stačí mi, abych cítil tvé vlasy na své tváři, a jsem připraven. Anebo když cítím tvoje stehno vedle mého, když usedáme k jídlu. Anebo když stojíš na palubě a vítr ti přitiskne šaty k tělu..

Rty mu lehce zacukaly, když se na mě podíval. Zřetelně jsem viděla na jeho krku, jak divoce mu tepala krev a kůže zrudla od větru a touhy.

„To jsou chvíle, kdy bych si tě, Sassenachová, i za jeden marný peníz vzal teď hned, na místě. Popadl bych tě, přitlačil ke stěžni, vyhrnul ti sukně až k pasu a ať jde celá zatracená posádka k čertu!”

Mé prsty se zmítaly v jeho dlani, když je pevněji sevřel a kývl zdvořile na pozdrav střelci, který právě mířil směrem k ochozu na levé zádi.

Pod mými chodidly jsem slyšela zvonek, který nás volal ke kapitánovi na večeři. Příjemný kovový zvuk prostupoval skrz plosky chodidel a rozehříval až do morku kostí. Fergus a Marsali zanechali svých her a šli dolů a posádka se chystala ke změně hlídky. My jsme zůstali stát u zábradlí a upřeně se dívali jeden na druhého, celí rozpálení.

„Kapitán se poroučí, pane Frasere. Připojíte se k němu na večeři?“ To byl Maitland, plavčík, udržoval si bezpečnou vzdálenost, když nám předával zprávu.

Jamie se zhluboka nadechl a odvrátil ode mě svůj pohled.

„Jistě, pane Maitlande, hned tam budeme “ Nadechl se ještě jednou, upravil si rukávy a nabídl mi rámě.

„Půjdeme dolů, Sassenachová?“

„Chviličku:” Vytáhla jsem ruku z kapsy, kdyžýsem našla to, co jsem hledala. Vzala jsem jeho ruku a vtlačila mu předmět do dlaně.

„Na můj účet;“ řekla jsem. „Pojďme jíst.“

Další den jsme se ocitli na palubě; ačkoliv vzduch byl stále chladný, zima byla stále lepší než nevětrané kajuty. Šli jsme jako obvykle, jednou stranou lodi dopředu, druhou zase dozadu, ale pak se Jamie zastavil, opřel se o zábradlí a vyprávěl mi nějaký vtip z tiskařského prostředí.

Několik stop od nás seděl pod hlavním stěžněm pan Willoughby. Měl zkřížené nohy, malou nádobku s inkoustem u velkého palce boty a velký list papíru ležící na podlaze před ním. Konečkem štětce kreslil lehce jako motýl, ale tvary, které vznikaly, byly překvapivě syté.

Pozorovala jsem ho, uchvácená. Kreslil shora dolů. Rychle a s jistotou narážel štětcem o papírovou plochu a bylo to jak pozorovat zkušeného tanečníka nebo šermíře, který si byl jist svými pohyby.

Jeden z palubních dělníků prošel nebezpečně blízko okraje papíru a téměř ne doopravdy vlezl špinavou nohou na sněhobílý papír. O něco později další muž provedl něco podobného, ačkoli okolo byl místa dostatek. Pak se ten první muž vracel. A když procházel, bezohledně převrátil nohou kalíšek s inkoustem.

„Tuk!“ vykřikl naštvaně. Rozetřel botou černý cákanec po Čisté podlaze. „Špinavěj divochu! Podívejte, co udělal!“

Další námořník, který se vracel z krátké pochůzky, se zastavil, zaujatý děním. „Tak na čistou podlahu, jo? Kapitána to nepotěší, co

říkáte, chlapci?“ Kývl na pana Willoughbyho s předstíranou veselostí. „Radši to rychle slízni, raalej kámo, než se kapitán objeví”

„Jasně, ať to udělá; ať to slízne. Dělej, hned!” První muž udělal krok směrem k sedící postavě a jeho stín jako skvrna padl na papír. Pán Willoughby pouze semknul pevně rty, ale nahoru se nepodíval. Doplnil druhý sloupec znaků, zvedl kalamář, ponořil do něho pero s pohledem stále upnutým na papír. Pak pravidelnými pohyby začal kreslit další sloupec.

„Řekl jsem,” začal první námořník hlasitě, ale stejně tak rychle přestal, překvapen, když se před jeho zraky snesl dolů na skvrnu velký bílý kapesník.

„Omlouvám se, pánové, řekl Jamie. „Myslím, že jsem něco upustil. Srdečně se námořníkům poklonil a sehnul se, aby kapesník sebral. Na zemi zůstala jen šedá šmouha. Námořníci se nejistě podívali jeden na druhého a pak na Jamieho. Jeden z mužů zachytil kromě mdlého úsměvu i pohled jeho modrých očí a viditelně zbledl. Rychle se otočil a zatahal kamaráda za ruku.

„To nestojí za řeč, pane,” zamumlal. „Joe, jdeme, potřebují nás v zadu “

Jamie se nedíval ani na odcházející námořníky, ani na pana Willoughbyho, ale zastrčil kapesník zpátky do rukávu a vydal se směrem ke mně.

„Dneska je tak krásně, Sassenachová, že?” řekl. Hodil hlavou dozadu a zhluboka se nadechl. „Vzduch je tak svěží, co říkáš?”

„Jak pro koho, předpokládám,” odpověděla jsem pobaveně. Na tomto konkrétním místě byl ve vzduchu docela hodně cítit ledek z vyčiněných kůží přesně pod námi.

„Bylo to od tebe velmi laskavé,” řekla jsem, když se vedle mě zpátky opřel o zábradlí. „Myslíš, že jsem měl panu Willoughbymu nabídnout, aby psal v mé kajutě?”

Jamie si krátce odfrkl. „Ne. Já jsem mu říkal, ať jde radši tam anebo ke stolu plnému zbytků jídla, ale on radši bude tady paličatý malý hlupák je to.”

„No, myslím, že tady má lepší světlo,” řekla jsem nejistě a prohlížela si malou shrbenou postavičku krčící se zarputile u stěžně. Jak jsem se tak dívala, prudký závan větru nadzvedl okraj papíru; pan

Willoughby jej rychle přišpendlil jednou dlaní a druhou pokračoval v kresbě krátkými, jistými tahy štětce. „Ale nevypadá to tu moc pohodlně, to je fakt.“

„To ano. Jamie si nervózně pročísl vlasy dlaní. „On to dělá schválně, aby provokoval posádku.

„No, jestli se snaží o tohle, tak mu to jde celkem dobře, poznamenala jsem. „Ale proč to dělá?

Jamie se opřel zády o zábradlí a znovu si odfrkl.

„Víš, to je složité. Už jsi někdy předtím potkala Číňana, ne?“

„Několik, ale myslím, že v mé době se chovali trochu jinak, řekla jsem suše. „Nenosili ten copánek a hedvábné kimono, to je jedna věc. A také nebyli posedlí ženskými chodidly a pokud byli, tak mi to alespoň neříkali, dodala jsem poctivě.

Jamie se zasmál, přisunul se o pár palců blíž a otíral se dlaní ornou.

„No, tohle se dá dělat s chodidly, řekl. „Anebo se tím dá alespoň začít. Víš, Josie, jedna děvka od madame Jeanne to řekla Gordonovi a teď to samozřejmě už vědí všichni.

„Ale co to má proboha společného s chodidly? dožadovala jsem se odpovědi a přepadla mě ohromná zvědavost. „Co s nimi dělá?”

Jamie si odkašlal a trochu zčervenal. „No, je to poněkud…

„Asi bych se nedozvěděla nic, co by mč šokovalo, ujistila jsem ho. „Víš, už jsem viděla v životě mnoho věcí a mnoho z nich společně s tebou, když na to přijde.

„Taky si myslím, řekl s úšklebkem. „No, víš, to není až tak o tom, co on s nimi dělá, ale víš, v Číně se urozeným dívkám svazují chodidla.

„Slyšela jsem o tom, odpověděla jsem a byla zvědavá, proč byl kvůli tomu takový povyk. „Údajně pak jejich chodidla byla malá a půvabná.

Jamie odfrkl. „Půvabná, jo? Máš vůbec ponětí, jak to dělají? pokračoval ve vyprávění.

„Vezmou malé děvčátko není jí více než rok, chápeš? a ohnou její malý paleček tak daleko, aby se dotýkal malé patičky. A pak obvazem omotají chodidlo tak, aby zůstalo v tomto tvaru.

„Auu!“ vykřikla jsem nechtěně.

„Tak nějak,“ řekl suše. „Její chůva čas od času obvaz sundá, aby nožičku umyla, ale potom jej omotá zpět. „Po nějaké době malinké palečky zdegenerují a odpadnou. Až vyroste, chudák děvče má na konci nohou namísto chodidel jen chuml kostí a kůže, menší než je moje pěst.“ Pro ilustraci sevřel svoji pěst a jemně ji přitlačil k dřevěnému zábradlí. „Nicméně, oni to považují za velmi krásné,“ ukončil. „Půvabné, jak říkáš.”

„To je naprosto odporné!” řekla jsem. „Ale co to má společného s…“ pohlédla jsem na pana Willoughbyho, ale ten nejevil žádné známky toho, že by nás poslouchal; vítr vál směrem od něj a odnášel naše slova do moře.

„Řekněme, že tohle je chodidlo té dívky, Sassenachová,” řekl a roztáhl dlaň před sebe. „Když ohneš palce dovnitř, aby se dotýkaly paty, tak co uvidíš uprostřed?” Pomalu svíral dlaň v pěst, aby mi ještě jednou názorně ukázal, co má na mysli.

„Co?” zeptala jsem se rozpačitě, Jamie natáhl prostředník na levé dlani a neočekávaně ho prostrčil středem sevřené pěsti, což bylo velice názorné gesto.

„No díra,” řekl stručně.

„Děláš si legraci! To proto to dělají?”

Na jeho čele se na chvíli ukázalo několik vrásek. „Ach, já si dělám legraci? V žádném případě, Sassenachová. On říká,” nenápadně ukázal na pana Willoughbyho, „že je to pro muže ta největší slast.”

„No to snad ne, malá zVrhlá bestie!”

Jamie se pousmál nad mým pobouřením.

„No, přesně tohle si myslí i posádka. Ovšem, s evropskou ženou stejného výsledku docílit nemůže, ale vyvozuji, že se o to čas od času… pokouší.”

Začínala jsem pomalu chápat, proč se všichni vůči malému Číňanovi stavěli tak nepřátelsky. Už jen krátké seznámení s posádkou Artemis mě naučilo, že námořníci inklinují k tomu být galantními bytostmi není divu, když po větší část roku nemají ženskou společnost.

„Hm,“ řekla jsem a podezřívavě se dívala na pana Willoughbyho. No, tak máme omluvu pro jejich chování, v pořádku, ale co s ním?”

„To je právě ta složitější věc.” Sarkasticky se na mě usmál. „Víš, z pohledu pána Yi Tien Cho z pozdního čínského nebeského království ti barbaři jsme my.”

„Opravdu?“ Pohlédla jsem na Brodieho Coopera, který právě scházel po lanovém žebříku. Viděla jsem zespodu jeho zamazaná a mozolovitá chodidla, ale jaksi jsem si řekla, že i to má jistý význam. „Ty také?”

„Ach, ano. Jsem špinavý a páchnoucí gwao fe což znamená cizí ďáběl, víš smrdíme jako lišky myslím, to je to, co znamená huang shu lang a tváře máme jako obludy,” ukončil zvesela.

„On ti všechny tyhle věci řekl?” Přišlo mi to jako podivná odměna za záchranu něčího života. Jamie pohlédl na mě dolů a zvedl jedno obočí.

„Už sis někdy všimla toho, že velice malí muži ti řeknou cokoliv, když se trochu víc napijí?” zeptal se. „Myslím, že brandy způsobuje, že zapomínají na to, kolik měří; myslí si, že jsou obrovští urostlí borci a hrozně se vychloubají.”

Ukázal hlavou na pana Willoughbyho, který kreslil jako stroj. „Když je střízlivý, je o něco opatrnější, ale to nemění nic na tom, co si myslí. A to ho znepokojuje, víš? Hlavně to, že kdyby nebylo mě, tak by ho jedné krásné tiché noci někdo určitě rád klepnul po hlavě a vyhodil okýnkem do moře.”

Mluvil jednoduše a to, co říkal, bylo samozřejmé, ale neunikly mi také kosé pohledy námořníků procházejících kolem a uvědomila jsem si, proč Jamie trávil se mnou čas planými řečmi u zábradlí. Kdyby měl někdo pochybnosti o tom, že pan Willoughby je pod Jamieho ochranou, bude rychle poučen, aby svůj názor pozměnil.

„Takže tys mu zachránil život, dal mu práci a chráníš ho a on tě uráží a myslí si o tobě, že jsi primitivní divoch,” řekla jsem suše. „Sladký chlápek.”

„Tak nějak.” Vítr poněkud změnil směr a hodil Jamiemu vlasy do tváře. Zastrčil si je palcem zpátky za ucho a opřel se více na mou stranu tak, že jsme se dotýkali lokty. „Pojďme mu říct něco hezkého; jsem jediný, kdo ho chápe.”

„VÍŠ to jistě?” Položila jsem dlaň na tu jeho ležící na zábradlí.

„No dobrá, neřekl bych, že ho chápu, přiznal a podíval se dolů, tam na to místo mezi chodidly. „Ale dobře si pamatuji,“ řekl tiše, „co je to nemít nic, kromě své vlastní hrdosti a přítele.

Pamatovala jsem si, co tehdy vyprávěl Innes, a přemýšlela jsem, jestli ten, o kom teď mluví, byl ten jednoruký přítel v nouzi. Věděla jsem, o čem mluví; při mě tehdy stál Joe Abernathy a byl to obrovsky rozdíl.

„Chápu Já měla v nemocnici také přítele…, začala jsem, ale vyrušily mě zhnusené výkřiky někde pode mnou.

„Zatraceně! K čertu s tebou! Mrchožravý pšoukosynu!

Podívala jsem se polekaně dolů a pak mi došlo, že tlumené nadávky vychází ze zdola z lodní kuchyně, která se nacházela přímo pod námi. Rev byl tak hlasitý, že přitáhl i pozornost dělníků stojících vepředu a malé skupinky námořníků okolo nás. Z palubního jícnu se vynořila černým šátkem omotaná hlava kuchaře a zuřivě se podívala na okolo stojící.

„Nanicovaté venkovské prdele! zařval. „Co čumíte? Dva z vás hodí zadkem sem dolů a vyhodí to svinstvo přes palubu! To tu mám s jednou nohou celý den šplhat po žebříku? Hlava zmizela. Pickard přátelsky pokrčil rameny a zavolal na jednoho z mladých námořníků, ať s ním jde dolů.

Chvíli se tam ozývala změť hlasů a bouchání nějakým velkým předmětem. Najednou se k nám z podpalubí přivalil příšerný puch.

„Kriste Pane na topince! Rychle jsem vytáhla z kapsy kapesník a připlácla si ho na nos; nebylo to poprvé, co jsem během plavby něco takového cítila, a tak jsem si pro případ zvykla u sebe nosit kousek plátna ovoněný silicí. „Co to je?

„Podle toho smradu soudě, mrtvý kůň. Hodně starý kůň a hodně dlouho mrtvý. Jamieho dlouhý, tenký nos se kolem nosních dírek maličko sevřel. Námořníci dělali, jako že zvracejí, ucpávali si nosy a celkově tu záležitost komentovali.

Maitland a Grosman byli otočení od nákladu, který nesli, a trochu zelení ve tvářích, ale snažili se dostat obrovský sud přes otvor a poté na palubu. Ve víku byla prasklina, a tak jsem na chvíli zahlédla nažloutlou masu lesknoucí se ve slunci. Zdálo se mi, že se to hýbe. Larvy, velké množství larev.

„Fuuuj!” vykřikla jsem. Námořníci neřekli nic, jen svírali pevně ústa, ale podívali se na mě tak, že jsem věděla, že mi dávají za pravdu. Společně nadzvedli sud, opřeli ho o zábradlí a vyhodili pryč.

Zbytek posádky, který nebyl zaměstnaný, pozoroval sud, jak se houpe ve vlnách za lodí a vyloženě se bavili tím, jak Murphy nadává na zásobovatele lodi, který mu to maso prodal. Manzetti a malý Ital s červenohnědým copánkem stáli u zábradlí a nabíjeli mušketu.

„Žralok,” vysvětloval a pod knírem se mu zaleskly zuby, když zjistil, že ho pozoruji. „Velice chutná ryba.“

„Jo, jo,” souhlasil Sturgis.

Ti z posádky, kteří neměli co dělat, se shromáždili na zádi a dívali se do moře. Věděla jsem, že tam jsou žraloci; Maitland mě upozornil na dva tmavé pohybující se tvary klouzající kolem trupu lodi už minulý večer. Bez zjevné námahy drželi s lodí krok a sem tam stejnoměrně kývali srpovitými ocasy.

„Tam!” Z několika hrdel se ozval výkřik, to když sud ve vodě sebou škubnul. Po chvíli už Manzetti opatrně mířil na cíl v bezprostřední blízkosti pohybujícího se sudu. Další trhnutí a něco se vší silou narazilo do sudu. A další. Voda měla sice matně šedou barvu, ale pořád byla natolik čistá, že se dalo rozeznat rychle se pohybující neurčitý tvar pod hladinou. Další náraz a sud se převalil na bok. Najednou hladinu prořízl ostrý okraj ploutve a na chvilku se ukázal stříbrný hřbet a spousta malinkatých bublinek.

Těsně vedle mě s rachotem vypálila mušketa a dým ze střelného prachu mě bodal do očí. Ozvaly se výkřiky pozorovatelů, a když mi oči přestaly slzet, viděla jsem, jak se kolem sudu rozprostírá malá hnědá skvrna.

„Trefil žraloka nebo to koňské maso?” zeptala jsem se Jamieho potichu.

„Sud,” odpověděl s úsměvem. „Ale stejně to byla dobrá rána.”

Ozvalo se ještě pár dalších divokých výstřelů a sud začal rozčileně pohopsávat. Rozzuření žraloci do něj naráželi znovu a znovu.

Jak žraloci hodovali, z roztřískaného sudu vystřelovaly bílé a hnědé kousky, na hladině se objevovaly skvrny tuku, shnilé krve a zbytky tkáně. Jako mávnutím kouzelného proutku se najednou objevili dva rackové a vždy jeden anebo i dva najednou lovili pro sebe pochoutky.

„To není dobré,“ řekl konečně Manzetti. Spustil mušketu a otřel si rukávem tvář. „Je moc daleko.’” Byl zpocený a celý krk až po vlasy měl špinavý od střelného prachu; když si utřel oči, zůstal mu přes ně bílý pruh a vypadal, jako by měl na sobě masku mývala.

„Jo, žraločí řízeček, to bych si pochutnal,“ ozval se kapitánův hlas těsně u mého ucha. Otočila jsem se a uviděla, jak přes zábradlí v zamyšlení pozoruje krveprolití. „Snad kdybychom tam poslali člun, pane Pickarde.

Loďmistr se otočil a s ochotou zařval. Artemis změnila kurz a udělala menší okruh, aby se dostala blíž k sudu. Spustil se menší člun, ve kterém seděli Manzetti s mušketou a tři námořníci vyzbrojení harpunami a lanem.

Když dorazili na místo, ze sudu už nezbylo nic kromě zbytků dřeva. Bylo tam stále živo; voda vířila, jak sebou žraloci mlátili pod hladinou, a celý výjev byl téměř ukrytý za mrakem mořských ptáků. Jak jsem sledovala dění okolo, najednou jsem uviděla špičatou tlamu, která vyrostla z vody, otevřela se, chňapla po jednom z racků a zmizela ve vlnách. Všechno se to stalo ve zlomku jedné vteřiny.

„Viděl jsi to?“ zeptala jsem se vyděšeně. Sice jsem si byla vědoma toho, jakými zuby jsou žraloci vybaveni, ale tahle demonstrace v reálu mě zasáhla stokrát více než jakákoli fotografie z National Geographic.

„Panebože, ty máš ale zubiska!“ řekl Jamie ohromeně.

„Ach, pravda, zuby mají pořádné,“ ozval se veselý hlas někde poblíž. Když jsem se ohlédla, spatřila jsem Murphyho, jak se šklebí přes můj loket. Tvář mu zářila neskrývanou divokou radostí. „Při troše štěstí ty potvory dostaneme. Jen to chce kulku přesně do toho jejich zasranýho mozku!“ Praštil šunkovitou pěstí o zábradlí a zařval, „Manzetti, hoď sem nějakýho toho zubatýho prevíta! Máš u mě flašku brandy, jestli to dokážeš!“

„Pane Murphy, děláte to v osobním zájmu?” zeptal se slušně Jamie. „Anebo se jedná o odbornou záležitost?

„Obojí, pane Frasere, obojí, odpověděl kuchař a se zuřivým zaujetím dál sledoval lov. Kopnul svou dřevěnou nohou o stěnu a ozvalo se duté lupnutí. „Už mě ochutnaly, potvory, řekl zasmušile, „ale já jich ochutnal mnohem víc!

Loďka byla sotva vidět přes pleskající stěnu ptáků, kteří křičeli tak hlasitě, že jsem neslyšela skoro nic, kromě Murphyho válečných výkřiků.

„Žraloci steak s hořčicí!“ hřměl Murphy, oči zúžené v pomsty chtivém záchvatu. „Dušená játra se zeleninou, ostře kořeněnou! Z vašich ploutví si uvařím polívku a ty vaše bulvy si dám v aspiku a zapiju to sherry, vy zatracení bastardi!“

Manzetti klečel na přídi, zamířil a jak vypálil, zmizel v oblaku černého dýmu. Pak jsem náhle uviděla pana Willoughbyho.

Neviděla jsem ho, jak skočil přes zábradlí; nikdo ho neviděl, všichni sledovali honitbu. Ale byl tam, několik metrů od rvačky u člunu. Jeho oholená hlava se leskla jako rybářský plovák, jak zápasil ve vodě s obrovským ptákem. Křídla stloukala vodu jako šlehač vajíček.

Můj výkřik ho odtrhl od zápasu, chvíli zíral, a než jsem stačila něco říct, už seděl na zábradlí. Můj zděšený výkřik se smísil s řevem, který ze sebe vydal Murphy, jak byl překvapen, ale Jamie už byl také pryč. Vrhl se do vody za Číňanem a voda za ním se ani nerozprskla.

Když si všichni uvědomili, co se vlastně děje, z paluby se začaly ozývat výkřiky a volání a Marsalin pronikavý jekot k tomu. Ja mieho mokrá červená hlava se objevila hned vedle pana Willoughbyho a vteřinu na to už měl ruku ovinutou pevně kolem jeho krku. Číňan visel na nebohém okřídleném zvířeti jako přilepený a já si na chvíli nebyla jistá, jestli ho Jamie chce zachránit anebo spíš uškrtit, ale hned na to začal energicky kopat nohama a vlekl bojující dvojici zpátky k lodi.

Od člunu se ozývaly vítězoslavné výkřiky a na hladině se vytvořil kruh tmavě červené barvy. Jednoho žraloka zasáhli harpunou a ten sebou mlátil, jak ho táhli za člunem s lanem omotaným okolo ocasu. Pak nastal zmatek, jelikož si muži ve člunu všimli, co se odehrává ve vodě poblíž.

Spustili lana nejdřív přes jednu stranu lodi a pak i přes druhou a členové posádky podrážděně pobíhali sem a tam a nevěděli, jestli se mají věnovat záchranné akci anebo lovu žraloka. Nakonec Jamie ho i s nákladem vytáhli po pravoboku nahoru. Když ho vyhodili na

palubu, voda z něho jen crčela. Zatímco chyceného žraloka jemuž hladoví druhové už stačili vykousat na těle několik děr vytáhli po levoboku. Ještě stále chňapal z posledních sil tlamou.

„Je… žísi Kriste,“ vypravil ze sebe Jamie a ztěžka oddechoval.

Ležel jak široký tak dlouhý a lapal po dechu jako ryba, kterou právě vyhodili na břeh.

„Nic ti není?“ Poklekla jsem vedle něho a setřela mu vodu z obličeje okrajem spodničky. Pousmál se na mě a přikývnul, ještě stále udýchaný.

„Ježíši,“ řekl konečně a posadil se. Zakroutil hlavou a kýchl. „Myslel jsem, že mě sežerou, opravdu. Ti blbci ve člunu vypluli proti nám a všude okolo nich pod vodou byli žraloci a kousali do toho chycenýho.“

Jemně si masíroval lýtka. „Možná jsem přecitlivělý, Sassena chová, ale vždycky jsem měl největší hrůzu z toho, že bych přišel o nohu. Je to horší než kdyby tě na místě zabili.“

„Dobře, že se nestalo obojí,“ odpověděla jsem suše. Začínal se třást; Sundala jsem si šál a přehodila mu ho přes ramena. Pak jsem se šla podívat, jak je na tom pan Willoughby.

Malý Číňan se houževnatě držel své kořisti, mladého pelikána, který byl skoro stejné výšky jako on sám a ignoroval jak Jamicho, tak nadávky, které k němu chrlili ostatní. Čvachtal se dole v kaluži vody a kapala z něho voda. Klapající zobák jeho oběti byl spolehlivou ochranou před tím, aby se k němu kdokoli dostal příliš blízko.

Odporný zvuk sekání masa a vítězný pokřik z druhé strany paluby oznámil, že Murphy dokončil sekerou své dílo pomsty. Námořníci se shlukli kolem mrtvoly, nože natažené, aby si mohli každý ukrojit kousek kůže. Murphy chodil okolo a zářil. Pod jednou rukou měl vybraný kus žraločího ocasu, v druhé držel tašku ze síťoviny, ze které visela obrovská žlutá játra, a přes rameno měl hozenou zkrvavenou sekeru.

„Takže ses neutopil, co?“ řekl a volnou rukou pročechral Jamie ho mokré vlasy. „Sice nechápu, proč ses vůbec kvůli tomu malému parchantovi obtěžoval, ale řekl bych, že to byl skvělý výkon. Uvařím ti skvělou masovou polívku, abys nedostal chřipku,“ slíbil, odbelhal se pryč a nahlas si plánoval menu.

„Proč to udělal?” zeptala jsem se. „Pan Willoughby, myslím.”

Jamie zakroutil hlavou a utřel si nos, nebyl si tím jistý.

„To kdybych, k čertu, věděl. Předpokládám, že chtěl toho ptáka, ale proč, to fakt netuším. Možná ho chce sníst?“

Murphy zaslechl náš rozhovor, pootočil se na vrchní příčce žebříku a zamračil.

„Pelikáni se nedají jíst,” řekl a zakroutil hlavou. „Ať je vaříš, jak je vaříš, furt smrdí rybinou. A bůhví, co tu vůbec dělal, to je další věc; pelikáni jsou pobřežní ptáci. Asi ho tu odvála bouře. Nemají tu co dělat, potvory.” Plešatá hlava zmizela ve svém království a mumlala si něco o sušené petrželce a kajenském pepři.

Jamie se zasmál a vstal.

„No, možná ho potřebuje jen proto, že si z něho chce vyrobit brka. Pojď dolů, Sassenachová. Pomůžeš mi vytřít záda.”

Žertoval, ale když to říkal, jeho tvář byla bez výrazu. Rychle se rozhlédl po palubě, kde se posádka hádala a strkala do sebe u zbytků žraloka, zatímco Fergus a Marsali opatrně zkoumali rozsekanou žraločí rozevřenou tlamu. Potom se jeho pohled setkal s mým v naprosté vzájemné shodě.

O půl minuty později jsme už byli v jeho kajutě. Z jeho mokrých vlasů kapaly na moje prsa studené kapky, ale jeho ústa byla horká a nedočkavá. Jeho pevná záda žhnula rozkoší přes promočenou látku košile, která se na ně lepila.

„Ifrinnr vypravil ze sebe téměř bez dechu a na chvíli přestal zápasit s kalhotami. „Kriste pane, jsou na mně úplně přilepené! Nemohu se z nich dostat ven!”

Funěl a smál se, pak trhnul šňůrkami. Ty nasákly vodou a zbyl z nich jen beznadějný uzel.

„Nůž!” řekla jsem. „Kde je nůž?” Když jsem ho viděla, jak zoufale bojuje s košilí, začala jsem prohledávat šuplíky ve stole. Našla jsem kousky papíru, lahvičku s inkoustem, tabatěrku prostě všechno kromě nože. Jediná věc, která byla použitelná, byl nožík na otvírání dopisů ve tvaru dlaně s nataženým prstem.

Popadla jsem ho a snažila se rozříznout zašmodrchané tkaničky opasku.

Vyjekl strachem a odsunul se dozadu.

„Ježíši, dávej pozor s tím nožem, Sassenachová! Ať mě u toho sundávání kalhot ještě i nevykleštíš!”

Byli jsme tak pobláznění touhou, že jsme se oba nahlas rozesmáli.

„Tady je!“ Prohrabal se změtí na své posteli, popadl svoji dýku a vítězoslavně se s ní oháněl. Ve vteřině promočené kalhoty ležely v kaluži na zemi.

Chytl mě, nadzvedl a položil na stůl. Pomačkané listy papíru a rozhozená brka okolo ho v tuto chvíli vůbec nezajímaly. Vyhrnul mi sukni až k pasu, popadl mé boky, napůl si na mě lehl a svými tvrdými stehny mě donutil, abych roztáhla nohy.

Bylo to jako bych se objímala s mlokem; požár v ledovém rubáši. Když se konec jeho mokré košile dotkl mého nahého břicha, vyjekla jsem. A pak jsem uslyšela, že někdo jde.

„Přestaň!” zasyčela jsem mu do ucha. „Někdo jde!”

„Pozdě,” řekl a ani nedýchal. „Musím tě mít teď hned nebo zemřu.”

Jedním nelítostným pohybem do mě vnikl a já se mu zakousla do ramene a ucítila slané, mokré plátno. Nevydal ani hlásku. Dva, tři nárazy a moje nohy vytvořily pevně semknutý kruh okolo jeho hýždí. Moje výkřiky mizely někde v jeho košili a bylo nám úplné jedno, jestli někdo přijde nebo ne.

Měl mě, rychle a úplně celou a vnikal do mě dál a dál a ještě znovu. Najednou se ozval hluboký tichý vítězoslavný vzdech a on se zachvěl v mém objetí.

O dvě minuty později se dveře do kajuty rozlétly. Innes se pomalu rozhlédl po rozvalinách pokoje. Jeho pohled putoval od zpustošeného stolu až ke mně. Seděla jsem na posteli celá provlhlá a rozcuchaná, ale slušně oblečená. Nakonec se podíval na Jamieho. Ten seděl zhroucený na stoličce, ve své mokré košili, těžce dýchal a z jeho tváře pomalu mizel ruměnec.

Innesovy nosní dírky se jemně zachvěly, ale neřekl nic. Vešel do kajuty, lehce se mi poklonil, sehnul se a vytáhl zpod Fergusovy postele láhev brandy.

„Pro Číňana,” promluvil ke mně. „Aby nenastydl.” Otočil se ke dveřím, ale ještě se na chvíli zastavil a zamyšleně zašilhal na Jamieho.

„A vy byste měl říct panu Murphymu, ať vám uvaří masový vývar, také na Mac Dubha. Říkají, že je dost nebezpečné se nastydnout po těžké práci, víte? Nechcete snad chytnout zimnici.“ V hnědých smutných očích něco zajiskřilo.

Jamie si uhladil dozadu slaný chomáč vlasů a na jeho tváři se objevil úsměv.

„No, dobrá, a kdyby k tornu mělo dojít, tak alespoň zemřu jako šťastný muž.“

Další den jsme zjistili, k čemu pan Willoughby potřeboval pelikána. Našla jsem ho na zadní palubě. Pták seděl na námořní truhle vedle něho, křídla měl těsně připoutaná k tělu nějakými zbytky látky. Koukal na mě žlutýma kulatýma očima a varovně klapal zobákem.

Pan Willoughby vytahoval nahoru provaz, na konci kterého visela malá rudá sépie. Vzal hlavonožce do dlaní, nadzvedl ho a držel u pelikánova zobáku. Pak řekl něco čínsky. Pták se na něj podezřívavě podíval, ale ani se nehnul. Willoughby rychle uchopil ptačí zobák do dlaně, rozevřel ho a hodil mu sépii do vaku. Pelikán vypadal překvapeně a trhanými pohyby sousto spolykal.

„Hao liao,“ souhlasil pan Willoughby a pohladil ptáka po hlavě. Viděl, že ho pozoruji, a tak mávl mým směrem, ať jdu blíž. Opatrně jsem tak učinila a nespouštěla nebezpečný zobák z očí.

„Ping An,” řekl a ukázal na pelikána. „Pohodář.” Na ptačí hlavě se nazvedl chocholek bílého peří. Pro všechno na světě, to vypadalo, jakoby reagoval na své jméno, a já se zasmála.

„Opravdu? Co s ním hodláte dělat?”

„Učím ho lovit pro mě ryby,” odpověděl Číňan bez známek pochybností. „Vy sledovat”

To jsem taky udělala. Po tom, co pelikán zhltl několik dalších sépií a malých rybek, Willoughby z něj sundal část recesního kostýmu a omotal mu jej kolem krku.

„Nechci zadusit,” vysvětloval. „Nespolykat rybu.” Potom k tomu rádoby límci přivázal dlouhý kus provazu a pokynul mi, abych se držela stranou. Náhlým škubnutím byla ptačí křídla osvobozena.

Překvapen nenadálou svobodou se pták zakolébal dozadu a dopředu, jednou nebo dvakrát zatřepotal kostnatými křídly a jako opeřená raketa vystřelil do oblak.

Pelikán na zemi je komická věc. Všechny ty neohrabané pohyby, rozpláclá chodidla a nemotorný zobák. Zato vznášející se pelikán, kroužící nad mořem, to je zázrak. Grácie a jednoduchost v jednom, jakoby se pterodaktyl vměstnal mezi racky a buřňáky. Zarážející.

Ping An, Pohodář, stoupal tak vysoko, jak mu dovolilo lano, na kterém byl uvázaný. Zkoušel to a bojoval o to, aby se dostal ještě výš, ale nakonec to vzdal a začal kroužit. Pan Willougbby se pomalu otáčel dokola po palubě s přimhouřenýma očima. Všechny ruce, co držely lana, plachty a další lodní výzbroj, se zastavily a oči pozorovaly, co se děje.

Náhle pelikán složil křídla a jako šíp vystřelený z kuše rozpáral vodu a ponořil se bez většího cáknutí. Jakmile vyplaval na hladinu, byl mírně překvapen, protože pan Willoughby začal tahat lanko k sobě. Pelikán, jenž se ocitl znovu na palubě, se moc nechtěl nechat přesvědčit, aby se vzdal svého úlovku, ale nakonec dovolil podma niteli sáhnout do svého kožnatého vaku, aby si vytáhl pěkného tlustého mořského cejna.

Pan Willoughby se mile usmál na Picarda, který se přihlouple tvářil, vytáhl malý nožík a rozřízl ještě stále živou rybu podél páteře. Jednou šlachovitou rukou držel pelikána za křídla, druhou povolil obojek a pak mu nabídl kousek ryby. Ping An dychtivě chňapl po soustu v jeho prstech a spolkl jej.

„ Jeho,“ vysvětloval pan Willoughby a utíral si z kalhot krev a rybí šupiny. „Moje,“ kývl směrem k už jen polovině ryby a stále seděl nehybně na skříni.

Do týdne byl pelikán ochočen. Létal s obojkem na krku, ale nebyl přivázaný. Vracel se ke svému pánovi a z plného vaku vyzvrátil k jeho nohám třpytící se ryby. Když nelovil ryby, tak se rozplácnul na zemi s křídly roztaženými do stran, což docela hodně štvalo ty muže z posádky, kteří byli zodpovědní za úklid paluby. Jindy zas následoval pana Willoughbyho po celé palubě a nesmyslně se kolébal ze strany na stranu, osm stop dlouhá křídla napůl roztažená, aby udržel balanc.

Posádka byla ohromena tím, jak Ping An lovil, a také si dávala pozor na jeho klapající zobák, namířený směrem od pana Willoug hbyho k ostatním. Ten si každý den seděl pod stěžni a psal. Pod dozorem svého žlutookého nového kamaráda strpěl jakékoliv počasí.

Jednoho dne jsem si udělala pauzu a šla se podívat, jak pan Wil loughby pracuje, ukrytý před zraky ostatních a chráněný stěžněm. Na chvíli se posadil s uspokojením ve tváři a rozjímal nad ukončeným dílem. Neměla jsem sice tušení, co tam bylo napsáno, ale z těch tvarů celkově jsem měla velice příjemný dojem.

Najednou se rychle rozhlédl kolem, jestli ho náhodou někdo napozoruje, zvedl pero a velmi pečlivě přidal do levého horního rohu poslední znak. Ani jsem se nemusela ptát. Byl to jeho podpis, přirozeně.

Povzdychl si, zvedl hlavu nahoru a podíval se přes zábradlí. Jeho tvář byla ne až tak záhadná jako spíše vyplněna snovým potěšením a já věděla, že ať to bylo cokoli, na co se zrovna díval, nebyla to ani loď ani dmoucí se moře v dálce.

Nakonec si povzdychl ještě jednou, zakroutil hlavou sám pro sebe. Položil dlaně na papír a rychle a jemně ho složil jednou, podruhé a ještě jednou. Pak se postavil, došel k zábradlí a natáhl ruce nad vodu a poskládaný papír upustil.

Ten spadl do vody a vítr ho odnášel, bílý tvar, co se tak podobal rackům a mořským vlaštovkám křičícím v dálce a čekajícím na zbytky.

Pan Willoughby nezůstal, aby se díval, ale otočil se od zábradlí a s podivným snem, jež se stále rýsoval na jeho malé, kulaté tváři, odešel dolů.

Příběh pana Willoughbyho

Pluli jsme atlantským proudem na jih. Dny a večery už byly teplejší a posádka, když už měla volno, se po večeři začala scházet na přídi. Tančili a zpívali, jak fidlal Broodie Cooper nebo se vyprávěly

historky. Stejně jako si děti pod stanem vyprávějí strašidelné příběhy, muži milovali vypravování o ztroskotaných lodích a mořském nebezpečí.

Jak jsme pluli dále na jih a opustili říše krakenů a mořských hadů, touhy po příšerách zmizely a muži začali postupně vyprávět příběhy o svých domovech.

Příběhů bylo víc než dost a nejvíce ze všech to unavilo Maitlanda, mladého plavčíka. Jako obvykle seděl na patách opřený o stěžeň, čepku položenou na hrudi a promluvil k panu Willoughbymu.

„Willoughby, jak ses dostal z Číny až sem?“ zeptal se Maitland se zvědavostí. „Viděl jsem jen pár čínských námořníků, ačkoliv lidé říkají, že u nás jsou jich spousty. Je to snad tak strašné místo, že jeho obyvatelé odtamtud odcházejí?

Na první pohled se Číňan tvářil odmítavě, ale bylo vidět, že mu zalichotilo to, že se někdo o něho zajímá. Při troše naléhání nakonec souhlasil a rozpovídal se o svém odjezdu ze své rodné země potřeboval jen, aby mu Jamie dělal tlumočníka, jelikož jeho angličtina nebyla na takové úrovni, aby byl schopen mluvit sám. Jamie bez váhání souhlasil. Posadil se vedle pana Willoughbyho a natočil hlavu tak, aby dobře slyšel.

„Byl jsem mandarínem;” začal příběh pana Willoughbyho, vyprávěný Jamieho ústy, „mistrem písma, s nadáním pro kompozici. Nosil jsem hedvábné roucho vyšívané mnoha barvami a na něm modré roucho, také hedvábné,‘roucho vědce. Na hrudi a na zádech byl vyšitý znak mého úřadu podoba feng huang ohnivého ptáka.

„Asi tím myslí fénixe, dodal Jamie a na chviličku se ke mně otočil, ale ihned se otočil zpět k panu Willoughbymu, jež trpělivě čekal, aby mohl dále vyprávět.

„Narodil jsem se v Pekingu, v císařském městě syna Nebes…

„Takhle nazývali císaře, zašeptal mi Fergus do ucha. „To je ale troufalost, přirovnávat jejich krále k Pánu Ježíši!

„Pšššt, zasyčelo několik lidí a otočili se na Ferguse s rozhořčením. Ten udělal sprosté gesto na Maxwella Gordona, ztichl a otočil se zpátky k malé postavičce dřepící u stěžně.

„Moje nadání bylo odhaleno velice brzy a i když jsem nebyl mistrem štětce a inkoustu hned, s velikým úsilím jsem se nakonec do

pracoval k tomu, abych vkládal na papír myšlenky, které tančily v mé mysli jako jeřábi. A tak si mě všiml Wu Xien, mandarín z císařské rodiny, vzal mě do svého příbytku a dohlížel na mou výuku.

Rychle jsem se dostal k zásluhám a vynikajícímu postavení, takže ještě před šestadvacátými narozeninami jsem obdržel vyznamenání v podobě červeného korálu. A pak přivál zlý vítr a přihnal semena smůly do mé zahrady. Je možné, že jsem byl proklet nepřítelem anebo v domýšlivosti jsem opomenul dělat pravidelné oběti ale nikdy jsem nezapomněl vzdát hold mým předkům, pravidelně jsem navštěvoval jejich hroby a zapaloval v Síni předků vonné tyčinky…“

„Jestli jeho kompozice byly vždycky tak zdlouhavé, není divu, že Syn nebes ztratil trpělivost a hodil ho do řeky,“ poznamenal Fergus cynicky.

„… ať už byl důvod jakýkoliv,” pokračoval Jamieho hlas, „moje verše se dostaly až k Wan Mei, císařově druhé manželce. Byla to velmi mocná žena. Porodila nejméně čtyři syny, a když požádala, abych se stal součástí její rodiny, žádost byla okamžitě schválena.”

„Tak jaký tam byl problém?” dožadoval se odpovědi zvědavý Gordon a sklonil se dopředu. „To, že nebyla šance se dostat do světa, tak je to?”

Pan Willoughby evidentně otázce porozuměl, protože kývnul hlavou na Gordona a pokračoval dál Jamieho hlasem.

„Ach, byla to pro mě neocenitelná pocta; mohl jsem mít dům se stěnami jako v paláci, stráže a vojáky doprovázející můj baldachýn nesoucí tři slunečníky se symbolem mého úřadu přede mnou a možná i paví pero na mém klobouku. Mé jméno mohlo být uvedeno zlatými písmeny v Knize zásluh.”

Malý Číňan se zastavil a poškrábal na hlavě, kde na vyholeném místě už začínaly rašit nové vlasy. Vypadal spíše jako tenisový míček.

„Bohužel, je jedna podmínka, kterou musíte splnit, pokud chcete sloužit v domě císaře; jste li ve službě císařovy ženy, musíte být eunuch.”

Následoval výkřik všeobecného zděšení a breptání a poznámky typu „Pohan mizerný!” a „Žlutí bastardi!” rozhodně převládaly.

„Co je to eunuch?” zeptala se Marsali zaraženým hlasem.

„Nic, čím by ses musela zabývat, chérie“ ujistil ji Fergus a objal ji kolem ramen. „Takže jste utekl, mon ami?” oslovil pana Willou ghbyho s naprostým pochopením. „Na vašem místě bych udělal to samé, bez debaty!” Souhlasný šepot ještě více posílil sentimentální náladu pana Willoughbvho. Vypadal, že ho uznání mužů vyloženě povzbudilo; jednou nebo dvakrát pohodil hlavou směrem k posluchačům a pokračoval ve vyprávění.

„Odmítnout císařův dar znamenalo zneuctít sebe samotného. A pak je to politováníhodná slabost zamiloval jsem se do ženy.”

Po těchto slovech se ozvaly povzdechy sympatie, jelikož většina námořníků byly romantické duše. ale pan Willoughby zastavil, zatahal Jamieho za rukáv a něco mu řekl.

„Ach, spletl jsem se,“ opravil se Jamie. „Říká, že to nebyla konkrétní žena ale Žena všechny ženy, představa o ženě obecně, to tím myslel. Je to tak?” zeptal se a podíval se dolů na pana Willoughbyho.

Číňan přikývl spokojeně na souhlas a zase se posadil. Měsíc dorůstal, byl už ve třetí čtvrtině a zářil natolik, že osvětlil malou man darínovu tvář, která vyprávěla.

„Ano,” řekl ústy Jamieho, „často jsem přemýšlel o ženách; o jejich půvabu a kráse, které kvetou jako květ lotosu, plující jako hedvábí ve větru. A myriády zvuků podobných štěbetání vrabců nebo slavičím písním; a někdy krákání vraný dodal s úsměvem, který způsobil, že z jeho očí zbyly jen štěrbiny a přivedly posluchače k smíchu, „ale tak nebo tak jsem je miloval.

Psal jsem básně pro ženu jako takovou čas od času byly adresované té nebo oné dámě, ale většina z nich byla pro ženy obecně. O ňadrech, co chutnají po meruňkách, o hřejivé vůni pupíku, když se ráno žena probouzí, o teple Venušina pahorku, co se pod tvou dlaní postupně rozpadá napůl jako zrající broskev.”

Fergus byl pohoršený a zacpal Marsal i uši, ale ostatní obecenstvo poslouchalo velmi pozorně.

„Není divu, že toho malého chlápka považují jako básníka,” řekl Raeburn uznale. „Je to sice hodně zhýralé, ale mně se to líbí!”

„Stojí to za ten červený knoflík, co máš na klobouku, to jo,” souhlasil Maitland.

„Stojí to skoro i za to, aby se člověk trochu naučil čínsky “ připojil se plavčíkův kamarád a prohlížel si pana Willoughbyho se zájmem. „Má těch básní hodně?“

Jamie mávl na publikum připojila se k němu většina dělníků, kteří už neměli co na práci, a chtěl, aby se utišili. „Pokračujte “ řekl panu Willoughbymu.

„Utekl jsem na Noc luceren,” vyprávěl Číňan. „Je to významný festival, kdy jsou všude na ulicích zástupy lidí; neexistuje nebezpečí, že vás zpozorují hlídači. Hned po setmění, když se na ulicích shromáždily procesí lidí, jsem si vzal na sebe cestovní roucho…“

„Vypadá jako roucho poutníků,” přerušil ho Jamie, „chodí na daleké výpravy k hrobkám svých předků v bílém rouše to jsou smuteční šaty, chápete?”

„…a opustil svůj dům. Bez problémů jsem si razil cestu davem a nesl malou anonymní lucernu, kterou jsem si koupil nebylo na ní ani moje jméno, ani místo mého bydliště. Hlídači bubnovali na bambusové bubny, v bohatých domech se rozezněly gongy a ze střechy paláce hojně vystřelovaly ohňostroje “

Jak zavzpomínal, na malé kulaté tváři se objevila nostalgie.

„Pro básníka to bylo to nejvhodnější rozloučení,” řekl. „Uprchnout beze jména za zvuku obrovského potlesku. Když jsem míjel vojenskou pevnost u brány města, otočil jsem se a viděl střechy paláce, nad kterými se vznášely červené a zlaté květy. Vypadalo to jako v magické zahradě pro mě už nedostupné.”

Když Yi Tien Cho uprchl, tu noc se už nic nestalo, ale zato na druhý den ho téměř chytili.

„Zapomněl jsem na svoje nehty,” řekl. Roztáhl malou dlaň s krátkými prsty a nehty okousanými až na kůži. „Mandaríni nosí dlouhé nehty jako symbol toho, že jim nepřísluší pracovat rukama. Ty moje byly dlouhé jako kloub prstů.”

Sluha domu, ve kterém se zastavil pro občerstvení, si toho všiml a běžel pro stráže. Yi Tien Cho běžel také a podařilo se mu uniknout pronásledovatelům tak, že vklouznul do mokrého příkopu a ukryl se v křoví.

„Když jsem tam ležel, samozřejmě jsem si nehty poničil,” řekl. Zakýval malíčkem na pravé ruce. „Musel jsem ten nehet vytrhnout,

protože do nehtu bylo vložené zlaté dazi, které jsem nebyl schopen vyviklat.”

Ukradl rolnické šaty, které někdo sušil na křoví, výměnou tam nechal ležet svůj nehet se zlatým znakem a vydal se pomalu přes kraj k pobřeží. Za první jídlo zaplatil penězi, které si odnesl s sebou, ale když opustil Lulong, přepadli ho lupiči, vzali mu zbytek peněz, ale jeho nechali naživu.

„No a pak,” řekl zkrátka, „kradl jsem jídlo, když to bylo možné, a když ne, tak jsem byl o hladu. Nakonec se vítr štěstěny otočil trochu jiným směrem a já potkal skupinu cestujících lékárníků, kteří směřovali k lékařům hodně blízko pobřeží. A tak výměnou za to, že jsem vyzdobil prapory na jejich Stánky a vytvořil stuhy s nápisy vychvalujícími přednosti medicíny, mě vzali s sebou.”

Když dorazili na místo, snažil se uživit jako námořník, ale naprosto selhal kvůli prstům. Sice byl zručný a skvěle zacházel se štětcem a inkoustem, ale nevěděl nic o umění vázání uzlů a lan. U pobřeží kotvilo několik lodí; vybral si tu nejméně civilizovanou, která ho mohla odvézt co nejdál, a využil příležitost. Proklouznul na loď, aniž si ho všimla palubní stráž, a ukryl se ve skladu Serafíny, plující do Edinburghu.

„Vždycky jste měl v úmyslu úplně opustit vaši zemi?” zeptal se zvědavý Fergus. „Přijde mi to jako dost zoufalý krok.”

„Císařova moc sahá hodně daleko,“ řekl pan Willoughby tiše anglicky a nečekal na překlad. „Buďto zůstanu v exilu, anebo mě čeká smrt.”

Posluchači kolektivně povzdechli nad hrozným pomyšlením o tak krvelačné moci a nastalo ticho. Jen vítr skučel v lanoví nad hlavami, když pan Willoughby pozvedl šálek, na který tak trochu zapomněl, a vypil poslední kapky svého grogu.

Posadil se, olízl si rty a ještě jednou položil ruku na Jamieho rameno.

„Jak podivné,“ řekl pan Willoughby a jak mluvil, náznak úvahy se ozval také v Jamieho hlase, „byla to právě radost z žen, kterou druhá manželka viděla a milovala v mých básních. Ale dychtíc po tom, aby mě mohla vlastnit, mě i moje básně navždy zničila to, co tak obdivovala.”

Pan Willoughby se zasmál sám pro sebe a ironie, co se zrcadlila v jeho smíchu, byla nezaměnitelná.

„Ale to není ještě konec rozporuplného příběhu, v jaký se můj život obrátil. Jelikož jsem nebyl schopen přimět sám sebe vzdát se svého mužství, ztratil jsem všechno ostatní čest, zdroj obživy, vlast. Nemyslím tím jen zemi samotnou s nádhernými borovicovými svahy, kde jsem trávil léto v Tartarech, rozsáhlé jižní pláně a řeky plné ryb, ale ztratil jsem také sebe. Zneuctil jsem vlastní rodiče, z hrobek mých předků zůstanou jen trosky a nikdo jim nezapálí vonnou tyčinku.

Všechen řád i nádhera, všechno je ztraceno. Přišel jsem do země, kde jsou mé zlaté verše považovány za kdákání slepic a tahy štětců za jejich hrabaniště. Jsem tu za nejhoršího žebráka, co polyká hady, aby pobavil davy, a nechává kolemjdoucí vytáhnout hada za ocas z mých úst. To vše za malinkou odměnu, díky které přežiji další den “

Pan Willoughby se upřeně zadíval na posluchače, kteří se s ním evidentně shodovali.

„Přišel jsem do země žen hrubých a nadměrných jako medvědi.“ Hlas Číňana se zvedal vášní, ačkoli Jamie mluvil stejně klidně jako předtím, pouze přednášel slova, bez emocí. „Jsou to bytosti bez půvabu, nevzdělané, nevědoucí, páchnou a z jejich kůže raší chlupy. Jsou jako psi! A ty ty mnou opovrhují jako žlutým červem tak, že ani ta nejmizernější děvka se mnou nepůjde.

Pro lásku k Ženě jsem přišel do země, kde žádná žena není lásky hodna!“ Když Jamie uviděl temné pohledy námořníků, přestal překládat a namísto toho se snažil Číňana utišit tím, že položil ruku na rameno v modrém hedvábí.

„Ano, úplně vás chápu. A jsem si jist, že každý muž tady by udělal totéž, kdyby musel. Je to tak, hosi?“ zeptal se a ohlédl se přes rameno s významně zvednutým jedním obočím.

Jeho morální síla byla dostačující k tomu, aby si vynutil nevraživé reptání jako souhlas, ale sympatie davu k panu Willoughbymu a jeho nesnázím byly úplně rozehnány jeho urážlivým závěrem. Když se muži rozcházeli, trousili kousavé poznámky o lascivním a nevděčném pohanovi, zatímco Marsali a mně se dostalo obdivných komplimentů.

Fergus a Marsali už taky odešli. Ještě po cestě Fergus informoval pana Willoughbyho, že další poznámky ohledně evropských žen mohou způsobit, že on, Fergus, bude muset omotat jeho, Willoug hbyho, cop okolo jeho krku a prostě ho uškrtit.

Pan Willoughby ignoroval veškeré poznámky a vyhrůžky. Pouze stál a zíral dopředu a jeho oči se leskly vzpomínkami a grogem. Nakonec Jamie vstal a podal mi ruku, aby mi pomohl seskočit ze sudu, na kterém jsem seděla.

Chystali jsme se už odejít, když si Číňan sáhl mezi nohy. Nebylo to obscénní. Podržel si varlata tak, že se kulaté tvary vyrýso valy na hedvábí. Pomalu je obracel v dlani a strnule na ně hleděl v zamyšlení.

„Někdy,“ řekl si sám pro sebe, „mám dojem, že to nestálo za to.“

Uvědomila jsem si, že se od jisté doby Marsali snaží promluvit si se mnou. Věděla jsem, že se to dříve nebo později stane; ať už jsou její pocity vůči mně jakékoliv, byla jsem jedinou další ženou na palubě. Dělala jsem, co jsem mohla, abych jí s tím pomohla, s úsměvem jsem ji zdravila, ale první krok musel být její.

Měsíc po tom, co jsme opustili Skotsko, sejí to nakonec podařilo. Byli jsme asi v polovině plavby přes Atlantický oceán.

Seděla jsem v naší kajutě a dělala si lékařské poznámky ohledně menší amputace dva rozdrcené prsty jednoho z dělníků na příďové palubě. Právě jsem dokreslila schéma operace, když se ve dveřích objevil stín. Zvedla jsem hlavu a uviděla Marsali, jak stojí s vystrčenou bradou.

„Musím něco vědět,“ řekla odhodlaně. „Nemám tě sice ráda a počítám, že to víš, ale táta říká, že jsi moudrá žena, a tak jsem si řekla, že i když jsi děvka, tak jsi nejspíš i upřímná a řekneš mi to.“

Odpovědí na tento nevšední výrok byla spousta, ale zdržela jsem se jakékoli z nich.

„Možná řeknu,” řekla jsem a odložila pero. „A co potřebuješ vědět?“

Když viděla, že se na ni nezlobím, vklouzla do kajuty a posadila se na stoličku, což bylo jediné vhodné místo,

„No, jedná se o dětivysvětlila. „A jak přicházejí na svět.”

Zvedla jsem obočí. „Tvoje maminka ti neřekla, odkud se berou děti?“

Netrpělivě si odfrkla a její malé blond obočí se výsměšně zkroutilo. „Jasně, že vím, odkud se berou děti! Každý blbeček to ví. Chlap ti strčí penis mezi nohy a za devět měsíců jsou následky tady. Já potřebuji vědět, co dělat, abych děti neměla.“

„Chápu.” Přijala jsem ji se značným zájmem. „Ty nechceš dítě? Tedy… až se řádně vdáš, myslím? Většina mladých žen vypadá, že chce.”

„No,” řekla pomalu a v dlani mačkala kousek šatů. „Myslím, že jednou budu chtít mít dítě. Pro ně samotné, myslím. Kdyby mělo tmavé vlásky, jako Fergus.“ Přes její tvář přelétl náznak snění, ale pak její výraz zase ztuhl.

„Ale nemohu,“ pokračovala.

„Proč ne?”

Vyšpulila rty a přemýšlela, pak je zase vtáhla zpět. „No, kvůli Fergusovi. Ještě jsme spolu nespali. Nejsme schopni se víc než sem tam políbit za poklopem díky těm tátovým tvrdohlavým nápadům,” dodala hořce.

„Amen,” řekla jsem trochu ironicky.

„Cože?”

„Nic, nic.” Mávla jsem odmítavě rukou. „A co to má společného s tím, že nechceš mít děti?”

„Chci, aby se mi to líbilo,” řekla věcně. „Když už se dostaneme ktomu píchání.”

Kousla jsem se do spodního rtu.

„Já… ehm… chápu, co to má společného s Fergusem, ale obávám se, že nerozumím tomu, co to má společného s dětmi.”

Marsali na mě pohlédla s jistou ostražitostí. Netvářila se nepřátelsky, ale jakoby mě podle něčeho posuzovala.

„Fergus tě má rád,” řekla.

„Já jeho taky, odpověděla jsem opatrně, jelikož jsem si nebyla jistá, kam rozhovor směřuje. „Znám ho už hodně dlouho, od dob, kdy byl ještě malým chlapcem.”

Najednou se uvolnila a z útlých ramen zmizelo napětí.

„Ach. Takže ty to víš kde se narodil?

Konečně jsem pochopila, proč je tak ostražitá.

„V pařížském nevěstinci? Ano, vím to. Takže ti to už řekl?

Přikývla. „Ano, řekl. Je to už dávno, minulý nový rok. No, bylo mi jasné, že pro patnáctiletou dívku je rok dost dlouhá doba.

„Tehdy jsem mu řekla, že ho miluji, pokračovala. Pohled měla upřený na svou sukni a na její tváři se objevil ruměnec. „A on řekl, že mě taky miluje, ale moje matka nikdy nebude se sňatkem souhlasit. A já řekla, proč ne, že být Francouzem není nic hrozného, každý přece nemůže být Skotem a taky jsem si nemyslela, že by jeho ruka mohla nějak vadit koneckonců pan Murray měl taky dřevěnou nohu a moje matka ho měla velmi ráda ale pak řekl, ne, žádná z těch věcí není tím důvodem. Tak mi to všechno vyprávěl o Paříži, myslím, a o tom, že se narodil v nevěstinci a než poznal tátu, živil se jako kapesní zloděj.

Zvedla oči a podívala se na mě nedůvěřivě svýma blankytnýma očima. „Myslím, že si myslel, že mi to bude vadit, řekla užasle. „Pokoušel se odejít a říkal, že už se neuvidíme. A tak…“ Pokrčila rameny a odhodila světlé vlasy dozadu, „jsem se tím hned začala zabývat. Podívala se na mě zpříma, ruce složené do klína.

„Prostě jsem se o tom nechtěla zmiňovat, pro případ, že bys to ještě nevěděla. Ale jestli to víš… no, já si nedělám starosti o Ferguse. Říkal, že ví, co má dělat, a že když to uděláme jednou nebo dvakrát, tak pak už to začnu mít ráda. Ale to není to, co moje máti říkala.

„A co ti tedy říkala? zeptala jsem se a už jsem se nemohla odpovědi dočkat.

Mezi světlým obočím se ukázala malá vráska. „No…, začala Marsali pomalu, „nebylo toho moc ale když jsem jí řekla o mně a Fergusovi, tak řekla, že mi bude dělat strašné věci právě proto, že žil s děvkami a jedna z nich byla jeho matkou a navíc… se jako ony i chovala.

Její tvář nabrala růžovou barvu. Se sklopenýma očima stála a mačkala záhyby sukně. Vítr se začal zvedat; tenké pramínky světlých vlasů se lehce nadzvedávaly kolem její hlavy, unášeny větrem, který se dostal přes okno do kajuty.

„Když jsem poprvé začala krvácet, řekla mi, co mám dělat a také, že je to část Eviny kletby a musím se s tím smířit. A já se zeptala, co je to Evina kletba? A ona mi přečetla z Bible o tom, jak svátý Pavel říká, že ženy jsou příšerné, nečisté hříšnice kvůli tomu, co Eva provedla, ale pořád mají šanci být spaseny skrze utrpení a rození dětí.”

„Nikdy jsem moc nepřemýšlela o svátém Pavlovi?” poznamenala jsem. Vypadala hodně překvapeně.

„Ale o něm se přece píše v Bibli!“ řekla vylekaně.

„Tak jako o spoustě jiných věcí,” odpověděla jsem suše. „Slyšela jsi příběh o Gideonovi a jeho dceři, že ano? Anebo o muži, který poslal svou ženu pryč, aby byla znásilněná na smrt bandou lotrů, jen aby nedostali jeho? Bůh si vybral muže, jako třeba Pavel. Ale pokračuj, pokračuj.’”

Asi minutu na mě zírala, ale pak zavřela ústa a kývla, trochu ohromená.

„Ano, tedy. Matka to říkala tak, jako bych byla už dost stará na vdávání, a že když se vdám, musím počítat s tím, že povinností ženy je dělat to, co chce manžel, ať sejí to líbí nebo ne. Když to říkala, byla tak smutná… Pomyslela jsem si, že ať už je to cokoliv, musí to být hrozné, a k tomu to, co říkal Pavel o utrpení a rození dětí…”

Odmlčela se a povzdechla si. Tiše jsem seděla a čekala. Když znovu začala mluvit, váhala, jako by nebyla schopná najít ta správná slova.

„Na svého otce si nepamatuji. Byly mi teprve tři roky, když ho Angličané odvedli. Ale byla jsem už dost velká, když si moje matka brala brala Jamieho a viděla jsem, jaké to mezi nimi bylo.

Táta myslím Jamie byl laskavý, mám dojem; vždycky tam byl, pro Joan i pro mě. Ale viděla jsem, že když ji objal kolem pasu a chtěl si ji přitáhnout blíž odstrčila ho.“ Hryzala si ret o něco více než předtím a pokračovala dále.

„Všimla jsem si, že má strach; neměla ráda, když sejí dotýkal. Ale nikdy jsem neviděla, že by udělal něco, čeho bychom se měly bát. Ne když jsme byli všichni spolu a tak jsem si pomyslela, že to musí souviset s něčím, co udělal, když byli v posteli, sami. Joan a já jsme si pořád lámaly hlavu tím, co to mohlo být; matka nikdy neměla žádné šrámy ani na tváři, ani na rukou a nestalo se, že by třeba kulhala ne tak jako Magdaleně Wallace, když ji bil její manžel, když se opil na tržní den a tak nám nepřišlo, že by ji táta někdy uhodil “

Marsali si olízla rty, vysušené slaným vzduchem. Nabídla jsem jí sklenici a posunula ji směrem k ní. Místo díků jen kývla hlavou a nalila si až po okraj.

„A tak jsem si myslela,” řekla, oči upnuté na proudu vody, „že to musí být tím, že máma už děti měla měla nás a že věděla, jak hrozné to znovu bude, a tak nechtěla do postele s s Jamiem, protože se toho bála.”

Napila se, odložila sklenici a podívala se přímo na mě a vyzývavě vystrčila bradu.

„Viděla jsem tě s tátou,” řekla. „Těsně před tím, než mě zpozoroval. Já já si myslím, že tobě se líbilo to, co s tebou dělal v posteli.”

„No… ano,” odpověděla jsem s jistou slabostí. „Líbilo.”

Zamručela spokojeně. „Mmphm. A máš ráda, když se tě dotýká; viděla jsem to. No, a pak. Nemáš žádné děti. A já slyšela, že jsou způsoby, jak udělat, abych neměla děti, ale nikdo neví, jak se to dělá. Ale ty to musíš vědět, protože jsi moudrá žena a tak.”

Naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si mě prohlížela.

„Já bych chtěla dítě,” přiznala, „ale pokud si mám vybrat mezi dítětem a Fergusem, pak to bude Fergus. Takže dítě mít nebudu pokud mi řekneš, jak na to.”

Zastrčila jsem si lokny za ucho a přemýšlela, jak začít.

„No,” řekla jsem a zhluboka se nadechla, „aby bylo jasno už na začátku, tak já jsem děti měla.”

Když to uslyšela, vytřeštila na mě své kulaté oči.

„Máš? A táta Jamie to ví?”

„No samozřejmě, že to ví,” odpověděla jsem popuzeně. „Byly to jeho děti.”

„Nikdy jsem neslyšela, že by táta měl nějaké dětiJejí světlé oči se podezřívavě zúžily.

„Neumím si představit, že by si myslel, že je to tvoje věc,“ řekla jsem trochu víc ostře, než bylo zapotřebí. „A taky není,” dodala jsem, ale ona jen zvedla obočí a tvářila se dál podezřívavě.

„První dítě zemřelo“ řekla jsem a vzdala se. „Ve Francii. Je tam pochovaná. Moje naše druhá dcera je už dospělá; narodila se po Cullodenu.

„Takže on ji nikdy neviděl? Tu dospělou?” řekla Marsali pomalu a zamračila se.

Zakroutila jsem hlavou a ona na chvíli nebyla schopná mluvit. Jakoby něco uvízlo i v mém hrdle a já se musela napít. Marsali roztržitě posunula sklenici mým směrem a houpala se do rytmu lodi.

„To je velmi smutné,” řekla pro sebe tiše. Pak zvedla hlavu, podívala se na mě, znovu se soustředěně zamračila a snažila se všechno nějak zpracovat.

„Takže ty jsi měla děti a nevidíš v tom žádný rozdíl? Mmphm. Ale to už je tak dávno měla jsi jiné muže, když jsi byla ve Francii?” Její spodní ret vyšplhal nahoru před ten vrchní a tak teď vypadala jako malý tvrdohlavý buldok.

„Tohle,” řekla jsem přísně a odložila sklenici na stůl, „už rozhodně není tvoje věc. A pokud se jedná o rozdíl mezi tím, jestli děti máš nebo nemáš, pro některé ženy to asi rozdíl je, ale ne pro všechny. Ale ať už je to tak nebo tak, je spousta dobrých důvodů, proč bys nechtěla mít dítě hned.

Stáhla našpulený spodní ret dolů a zvědavě se narovnala.

„Takže existuje nějaká možnost?

„Je spousta prostředků, ale bohužel většina z nich není účinných,” odpověděla jsem a pocítila pichlavou lítost nad tím, že u sebe nemám blok na předpisy a spolehlivé antikoncepční pilulky. Ale přesto jsem si velice dobře pamatovala radu, kterou mi dala maitresses sage femme, zkušená porodní asistentka z Hdpital des Anges, kde jsem před dvaceti lety pracovala.

„Podej mi tu malou krabičku z kredence,” řekla jsem a ukázala na dvířka nad její hlavou. „Ano, přesně tuhle.

Některé porodní asistentky ve Francii vaří čaj z bobulí vavřínu a kozlíku lékařského,“ pokračovala jsem a prohledávala krabici. „Ale je to dost nebezpečné a nemyslím, že se na to dá spoléhat “

„Stýská se ti po ní?“ zeptala se Marsali neočekávaně. Zvedla jsem překvapeně oči. „Po tvojí dcerce?“ Její tvář byla abnormálně bezvýrazná, a tak jsem ji podezřívala, že otázka více souvisí s Laoghaire než se mnou.

„Ano,“ odpověděla jsem prostě. „Aleje už dospělá; má svůj vlastní život “ Knedlík, který jsem předtím cítila v hrdle, se vrátil zpět a já sklonila hlavu zpět nad lékárničku, abych ukryla svou tvář. Šance, že Laoghaire ještě někdy uvidí Marsali, byly asi tak stejné jako ty moje, že uvidím Briannu; nebyla to zrovna myšlenka, kterou jsem se teď chtěla zabývat.

„Tady máš,“ řekla jsem a vytáhla jsem pořádný kus houby na mytí. Vytáhla jsem ze štěrbiny ve víku krabice tenký chirurgický nůž a opatrně odkrojila několik plátků, velikosti asi tří palců čtverečných. Znovu jsem prohledala lékárničku a vytáhla lahvičku vratičového oleje, kterým jsem napustila jeden ze čtverců. Marsali fascinovaně zírala.

„Takže,“ řekla jsem. „Použiješ asi tolik oleje, co já teď. Pokud nemáš žádný olej, můžeš houbu namočit v octu a funguje i víno, v malém množství. Než půjdeš do postele s mužem, vložíš si houbu hluboko dovnitř pamatuj, že to musíš udělat, i když to budeš dělat poprvé; můžeš otěhotnět i po jednom styku s mužem.“

Marsali přikývla, oči široce otevřené, a lehce se dotkla ukazováčkem houby. „Ano? A a potom? Budu to moct zase vyndat, anebo.. “

Náš rozhovor přerušil naléhavý výkřik nad námi, a to jak se Ar temis náhle naklonila, když couvla hlavní plachta. Něco se tam nahoře dělo.

„Řeknu ti to pak,“ odpověděla jsem, strčila jí houbu a láhev do dlaní a zamířila k východu.

Jamie byl s kapitánem na zadní palubě a pozorovali, jak se k nám zezadu přibližuje obrovská loď. Byl to trojstěžník, asi třikrát tak velký jako Artemis. Na ní dokonalý les lanoví a plachet, přes které maličké černé postavičky hopsaly jako blechy po prostěradle. Nad

lodní brázdou se vznášel oblak bílého dýmu jako znamení, že dělo vypálilo před malou chvíli.

„Střílí po nás?“ zeptala jsem se ohromeně.

„Nej1 řekl Jamie ponuře. „To bylo jen varování. Chtějí k nám na palubu.“

„Mohou to udělat?“ zeptala jsem se kapitána Rainse, který se tvářil mnohem víc mrzutě než obvykle a stáhl dolů koutky úst, utopené ve vousech.

„Mohou,“ odpověděl. „V takovém vánku a k tomu na širém moři jí nejsme schopní uniknout.

„Co je to za loď? Její prapor vlál na vrcholku stožáru, ale odsud byl oproti slunci úplně černý.

Jamie se podíval na mě dolů s bezvýrazným obličejem. „Je to britská válečná loď, Sassenachová. Sedmdesát čtyři děl. Měla bys jít radši dolů.

To byly špatné zprávy. I když Británie už s Francií nebojovala, vztahy mezi nimi nebyly nikterak srdečné. A i když Artemis byla ozbrojená, měla pouze čtyři dvanáetilibrové zbraně; ty byly schopné odradit malé piráty, ale ne válečnou loď.

„Co asi od nás budou chtít? zeptal se Jamie kapitána. Raines zakroutil hlavou a jeho jemná, buclatá tvář potemněla.

„Vypadá to, že nám budou chtít vzít muže, odpověděl. „Není dostatečně obsazená; přes lana a příď vidíš celou její posádku, poznamenal odmítavě, pohled utkvělý na válečné lodi, hrozivě se rýsující po našem boku. Pohlédl na Jamieho.

„Mohou nám odvést všechny muže, kteří vypadají aspoň trochu jako Britové což je polovina naší posádky. A vás také, pane Frase re anebo se chcete dát k Francouzům?

„Zatraceně, řekl Jamie tiše. Podíval se na mě a zamračil se. „Neříkal jsem ti, že máš jít dolů?

„Ano, říkal, řekla jsem, ale nešla. Přitáhla jsem se k němu a upřeně jsem pozorovala cizí loď, jak spouští dolů malý člun. Jeden z důstojníků v pozlaceném kabátu a šněrovaném klobouku šplhal dolů po straně.

„A když zajmou britské námořníky, zeptala jsem se kapitána Re inese, „co s nimi udělají?

„Budou sloužit na palubě Porpoise to je právě onaa kývl hlavou směrem k válečné lodi, honosící se figurou ve tvaru nadmuté ryby, „jako členové královské vojenské flotily. Až dopluje do přístavu, propustí je anebo taky ne.”

„Cože? To mi chcete říct, že mohou jen tak unést lidi a přinutit je sloužitjako námořníci, jak dlouho se jim zachce?” Když jsem pomyslela na to, že Jamieho náhle odvedou pryč, zachvěla jsem se strachem.

„Mohou,“ odpověděl kapitán stručně. „A pokud to udělají, budeme mít co dělat, abychom se dostali na Jamajku s polovinou posád ky.“ Utnul rozhovor a odešel dopředu pozdravit se s důstojníkem, který k nám mířil na člunu.

Jamie mě uchopil za loket a stiskl ho.

„Innese a Ferguse nevezmou” řekl. „Pomohou ti najít mladého lana. Pokud vezmou nás,“ se slovem „nás” mnou projela pichlavá bolest, „půjdeš k Jaredovi na Sugar Bay a budeš hledat tam.” Podíval se na mě dolů a krátce se usmál. „Tam se setkáme,” řekl a stiskl ještě jednou můj loket, aby mě o tom ujistil. „Nejsem teď schopen říct, jak dlouho to bude trvat, ale přijdu tam za tebou.”

„Ale mohl bys plout jako Francouz!” protestovala jsem. „Víš dobře, že bys mohl!”

Chvíli se na mě díval a pak zakroutil hlavou a mdle se usmál.

„Ne,” řekl tiše. „Nemohu dovolit, aby odvedli mé muže a sám zůstat tady a ukrývat se za francouzským jménem.”

„Ale…,” začala jsem protestovat, že skotští pašeráci nejsou jeho muži, nejsou mu zavázáni slibem věrnosti, ale protože jsem viděla, že je to zbytečné, přestala jsem. Ti Skotové nebyli ani jeho nájemníci, ani jeho klan a jeden z nich mohl být i zrádcem. Ale on je sem přivedl, a kdyby je chtěli odvést, půjde s nimi.

„Zapomeň na to, Sassenachová,” řekl tiše. „Budu v pořádku, tak nebo tak. Ale myslím, že teď bude pro nás nejlepší, abychom se jmenovali Malcolmovi.”

Poklepal mě po dlani, pak ji pustil a s pevnými rameny se vydal dopředu na setkání s dalším neznámým. Následovala jsem ho, ale o něco pomaleji. Jak lehký člun doplul, uviděla jsem, že obočí kapitána Reinese se zvedá v údivu.

„Bože, ochraňuj nás, co má být tohle?“ zamumlal si pod nosem, když se nad zábradlím Artemis objevila hlava.

Byl to mladý muž, zřejmě mu bylo kolem třiceti, ale tvář měl ustaranou a ramena pokleslá vyčerpáním. Příliš velký plášť měl přehozený přes špinavou košili, a když vstoupil na palubu Artemis, vypadal trochu překvapeně.

„Vy jste kapitánem lodi?“ Angličan měl oči červené únavou, ale v zástupu ponurých tváří námořníků rozpoznal kapitána ihned. „Jsem zastupující kapitán Thomas Leonard na lodi Porpoise, Jeho Veličenstva. Pro lásku boží,“ řekl chraplavým hlasem, „máte na palubě lékaře?”

Nad sklenkou portského, kterou jsme mu opatrně nabídli, vysvětloval kapitán Leonard, že asi před měsícem na Porpoise vypukla nějaká nakažlivá epidemie.

„Polovina posádky podlehla,” řekl a utřel si ze zježené brady červenou kapku. „Dosud jsme ztratili třicet mužů a vypadá to, že jich ztratíme ještě více “

„Ztratili jste i kapitána?” zeptal se Raines.

Leonardův obličej nepatrně zrudl. „Kapitán a dva starší poručíci zemřeli minulý týden, stejně jako lékař a jeho pomocník. Já jsem byl třetím poručíkem.” To vysvětloval i fakt, že byl tak překvapivě mladý, i jeho nervozitu; tak najednou přistát na tvrdé zemi a velet obrovské lodi s posádkou šedesáti mužů a nekontrolovatelnou nákazou na palubě by polekalo každého.

„Pokud máte na palubě někoho, kdo má lékařské zkušenosti…” přesunul svůj zoufalý pohled z kapitána Rainese na Jamieho, který stál u stolu a mračil se.

„Já tady plním funkci lodního lékaře, kapitáne Leonarde,” ozvala jsem se ode dveří. „Jaké příznaky se u vašich mužů objevují?”

„Vy?” Mladý kapitán otočil hlavu mým směrem a zíral na mě. Jeho čelist se prověsila dolů a ukázal se potažený jazyk a skvrnité zuby žvýkače tabáku.

„Moje žena je vzácná léčitelka, kapitáne,“ řekl Jamie mírným hlasem. „Jestliže potřebujete pomoc, radím vám, abyste odpověděl na její otázky, a ona vám řekne, co máte dělat.”

Leonard zamrkal, ale pak se zhluboka nadechl a přikývl. „Dobrá. Tedy, začíná to svíravou bolestí v břiše, pak následuje průjem a zvracení. Postižení nemocí si stěžovali na bolesti hlavy a zřejmě měli horečku. Měli…

„Mají na břiše nějakou vyrážku?” přerušila jsem ho.

Horlivě kýval hlavou. „Ano, mají. A někteří z nich také krvácejí ze zadku. Ach, omlouvám se, madam,” řekl uspěchaně. „Nechtěl jsem urazit, já jen, že…“

„Myslím, že vím, co by to mohlo být,” přerušila jsem jeho omluvy. Vzrůstal ve mně pocit vzrušení; určení diagnózy a jistá znalost toho, jak postupovat, je pouze v mých rukách. „Musela bych se na ně podívat, abych si byla jistá, ale…“

„Moje žena vám s radostí poradí, kapitáne,” řekl Jamie rozhodně. „Ale obávám se, že na palubu vaší lodi vstoupit nemůže.”

„Jste si tím jist?” Kapitán Leonard skákal pohledem od jednoho k druhému z nás, oči zoufalé zklamáním. „Kdyby se mohla jen podívat na moji posádku.. “

„Ne,” řekl Jamie ve stejný okamžik, když já odpověděla „Ano, jistě!”

Chvíli bylo trapné ticho. Poté se Jamie postavil a zdvořile řekl: „Omluvíte nás, kapitáne Leonarde?” Popadl mě za rameno a odtáhl mě z kajuty dolů, do zadního skladu.

„Zbláznila ses?” syknul a stále svíral mou ruku. „Ať tě ani nenapadne vkročit na zamořenou loď! To budeš riskovat svůj život, životy celé posádky i mladého lana jen kvůli smečce Angličanů?”

„To není mor,” řekla jsem a snažila se vymanit z jeho sevření. „A neriskovala bych život. Pusť mě, ty zatracenej Skote!”

Pustil, ale blokoval východ a mračil se na mě.

„Podívej,” řekla jsem a snažila se být trpělivá. „To není mor; jsem si téměř jistá, že je to břišní tyfus ta vyrážka mluví za všechno. Nemohu se nakazit, byla jsem proti tomu očkována.”

Na jeho tváři se objevil záblesk nedůvěry. Navzdory mému vysvětlování se stále klonil k tomu, že zahrnoval bakterie a vakcíny do stejné kategorie s černou magií.

„Ano?” řekl skepticky. „No, možná tomu tak je, ale stejně…“

„Poslyš,“ odpověděla jsem a hledala slova. „Jsem doktorka. Oni jsou nemocní a já s tím mohu něco udělat. Já… to je… prostě, já musím, to je všechno!”

Podle reakce jsem usoudi la, že moje sdělení postrádalo jistou dávku řečnické výmluvnosti. Jamie zvedl jedno obočí a jedním gestem mě pobídl, abych pokračovala.

Zhluboka jsem se nadechla. Jak jsem mu to měla vysvětlit tu potřebu doteku a nutkání léčit? Frank to vlastním způsobem pochopil. Určitě existovala i možnost, jak to vysvětlit Jamiemu.

„Složila jsem přísahu,” řekla jsem. „Když jsem se stala doktorkou.”

Oboje obočí se zvedlo nahoru. „Přísahu?” zopakoval. „Jakou přísahu?”

Nahlas jsem ji říkala jen jednou. Přesto, měla jsem někde v kanceláři kopii; Frank mi ji dal jako dárek, když jsem měla promoci na lékařské fakultě. Polkla jsem, zavřela oči a pokusila se vnitřním zrakem přečíst to, co jsem měla uschované v paměti.

„Přísahámpři lékaři Apollonu, při Aeskulapovi, Hygieii a Pana cei, volám za svědky všechny bohy a bohyně, že ze všech sil a s plným svědomím budu plniti tento slib:

Aby nemocní opět nabyli zdraví, nařídím opatření podle svého nejlepšího vědění a posouzení a budu od nich vzdalovati všechno zlé a škodlivé. Nehodlám, se po hnout i od nikoho, abych mu podal jedu nebo abych mu dal za podobným účelem radu. Svůj život i své umění budu ceniti jako posvátné, nebudu dělati operace kamene a vstoupím li do domu, vejdu tam pro blaho nemocných, zdržím se všeho počínání nešlechetného, neposkvrním se chlípným dotekem s ženami, muži, se svobodnými ani s otroky. Uvidím li nebo usly ším li při své lékařské praxi nebo v soukromém životě lidí něco, co by mělo být utajeno, pomlčím o tom a zachovám to jako tajemství. Budu li tuto přísahu zachovávat a řádně plnit, nechť je mi dopřáno žít navždy šťastně, požívat úcty u všech lidí, po všechny časy a těšil se z plodů svého umění. Jestliže ji však poruším a poskvrním, staniž se mi pravý opak. “

Otevřela jsem oči a viděla, jak si mě zamyšleně prohlíží. „Ehm… část z toho se říká jen ze zvyku,” vysvětlila jsem.

Koutek úst mu ucukl. „Chápu,“ řekl. „No, první část zní malinko pohansky, ale líbí se mi ta druhá, kde říkáš, že nebudeš nikoho svádět.

„Věděla jsem, že se ti bude líbit akorát tohle řekla jsem suše. „Cest kapitána Leonarda nijak neohrozím.

Krátce si odfrkl, opřel se zády o žebřík a jednou rukou si pomalu pročísl vlasy dozadu.

„Takže tak je to mezi lékaři? zeptal se. „Zavážeš se, abys pomáhala všem, kdo to potřebují, i kdyby to byl nepřítel?

„Víš, když jsou ranění, není v tom moc velký rozdíl. Vzhlédla jsem a hledala v jeho tváři pochopení.

„Chápu tedy, mluvil pomalu. „Taky čas od času složím přísahu a žádnou z nich neberu na lehkou váhu.’” Sáhl po mojí pravé ruce a prsty se dotkl stříbrného prstenu. „Ačkoli některé z nich mají větší váhu, řekl a pro změnu pozoroval moji tvář.

Byl tak blízko. Sluneční paprsky sestupovaly palubním jícnem dolů a pronikaly plátnem jeho rukávu. Kůže na jeho dlani byla tmavé červenohnědé barvy. Svíral mé bílé prsty, na kterých pobleskoval stříbrný svatební prsten.

„To ano, řekla jsem tiše a navázala na jeho myšlenky. „To víš, že ano. Položila jsem druhou ruku na jeho hruď a zlatý prsten zazářil v paprscích světla. „Ale jak dodržet jeden slib, aniž bych porušila druhý…?

Vzdychl tak těžce, až pohnul mou dlaní ležící na jeho hrudi. Pak se naklonil a velice jemně mě políbil.

„Chápu a nechtěl bych, abys byla křivopřísežnice, odpověděl a zkřivil ústa. „Jsi si jistá tím tvým očkováním? Funguje to?

„Funguje, ujistila jsem ho.

„Možná bych měl jít s tebou, řekl a lehce svraštil čelo.

„To nemůžeš nebyl jsi očkován a břišní tyfus je hrozně nakažlivý.

„Myslíš si, že je to tyfus jen podle toho, co říkal Leonard, podotknul. „Nevíš přesně, jestli je to tak.

„Ne,“ připustila jsem. „Ale je jen jediná cesta, jak to zjistit.

Na palubu Porpoise mě vytáhli na sedáku. Strašně to se mnou houpalo a pode mnou pěnilo moře. Na palubě jsem přistála docela potupně, a to tak, že jsem se rozplácla na zemi. Když jsem se postavila, s údivem jsem pocítila, jak je ve srovnání s kymácející se maličkou ubytovací palubou Artemis podlaha na válečné lodi pevná. Bylo to, jako byste stáli na Gibraltaru.

Během přepravy z jedné lodi na druhou mi vlasy lítaly na všechny strany; smotala jsem je a sepnula, jak nelépe jsem uměla, a pak jsem natáhla ruku mou pro lékárničku, kterou držel poddůstojník.

„Nejlépe bude, když mi ukážete, kde jsou,“ řekla jsem. Vítr byl ostrý a pro obě posádky bylo docela těžké udržet lodi blízko sebe, i když byly k němu otočené závětrnou stranou.

V mezipalubí byla tma. Stísněné prostory osvětlovala pouze maličká olejová lampa, která visela u stropu a houpala se, jak loď stoupala a klesala. Stejně tak řady mužů v sítích. Ponořeni ve stínu měli na sobě jasné skvrny od světla, které pronikalo dovnitř přes prkenný strop. Vypadali jako smotané velryby anebo spící mořské příšery, černé, shrbené, bok po boku, kývající se do rytmu moře tančícího pod nimi.

Puch tam byl odporný. Dolů se sice dostával vzduch skrze ventilační šachty až z horní paluby, ale nebylo ho mnoho. Horší než neumytí námořníci byl zápach zvratek a proleženin, hrdlo slepující pach průjmu smíchaného s krví. Touto směsí byla potřísněna podlaha pod visutými lůžky, protože nemocní byli příliš slabí, aby dosáhli na nočníky, které tam byly pro ně nachystané. Když jsem se opatrně procházela po místnosti, boty se mi lepily k podlaze a vydávaly při tom čvachtavý zvuk.

„Potřebuji lepší světlo,“ obrátila jsem se na mladého poddůstojníka, který byl vybrán, aby mi asistoval. Vypadal rozumně. K obličeji měl přiložený kapesník a tvářil se vystrašeně a nešťastně zároveň, ale uposlechl a světlo, které nesl, držel tak, že jsem mohla nahlédnout do nejbližší sítě.

Ležící zasténal a odvrátil tvář od světla, které ho zasáhlo. Tváře měl zarudlé od horečky a kůži horkou na dotek. Vrhnula jsem mu košili nahoru a ohmatala břicho; bylo také horké, kůže na něm byla nafouklá a tvrdá. Když jsem více dloubla sem a tam, muž se kroutil jako červ na háku a úpěnlivě sténal.

„To je v pořádku,“ řekla jsem konejšivě a pobídla ho, aby se zpět narovnal. „Ano, pomůžu vám; brzo se to zlepší. Teď mi ukažte vaše oči. Ano, správně,

Otevřela jsem jedno oční víčko; zornice se nárazem světla zmenšila a uviděla jsem hnědé oči olemované červenou barvou utrpení.

„Kriste pane, dejte to světlo pryč!“ vyjekl a trhnutím otočil hlavu pryč. „Praskne mi z toho hlava! Horečka, zvracení, křeče v břiše, bolesti hlavy.

„Máte i třesavku? zeptala jsem se a odstrčila lampu. Namísto slova se ozval pouhý sten, ale odpověď byla kladná. I v tom šeru jsem viděla, že ačkoliv v místnosti bylo dusivé horko, velké množství mužů bylo zabalených do dek.

Kdyby nebylo těch bolestí hlavy, mohla to být jednoduše střevní chřipka ale ne, když onemocnělo tolik mužů. Bylo to opravdu něco velmi nakažlivého a já si byla téměř jistá, co to je. Malárie ne, ta přišla z Evropy do Karibiku. Jednou z možností byl tyfus; ten roznesly obyčejné lidské vši a v takových uzavřených prostorách se šířil velmi rychle. Také příznaky, které jsem viděla kolem sebe, se shodovaly s jedním zřetelným rozdílem.

Ten muž neměl na břiše typickou vyrážku, ani druhý, viděla jsem ji pouze u třetího. Na vlhké a studené bílé kůži měl světle červené růžice. Když jsem jednu z nich zmáčkla, zmizela a jakmile naběhla pod kůží krev, záhy se objevila zpět. Namačkaná mezi sítěmi, utlačovaná těžkými, zpocenými těly jsem si razila cestu ke kajutním schůdkům, kde na mě Čekal kapitán Leonard a dva další poddůstojníci.

„Je to břišní tyfus, promluvila jsem ke kapitánovi. Byla jsem si tak jistá, jak to jen šlo, i když jsem neměla u sebe ani mikroskop, ani krevní kulturu.

„Ach? Na jeho protáhlé tváři bylo vidět, že má obavy. „Víte, co se pro to dá udělat, paní Malcolmová?

„Ano, ale nebude to lehké. Budete muset vynést nemocné nahoru, pořádně je umýt a položit tam, kde mají dostatek čerstvého vzduchu. Kromě toho, budou potřebovat ošetřit; budou potřebovat tekutou stravu a spousty vody převařené vody, to je velmi důležitá věc! A také je musíte utírat, aby jim klesla horečka. A nejdůležitější

je zamezit tomu, aby se nakazil ještě někdo další z posádky. Je třeba udělat několik věcí.. “

„Tak je udělejte,“ přerušil mě. „Dám rozkazy, aby se dostavilo tolik zdravých mužů, kolik je jen možné, a aby vám pomáhali; poroučejte jim, jak chcete.”

„No,“ řekla jsem a nejistě jsem se rozhlédla po okolí. „Mohu s tím začít a říct vám, jak máte pokračovat, ale práce s tím bude hodně. Kapitán Raines a můj manžel už jistě znepokojení Čekají, kdy se vrátíme zpět.“

„Paní Malcolmová,” řekl kapitán vážně, „budu vám neskonale vděčný za jakoukoliv pomoc, kterou nám poskytnete. Plujeme na Jamajku a pokud zbytek posádky nebude zachráněn před tou zlou nemocí, k ostrovu nikdy nedoplujeme.“ Mluvil s hlubokou vážností a mně ho najednou bylo líto.

„Tak dobře,” řekla jsem a povzdechla si. „Pro začátek mi sem pošlete deset zdravých mužů.”

Vyšplhala jsem na palubu, šla k zábradlí a zamávala na Jamieho, který stál u kormidla Artemis a díval se nahoru. I na tu vzdálenost jsem viděla, jak se jeho ustaraná tvář uvolnila a objevil se na ní úsměv, když mě uviděl.

„Jdeš už dolů?“ křikl a vztáhnul ruce nahoru.

„Ještě ne!” křikla jsem zpět. „Potřebuji ještě dvě hodiny!” vztyčila jsem dva prsty, aby pochopil, co myslím, kdyby mě náhodou neslyšel, a poodstoupila jsem od zábradlí. Ještě předtím jsem mohla vidět, jak úsměv mizí z jeho tváře. Slyšel mě.

Dohlížela jsem na to, aby byli nemocní přeneseni na zadní palubu. Pomocníci dostali za úkol vysvléct je ze špinavého oblečení a umýt je mořskou vodou z pump. Byla jsem v kuchyni a dávala rady ohledně jídla těm, co tam pomáhali, když jsem náhle ucítila, že paluba pode mnou se pohnula.

Kuchař, se kterým jsem mluvila, natáhnul ruku a s prásknutím otočil klikou kredence, který měl za sebou. S přesností popadl hrnec, co vypadl z police, padající šunku narazil na rošt, hodil do spodní police a rychle se otočil, aby zaklapnul poklicí vodu vařící se na plotně.

Zírala jsem na něj v údivu. Vídávala jsem Murphyho, jak předvádí podobný tanec, když Artemis zvedla kotvy anebo náhle změnila směr.

„Co… ,“ řekla jsem, ale pak zanechala otázky a vyběhla nahoru, co nejrychleji jsem mohla. Unášel nás proud; přes kýl obrovské a pevné Porpoise procházely vibrace, jak do ní narážel vítr.

Vystřelila jsem na palubu. Zrak mi zakryla mračna postavených napnutých plachet a Artemis se rapidně rychle ztrácela v dálce za námi. Kapitán Leonard stál u kormidelníka, díval se dozadu za Artemis a poručík vyřvával rozkazy mužům nahoře.

„Co to děláš? vykřikla jsem. „Ty malý zatracený bastarde! Co se tady děje?

Kapitán se na mě rozpačitě podíval, ale bradu měl vystrčenou tvrdohlavě dopředu.

„Musíme se dostat na Jamajku tak rychle, jak to jen jde, řekl. Měl rozpraskané a červené tváře, buďto větrem anebo se červenal. „Moc se omlouvám, paní Malcolmová opravdu mě moc mrzí, ale je to nutnost..

„Ale ne!“ zuřivě jsem vykřikla. „Otočte loď! Zastavte! Spusťte tu zatracenou kotvu! Nemůžete mě jen tak odvést pryč!

„Moc mě tahle nutnost mrzí,“ pokračoval zarputile. „Ale požaduji, abyste urychleně pokračovala ve svých službách, paní Malcolmová. Neobávejte se,“ řekl a snažil se mě uklidnit, ale nedařilo se mu to. Vytáhl ruku, aby mě poklepal po rameni, ale pak si to rozmyslel a jeho ruka klesla zpět.

„Slíbil jsem vašemu manželovi, že vám vojsko poskytne na Jamajce ubytování, dokud Artemis nedorazí,

Když viděl, jak se tvářím, ustoupil dozadu. Evidentně se obával, že na něj zaútočím a ne bezdůvodně.

„Co tím myslíte, že jste to slíbil mému manželovi? přecedila jsem mezi zuby. „To mi chcete říct, že vám J pan Malcolm dovolil, abyste mě unesli?

„Eh… ne. Ne, nedovolil. Bylo vidět, že kapitán ucítil, že napětí roste. Vytáhl z kapsy špinavý kapesník a otřel si čelo a zádní část krku. „Obávám se, že byl neústupný.

„Tak neústupný, jo? No, to já taky! Dupla jsem nohou o palubu a mířila na jeho chodidlo, ale netrefila jsem se jen proto, že hbitě uskočil dozadu. „Jestli chceš, abych ti pomohla, ty zatracenej únosce, tak si to sakra pořádně rozmysli!

Kapitán zastrčil kapesník zpět a vystrčil bradu. „Paní Malcolmo vá, nutíte mě k tomu, abych vám vysvětlil, co jsem řekl vašemu muži. Artemis pluje pod francouzskou vlajkou a pod francouzskými doklady, ale více než polovina posádky jsou Angličané a Skotové. Mohl jsem je donutit, aby sloužili na mé lodi a naléhavě je potřebuji. Souhlasil jsem s tím, že na oplátku budu moci využít darů vašich lékařských znalostí.

„Takže jste se rozhodl, že místo toho budete tlačit na mě. A můj manžel souhlasil s tím… obchodem?

„Ne, nesouhlasil, odpověděl mladý muž docela suše. „Ale kapitán lodi si povšiml síly tohoto tvrzení. Mrkl na mě. Měl oteklé oči, jak už nespal celé dny, a příliš velký kabát plandal kolem jeho hubené postavy. 1 když byl mladý a zanedbaný, vypadal velice důstojně.

„Moc se omlouvám, že se chovám tak navýsost negalantně, paní Malcolmová ale pravda je taková, že jsem zoufalý, řekl prostě. „Možná jste naše jediná šance. Tak to musím zkusit.

Otevřela jsem ústa, abych odpověděla, ale pak jsem je zpátky zavřela. Navzdory mému vzteku a vážným obavám, co na to řekne Ja mie, když ho znovu uvidím měla jsem jisté pochopení pro to, v jaké byl situaci. Byla jsem si téměř jistá, že mu hrozilo, že ztratí většinu posádky, bez jakékoliv pomoci. I přes moji pomoc se může stát, že ztratíme další muže ale tímto jsem se teď nemínila zabývat.

„Dobře, procedila jsem mezi zuby. „Tak… dobře! Podívala jsem se přes zábradlí na ztrácející se plachty Artemis. Nebyla jsem náchylná k mořské nemoci, ale s pohledem na mizící loď a Jamieho, pocítila jsem v žaludku jistou nevolnost. „Nevypadá to, že bych měla velké šance v téhle záležitosti. Jestli můžete, nařiďte všem ostatním mužům, aby vydrhli mezipalubí ach, a máte na palubě nějaký alkohol?

Trochu ho to překvapilo. „Alkohol? No, je tam rum, ze kterého si pomocníci dělají grog, a možná má hlídač ve skladu zbraní trochu vína. Bude to stačit?

„Je li to všechno, co máte, bude to muset stačit. Snažila jsem se potlačit emoce, abych se vypořádala s nastalou situací. „Myslím, že budil muset mluvit s lodním hospodářem

„Ano, jistě. Pojďte se mnou. Leonard vykročil směrem ke kajut ním schůdkům, vedoucím do podpalubí. Pak se najednou zastavil, začervenal a rozpačitě udělal rukou gesto, že mám jít první asi pro případ, aby nebyl vydán napospas mým dolním končetinám. Kousla jsem se do rtu a se směsí vzteku a pobavení jsem šla první.

Jen co jsem došlápla na poslední schůdek, uslyšela jsem nad sebou zmatené hlasy.

„Ne, říkám vám, že kapitán si nepřeje být rušen! Cokoliv mu chcete říci, může…“

„Nechte toho! A já říkám vám, že jestli mě nepustíte, abych si s ním promluvil, bude příliš pozdě!

A ozval se Leonardův přísný hlas směrem k vetřelcům. „Stevensi? O co jde? Co se děje?“

„Nic, pane, odpověděl první hlas, náhle poslušný. „Jenom, že tady Tompkins říká, že šije jistý, že zná toho chlápka, co byl na lodi ten velký s rezavými vlasy. Říká, že

„Nemám teď čas,“ řekl kapitán krátce. „Řekněte Tompkinsovi, že to vyřešíme později.

Byla jsem už přirozeně napůl cesty zpátky, když jsem to uslyšela, a poslouchala všechno, co mělo pro mě význam.

Když Leonard začal sestupovat po žebříku dolů, palubní jícen ztmavnul. Mladý muž se na mě přísně podíval, ale já se snažila zachovat ve své tváři naprosto prázdný výraz a jen se zeptala, „Kolik máte ještě zásob jídla, kapitáne? Nemocní muži budou muset být krmeni velice pečlivě. Nepředpokládám, že máte na palubě mléko, ale…

„Ach, mléko tady je,“ řekl, najednou více radostně. „Ve skutečnosti tu máme šest dojných koz. Kulometníkova žena, paní Johanse nová to s nimi skvěle umí. Až skončíme u lodního hospodáře, pošlu ji za vámi, ať si promluvíte.

Kapitán Leonard mě krátce představil panu Overholtovi, hospodáři, a než odešel, nařídil mu, aby mi poskytl veškeré možné služby. Pan Overholt, malý, kyprý muž s plešatou, lesklou hlavou na mě

vykouknul z hlubokého límce svého pláště jako poddimenzovaný bumbrlíček a nešťastně mumlal něco o tom, jak ke konci plavby je všeho nedostatek a jaké je postihlo neštěstí, ale já nebyla schopná dávat pozor na to, co říká. Byla jsem příliš rozrušená, abych přemýšlela o tom, co jsem přeslechla.

Kdo to byl, ten Tompkins? Jeho hlas byl naprosto neznámý a já si byla jistá, že to jméno jsem nikdy předtím neslyšela. Důležitější ale bylo to, co mohl o Jamiem vědět? A k čemu by kapitán Leo nard mohl získané informace použít? Ať už to bylo cokoli, teď jsem nemohla udělat naprosto nic. Snad jen potlačit odpor a polovinou mysli, která se nezabývala bezvýslednou spekulací, řešit s panem Overholtem, které zásoby je možné použít pro krmení nemocných.

Jak se ukázalo, nebylo toho mnoho, co se dalo udělat.

„Ne, solené hovězí jíst nemůžou,” řekla jsem rozhodně. „Ani suchary, i když jsou namáčené v mléce. Ty se možná dají použít, když už se trochu zotaví. Pokud z nich nejdřív vyklepete moly,” dodala jsem, když mě to ještě napadlo.

„Ryby,” nabídl pan Overholt zoufale. „Občas, když se přiblížíme ke Karibským ostrovům, narazíme na obrovská hejna makrel anebo dokonce i tuňáků. Někdy má posádka štěstí a naláká líny.”

„To by možná Šlo,“ řekla jsem nepřítomně. „Svařené mléko a voda budou v počáteční fázi stačit, ale jak se muži začnou zotavovat, budou potřebovat něco lehkého a výživného například polévku. Třeba bychom mohli uvařit rybí? Pokud ovšem nemáte něco vhodnějšího?”

„No.pan Overholt se zatvářil stísněně. „Máme tu nějaké sušené fíky, deset liber cukru, trochu kávy, sušenky a velký sud madei ry, ale tyto věci rozhodně použít nemůžeme.”

„Proč ne?” zírala jsem na něj a on v rozpacích otáčel po zemi chodidlem.

„Proč? Tyhle zásoby jsou určeny pro našeho pasažéra,” řekl.

„Jakého pasažéra?” zeptala jsem se tupě.

Pan Overholt byl zřejmě překvapen. „Kapitán vám nic neříkal? Vezeme nového guvernéra Jamajky. To je ten důvod no, jeden z důvodů” opravil se a otřel si kapesníkem plešatou hlavu, „proč tak spěcháme.”

„Pokud guvernér nemocný není, dejte mu solené hovězířekla jsem rozhodně. „To mu jen prospěje, o toho bych se nebála. A teď, kdybyste vzal nějaké to víno do kuchyně, mám spoustu práce.“

S pomocí jednoho z pozůstalých poddůstojníků, malého, podsaditého mladíka příjmením Pound, jsem uskutečnila bleskovou prohlídku lodi a nemilosrdně usměrňovala pomocníky a dělníky. Pound poklusával vedle mě jako malý, zuřivý buldok a přísně informoval překvapené a rozmrzelé kuchaře, tesaře, metaře, myče, krejčí a údržbáře, že všechna má přání nehledě na jejich smysl musí být splněna, tak nařídil kapitán.

Karanténa byla tou nejdůležitější věcí. Jakmile bylo mezipalubí vyčištěno a vyvětráno, bylo možné snést pacienty znovu dolů, ale mezi sítěmi se muselo nechat dostatečné množství prostoru nenakažení muži z posádky museli spát na zemi a poskytovat náležité toaletní prostředky. V kuchyni jsem viděla dva obrovské hrnce, které mi přišly jako vhodné.

Rychle jsem si do seznamu v hlavě zapsala další poznámku a doufala, že co se nádobí týče, šéfkuchař nebude tak sobecký, jako byl Murphy.

Následovala jsem Poundovu kulatou hlavu, pokrytou těsně sepnutými hnědými loknami. Šli jsme dolů do skladu najít opotřebované plachty, ze kterých by se dala udělat prostěradla. Část myšlenek jsem soustředila na seznam věcí; a zbytek jsem věnovala možnému zdroji vypuknutí nemoci. Kdyby se jednalo o bakterii ze skupiny salmonely, normálně by se šířila s přijímáním potravy, přenášena kontaminací močí anebo výkaly.

Jakože námořníci byli zvyklí dodržovat základní hygienická pravidla, nikdo z nich nemohl být přenášečem nemoci. Pachatelem byl nejspíš někdo, kdo manipuloval s jídlem, a tak nemoc propukla náhle a rozšířila se mezi tolik lidí kuchař anebo jeden ze dvou jeho pomocníků anebo snad palubní číšník. Musela bych zjistit, kolik jich bylo, jaká jídla byla podávána a jestli se před čtyřmi týdny měnila služba ne, před pěti, opravila jsem se. Nákaza propukla před měsícem, ale musím také brát v potaz inkubační dobu nemoci.

„Pane Pounde, zavolala jsem a kulatá tvář ke mě vzhlédla z úpatí žebříku.

„Ano, madam?

„Pane Pounde mimochodem, jak se jmenujete? zeptala jsem se.

„Elias, madam, odpověděl, trochu v rozpacích.

„Vadilo by vám, kdybych vám tak říkala? Dala jsem chodidlo pryč z žebříku a usmála se na něho. Váhavě mi úsměv opětoval.

„Eh… ne, madam. Ale kapitánovi to může vadit, dodal opatrně. „Není to úplně námořnické, víte.

Nebylo mu více než sedmnáct nebo osmnáct let; pochybovala jsem, že kapitán Leonard byl o více než pět nebo šest let starší. Nicméně, nařízení jsou nařízení.

„Na veřejnosti budu naprosto námořnická, ujistila jsem ho a potlačila smích. „Ale když budete pracovat se mnou, bude jednodušší vám říkat jménem. Oproti němu jsem věděla, co bude následovat hodiny, dny a možná i týdny dřiny a vyčerpání, když se vám zatemní smysly a jen osobní kontakt a slepý instinkt a vedení vytrvalého vůdce udrží pečující o nemocné v provozu.

Od neúnavnosti jsem byla daleko, ale podlehnout jsem bohužel nemohla. K práci jsem potřebovala dva nebo tři lidi, které jsem mohla zaučit; náhradu za moje oči a ruce, která by pokračovala v práci, když si budu muset odpočinout. Osud a kapitán Leonard určili, že mojí pravou rukou bude Elias Pound; že se s ním dobře pracuje, se ukázalo hned.

„Jak dlouho pracujete na moři, Eliáši? zeptala jsem se, když se shýbal pod nízkou plošinu, připoutanou enormními pouty obrovského, odporně páchnoucího řetězu. Každý článek byl velikosti asi dvou mých pěstí. Kotevní řetěz? Přemýšlela jsem a zvědavě na něj sáhla. Připadalo mi, že by se s ním dala ukotvit Queen Elizabeth, což mě docela uklidnilo.

„Nastoupil jsem, když mi bylo sedm, madam, odpověděl a otočen zády se snažil vylézt ven s ohromnou truhlou, kterou vlekl. Postavil se, zafuněl vypětím a utřel si nevinný, kulatý obličej. „Můj strýček je velitelem na Tritonu, a tak se mu podařilo sehnat mi tady zaměstnání. Na Porpoise jsem se přidal jen pro tuto plavbu, z Edinburghu.

Škubnutím otevřel bednu a vytáhl zrezivělé chirurgické nástroje alespoň jsem doufala, že je to rez a směs zazátkovaných láhví a džbánků. Jedna z nádob praskla, a tak všechny věci v truhle byly zaprášené jemnou, bílou vrstvou něčeho, co vypadalo jako náplast.

„To jsou věci, které používal chirurg, pan Hunter, madam,” řekl. „Budete to potřebovat?”

„Ví bůh,” odpověděla jsem a prohlížela si obsah bedny. „Ale podívám se na to. Dojdi pro někoho dalšího, kdo se postará o nemocné, Eliáši. Potřebuji teď, abys zašel za kuchařem a přísně s ním promluvil.”

Jak jsem dohlížela na to, jak se svařenou mořskou vodou čistilo mezipalubí, moje hlava byla zaměstnaná několika různými věcmi.

Zaprvé, mapovala jsem v hlavě, jaké je třeba udělat nezbytné kroky k tomu, abychom vyhráli s nemocí. Dva muži, kteří měli pokročilé stádium dehydratace a nevolností, zemřeli během vynášení na palubu, a teď jejich těla leží na úplném konci zadní paluby, kde je krejčí pilně zašíval do jejich sítí, abychom je mohli pohřbít. U noh měli zašité dělové koule. U čtyř dalších mužů bylo jasné, že zemřou během noci. Ostatních čtyřicet pět mužů mělo šance v rozpětí od vynikajících až k mizivým; s trochou štěstí a dovednosti jsem mohla zachránit většinu z nich. Ale kolik se ještě mezi posádkou chystalo nových případů, o kterých jsme vůbec nevěděli?

Na můj rozkaz se v kuchyni vařilo nespočetné množství vody; horká mořská voda k čištění, převařená pitná voda k pití. Odfajfkovala jsem si další položku v mém vnitřním seznamu; musím se sejít s paní Johansenovou, tou od dojných koz, a zajistit, aby se vy sterilizovalo i mléko.

Musím si promluvit s pomocníky v kuchyni o jejich povinnostech; kdyby se nám podařilo najít a izolovat alespoň jediný zdroj nákazy, už to by hodně pomohlo k tomu, abychom pozdrželi šíření nemoci. Odškrtnuto.

K naprostému zděšení pana Overholta byl veškerý alkohol z lodi shromážděn v prostorách ošetřovny. Mohl být sice použit i ve stává

jící formě, ale bylo by lepší ho destilovat. Je možné zajistit prostředky k destilaci? Ověřit u lodního hospodáře. Fajfka.

Všechny sítě musí být převařené a suché, než v nich budou zdraví členové posádky spát. Bylo třeba to udělat rychle, ještě předtím, než půjde další hlídka odpočívat. Poslat Eliáše pro skupinu myčů a metařů; praní nejlépe spadalo do jejich kompetencí. Fajfka.

Pod rostoucím seznamem nezbytností se neustále kupily mlhavé myšlenky ohledně záhadného Tompkinse a neznámých informací. Ať už to bylo cokoli, následkem nebyla změna kurzu a návrat k Ar temis. Kapitán Leonard to taky nebral vážně anebo byl příliš posedlý tím, že se potřebuje dostat na Jamajku a nedovolil nikomu, aby ho zdržoval v cestě.

Na chvíli jsem si udělala přestávku u zábradlí, abych si setřídila myšlenky. Dala jsem si pryč vlasy z čela a nastavila tvář větru tak, abych necítila pach nemoci. Jak se podpalubí čistilo horkou vodou, z jícnu bafala oblaka nepříjemně zapáchající páry. Až to tam dokončí, vzduch tam bude o něco lepší, ale čerstvý nebude ještě hodně dlouho.

Dívala jsem se přes zábradlí a marně doufala v to, že se na obzoru objeví náznak plachty, ale Porpoise plula sama. Artemis a Jamieho nechala daleko za sebou.

Potlačila jsem náhlý příval samoty a zděšení. Musím si co nejdříve promluvit s kapitánem Leonardem. Byly nejméně dvě věci, které se mě týkaly a souvisely s ním; možný zdroj nákazy tyfu a úloha neznámého Tompkinse v Jamieho záležitostech. Ale pro teď jsem měla naléhavější věci na práci.

„Eliasi!“ zavolala jsem, protože jsem věděla, že se nachází někde v doslechu. „Zaveďte mě k paní Johansenové a ke kozám, prosím:”

Minuly další dva dny a já si stále nenašla čas, abych si promluvila s kapitánem Leonardem. Dvakrát jsem zkoušela jít za ním do kajuty, ale pokaždé byl pryč anebo zaneprázdněn jednou říkal, že zaujímá pozici, pak zase probírali námořní mapy anebo se zabývali jinými námořnickými tajnostmi.

Pan Overholt se mi vyhýbal kvůli mým nenasytným požadavkům a zavřel se ve své kajutě s obkladem ze sušené šalvěje a yzopu, zavázaným okolo krku, aby předešel nákaze. Muži z posádky, co měli těla v provozu a měli za úkol čistit a přesouvat různé věci, byli schlíplí a nespolehliví, ale když jsem je sekýrovala a nadávala jim, naštvaně se na ně dívala a křičela, dupala nohou a ječela, tak se postupně začali hýbat. Cítila jsem se spíše jako ovčácký pes a nějako doktorka rafající a vrčící na dvou nohách, až jsem ochraptěla únavou.

Ale fungovalo to; posádka znovu začala doufat a vidět smysl v tom, co jsme dělali cítila jsem to. Dnes, čtyři další mrtví a podle zpráv, deset nových nakažených, ale stenů z mezipalubí se už ozývalo podstatně méně a na tvářích těch, co byli stále zdraví, začala být vidět úleva z toho, že něco dělají cokoliv. Stále jsem ještě nenašla zdroj nákazy. Kdyby se mi to povedlo, a také bych zamezila dalšímu šíření nemoci, mohla bych možná zastavit to pustošení během týdne, dokud je na Porpoise ještě pořád dostatek schopných mužů.

Nastala i krátká debata mezi pozůstalou posádkou ohledně dvou mužů, kteří byli zavřeni ve vězení, protože vyráběli načerno lih. Vyřešila jsem to velice elegantně a nařídila jim, aby sestavili desti lační přístroj, ve kterém ke zděšení posádky měla být vydestilovaná polovina zásob rumu pro dezinfekční účely.

Poslala jsem jednoho poddůstojníka ke vstupu do ošetřovny a druhého ke vstupu do kuchyně. Oba měli u sebe nádobu s čistým lihem a instrukce, že nikdo nesmí vejít dovnitř anebo vyjít ven, aniž by si v něm opláchl ruce. Vedle každého poddůstojníka stál jeden námořník s puškou a měli za úkol hlídat, aby nikdo nepil z barelu,

do kterého se vyléval použitý alkohol, když už byl příliš špinavý k dalšímu použití.

Paní Johansenová, kulometníkova manželka, se nečekaně stala mou spojenky ní. Byla to inteligentní žena ve věku asi třiceti let a pochopila navzdory tomu, že znala jen pár slůvek anglicky a já neuměla švédsky vůbec co jsem po ní chtěla a udělala to.

Tak jako byl Elias mojí pravou rukou, Annekje Johansenová byla tou levou. Beze všeho vzala zodpovědnost za převaření kozího mléka, trpělivě drtila suchary a vyndávala z nich moly, jak jsem si přála které pak s mlékem míchala a připravenou směsí krmila ty, kteří měli dost síly trávit.

Její manžel, velitel střelců, byl jedním z nakažených tyfem, ale naštěstí to vypadalo, že jde o jeden z lehčích případů a já doufala v to, že se uzdraví jak díky oddanému ošetřování jeho ženy, tak díky jeho silné konstituci.

„Madam, Ruthven říká, že zase někdo upíjel čištěný alkohol.” Elias Pound vyskočil nad mé rameno a jeho kulatá, růžová tvář vypadala ustaraně a pobledle. Díky stresu v posledních několika dnech podstatně pohubla.

Vypadlo ze mě něco hodně nehezkého a jeho hnědé oči se rozšířily.

„Omlouvám se,” řekla jsem. Otřela jsem si čelo vrchní stranou ruky a snažila se dostat z očí vlasy. „Nechtěla jsem nijak urazit vaše citlivé uši, Eliáši.

„Ach, já už to kdysi slyšel, madam,“ ujistil mě Elias. „Ale ne takhle, z úst dámy.“

„Já nejsem dáma, Eliáši,“ řekla jsem unaveně. „Jsem doktorka. Pošli někoho, ať prohledá loď, kdokoliv to byl; pravděpodobně ještě budou v bezvědomí.‘1 Kývl hlavou na souhlas a otočil se na patě.

„Podívám se do úschovny lan,“ dodal. „Tam se běžně ukrývají, když jsou opilí1

Byl to čtvrtý případ během posledních tří dnů. Navzdory strážím, co seděly u destilačního přístroje i u hotového výrobku, dělníci, kteří teď měli k dispozici pouze poloviční dávku grogu, byli tak zoufalí, že se nějakým způsobem dostali k čistému obilnému lihu, určenému ke sterilizaci.

„Prokristapána, paní Malcolmová,“ řekl hospodář a nevěřícně kroutil lysou hlavou, když jsem si stěžovala ohledně tohoto problému. „Námořníci budou pít cokoli, madam! Zkaženou švestkovou brandy, broskve, rozšlapané gumáky, aby tam fermentovaly proč, znal jsem i jednoho, co ho chytli, když kradl z chirurgického oddělení staré obvazy, a pak je namáčel, aby z nich dostal aspoň závan lihu. Ne, madam, i kdybyste jim řekla, že je to zabije, tak je to rozhodně nezastaví.

A také zabilo. Jeden z mužů zemřel na otravu; dva další leželi na ošetřovně v hlubokém kómatu. Pokud to přežijí, jejich mozek bude pravděpodobně vážně poškozen.

„Kdybych nebyla v té zatracené plovoucí špinavé díře, nikomu by se mozek nepoškodil,“ poznamenala jsem trpce směrem k rackovi, co právě přistál opodál na zábradlí. „Jako by toho nebylo dost. Člověk se jednu mizernou polovinu snaží zachránit před tyfem a ta druhá se snaží otrávit mým alkoholem! Ať jdou všichni k čertu!“

Racek vztyčil hlavu, zjistil, že nejsem poživatelná, a odletěl pryč. Všude okolo byl jen prázdný oceán před námi, kde neznámá Západní Indie skrývala osud mladého lana, za námi, kde Jamie a Arte mis už dávno zmizeli. A tady uprostřed já, šedesát Anglánů posedlých chlastem a sklad plný zanícených vnitřností.

Chvíli jsem stála a funěla a pak jsem se rozhodla a vykročila směrem do podpalubí. I kdyby teď kapitán Leonard třeba osobně pumpoval vodu ze dna lodí, bude se mnou mluvit.

Zastavila jsem se přesně u vchodu do kajuty. Nebylo ještě poledne, ale kapitán spal s hlavou opřenou o předloktí na rozevřené knize. Brko mu vyklouzlo z prstů a skleněná psací souprava, chytře upevněná v držáku, se jemně kývala v rytmu lodě. Obličej měl otočený na stranu, tvář přitisknutou k ruce. Navzdory hustému strništi vypadal neuvěřitelně mladý.

Otočila jsem se a řekla si, že přijdu později, ale když jsem se pohnula, otřela jsem se o skříňku, ve které se kymácel stoh knížek

mezi hromadou papírů, navigačních přístrojů a napůl srolovaných map. Jedna z knih spadla s žuchnutím na zem.

Mezi skřípáním, pleskáním, skučením plachet a výkřiky, které tvořily celé pozadí života na palubě lodi, byl zvuk jen sotva slyšitelný, ale probudil ho. Zamrkal a vypadal překvapeně.

„Paní Fra paní Malcolmová!“řekl. Projel si rukou po tváři a rychle zatřásl hlavou, aby se probudil. „Co tedy potřebujete něco?“

„Nechtěla jsem vás budit,“ řekla jsem. „Ale potřebuji více alkoholu pokud to bude nezbytné, použiji rovnou rum a opravdu si musíte promluvit s dělníky, jestli se dá nějak zařídit, aby přestali pít destilovaný líh. Dneska jsme měli dalšího, co se otrávil. A pokud existuje nějaká možnost, jak dostat dolů do ošetřovny více čerstvého vzduchu…, přestala jsem mluvit, protože jsem viděla, že ho to drtí.

Zamrkal a poškrábal se po hlavě, aby si dal myšlenky do pořádku. Na tváři měl dva červené otisky od knoflíku na rukávu a vlasy slehlé na stranu.

„Chápu,“ řekl trochu přiblble. Když už se trochu probral, vyjadřoval se trochu jasněji. „Ano. Jistě. Vydám rozkazy, aby postavili větrný mlýn, a tak dostaneme dolů víc vzduchu. A co se alkoholu týče musím vás požádat, abyste to nechala na mně. Musím se poradit s lodním hospodářem, protože sám netuším, nakolik jsme teď schopní brát na to ohled. Otočil se a nadechnul, jako by chtěl křiknout, ale pak si vzpomněl, že jeho číšník je z doslechu, protože se pohybuje někde po ošetřovně. Právě tehdy se ozval shora tlumený cinkot lodního zvonu.

„Omlouvám se, paní Malcolmová, řekl znovu zdvořile. „Je skoro poledne; musím už jít. Pošlu za vámi hospodáře, mohla byste tady chvíli zůstat?

„Děkuji. Posadila jsem se na židli, ze které právě vstal. Otočil se k odchodu a pokoušel se srovnat na ramenou příliš velký lemovaný kabát.

„Kapitáne Leonarde? zeptala jsem se náhle. Otočil se zpět s tázavým pohledem.

„Doufám, že vás moje otázka neurazí kolik vám je?

Zamrkal a jeho tvář se napnula, ale odpověděl mi.

„Devatenáct, madam. K vašim službám, madam.“ S tímto zmizel ve dveřích. Slyšela jsem ho, jak něco vykřikuje na chodbě hlasem ochraptělým únavou.

Devatenáct! Seděla jsem úplně nehybně, paralyzovaná šokem. Přišlo mi, že je velmi mladý, ale nemyslela jsem si, že až tak. Jeho tvář se změnila pod vlivem počasí, měl vrásky z námahy a z toho, že skoro vůbec nespal, a tak vypadal jako by mu bylo alespoň pětadvacet. Můj bože! Pomyslela jsem si s hrůzou. Vždyť je to ještě dítě!

Devatenáct let. Brianně bylo taky tolik. A najednou musí velet nejen lodi a ne ledajaké lodi, ale anglické válečné lodi a kdyby jen válečné lodi, ale s nákazou na palubě, která připravila loď o čtvrtinu posádky a vlastně o celou strach a vztek, který ve mně bublal několik posledních dní, začal klesat. Uvědomila jsem si totiž, že to, jak mě svévolně unesl, nebyla ve skutečnosti arogance a nerozvážnost, ale byl to spíše výsledek naprostého zoufalství.

Říkal, že potřebuje pomoc. No, měl pravdu, byla jsem tou pomocí. Hluboce jsem si povzdychla a představila jsem si ten zmatek, který jsem zanechala vzadu v ošetřovně. Ale byl můj, pouze můj a byla to ta nejlepší věc, co jsem mohla udělat.

Kapitán Leonard nechal otevřený palubní deník a neměl dokončené poznámky. Na jedné stránce byla malá mokrá skvrna; trochu ve spánku slintal. V záchvatu roztrpčení a litosti jsem rychle projela pohledem přes otevřenou stránku a nechtěla jsem se dívat na další důkaz o jeho zranitelnosti.

Ale zachytila jsem na stránce jedno slovo. Zastavila jsem se a po zátylku mi projel mráz, jak jsem si na něco vzpomněla. Když jsem ho neočekávaně probudila, kapitán, než se vzpamatoval, vystartoval a řekl: „Paní Fra.. “ Věděl, kdo jsem a kdo byl Jamie.

Rychle jsem vstala a zavřela dveře na závoru. Alespoň budu vědět, kdyby někdo přišel. Pak jsem se posadila za kapitánův stůl, narovnala stránky a začala číst.

Stránkovala jsem zpět, abych našla záznamy o setkání s Artemis, tři dny zpátky. Kapitánovy zápisky byly odlišné od předchůdcových a většinou velmi stručné což mě nepřekvapovalo, když jsem vzala v úvahu to, s čím se musel potýkat kvůli zpoždění. Většina zázna

mů obsahovala pouze běžné navigační informace a stručný seznam jmen mužů, kteří zemřeli během posledních několika dnů. Byl tu i záznam o setkání s Artemis a o mé přítomnosti na lodi.

Setkání s Artemis, malá dvoustěžňová briga pod francouzskou vlajkou. Pozdravili jsme ji a zažádali o asistenci jejího lodního lékaře, C. Malcolma, kterého jsme vzali na palubu, a zůstal zde, aby nám pomohl s nemocnými.

Ech, C. Malcolm? Nezmínil se o tom, že jsem žena; možná si myslel, že je to vedlejší, anebo chtěl předejít vyšetřování ohledně správnosti svého jednání. Pokračovala jsem další poznámkou.

Dostal jsem informaci od Harryho Tompkinse, vynikajícího námořníka, že supercarga na brize Artemis zná jako kriminálníka Jamese Frasera, který je znám i pod jmény Jamie Roy a Alexandr Malcolm. Ten Fraser je štvanec, notorický pašerák, na kterého je královským celním úřadem vypsaná odměna. Informaci jsem od Tompkinse obdržel, jakmile jsme se od Artemis oddělili; nemyslím, že je efektivní sledovat teď Artemis, když jsme dostali rozkazy dopravit se co nejrychleji na Jamajku kvůli pasažérovi, kterého vezeme. Nicméně, jak jsem sliboval, vrátím Artemis lékaře a Fraser může být v té době zatčen.

Dva muži mrtví kvůli nákaze kterou lékař z Artemis popsal jako břišní tyfus. Jmenovitě. Jaspcrs, vynikající námořník, PM, Harty Kepple, pomocník kuchaře, PM.

To bylo vše; zápis z dalšího dne byl omezen pouze na navigaci a záznam o smrti šesti mužů, s tím zvláštním „PM“ u každého z nich, ale byla jsem příliš roztržitá, abych se tím teď zabývala.

Slyšela jsem, že někdo jde průchodem dolů a skoro jsem nestihla zvednout závoru, než se ozvalo hospodářovo klepání na dveře. Stěží jsem slyšela, jak se pan Overholt omlouval; hlavu jsem měla příliš zaměstnanou hledáním smyslu toho, co jsem před chvílí objevila v lodním deníku. Kdo u všech sakramentských, zatracených Čertů je ten Tompkins? Byla jsem si jistá, že to určitě nebyl nikdo, koho jsem

už viděla nebo slyšela, a přesto měl nebezpečné množství informací o Jamieho aktivitách. A tak vznikly dvě otázky: Jak může anglický námořník přijít k takovým informacím a kdo ještě to věděl?

„…omezíme denní dávky grogu ještě víc a dáme vám sud rumu navícřekl pan Overholt váhavě. „Pomocníkům se to líbit nebude, ale myslím, že to zvládneme; na Jamajku je to už jen dva týdny plavby.“

„Ať se jim to líbí nebo ne, já potřebuji ten alkohol mnohem více než oni grog,“ odpověděla jsem prudce. „Když si budou příliš stěžovat, řekněte jim, že pokud nebudu mít rum, tak na Jamajku ani nedoplují.u

Pan Overholt si povzdechl a utřel si z lesknoucího čela maličké krůpěje potu.

„Vyřídím jim to, madam,“ řekl příliš vyčerpán, aby něco namítal.

„Skvěle. Ach, pane Overholte?” Otočil se zpět a tázavě na mě pohlédl. „Co znamená popisek ,PM‘? Viděla jsem, jak to kapitán psal do lodního deníku.”

V hospodářových vpadlých očích se objevil záblesk humoru.

„Znamená to ‘Propuštěn, mrtev’, madam.” odpověděl. „Pro většinu z nás jediná jistá cesta, jak opustit flotilu Jeho Veličenstva.”

Během toho, co jsem dohlížela na mytí a neustálé dolévání pitné vody a mléka, se moje myšlenky začaly sbíhat okolo neznámého Tompkinse.

Znala jsem pouze jeho hlas, jinak jsem o něm nevěděla nic. Byl jedním z hordy nade mnou bez tváře. Jednou ze siluet, které jsem vídala v lanoví, když jsem se šla nadechnout čerstvého vzduchu anebo jedním z anonymních těl, svištících nahoru anebo dolů do podpalubí, které se snažily marně dokázat, že jedno zvládne práci za tři muže.

Jistě, mohla jsem se s ním setkat, pokud by se nakazil; znala jsem jména všech mužů v ošetřovně. Ale těžko jsem mohla tu záležitost odkládat a ďábelsky doufat, že Tompkins onemocní. Nakonec jsem se rozhodla, že se zeptám; ten muž pravděpodobně stejně věděl, kdo

jsem. A i kdyby se dozvěděl, že jsem se na něho ptala, myslím, že by to nijak neuškodilo.

Začala jsem u Eliáše, přirozeně. Počkala jsem do večera a doufala v to, že únava otupí jeho přirozenou zvědavost.

„Tompkins?” Chlapcův kulatý obličej se na chvíli svraštil a rozjasnil zpět. „Ach, ano, madam. Pracuje na přídi.”

„A kdy nastoupil na palubu, nevíš náhodou?” Nebyla žádná schůdná cesta, jak vysvětlit ten náhlý zájem o muže, kterého jsem nikdy nepotkala, ale naštěstí byl Elias příliš unaven, než aby si tím lámal hlavu.

„Ach,” řekl nejasně, „ve Spitheadu, myslím. Anebo ne! Už si vzpomínám, v Edinburghu to bylo.” Přiložil si pod nos zápěstí, aby potlačil zívání.

„Přesně tak, v Edinburghu. Jinak bych si to nepamatoval, ale chtěli ho odvést na vojnu násilím a on kolem toho tehdy udělal příšerný povyk. Prý že si to nemohou dovolit, že pracuje pro sira Percivala Turnéra, na celním úřadu.” Jak si zívl, na chvíli vyjeveně hleděl a pak přestal. „Bohužel neměl u sebe žádné písemné potvrzení od sira Percivala ” mrkal a dokonči] vyprávění, „a tak se nedalo nic dělat.”

„Takže byl celním agentem, že ano?” Tohle alespoň trochu směřovalo k vysvětlení věci, takže v pořádku.

„Mm hm. Ano, madam, chci říct.” Elias statečně bojoval, aby zůstal vzhůru, ale skelnýma očima pozoroval houpající se svítilnu na druhém konci ošetřovny a nakonec se už houpal spolu s ní.

„Běž raději do postele, Eliáši,” řekla jsem a bylo mi ho líto. „Já to tady dokončím.”

Rychle zakroutil hlavou a snažil se setřást spánek pryč.

„Ach, ne, madam! Já nejsem ospalý, ani trošku!” Nemotorně sáhl pro šálek a láhev, které jsem držela. „Dejte mi to, madam, a jděte si lehnout vy.“ Už se skoro nehýbal, ale stále tvrdohlavě trval na tom, že než se dopotácí do postele, pomůže mi s podáním posledního přídělu vody.

Když jsme skončili, byla jsem už unavena stejně jako Elias, ale spánek pořád nepřicházel. Ležela jsem v kajutě zemřelého lékaře. Civěla jsem na tmavou kládu nad mojí hlavou, poslouchala skřípot a dunění lodi okolo a přemýšlela.

Takže Tompkins pracoval pro sira Percivala. A sir Percival nepochybné věděl o tom, že Jamie je pašerák. Ale bylo toho i více? Tompkins věděl i to, jak Jamie vypadá. Jak je to možné? A jestli sir Percival ochotně toleroval Jamieho tajné aktivity za úplatky, tak potom asi žádný z těch úplatků neputoval do Tompkinsovy kapsy. Ale v tomto případě… a co to přepadení v zálivu Arbroath? Byl zrádce mezi pašeráky? A pokud ano…

Moje myšlenky začaly ztrácet soudržnost a otáčely se stále dokola jako barevný kruh. Napudrovaný bílý obličej sira Percivala se postupně proměňoval v rudou masku oběšeného celního agenta na cestě u Arbroathu a zákoutí mysli rozsvěcovaly zlaté a červené plameny explodující svítilny. Přetočila jsem se na břicho a k hrudníku jsem přitiskla polštář. Poslední myšlenka v mé hlavě byla ta, že musím najít Tompkinse.

Jak už to bývá, nakonec Tompkins našel mě. Po více než dva dny byla situace v ošetřovně tak stresující, že jsem si nebyla schopna najít ani malou chvilku volného času. Třetího dne to vypadalo, že se situace zlepšila, a tak jsem si šla lehnout do lékařovy kajuty. Chtěla jsem se umýt a krátce si odpočinout, předtím než polední gong ohlásí, že je čas jíst.

Ležela jsem na lůžku s chladivým obkladem na unavených očích, když jsem uslyšela, že se na chodbě rozléhá nějaké bouchání a hlasy. Ozvalo se váhavé klepání na dveře do mé kajuty a neznámý hlas řekl, „Paní Malcolmová? Stala se nehoda. Otevřete, prosím, madam.“

Mávnutím jsem otevřela a uviděla dva námořníky, podpírající třetího. Ten stál na jedné noze jako čáp a tvář měl bledou od šoku a bolesti.

Stačilo mi podívat se na něj jen jednou a hned jsme věděla, na koho se dívám. Muž měl na jedné straně tváře zsinalé šrámy, po ošklivém popálení zkroucené víčko, zpod kterého vyčnívala bílá čočka slepého oka. Nepotřebovala jsem žádné další důkazy o tom, že přede mnou stojí jednooký námořník, o kterém si mladý lan myslel, že ho zabil. Měl zplihlé hnědé vlasy stažené dozadu z plešatícího

čela, tenký copánek přehozený přes jedno rameno a pár velkých zřetelných uši.

„Pan Tompkins,“ řekla jsem s jistotou. Jeho zdravé oko se rozšířilo překvapením. „Posaďte ho tady, prosím.“

Muži uložili Tompkinse na stoličku u stěny a šli zase pracovat; na lodi bylo příliš málo pracovních sil, aby si mohli dovolit rozptylovat se. S těžkým srdcem jsem poklekla, abych vyšetřila zraněnou nohu.

Věděl, kdo jsem, v pořádku; viděla jsem to v jeho tváři, když jsem otevřela dveře. Pod rukou jsem cítila, že je noha hodně napjatá. Rána krvácela, ale nebylo to nic vážného, pokud se tomu bude věnovat náležitá péče. Hluboká řezná rána podél lýtka. Stále krvácela, ale důležité tepny nebyly zasaženy; někdo dokonale ránu omotal kusem košile, takže krvácení už skoro přestalo, když jsem ten podomácku vyrobený obvaz odmotala.

„Jak se vám to stalo, pane Tompkinsi?“ zeptala jsem se, vstala a sáhla pro alkohol. Pohotově a ostražitě se podíval nahoru.

„Štěpina dřeva, madam,“ odpověděl nosovým hlasem, který jsem už předtím jednou slyšela. „Praskla krokev, když jsem na ní stál “ špičkou jazyka si pokradmu olízl spodní ret.

„Chápu.“ Otočila jsem se a odklopila víko prázdné lékárničky a předstírala, že hledám vhodné léky. Koutkem oka jsem ho pozorovala a snažila se vymyslet, jak s ním nejlépe navázat kontakt. Byl v pozoru; dostat z něj pravdu nějakým podvodem anebo získat jeho důvěru nepřicházelo v úvahu.

Projížděla jsem pohledem po stole a hledala inspiraci. Nakonec jsem ji našla. V myšlenkách jsem se omluvila lékaři Asklépiovi a zvedla pilu na kosti, kterou tu zanechal lékař přede mnou. Vypadala hrozivě. Byla asi osmnáct palců dlouhá a měla na sobě rezavé skvrny. Zamyšleně jsem se na ni podívala, otočila ji a ozubeným koncem jemně přiložila k raněné noze, přesně nad kolenem. Okouzlivě jsem se usmála a pohlédla do hrůzou přeplněného oka.

„Pane Tompkinsi,“ řekla jsem. „Je čas upřímně si popovídat.“

O hodinu později uložili tělesně stále schopného námořníka do jeho sítě. Nohu měl zašitou, ofačovanou a úplně celý se třásl. Ale chodit mohl. A co se mě týkalo, taky jsem se trochu klepala.

Tompkins byl, jak tehdy tvrdil verbířům v Edinburghu, agentem sira Percivala Turnéra. Takže byl oprávněn obcházet doky a sklady ve všech lodních přístavech v zálivu Firth of Forth, od Cullrossu a Donibristlu až po Restalrig a Musselburg, sbírat klepy a svým přísným okem zachytit jakoukoliv neoprávněnou aktivitu.

Přístup Skotů k anglickým daňovým zákonům byl takový, jaký byl, a záznamy o těchto Činnostech určitě nechyběly. To, co se pak s těmi záznamy dělo, bylo různé. Drobní pašeráci, dopadeni při činu s jednou nebo dvěma láhvemi neoznačeného vína nebo whisky, byli hromadně zatčeni, přivedeni před soud, obviněni a odsouzeni ke všemu možnému, od těžkého žaláře až k deportaci, vše jim bylo zabaveno a odevzdáno Koruně.

Co se týče těch větších případů, ty projednával sir Percival osobně. Jinak řečeno, pokud někdo měl na pořádný úplatek, mohl pod slepým okem (u té věty se Tompkins sarkasticky rozesmál a musel si podržet poničenou část tváře) královských úřadů dál pokračovat ve svých aktivitách.

„Sir Percival má své ambice, víte?“ Tompkins patrně nebyl moc uvolněný, ale trochu už pookřál, a tak se naklonil dopředu a přivřel oko pro zdůraznění toho, co právě vysvětloval. „On totiž spolupracuje s Dundasem a jemu podobnými. Všechno probíhá v pořádku. Možná bude mít i šlechtický titul, nejen rytířský, víte? Ale za tím nejsou jen peníze.

To, co tomu mohlo napomoci, byl třeba nějaký velkolepý projev jeho kompetencí a služby Koruně.

„Jako například svého druhu zatčení, ze kterého si sednou na zadek a všimnou si ho, co? Ooch! To pálí, milostivá. Jste si jistá tím, co tam dole provádíte? Tompkins sjel dolů pohledem a pochybovačně se na mě podíval. Právě jsem mu houbičkou namočenou v ředěném lihu natírala zraněné místo.

„Jsem si jistá, řekla jsem. „Tak pokračujte. Domnívám se, že obyčejný pašerák by k tomu nestačil, byť třeba většího kalibru.”

Samozřejmě, že ne. Nicméně, když se k siru Percivalovi dostala pouhá zmínka o tom, že by mohl on osobně zajmout největšího politického zločince, téměř puknul vzrušením.

„Ale buřičství se nedá prokázat tak jednoduše jako pašeráctví, že? Chytnete jednu malou rybku, ale ona vám neřekne nic, co by vás posunulo nějak dál. To jsou ale idealisti, ti povstalci, řekl Tompkins a znechuceně zakroutil hlavou. „Nikdy jeden druhého nezradí, to neudělají.

„Takže jste nevěděli, koho hledáte? Vstala jsem, vyndala z krabičky chirurgickou nit a provlékla ji jehlou. Zachytila jsem Tomp kinsův ustrašený pohled, ale neudělala jsem nic, abych sdílela jeho obavy. Chtěla jsem, aby se bál a byl výřečný.

„Ne, nevěděli jsme, kdo je ta velká ryba alespoň do doby, než jeden z Percivalových agentů narazil na jednoho z Fraserových spojenců, a tak je ťuklo, že to on byl tím tiskařem Malcolmem. Tak nakonec přišli na jeho pravé jméno a všechno už samozřejmě bylo jasné.

Trochu mi poskočilo srdce.

„A kdo byl tím spojencem? zeptala jsem se. Hlavou mi prosviš těla jména a obličeje těch šesti pašeráků malých rybek. Zádní idealisti, ani jeden z nich. Ale pro kterého z nich nebyla překážkou ani loajalita?

„Já nevím. Ne, říkám pravdu, milostivá, přísahám! Au! odpověděl zoufalým hlasem, když jsem mu zabodla jehlu pod kůži.

„Nechci vám ublížit, ujišťovala jsem ho, co to šlo. „Bohužel vám to musím sešít.

„Och! Au! Ale já opravdu nevím! Kdybych to věděl, řekl bych vám to, bůh ať je mi svědkem!

„Tím jsem si jistá, řekla jsem a soustředila se na šití.

„Och! Milostivá, prosím vás! Přestaňte! Aspoň na chvíli! Všechno, co vím, je to, že byl Angličan! To je vše!

Zastavila jsem se a zírala na něho. „Angličan? řekla jsem nepřítomně.

„Ano, milostivá. Říkal to sir Percival. Podíval se na mě dolů a na řasách obou očí se mu třásly slzy. Udělala jsem poslední steh, co

nejjemněji jsem dovedla, a zavázala nit na uzel. Beze slova jsem vstala, nalila do sklenky trošku brandy z mé soukromé láhve a podala jsem mu ji.

S poděkováním ji zhltl a vypadal, že v důsledku se cítí mnohem lépe. Z vděčnosti anebo úlevou z toho, že mučení skončilo, mi povyprávěl zbytek příběhu. Během toho, kdy hledal důkazy ohledně obvinění z buřičství, navštívil tiskárnu v Carfax Close.

„Já vím, co se tam stalo,“ ujistila jsem ho. Otočila jsem mu tvář ke světlu a zkoumala popáleniny. „Pořád to ještě bolí?“

„Ne, milostivá, jen někdy, ale potom to bolí pořádně,“ řekl. Pro nezpůsobilost kvůli zraněním se Tompkins nemohl účastnit přepadení v zátoce Arbroathu, ale slyšel, „ne tak naplno, ale slyšel jsem, víte,“ řekl a lišácky kývl hlavou, co se tam stalo.

Percival Jamieho předem varoval, aby snížil šance na to, že si Ja mie pomyslí, že je do toho nějak zapleten. Pravděpodobně mu také vyjevil nějaká fakta ohledně jejich finančních záležitostí v takové míře, že ho mohly Percivalovy zájmy poškodit.

Zároveň se sir Percival dozvěděl od spojence, záhadného Angličana o nouzovém opatření s francouzskou lodí a nařídil ničivý útok na pláži v Arbroathu.

„Ale co ten celník, co ho oběsili u cesty? zeptala jsem se přísně. Nedokázala jsem potlačit emoce a při pomyšlení na tu děsivou tvář jsem se otřásla hrůzou. Kdo to udělal? Mezi pašeráky bylo jen pět mužů, kteří s tím teoreticky mohli mít něco společného, ale ani jeden z nich nebyl Angličan.

Tompkins se poškrábal na obličeji; očividně přemýšlel, jestli je moudré říct mi to anebo ne. Vzala jsem láhev brandy a postavila ji k jeho lokti.

„Proč to, jsem vám hluboce zavázán, paní Fraserová! Jste skutečná křesťanka, milostivá. Řeknu to každému, kdo se zeptá!“

„Nechte těch projevů,“ řekla jsem suše. „Spíš mi řekněte, co víte o tom celním agentovi.

Nalil si plný šálek a pomalu ho celý vypil. Potom s pocitem uspokojení odložil pohár a olízl si rty.

„Ten, kdo ho udal, nebyl pašerák. Byl to někdo z jeho lidí.

„Cože!” polekaně jsem ucouvla, ale on jen přikývl a mrkl na mě svým upřímným okem.

„Přesně tak, milostivá. Byli dva, že? Tedy, jeden od druhého dostával pokyny, jestli se nepletu.“

Podle pokynů měl počkat, až se po incidentu na pláži pašeráci dostanou na cestu a tam měl ve tmě jeden celník hodit oprátku na krk druhému, oběsit ho a nechat jako důkaz vraždychtivého vzteku pašeráků.

„Ale proč?“ zeptala jsem se, zmatená a vyděšená. „Co tím chtěli dokázat?”

„Vám to nedochází?” Tompkins vypadal překvapeně, protože logika celé situace by mi měla být celkem jasná. „Nepodařilo se nám najít v tiskárně žádný důkaz, který by usvědčil Frasera z buřičství, a když celý obchod vyhořel, neměli jsme už žádnou jinou možnost. Ani se nám nepodařilo dopadnout Frasera při činu. Chytili jsme jen nějakého drobného zloděje, který pro něj pracoval. Jeden z agentů se sice domníval, kde kradené věci jsou, ale chlápek potom někde zmizel možná ho Fraser odchytil a podplatil ho. Jednoho listopadového dne byl prostě pryč a už jsme o něm neslyšeli. Ani mezi pašeráky jsme ho nenašli.”

„Chápu.” Polkla jsem a vzpomněla si na muže, který mě obtěžoval na schodech nevěstince. Co se stalo se sudem mentolového likéru? „Ale…”

„Takže, já vám to vysvětlím, milostivá, počkejte.” Tompkins pozvedl varovně ruku. „Takže máme tu Percivala a jeho vzácný případ. Největší pašerák ve Firthu a autor prvotřídních textů proti vládě, které jsem měl tu čest vidět na vlastní oči. K tomu omilostněný jakobitský zrádce, jehož jméno vyvolá rozruch po celém království. Jediná potíž je v tom,” pokrčil rameny, „že nejsou žádné důkazy.”

Když mi Tompkins nastínil celý plán, začalo to docela strašlivým způsobem dávat smysl. Za vraždu deklaranta kvůli celním poplatkům by byl šel za mříže jakýkoliv pašerák, odsouzen za prohlubování kapitálových nákladů, ale byl to také ohavný zločin, který by vyvolal veřejný skandál. Vskutku, přestože se pašeráci těšili popularitě, nic neomluví toto bezcitné darebáctví.

„Ten váš Percival, to je ale prvotřídní hajzl,“ poznamenala jsem. Tompkins zamyšleně pokýval hlavou a mrkal na svůj. šálek.

„No, tady vám dám za pravdu, milostivá, rozhodně nejste na omylu.”

„A ten deklarant, co ho zavraždili domnívám se, že to byla nějaká výhodná příležitost.”

Tompkins vyprskl smíchem a pořádnou dávkou brandy. Měl docela problém zaostřit zrak.

„Och, velmi výhodná, milostivá, a to na více způsobů. Vůbec kvůli němu netruchlete. Docela hodně lidí mělo radost, když zjistili, že Torna Oakieho oběsili nejen sir Percival.”

„Chápu.” Dokončila jsem omotávání jeho lýtka obvazem. Připozdívalo se. Zanedlouho jsem musela zpět do ošetřovny.

„Raději někoho zavolám, ať vás doprovodí k vašemu lůžku,” řekla jsem a dala skoro prázdnou láhev od nej pryč. Neodporoval. „Měl byste nechat nohu odpočívat nejméně tři dny; povězte důstojníkovi, že jsem řekla, že nemáte vycházet na palubu, dokud vám nevytáhnu stehy.”

„Udělám, co říkáte, milostivá. A děkuji, že jste laskavě pomohla nešťastnému námořníkovi.” Tompkins se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu to. Vypadal, že ho to docela překvapilo. Vzala jsem ho pod paží, abych mu pomohla vstát a odmítl mou pomoc dovedla ho ke dveřím.

„O Harryho Tompkinse se starat nemusíte, milostivá,” řekl a potácel se směrem k chodbě. Otočil se a s nadsázkou na mě mrkl.

„Starý Harry vyvázne vždy a ze všeho, cokoliv by se stalo.” Když jsem ho pozorovala, jeho dlouhý nos s růžovou špičkou, jak se opil, jeho průsvitné uši a jediné hnědé oko, najednou mi došlo, koho mi připomíná.

„Kdy jste se narodil, pane Tompkinsi?” zeptala jsem se.

Chvíli nechápavě mrkal a odpověděl: „Léta Páně 1713, milostivá. Proč?”

„Ptám se jen tak,” řekla jsem a mávla rukou. Pozorovala jsem ho, jak se pomalu odrazil a vyhopsal po žebříku jako pytel ovesných vloček. Musela bych se zeptat pana Willoughbyho, abych si byla

jistá, ale pro tuto chvíli bych vsadila i svoji noční košili, že rok 1713 byl rokem krysy.

Okamžik požehnání

Několik dalších dnů to byla pouhá rutina. Stává se to i v zoufalých podmínkách, za předpokladu, že trvají po delší dobu. Doba po bitvě bývá naléhavá a chaotická, protože život jednoho je závislý na akci druhého člověka. Tam může být doktor hrdinou, když ví, že pouhým zastavením krvácení zachránil život anebo díky rychlému zákroku někdo nepřijde o končetinu. Ale u nákazy jen zápasíte s časem, děláte spoustu drobných věcí, u kterých nevíte, jestli pomohou. Pořád a pořád dokola, bojujete s neviditelným nepřítelem a potichu doufáte, že podporované tělo vydrží déle než útočník.

Válčit s nemocí bez léků jc jako boj sc stínem; tma, jež se neúprosně rozprostírá nocí. Bojovala jsem devět nocí a zemřelo dalších šestačtyřicet mužů.

Přesto jsem každé ráno za svítání vstala, opláchla slepené oči a vydala se na bitevní pole vyzbrojená pouhou vytrvalostí a soudkem líhu.

Čas od času se dostavila vítězství, ale i ta zanechala v mých ústech hořkou pachuť. Zjistila jsem, kdo je nejpravděpodobnějším zdrojem nákazy. Byl to jeden ze spolustolovníků. Jmenoval se Howard. Nejdřív sloužil na palubě jako jeden z těch, co obsluhovali děla, a před šesti týdny byl přemístěn do kuchyně. Důvodem byla nehoda, u které mu couvající lafeta děla zhmoždila několik prstů.

Howard obsluhoval sklad zbraní a první náznak nemoci jak jsme se dozvěděli z neúplných záznamů zemřelého lodního lékaře pana Huntera se objevil u jednoho z námořníků, který tam jedl. Pak čtyři další případy, všechny ze skladů zbraní, a nemoc se začala šířit, když nakažení, ale ještě pořád schopní muži, smrtelně zamořili toalety. Odtamtud se nákaza ve velkém šířila mezi posádkou dál.

Howard přiznal, že takovou nemoc zažil na jiné lodi, na které sloužil, a to stačilo k tomu, aby celou záležitost smetli pod koberec. Bohužel kuchař, který potřeboval pomocníky jako všichni ostatní na lodi, odbyl celou záležitost mávnutím ruky jen kvůli „zatracenému pitomému ženskému tlachání!“

Elias ho nebyl schopen přesvědčit a já se zavázala, že zavolám samotného kapitána, který jelikož nepochopil důvod toho, proč ho ruším, přiklusal s několika ozbrojenými muži. V kuchyni se odehrála velice nepříjemná scéna a Howarda odvedli do vězení jediného spolehlivého místa pro karanténu celý zmatený protestoval a chtěl znát odpověď na to, jakýže to zločin provedl.

Když jsem odešla z kuchyně a dostala se na palubu, zářivé slunce bylo už napůl ponořené v oceánu a zlatém dláždilo v západních vodách cestu do nebe. Na chvíli jsem se zastavila. Byla to ohromující podívaná.

Viděla jsem to už mnohokrát, ale pokaždé jsem byla překvapená. Pořád ve stresu, po pas v úzkých a v bolesti, jak to u doktorů bývá, vykoukla jsem z okna nebo otevřela dveře, pohlédla před sebe a byl tam. Nečekaný a nezaměnitelný. Okamžik naprostého klidu.

Světlo padalo z nebe dolů na loď a nekonečné prázdno obzoru se změnilo v příbytek čiré radosti. Na chvíli jako bych byla uvnitř slunce, rozehřátá a čistá. Zápach a nemoc na okamžik zmizely; hořkost opustila mé srdce.

Nikdy jsem to nehledala, nechtěla to nijak nazývat; přesto jsem to vždy poznala. Ten moment, kdy na zemi nastal klid. Stála jsem nehnuté a věděla, že požehnání sestoupí i tady ke mně.

Pak se paprsky posunuly dál, všechno zmizelo a nechalo mě tam, jako vždy samotnou, s ozvěnou své přítomnosti. Poděkovala jsem, pokřižovala a v lesklém brnění, poskvrněném krví, jsem odešla do podpalubí.

O čtyři dny později zemřel Elias Pound. Byla to zhoubná infekce; když přišel do ošetřovny, měl kruhy pod očima, horečku a vadilo mu světlo; šest hodin na to už byl v deliriu a nebyl schopen vstát.

Za dalšího svítání přitisknul svou nakrátko ostříhanou hlavu k mým prsům, řekl ,,matko“ a zemřel mi v náručí.

Udělala jsem, co bylo zapotřebí. Stála jsem vedle kapitána Leo narda, když při západu slunce předčítal během pohřebního obřadu. Tělo poddůstojníka Pounda bylo zabaleno do sítě a odevzdáno moři.

Odmítla jsem kapitánovo pozvání na oběd. Namísto toho jsem odešla do vzdáleného konce zadní paluby a posadila se vedle jednoho z velkých děl, kde jsem mohla pozorovat moře a nikomu nemusela ukazovat svoji tvář. Slunce scházelo dolů zlaté a nádherné a pak všechno zahalil hvězdný samet noci. Tentokrát se však nedostavilo ani požehnání, ani klid.

Jak se noc snesla nad loď, zpomalili jsme. Opřelajsem hlavu o dělo a leštěný kov mě příjemně chladil na obličeji. Kolem mě prošel námořník, zabraný do svých povinností, a pak jsem už byla sama.

Byla jsem zoufalá; hlava mi pulzovala bolestí, měla jsem úplně ztuhlá záda a oteklé nohy, ale nic z toho se nedalo srovnat s bolestí, která tížila mé srdce.

Pro většinu lékařů je smrt pacienta nesnesitelná, smrt jo pro nč nepřítelem. Když někoho, kdo je ve vaší péči, ten černý anděl odnese, cítíte se poražení, zklamaní a bezmocní. Všechno přikryje běžný, lidský žal ze ztráty a hrůza ze smrtelné neodvolatelnosti. Dnes, mezi východem a západem slunce, jsem ztratila třiadvacet mužů. Elias zemřel jako první.

Několik jich zemřelo, když jsem je umývala anebo je držela za ruku; jiní zemřeli osamocení ve svých sítích bez jediného pohlazení, protože jsem za nimi nestihla zajít. Myslela jsem, že už to vzdám kvůli realitě této doby, ale to, že jsem věděla právě když jsem držela cukající se tělo osmnáctiletého námořníka, jehož vnitřnosti se rozpouštěly v krvi a vodě že penicilín by zachránil většinu z nich a já neměla u sebe žádný, mě trýznilo jako nádor, požírající mou duši.

Balení stříkaček a ampulí zůstalo někde daleko na Artemis, v kapse mé náhradní sukně. Kdybych ho měla, stejně bych ho nemohla použít. Kdybych ho použila, nezachránila bych více než jednoho či dva muže. Ale i s tím vědomím jsem zuřila nad marností toho všeho

a zatínala zuby tak silně, až mě začaly bolet čelisti. Chodila jsem od muže k muži a nemohla nabídnout nic víc než vařené mléko, suchary a dvě prázdné dlaně.

V myšlenkách jsem sledovala cestičky, kterými jsem už procházela dříve, a viděla tváře tváře zkroucené bolestí anebo ty, které se pomalu vyhlazovaly, když už na ně sahala smrt. Ale všechny ty tváře se dívaly na mě. Na mě. Zvedla jsem svoji naprosto zbytečnou dlaň a uhodila s ní o zábradlí. Udělala jsem to znovu a znovu. V záchvatu zuřivosti a zármutku jsem skoro necítila palčivou bolest, kterou mi působily údery.

„Přestaňte s tím!“ ozval se hlas za mnou a uchopil mě za zápěstí, abych přestala mlátit rukou o zábradlí.

„Pusťte mě!” Bojovala jsem, ale byl příliš silný.

„Přestaňteřekl znovu a rozhodně. Druhou rukou mě chytil kolem pasu a odtáhl mě dozadu. „Tohle nesmíte dělat “ řekl. „Ublížíte si.”

„To je mi zatraceně fuk!“ Vymanila jsem se z pevného sevření, aie pak jsem se rezignovaně sesypala na zem. Copak na tom záleželo?

Pustil mě a já se otočila a uviděla muže, kterého jsem nikdy předtím nepotkala. Nebyl to námořník; ačkoliv jeho oblečení bylo zmuchlané a zatuchlé od dlouhého nošení, bylo velmi originální a moc krásné; kabát v barvě holubí šedi, vesta ušitá na míru k jeho útlé postavě a povadlé krajky z Bruselu okolo šíje.

„Kdo ksakru jste?“ zeptala jsem se udiveně. Otřela jsem si vlhké tváře, potáhla nosem a instinktivně si upravila vlasy. Doufala jsem, že ve stínu neuvidí můj umouněný obličej.

Lehce se usmál a podal mi kapesník. Byl umačkaný, ale čistý.

„Jmenuji se Grayřekl a s jemnou elegancí se poklonil. „Domnívám se, že jste ta slavná paní Malcolmová. Kapitán Leonard si velmi cení vašeho hrdinství.” Ušklíbla jsem se nad tím, a tak se odmlčel.

„Omlouvám se,” pokračoval. „Řekl jsem snad něco špatně? Přijměte mou omluvu, madame. Neměl jsem v úmyslu vás urazit” Vypadal, že ho tahle myšlenka znepokojila a já zakroutila hlavou.

„Na pohledu na to. jak lidé umírají, není nic hrdinského,” řekla jsem. Mluvila jsem nesrozumitelně, a tak jsem přestala, a vysmrkala se. „Prostě jsem tady, toť vše. Děkuji za kapesník.” Zaváhala

jsem. Nechtěla jsem mu ho vracet použitý, ale také mi bylo hloupé jen tak si ho dát do kapsy. Vyřešil toto dilema odmítavým mávnutím ruky.

„Mohu pro vás ještě něco udělat?” Nerozhodně váhal. „Sklenici vody? Nebo snad trochu brandy?” Zalovil ve svém kabátě, vytáhl malou stříbrnou placatku s rytinou ručních zbraní a nabídl mi ji.

Přijala jsem ji, děkovně kývla hlavou a upila tak, že jsem se až rozkašlala. Pálilo mě hrdlo, ale usrkla jsem ještě jednou, tentokrát už opatrněji a cítila jsem, jak se ve mně rozlévá pocit tepla, úlevy a jak sílím. Zhluboka jsem se nadechla a napila se znova. Pomohlo to.

„Děkuji vám,” řekla jsem trochu chraptivým hlasem a vrátila mu láhev zpět. Zareagovala jsem poněkud prudce, a tak jsem dodala: „Už jsem zapomněla, jak chutná brandy; v ošetřovně ji používám k mytí nemocných.” Když jsem to řekla, vybavily se mi události dnešního dne s tak drtivou čerstvostí, že jsem se zbortila zpět na bednu střelného prachu, kde jsem předtím seděla.

„Takže nákaza stále trvá?” zeptal se tiše. Postavil se přede mě a blízká svítilna osvětlovala jeho tmavě blonďaté vlasy.

„Ano, stále trvá.” Přivřela jsem oči a cítila se nevýslovně prázdná. „Dnes jsme objevili nemoc u jednoho. Včera u čtyř a předevčírem onemocnělo šest lidí “

„Ale to zní nadějně,” poznamenal. „Jako že postupně nad nemocí vítězíte.”

Pomalu jsem zakroutila hlavou. Cítilajsem se těžká jako ty dělové koule na podstavcích u děl.

„Ne. My se jen snažíme o to, aby se nenakazili další. Neexistuje ani jedna zatracená věc, kterou bych mohla udělat pro ty, kteří už nemoc mají.”

„Chápu.” Odmlčel se a zvedl jednu z mých dlaní. Byla jsem tím tak překvapená, že jsem mu ji ponechala. Jemně projel palcem přes puchýř, který jsem měla od vařícího mléka, a dotýkal se mých kloubů, červených a popraskaných od toho, jak jsem je neustále namáčela v lihu.

„Řekl bych, že jste velmi aktivní na někoho, kdo nic nedělá,” řekl suše.

„Jasně, že něco dělám!“ vybuchla jsem a vyškubla ruku zpět. „Aleje to úplně k ničemu!”

„Jsem si jist.. začal.

„K ničemu!” bouchla jsem pěstí do děla a ozvala se jen tichá rána, symbolizující přeplněnost bolestí a zbytečností dnešního dne. „Víte, kolik jsem dnes ztratila mužů? Dvacet tři! Od svítání jsem vzhůru, po lokty ve špíně a zvratkách, všechno se na mě lepí, a to všechno úplně zbytečně! Nemohla jsem jim pomoci! Slyšíte mě? Nemohla!”

Otočil tvář pryč do stínu a jeho ramena ztuhla.

„Slyším vás,” řekl tiše. „Cítím se zahanben, madam. Podle rozkazů kapitána jsem nevycházel z kajuty, ale neměl jsem nejmenší tušení o tom, že situace je tak vážná. Kdybych to věděl, ujišťuji vás, že bych přišel a pomohl vám.”

„Proč?” řekla jsem nepřítomně. „To přece není vaše práce.”

„A vaše práce to je?” Otočil se, aby mě viděl, a já spatřila krásného muže ve věku asi pětatřiceti let. Měl jemně řezané rysy tváře a velké modré oči, které na mě udiveně zíraly.

„Ano,” řekla jsem.

Chvíli studoval můj obličej a jeho překvapení se postupně měnilo v zamyšlení.

„Chápu.”

„Ne, nechápete, ale to není podstatné.” Silně jsem tiskla konečky prstů k obočí v bodech, jak to pan Willoughby ukazoval, abych si ulevila od bolesti hlavy. „Pokud vám kapitán říkal, abyste zůstal v kajutě, tak tam radši zůstaňte. Mám dost mužů, kteří mi pomáhají v ošetřovně; jenže… nic nepomáhá,” skončila jsem a spustila ruce.

Prošel k zábradlí několik stop ode mě, zastavil se a pozoroval nekonečno tmavých vod, na kterých se čas od času namátkově zažehly vlny.

„Opravdu vás chápu,” zopakoval, jako by mluvil k vlnám. „Myslel jsem, že vaše úzkost vychází pouze z přirozeného ženského soucitu, ale vidím, že je tomu úplně jinak.” Odmlčel se a pevně uchopil zábradlí. Mlhavou postavu osvěcovaly hvězdy.

„Býval jsem vojákem, důstojníkem,” řekl. „Vím, jaké to je, když máte životy lidí ve svých rukou a když je ztratíte.”

Mlčela jsem, on také. V dáli se ozývaly obvyklé zvuky lodi, tlumené nocí a nedostatkem mužů, kteří by je mohli vytvářet. Nakonec si povzdechl a otočil se znovu ke mně.

„Myslím si, že nakonec si uvědomíte, že nejste bůh.“ Na chvíli přestal mluvit a pak tiše dodal: „A také opravdu a skutečně litujete, že jím být nemůžete.”

Vzdychla jsem a pocítila jistou úlevu. Chladný vítr nadzvedl z krku mé těžké vlasy a kudrlinky se toulaly po mé tváři, jemné jako doteky.

„Přesně tak,“ potvrdila jsem.

Chvíli váhal, jako by nevěděl, co dál říct, pak se sklonil, pozvedl mou dlaň a políbil ji. Velice jednoduše a bez přetvářky.

„Dobrou noc, paní Malcolmová,” řekl a otočil se k odchodu. Na palubě se ozývaly hlasité kroky.

Vzdálil se jen o několik yardů, když k němu přispěchal námořník, zastavil se a vykřikl. Byl to Jones, jeden z palubních číšníků.

„Můj bože! Vy nesmíte vycházet z kajuty, sire! Noční vzduch je smrtelně nebezpečný a po palubě se šíří mor a k tomu kapitánovy rozkazy na co ten váš sluha myslel, že vás jen tak pustil na procházku?”

Znalecky a upřímně jsem přikývla.

„Ano, ano, já vím. Neměl jsem vycházet nahoru; ale myslel jsem, že jestli zůstanu v té kajutě ještě chvíli, tak se tam zadusim”

„Lépe se dusit než chcípnout na ten zatracený průjem, sire. Omluvte mou prostořekost,” odvětil vážně Jones. Proti tomu jsem nenamítala nic, ale mumlala jsem si něco pro sebe a ztratila se ve stínech zadní paluby.

Vytáhla jsem ruku, a když Jones procházel kolem, uchopila jsem ho za rukáv. Polekal se a vyjekl strachem.

„Och! Paní Malcolmová,” řekl, když se probral, kostnatou ruku přiloženou k hrudníku. „Kriste pane, myslel jsem, že jste duch, madam, omlouvám se.”

„Já se také omlouvám,” odvětila jsem slušně. „Chtěla jsem se jen zeptat kdo byl ten muž, se kterým jste teď mluvil?”

„Ach, ten?” Jones otočil hlavu, aby se ohlédl přes rameno, ale vhodně pojmenovaný pan Grey (v překladu pan Šedý: pozn. překl.)

už dávno zmizel. „Proč se ptáte? To byl lord John Grey, madam, nový guvernér JamajkyPřísně se zamračil a otočil se směrem, který mi byl dobře znám. „Neměl by tu být; kapitán vydal přísné rozkazy, aby zůstal dole, v bezpečné vzdálenosti od nákazy. To by nám ještě scházelo, abychom dopluli k cíli s mrtvým vládním na palubě. To by byl, sakra, průser, madam. S prominutím?”

Zakroutil odmítavě hlavou a pak se otočil směrem ke mně a pohodil hlavou.

„Nejdete si lehnout, madam? Mám vám dolů zanést čaj nebo suchary?

„Ne, děkuji, Jonesi, řekla jsem. „Ještě se podívám do ošetřovny, než půjdu spát. Nepotřebuji nic.

„Dobře, madam, ale kdybyste něco potřebovala, stačí říct. Kdykoliv. Dobrou noc vám přeji, madam. Krátce zasalutoval a spěchal pryč.

Ještě než jsem odešla dolů, stála jsem chvíli sama u zábradlí a hluboce vdechovala čistý, svěží vzduch. Bylo asi několik hodin do svítání; hvězdy nad mojí hlavou svítily jasně a zřetelně. Náhle jsem si uvědomila, že okamžik požehnání, za který jsem se modlila, se nakonec dostavil.

„Máš pravdu, promluvila jsem nakonec hlasitě k moři a k nebi. „Západ slunce by stačil. Děkuji ti,“ dodala jsem a odešla spát.

Země na obzoru!

Je pravda, co říkají námořníci. Zemi můžete cítit daleko dříve, než ji spatříte.

Navzdory dlouhé plavbě byl přístřešek pro kozy v lodním skladu překvapivě příjemným místem. Čerstvá sláma už došla, a tak kozí kopýtka neúnavně klepotala sem a tam po holých prknech. Denně se vymetaly hromady hnoje, které pak úhledně naskládané do košů čekaly na vyhození přes palubu. Annekje Johansenová každé ráno přinesla pod paží suché seno a položila je do žlabu. Cítila jsem tam

ostrý kozí zápach, ale byla to čistá zvířecí vůně. Byla docela příjemná ve srovnání s puchem špinavých námořníků.

„Komma, komma, komma, dyr get,“ výskala a vábila malého jed noročka plnou hrstí sena. Zvíře se opatrně natáhlo, a tak ho Annekje svojí svalnatou rukou okamžitě chytila za krk a přitáhla k sobě.

„Klíště?” zeptala jsem se a nabídla pomoc. Annekje se podívala nahoru a obdařila mě svým širokým, bezzubým úsměvem.

„Guten Morgen, paní Claire,” řekla. „Ja, klíště. Tady.” Uchopila pokleslé ouško malého kůzlete a otočila ke mně, abych se podívala na nasosané klíště. Vypadalo jako borůvková boule, ponořená hluboko dojemné kůže.

Pevně kůzle chytila, aby se nehýbalo, dloubla do ucha a nehty klíště sevřela. Když jej kroutivým pohybem prstů vyndávala, kůzlátko mečelo a kopalo. Na místě, kde předtím klíště bylo, se objevila malá kapička krve.

„Počkejte,” řekla jsem, když už se chystala zvíře pustit. Zvědavě na mě pohlédla, ale podržela jej a kývla. Vzala jsem lahvičku s lihem, kterou jsem nosila za opaskem jako pistoli, a nalila pár kapek na ucho. Bylo měkké a jemné, přes saténovou kůži prosvítaly drobounké žilky. Hranaté oči kůzlete se rozšířily, kůzle na mě pak vyplázlo jazyk a rozrušením zamečelo.

„Ucho nebude hnisat,” vysvětlila jsem a Annekje chápavě přikývla. Když už bylo kůzle zase volné, odhopsalo zpět ke stádu. Naráželo do matčina boku a zuřivě se domáhalo mléka. Annekje se poohlédla po odhozeném klíštěti a našla jej na zemi. Malé nožičky se pohybovaly okolo naběhlého těla. Rozmáčkla je nedbale podpatkem a na zemi zůstala malá tmavá skvrna.

„Blížíme se k pevnině?” zeptala jsem se. Přikývla na souhlas s širokým, šťastným úsměvem. Mávla ze široka nahoru, kde slunko padalo dovnitř skrze mřížoví nad námi.

„Ja. Cítíte?” odpověděla a důrazně potáhla nosem. Zazářila. „Země,ya! Voda, tráva. Je dobře, dobře!

„Potřebuji jít na pevninu,” řekla jsem a pozorně ji sledovala. „Jít tiše. Sama. Neříkat.

„Ach?” Oči Annekje se rozšířily a podívala se na mě přemýšlivě. „Neříkat kapitánovi,ja?

„Neříkat nikomu, řekla jsem a prudce zakroutila hlavou. „Můžete pomoci?

Chvíli mlčela a přemýšlela. Velká, tichá žena, která mi vyprávěla, jak se vesele se svým dobytkem přizpůsobila podivnému životu na palubě lodi a užívala si sena a hřejivé společnosti. Navzdory kymácející se podlaze a pobytu v zatuchlém tmavém skladě sejí dařilo.

Stejně tak byla schopná se přizpůsobit tomu, co jsem řekla já, a tiše přikývla.

„Ja, pomohu.

Když jsem se dozvěděla od jednoho z poddůstojníků, že jsme zakotvili u ostrova Watlings, bylo už pozdní odpoledne. S obrovskou zvědavostí jsem se podívala přes zábradlí. Tento plochý ostrov s širokými bílými plážemi a porostem z nízkých palem se kdysi jmenoval San Salvador. Nynější název dostal na počest notorického piráta minulého století. Tato malinká tečka byla podle všeho tím prvním kouskem země, který Kryštof Kolumbus spatřil, když hledal Nový svět.

Byla jsem na tom podstatně lépe než Kolumbus, protože jsem měla jistotu, že ta země je tady určitě, ale i přesto jsem pocítila něco jako ozvěnu radosti a úlevy, stejně jako tehdy námořníci, kteří vystoupili ze svých dřevěných karavel a poprvé spatřili zemi.

Když jste moc dlouho na lodi, zapomenete, co je to kráčet po zemi. Říkají tomu, že vám narostou mořské nohy. Taková metamor fóza. Je to jako když se promění pulec v žábu. Bezbolestná proměna z jednoho tvora ve druhého. Jenže vůně země a pohled na ni vám připomene, že jste byli zrozeni pro život na pevnině a vaše chodidla najednou touží dotýkat se jejího povrchu.

Aktuálně jsem měla problém vůbec se dostat na zemi. Ostrov Watlings byl pouhou přestávkou. Než jsme se vydali dál na Jamajku, potřebovali jsme doplnit zásoby vody, které už byly skoro úplně vyčerpané. Čekal nás ještě nejméně týden plavby a přítomnost takového množství invalidů na palubě vyžadovala nekonečný přísun tekutin, takže obrovské kádě s vodou ve skladu byly téměř prázdné.

San Salvador byl malý ostrov, ale jak jsem se dozvěděla od mých pacientů, přes hlavní přístav v Cockburnu proplouvalo ohromné množství lodí. Nezdálo se to být nejlepší místo pro útěk, ale mož

ná tam byla ještě jiná malá šance; neměla jsem v úmyslu využít vojenské „pohostinnosti na Jamajce a být návnadou pro zatčení Jamieho.

Přestože celá posádka prahla po tom dotknout se pevné půdy pod nohama, nikdo neměl dovoleno vystoupit na břeh. Pouze skupina, která šla pro vodu, byla teď zaměstnaná sudy, které museli dotáhnout do Pigeon Creek, u kterého jsme zakotvili. Jeden z mariňáků se postavil ke vchodu na lodní lávku, a tak blokoval případné pokusy o vystoupení na břeh.

Ti z posádky, kteří zásoby vody neřešili anebo hlídkovali u zábradlí, si povídali, žertovali anebo jen tak pozorovali ostrov, sen vyplněných nadějí. O něco dál na palubě jsem spatřila dlouhý cop vlasů světlé barvy, vlající v pobřežním vánku. Guvernér se také vynořil z ústraní a nastavoval svou bledou tvář tropickému slunci.

Šla bych si s ním promluvit, ale nebyl na to čas. Annekje už odešla dolů pro kozu. Utřela jsem si ruce do sukně a konečně jsem se rozhodla. Asi necelých dvě stě yardů ode mě začínal hustý porost nízkých palem a keřů. Kdybych se dostala ven po lodní lávce a do džungle, myslím, že bych měla velkou šanci dostat se pryč.

Kapitán Leonard, starostlivý jako během celé výpravy na Jamajku, trávil příliš mnoho Času prací na to, aby mě sledoval. A i kdyby mě chytili no, kapitán by mě sotva mohl potrestat za opuštění lodi; koneckonců, nebyla jsem ani námořník ani formální zajatec.

Slunce ozařovalo blonďatou hlavu Annekje, která si právě razila cestu po žebříku nahoru, a na jejích širokých ňadrech se velebilo malé kůzlátko. Rychle se na mě podívala, aby zjistila, jestli jsem na správném místě, a vydala se k lodnímu můstku.

Annekje mluvila s hlídačem podivnou směsicí angličtiny a švédštiny. Ukazovala přitom jednou na kůzle, jednou na pobřeží a trvala na tom, že musí mít čerstvou trávu. Mariňák vypadal, že jí rozumí, ale byl neústupný.

„Ne, madam,“ řekl s co největší úctou, „nikdo nesmí na pobřeží, kromě skupiny zásobující vodou; takové jsou kapitánovy rozkazy.“

Stála jsem z dohledu a pozorovala, jak se s ním hádá a pak mu hodila kůzle přímo do tváře. Přinutila ho tím, aby ucouvnul dozadu a pak udělal krok stranou. Obratně jej řídila tak, abych měla prostor

proklouznout za ním. Ještě chvilku, teď; byl skoro na místě. Když už se jí podařilo odtáhnout ho od lodní lávky, upustila kůzle a dostatečně zmateně se jej snažila chytat tak, abych měla minutu nebo dvě na útěk.

Přešlapávala jsem nervózně z nohy na nohu. Byla jsem bosá; bylo pohodlnější takhle utíkat po písčité pláži. Strážný se pohnul a já už viděla jen jeho záda v červeném kabátu. Ještě jeden krok, pomyslela jsem si. Jen jeden krok.

„To je ale krásný den, že, paní Malcolmová?“

Kousla jsem se do jazyka.

„Překrásný, kapitáne Leonarde, vyslovila jsem s jistými potížemi. Mé srdce se skoro zastavilo, když jsem ho uslyšela. A teď bilo mnohem rychleji než předtím, aby dohnalo časovou ztrátu.

Kapitán se postavil vedle mě a díval se přes zábradlí do dálky. Jeho mladý obličej zářil radostí Kolumba. Ačkoli jsem měla sto chutí hodit ho přes palubu do moře, když jsem ho takhle viděla, nevraživě jsem se usmála.

„Toto první spatření země je naším společným vítězstvím, paní Malcolmová, řekl. „Pochybuji, že bych se vůbec doplavil s Porpo ise k pevnině, kdybyste tu nebyla. Velmi nesměle se dotknul mé dlaně a já se usmála ještě jednou, tentokrát už méně nevraživě.

„Jsem si jistá, že byste to dokázal, kapitáne,“ opáčila jsem. „Jste velice schopný námořníků

Zasmál se a zčervenai. Oholil se na počest země a jeho hladké tváře byly čerstvé a růžově plály.

„No, je to spíš zásluha těch mužů, co pomáhali, madam; musím říct, že odvedli skvělou práci a jejich úsilí souviselo s vašimi lékařskými schopnostmi. Podíval se na mě pohledem plným vážnosti.

„Myslím to vážně, paní Malcolmová ani nevíte, co pro nás vaše schopnosti a laskavost znamenají. Já chystám se to říct i guvernérovi a siru Grevilleovi víte, sluhovi krále Antiguy. Chci mu napsat dopis jako ryzí projev uznání vám a vaší námaze ve prospěch nás všech. Možná možná to pomůže. Sklopil zrak.

„Pomůže k čemu, kapitáne? Moje srdce tlouklo stále stejně rychle.

Kapitán Leonard se kousl do rtu a pohlédl mi znovu do tváře. .

„Neměl jsem v úmyslu vám nic říkat, madam. Ale já opravdu, má čest mi nedovolí mlčet. Paní Fraserová, znám vaše jméno a také vím, kým je váš manžel”

„Opravdu?” řekla jsem a snažila jsem se držet emoce pod kontrolou. „A kým je?”

Chlapec vypadal, že ho to překvapilo. „Nuže, madam, je to zločinec.” Trochu pobledl. „Chcete říct že jste to nevěděla?”

„Ano, věděla jsem to,” řekla jsem suše. „Ale proč o tom mluvíte?”

Olízl si rty, ale statečně mi pohlédl do očí. „Když jsem zjistil, kdo je váš muž, zapsal jsem to do lodního deníku. Teď toho lituji, ale už je pozdě; je to oficiální. Až dorazíme na Jamajku, musím nahlásit úřadům jeho jméno a cíl plavby. Taktéž veliteli námořní posádky v Antique. Bude zajat, jakmile Artemis vpluje do doku.” Polknul. „A až ho zatknou…”

„Pověsí ho,” řekla jsem a dokončila větu, jelikož on toho nebyl schopen. Mladík beze slova přikývl. Otevřel a zavřel ústa a nemohl najít slova.

„Už jsem viděl, jak věší muže,” vypravil ze sebe konečně. „Paní Fraserová, já jen já…” přestal mluvit a pokoušel se ovládnout. Nakonec se mu to podařilo. Narovnal se a podíval se mi přímo do očí. Jeho radost z přistání náhle vystřídalo trápení.

„Omlouvám se,” řekl tiše. „Nemohu vás žádat o odpuštění; mohu jen říct, že je mi to strašně líto.”

Otočil se na patě a odešel pryč. Přesně naproti němu stála Annekje Johansenová se svým kůzletem, stále pohroužená v bouřlivé diskuzi s hlídačem.

„Co to má znamenat?” zeptal se kapitán Leonard přísně. „Okamžité odveďte to zvíře pryč! Pane Holforde, na co zase myslíte?”

Annekje rychle pohlédla na kapitána, pak na mě a okamžitě jí došlo, co se stalo. Stála nehnuté, hlavu skloněnou a kapitán ji huboval. Pak odmašírovala směrem ke vchodu do podpalubí s kůzlátkem v náručí. Když mě míjela, důležitě na mě mrkla svým velkým modrým okem. Zkusíme to ještě jednou. Ale jak?

S pocitem viny a úzkosti se mi kapitán Leonard snažil vyhýbat a během obezřetné plavby kolem ostrova Acklin a Šamana Cay hledal útočiště na své palubě. Počasí mu v tom napomáhalo; bylo jasno a občasný vánek se střídal s náhlými prudkými závany větru, takže bylo potřeba stále upravovat plachty s takovým nedostatkem pracovních sil to nebylo vůbec lehké.

O čtyři dny později, když jsme se chystali vplout do Caicoské ho průplavu, se zčista jasna přihnal rychle silný vítr a zastihl loď nepřipravenou.

Byla jsem na palubě, když prudký vítr udeřil. Náhlé huššš rozevlálo mé sukně a já přímo odletěla do podpalubí. Za mnou se ozvalo ostré a hlasité prásk! Někde nad mojí hlavou. Narazila jsem hlavou do Ramsdella Hodgese, jednoho z mužů sloužících na přídi. Otočili jsme se v šílené piruetě a zapletení do sebe přistáli na zemi.

Všude okolo nastal zmatek, muži běhali, ozývaly se výkřiky a rozkazy. Posadila jsem se a snažila se dát si to v hlavě do pořádku.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se Hodgese, který se snažil vstát ze země a mě zvednout také. „Co se stalo?“

„Rupnul ten zasranej hlavní stěžený odpověděl stručně. „Omlouvám se, madam, ale přesně to se stalo. Teď to teprve bude průser.“

Porpois pomalu směřovala na jih. Bez hlavního stěžně jsme se během plavby průplavem raději drželi dál od pobřeží a neriskovali ani mělčiny. Namísto toho kapitán Leonard přistál v Bottle Creek, nejbližším možném kotvišti u pobřeží ostrova North Caicos.

Tentokrát jsme na břeh vystoupit mohli, ale moc velký užitek jsem z toho neměla. Bylo to mrňavé a suché místo, tu a tam s prameny sladké vody. Ostrovy Turks a Caicos skrývaly velké množství malinkých zálivů, ve kterých se mohly ukrýt lodě před mořskou bouří. A tak nápad, že se ukryji na ostrově bez jídla a pití a budu Čekat, až příhodný hurikán přiváné loď, se neosvědčil.

Ale Annekje tato změna pochopitelně vnuknula další plán.

„Znám ten ostrov,“ řekla a moudře kývala hlavou. „Poplujeme teď oklikou, Grand Turk, Mouchoir. Ne Caicos.”

Pohlédla jsem na ni úkosem. Dřepla si a tupým ukazováčkem začala ve žlutém písku něco kreslit.

„Caicoský průplav vidíte, řekla a nakreslila dvě rovnoběžné čáry. Nahoře, kde začínaly, nakreslila mezi ně malou trojúhelníkovou plachetku. „Plout skrz,“ pokračovala a ukázala na Caicoský kanál, „ale stožár je pryč. Teď..rychle nakreslila několik nepravidelných kruhů napravo od kanálu. „Severní Caicos, Jižní Caicos, Caicos, Grand Turk, mluvila a u každého názvu zapíchla prst do jednoho z kruhů. „Poplujeme okolo útesy. Mouchoir. A nakreslila další pár linií. Byl to kanál na jihovýchod od ostrova Grand Turk.

„Mouchoirský kanál? Slyšela jsem, že se o něm námořníci zmiňovali, ale neměla jsem ponětí, jak bych jej mohla využít pro únik z Porpoise.

Annekje přikývla a zazářila. Pak nakreslila dlouhou vlnitou čáru, směřující někde dolů pod předchozí kresby. Hrdě na ni ukázala. „Hispaniola. Sv. Dominik. Velký ostrov, města, moc lodí.

Zvedla jsem obočí, stále zmatená. Povzdechla si, když viděla, že jí stále nerozumím. Chvíli přemýšlela, pak se postavila a oprášila svá těžká stehna. Do mělké pánve jsme z útesů sbíraly mořské šneky. Vzala, vyklopila je na zem a naplnila pánev vodou. Potom ji položila do písku a pokynula mi, ať se dívám. Lehce zamíchala vodu tak, aby kroužila dokola. Nato zvedla prst, umazaný od šnečí krve. Voda v plechové nádobě stále vířila.

Annekje natáhla rozpáraný okraj své sukně, odtrhla zuby malý kousek a hodila jej do vody. Plaval po povrchu a línými krouživými pohyby následoval vodní vír.

„Vy, řekla a ukázala na kus látky. „Voda vás nese. Pak se vrátila zpět k obrazcům na písku. Objevil se další trojúhelník, v Mouchoir ském kanálu. Dále pak čára, od malé plachty směrem doleva, tam popluje loď. A nyní kousek modré příze, který představoval mě. Vytáhla ho z vody, položila hned vedle malinké plachetky představující Porpoise a táhla podél kanálu směrem k pobřeží Hispanioly.

„Skočit, řekla prostě.

„Ty ses zbláznila! vykřikla jsem zděšením.

Zachechtala se, protože byla velmi ráda, že jí rozumím. „Ja“ řekla. „Ale bude to fungovat. Voda vás ponese. Ukázala na ko

nec Mouchoirského kanálu, pak na pobřeží Hispanioly a zamíchala vodu v pánvi ještě jednou. Stály jsme tak vedle sebe a pozorovaly, jak vlnky uměle vytvořeného vodního toku doznívají.

Zamyšlená Annekje na mě pohlédla úkosem. „Pokuste se neuto pit JctT

Zhluboka jsem se nadechla a odhrnula vlasy pryč z očí.

„JaP odpověděla jsem. „Pokusím se.“

Setkání s knězem

Moře bylo pozoruhodné teplé, jak už to u moří bývá, a ve srovnání s ledovými skotskými příboji to byla horká koupel. Na druhou stranu bylo extrémně surové. Po dvouhodinové lázni jsem měla úplně prokřehlé prsty v místech, kde jsem svírala lana provizorního voru. který jsem vyrobila ze dvou prázdných sudů.

Kulometníkova žena byla stejně dobrá jako její slovo. Dlouhý neurčitý tvar. který jsem zahlédla z Porpoise, se soustavně přibližoval. Na stříbrném nebeském pozadí se rýsovaly Sametově černé nízké pahorky. Hispaniola Haiti.

Ztratila jsem pojem o čase, ale přece jen dvouměsíční pobyt na lodi, neustálé zvonění a změny hlídek způsobily, že jsem měla přibližný odhad, jak míjely noční hodiny. Myslím, že byla skoro půlnoc, když jsem opustila Porpoise; nyní bylo asi kolem čtvrté hodiny ráno a já byla asi míli od pobřeží. Mořské proudy jsou silné, ale dávají si na čas.

Strhaná prací a starostmi obtočila jsem si nešikovně lano okolo zápěstí, aby mi nevyklouzlo z ruky, opřela jsem se čelem o jeden ze sudů a se silným zápachem rumu v nose jsem upadla do spánku.

Probudila jsem se do rána barvy opálu, když mi něco zespodu šimralo chodidla. Moře i nebe plály odstíny jako na vnitřní straně mušle. S chodidly zasazenými do chladného písku jsem cítila sílu proudu vody, který mě obtékal a poškubával sudy. Vymotala jsem se

z popruhů a s obrovskou úlevou jsem nechala neskladný vor doplout směrem ke břehu.

Na ramenech jsem měla hluboké červené otisky a na zápěstí, okolo kterého jsem měla omotané lano, čerstvé odřeniny; byla jsem promrzlá, vyčerpaná a měla strašnou žízeň. Nohy jsem měla gumové jako vařenou sépii.

Na druhou stranu, široko daleko bylo jen širé moře a po Porpoise ani stopa. Byla jsem volná.

Nyní už jen zbývalo dostat se ke břehu, najít pitnou vodu, prostředek, kterým se dopravím rychle na Jamajku a najdu Jamieho a Arte mis, nejlépe dříve, než to udělá královské námořnictvo. Řekla jsem si, že bych zatím mohla udělat tu první věc ze seznamu.

To málo, co jsem věděla o karibských ostrovech z pohlednic a turistických prospektů mě navedlo k tomu, že jsem si představovala bílé písčité pláže a křišťálově čisté laguny. Ale ve skutečnosti to všechno bylo trochu jinak. Množství husté vegetace a ošklivých porostů zapuštěných v extrémně lepkavém tmavě hnědém blátě.

Ty husté rostliny to musely být mangrovové keře. Rostly všude, kam oko dohlédlo; nebyla jiná možnost, než se přes ně přebrodit. Jejich kořeny vyrůstaly z bláta jako obrovské kriketové branky a já

ně pravidelně zakopávala. Z nich vyrůstaly ve svazcích bledé, našedlé větve. Připomínaly prsty, jež neustále chňapaly po mých vlasech, jak jsem procházela skrz.

Skupinky malých nachových krabů skutečně rozrušených mou přítomností utíkaly pryč, když jsem se k nim přibližovala. Šla jsem ponořená po kotníky v blátě a napadlo mě, že si raději obuji boty,

když byly úplně promočené. Nesla jsem je zavinuté v mokré sukni ve výšce kolen. Jen pro případ jsem vytáhla nůž na ryby, který jsem dostala od Annekje. Nejspíš mi nic nehrozilo, ale se zbraní v ruce jsem se cítila lépe.

Vycházející slunce se dotklo nejdříve mých ramen a já je velmi uvítala. Ohřála jsem si prochlazené tělo a vysušila oblečení. Během hodiny jsem si ale přála, aby se schovalo do mraků. Jak slunce stoupalo nahoru, začala jsem se intenzivně potit. Po kolena jsem byla ‘olepená zasychajícím blátem a měla jsem stále větší žízeň.

Snažila jsem se zjistit, jak až daleko niangrovový les sahá, ale bohužel keře rostly až nad moji hlavu a mrskaly úzkými šedě zele nými listy všude, kde jsem jen dohlédla.

„Snad ty mangrovové keře nerostou po celém ostrověbreptala jsem pro sebe a prodírala se křovím dál. „Musí tu někde být pevná půda.“ A voda, doufala jsem.

Náhle kolem mě vystřelilo něco jako z děla a tak mě to vylekalo, že mi nůž vypadl z ruky. Zběsile jsem jej začala hledat, ale pak jsem padla tváří k zemi. Něco obrovského prosvištělo těsně kolem mé hlavy a minulo mě jen o kousíček.

Ve větvích něco zarachotilo a ozvalo se podivné „kuaaak?“, podobající se lidskému hlasu.

„Cože?“ kuňkla jsem. Opatrně jsem se posadila s nožem v jedné ruce a druhou jsem si odstranila z obličeje vlhké, zablácené kadeře. Asi šest stop ode mě seděl v keřích obrovský Černý pták a hleděl na mě kritickým okem.

Sklonil hlavu a jemně si srovnával lesklé černé peří, jako kdyby chtěl poukázat na to, že vypadá báječně ve srovnání s mým rozcuchaným vzhledem.

„No jo, snobečku,“ poznamenala jsem sarkasticky. „Ale ty rnáš křídla, kamaráde.“

Pták zanechal ranní toalety a přísně si mě prohlížel. Pak zvedl zobák nahoru, nabral vzduch, a aby mi dokázal svou nadřazenost, co se vzhledu týče, nadmul zářivě červený kožní vak, který začínal u krku a končil někde v polovině jeho těla.

„Huuu!“ ozval se zvuk jako z děla, který mě vystrašil i předtím. Teď už však o něco méně.

„Tohle nedělejřekla jsem popuzeně. Pták si mě nevšímal a pomalu zamával křídly. Usadil se zpět na větvi a zahučel znova.

Shora se snesl pronikavý výkřik a dva další ptáci s hlasitým máváním křídel přistáli a posadili se několik stop ode mne. První pták, povzbuzen publikem, pokračoval a hučel dál v pravidelných odstupech. Kůže na jeho vaku plála vzrušením. Během chvilky se nad námi objevily tři další černé tvary.

Supi to rozhodně nebyli, o tom jsem byla přesvědčená, ale tak jako tak jsem se neklonila k možnosti zůstat. Čekalo mě několik

mil cesty, až pak jsem si mohla lehnout anebo hledat Jamieho. Ale tím, jakou mám šanci ho najít, jsem se radši nezabývala.

Asi o půl hodiny později jsem ještě pořád nebyla dost daleko na to, abych neslyšela přerývané hučení vybrané společnosti, rozšířené o několik dalších hlasitých přátel. Už jsem funěla únavou, a tak jsem si vybrala nejtlustší kořen a posadila se na něj, abych si odpočinula.

Rty jsem měla popraskané a suché a myšlenka na vodu vytěsnila z mé hlavy prakticky všechno ostatní, včetně Jamieho. Prodírala jsem se mangrovovými keři tak dlouho, že mi to přišlo jako věčnost, a přesto jsem stále slyšela šumění oceánu. Ve skutečnosti mě musel dohánět příliv, protože když jsem si sedla, tenká vrstva zpěněné a špinavé mořské vody bublající mezi kořeny keřů se už dotýkala mých palců, než ustoupila.

„Voda, všude jen vodařekla jsem zoufale a pozorovala dění okolo, „ale ani kapka k pití.“

Mou pozornost upoutal nepatrný pohyb ve vlhkém blátě. Sklonila jsem se a spatřila několik malých rybek, jaké jsem ještě nikdy předtím neviděla. Neplácaly sebou a nelapaly po dechu. Seděly vzpřímeně, opřené o prsní ploutve a vůbec nevypadaly, že je znepokojuje skutečnost, že nejsou ve vodě.

Okouzlená tím výjevem jsem se přiblížila ještě o něco víc a chtěla šije prozkoumat. Jedna nebo dvě se pohnuly na ploutvích, ale nezdálo se, že jim vadí, že se na ně dívám. Jen na mě důležitě koukaly svýma vyboulenýma očima. Jak jsem si je prohlížela zblízka, uvědomila jsem si, že jejich vykulený vzhled je způsoben tím, že každá rybka vypadala jako by měla namísto dvou očí čtyři.

Pozorovala jsem je dobrou minutu a ucítila jsem, jak mezi mými ňadry stéká stružka potu.

„Zdá se mi to,“ promluvila jsem k nim, „anebo vy existujete,

Rybky neopověděly, ale najednou vyskočily a přistály na větvi, několik palců nad zemí. Snad něco vycítily. O chvíli později se přihnala další vlna a opláchla mě až po kotníky.

Najednou se ochladilo, což jsem velice uvítala. Slunce ochotně zmizelo v mracích a celková atmosféra mangrovového lesa se změnila.

Náhle se zvedl vítr a šedé listy začaly ševelit. Jako mávnutím kouzelného proutku maličcí krabi, ryby a blešivci zmizeli. Zřejmě poznali něco, co já ne a já v tom shledala něco spíše zlověstného.

Pohlédla jsem nahoru, kde slunce zmizelo za mrakem, a vyjekla jsem. Zpoza hor se vyvalil obrovský kypící mrak a já viděla, jak jeho přední okraj plane bělobou už zastřeného slunce. Pohyboval se mým směrem.

Další vlna, která přišla, byla o dva palce vyšší než předchozí a trvalo déle, než ustoupila. Nebyla jsem ani ryba, ani krab, ale tentokrát jsem pochopila, že se blíží bouře, a to s ohromnou rychlostí.

Rozhlédla jsem se kolem, ale viděla jsem jen zdánlivě nekonečný mangrovový porost před sebou. Nic, co by se dalo použít jako úkryt. Přesto však to nebyla ta nejhorší věc, která mě teď mohla za těchto okolností postihnout. Jazyk jsem měla suchý a lepkavý a olizovala jsem si rty s myšlenkou na chladný, sladký déšť, padající na můj obličej.

Se šplouchnutím další vlny, která mi už sahala do poloviny holení, jsem si náhle uvědomila, že jsem mohla skončit hůř než jen promočená. Rychle jsem pohlédla do větvoví nade mnou a uviděla suché chomáče mořských řas zašmodrchané v malých větvičkách a vid licovitých větvích keřů stopy po hladině vody při přílivu a to hodně vysoko nad mojí hlavou.

Zpanikařila jsem a snažila se uklidnit. Kdybych teď ztratila kontrolu. bylo by po mně. „Hlavně klid, Beauchampová;‘ mumlala jsem si sama pro sebe. Pamatovala jsem si několik rad z dob, když jsem pracovala na interním oddělení „První věc. kterou je třeba udělat u srdeční zástavy, je změřit si vlastní pulz’ Usmála jsem se nad tou vzpomínkou a cítila, že panika najednou mizí. Pro případ jsem si změřila pulz; byl trochu zrychlený, ale silný a pravidelný.

Dobře, a teď kudy? Směrem k té hoře: byla to jediná věc. kterou jsem byla schopna vidět nad mořem mangrovových keřů. Razila jsem si cestu větvemi tak rychle, jak to jen šlo. Nezajímala jsem se o roztrhané šaty, ani o stoupající vlny, které mi narážely do nohou. Vítr vál od moře za mnou a zvedal vlny výš a výš. Neustále mi házel vlasy do očí a úst a já je odhazovala dozadu znovu a znovu. Hlasitě jsem nadávala, abych si dodala odvahy hlasitým slovem, ale během chvilky jsem měla tak sucho v hrdle, že mluvení začalo být bolestivé.

Čvachtala jsem dál. Sukně, kterou jsem měla zastrčenou za opaskem, se uvolnila a někde jsem ztratila i boty. Zmizely náhle v kypící pěně, která mi už sahala vysoko nad kolena. Teď to ale nebylo podstatné.

Když hladina vody vystoupala do poloviny mých stehen, udeřil déšť. Přehlušil šumění listů a vodní stěny se spouštěly tak rychle, že jsem byla během vteřiny mokrá. Ze začátku jsem ztrácela čas tím, že jsem zakláněla hlavu dozadu a snažila se. aby potůčky vody stékaly po tváři do úst. Pak jsem na to přišla; sundala jsem si šátek, který jsem měla omotaný kolem ramen, nechala jej. ať nasákne deštěm a několikrát vyždímala, abych se zbavila zbytku soli. Potom jsem ho nechala namočit ještě jednou, zvedla jsem prošívanou látku k ústům a vodu z něj cucala. Chutnala sladce, trochu po chaluhách a surovém plátně. Lahoda.

Pokračovala jsem, ale stále jsem byla v mangrovovém zajetí. Valící se vlny mi už sahaly téměř do pasu a chůze se stala hodně obtížnou. Na chvíli jsem uhasila žízeň, sklonila hlavu dolů a razila si cestu kupředu tak rychle, jak to jen šlo.

Nad horami létaly blesky a o chvilku později byly slyšet údery hromů. Přílivové vlny byly už tak silné, že jsem mohla jít dopředu, jen když přicházely. Napůl jsem běžela, jak mě voda popostrkovala, a pak jsem se musela přidržet nejbližší větve. Když se totiž vlny valily zpět, táhly mé nohy dozadu.

Začala jsem si myslet, že můj útěk z Porpoise byl poněkud ukvapený. Vítr neustále sílil a dešťové kapky mě řezaly do tváře tak, že jsem už téměř nic neviděla. Námořníci říkávali, že každá sedmá vlna je vyšší. Jak jsem se drala dopředu, zjistila jsem, že je počítám. Byla to vlastně devátá vlna. která mě uhodila mezi lopatky a hodila se mnou o hladinu, než jsem stačila uchopit větev. Bezradně jsem se zmítala a dusila ve směsici písku a vody, než jsem znovu získala rovnováhu a postavila se na nohy. Téměř jsem se utopila, ale zase mě vlna poponesla daleko dopředu. Asi dvacet stop přede mnou se už netyčila hora. Byl to obrovský strom.

Čtyři další vlny, které mě hodily dopředu, a čtyři další pevná sevření, když se mě vlny snažily stáhnout zpět. Tak dlouho, až jsem se ocitla na bahnitém břehu v malé zátoce, kde z mangrovového

lesa vytékal malý potůček mizící v moři. Vyplazila jsem se nahoru. Klouzala jsem, potácela se, ale nakonec se mi podařilo vyšplhat do přívětivé náruče stromu.

Seděla jsem jako na bidýlku, asi dvacet stop nad zemí, a pozorovala potopené mangrovové keře pode mnou a otevřené moře za nimi. Znovu jsem změnila názor na únik z Porpoise bez ohledu na to, jaké hrozivé věci mě mohou potkat na ostrově, tam v dáli to bylo stokrát horší.

Blesk se roztříštil o plochu zpěněné mořské hladiny a vítr bojoval s přílivem o to, který z nich bude poroučet vlnám. O něco dál se Mou choirský kanál vzdouval do takové výšky, že vypadal jako tančící hory. Vítr se zvedl tak, že když svištěl okolo, vydával takový ten pískavý zvuk. Mrzla jsem ve svých promočených šatech. Jak se bouřka hnala přímo nade mnou, hromy třískaly zároveň s jiskřícími blesky.

Ve srovnání s vojenskou lodí byla Artemis pomalá; a já doufala, že dost pomalá na to, aby teď byla ještě někde daleko na Atlantiku.

Viděla jsem, jak do jednoho mangrovového keře uhodil blesk, asi tak sto stop ode mě; voda zasyčela, odpařila se a než se přivalily další vlny, které pohltily Černé zbytky spáleného kmene, na chvíli se objevila suchá země. Ovinula jsem rukama kmen stromu, obličej přitiskla ke kůře a modlila se. Za Jamieho a za Artemis. Za Porpoise, Annekje Johansen, Torna Leonarda a za guvernéra. A také za mě.

Když jsem se probrala, byl už bílý den. Nohy jsem měla zaklíněné mezi dvěma větvemi a znecitlivělé od kolen dolů. Napůl jsem sešplhala, napůl spadla ze svého bidýlka a přistála v mělké vodě. Nabrala jsem plnou dlaň vody, ochutnala ji a vyplivla zpět. Úplně slaná nebyla, ale pořád ještě nebyla dost sladká, aby se dala pít.

Oblečení jsem měla vlhké, ale já byla úplně vyprahlá. Bouře už byla dávno pryč; až na zčernalý keř bylo všechno kolem klidné a obyčejné a v dáli hučeli velcí černí ptáci.

Poloslaná voda byla příslibem toho, že někde tady musí být sladký pramen. Poškrábala jsem se na noze, abych odstranila mravenčení, a dobelhala jsem se nahoru na břeh.

Šedozelené mangrovové keře postupně nabíraly svěžejší barvu a pod nimi se začaly objevovat husté koberce z trávy a mechu. Ty mi prokázaly laskavost a já po nich mohla kráčet, když jsem se brouzdala vodou kupředu. Únava a žízeň způsobovaly, že jsem ušla jen malý kousek. Když jsem si sedla, abych si odpočala, z vody vyhop kalo několik malých rybek, posadily se na břeh vedle mě a poulily očka zvědavostí.

„Teda, vy ale taky vypadáte docela zvláštně,“ promluvila jsem k jedné z nich.

„Vy jste Angličanka? zeptala se nedůvěřivě. Dojem Alenky v říši divů byl tak silný, že jsem chvíli na ni jen připitoměle mrkala. Pak jsem škubla hlavou nahoru a celá vyjevená se dívala do obličeje muži, který větu vyslovil.

Na jeho tváři se rýsovalo zdejší počasí a slunce mu propůjčilo mahagonovou barvu, ale černé vlasy, které se vlnily nad jeho čelem dozadu, měl husté a bez šedin. Vystoupil zpoza mangrovového keře a opatrně se ke mě přiblížil. Jako kdyby se bál, že mě vyplaší.

Byl střední výšky a urostlé postavy, měl široká ramena a jasný, výrazně řezaný obličej, ve kterém se mísily přirozená přátelskost a ostražitost. Měl ošuntělé oblečení, přes rameno měl přehozenou těžkou plátěnou brašnu au pasu zavěšenou čutoru z kozí kůže.

„Vous étes Anglaise?“ zeptal se ještě jednou, tentokrát francouzský. „Comment qa v a? “

„Ano, jsem Angličanka, zachroptěla jsem. „Mohla bych se trochu napít, prosím?

Vytřeštil oči byly světlé ořechové barvy ale neřekl nic, jen sundal kožený vak z opasku a podal mi ho.

Odložila jsem rybí nůž na kolena tak, abych na něj dosáhla, a pila tak rychle, že jsem vodu nestíhala ani polykat.

„Opatrně, řekl. „Takové rychlé pití je nebezpečné.

„Já vím, odvětila jsem téměř bez dechu a odložila vak. „Jsem doktorka.

Zvedla jsem čutoru a pila dál, tentokrát jsem se však snažila polykat pomaleji.

Můj zachránce na mě hleděl pobaveně a také udiveně, myslím. Nasáklá solí, spálená od slunce, ulepená od bláta, se skvrnami od

potu a s vlasy spadanými do tváře jsem musela vypadat jako žebrák, který k tomu ještě přišel o rozum.

„Doktorka?” zeptal se anglicky a tušila jsem, kterým směrem jeho myšlenky putují. Pozorně si mě prohlížel a připomínal toho velkého černého ptáka, kterého jsem předtím potkala. „Doktorka čeho, jestli se mohu zeptat?”

„Medicíny,” odpověděla jsem mezi doušky.

Zvedl obočí tak vysoko, že se téměř dotýkalo linie vlasů.

„Jistěže,” řekl po delší přestávce.

„Jistěže,” zopakovala jsem stejným tónem hlasu a on se rozesmál.

Ohnul hlavu a formálně se mi poklonil. „V tomto případě, madame lékařko, dovolte mi, abych se představil. Lawrence Stern, doktor přírodních věd, z Gesellschaft von Naturwissenschaft Philosophie ren, Mnichov.”

Zamrkala jsem na něho.

„Přírodovědec,” upřesnil a ukázal na plátěnou brašnu na svém rameni. „Právě jsem šel sledovat fregatky, jak krrní mladé, když jsem náhodou uslyšel, jak…”

„Hovořím s rybami,” dokončila jsem. „Ano, tedy… ony skutečně mají čtyři oči?” zeptala jsem se v naději, že změníme téma.

„Ano, tak se alespoň jeví.” Pohlédl dolů na rybky, které vypadaly, jako kdyby zaujatě sledovaly náš rozhovor. „Zdá se. že používají svá podivně tvarovaná kukadla, když se ponoří. Horní pár očí sleduje dění nad hladinou a ten dolní sleduje, co se děje pod ní.”

Podíval se na mě a lehce se pousmál. „Smím znát vaše jméno, madame lékařko?”

Váhala jsem, nevěděla jsem, co mu říct. Přemítala jsem si v hlavě všechny možné přezdívky, ale nakonec jsem se rozhodla pro mé skutečné jméno.

„Fraserovářekla jsem. „Claire Fraserová. Paní,” dodala jsem ještě k tomu. Cítila jsem totiž, že můj stav způsobí, že nehledě na to, jak vypadám, budu působit více seriózně.

Prstem jsem odsunula kudrlinku, která mi padala do levého oka.

„K vašim službám, madame,” řekl a s grácií se poklonil. Pak se zamyšleně poškrábal na nose a podíval se na mě.

„Ztroskotala jste snad?” spekuloval. Bylo to nejlogičtější pokud ne jediné vysvětlení mé přítomnosti a já přikývla.

„Potřebuji zjistit, jak se dostanu na Jamajku” řekla jsem. „Myslíte, že byste mi mohl pomoci?”

Zíral na mě jako na nějaký exemplář, který nebyl schopen nikam zařadit, a trochu se u toho mračil. Nakonec přikývl. Měl široká ústa, jakoby stvořená pro úsměv; jeden koutek mu ucukl nahoru, a pak natáhl dlaň, aby mi pomohl.

„Ano,” řekl. „Mohu vám pomoci. Ale myslím, že nejdříve bychom měli najít něco k jídlu a dát vám nějaké šaty, co říkáte? Mám tu známého, nebydlí moc daleko. Zavedu vás tam, chcete?”

Ztrýzněna palčivou žízní a celkovým tlakem událostí jsem téměř vůbec nevěnovala pozornost svému žaludku. Ale zmínka o jídle způsobila, že se ihned a hlasitě přihlásil k životu.

„To,” řekla jsem hlasitě, abych jej přehlušila, „by bylo od vás skutečně moc hezké.” Uhladila jsem si vlasy do zadu, podlezla pod větví a následovala svého zachránce mezi stromy.

Když jsme se vynořili z palmového háje, objevila se před námi louka, která se postupně měnila ve vysokou horu. Na vrcholu stál dům nebo spíše ruina. Žluté stěny potažené omítkou byly popraskané a obrostlé buganvilií a přebujelými guavami. V plechové střese bylo několik viditelných děr a celé to místo žalostně chátralo.

„Hacienda de la Fuente,” řekl můj nový známý a ukázal směrem ke zbořenině. „Jste schopná jít do kopce, anebo…” Zaváhal, jako kdyby odhadoval, kolik vážím. „Myslím, že bych vás unesl,” řekl s neúplně lichotivou známkou pochybností v hlase.

„Zvládnu to,” ujistila jsem ho. Chodidla jsem měla sice bolavá, plná modřin a popíchaná od palmových vějířovitých listů, ale stezka před námi vypadala, že je celkem rovná.

Hornatá krajina, kterou jsme kráčeli nahoru k domku, byla posetá změtí ovčích stezek. Bylo tu velké množství zmíněných zvířat, klidně se pasoucích na slunečných pláních Hispanioly. Když jsme se vynořili z lesa, jedna z ovcí si nás všimla a překvapením krát

ce zabečela. Jako v hodinovém stroji všechny ostatní zvedly hlavy a jednotně na nás pohlédly.

Když nás ten nemrkající válečný šik tak pozoroval, začala jsem se cítit trochu nesvá, a tak jsem nadzvedla zablácené šaty a následovala doktora Sterna po hlavní pěšině vyšlapané nejen ovcemi, soudě podle šířky která vedla nahoru a přes kopec dál.

Byl krásný, zářivý den a v trávě poletovala hejna oranžových a bílých motýlků. Snášeli se na roztroušené květy na louce a sem tam nádherný žluťásek zazářil jako malinké slunce.

Zhluboka jsem se nadechla a užívala si líbeznou vůni trávy a květin. V pozadí byly trochu cítit i ovce a horký prach. Hnědá tečka přistála a lpěla na mém rukávu tak dlouho, že jsem si stačila povšimnout fialových proužků na křídlech a drobounkého zkrouceného sosáku. Malinký hmyz pulzoval, jako by oddechoval v rytmu mávání křídel, a pak odletěl pryč.

Možná to způsobil ten příslib pomoci, voda, motýli anebo všechno dohromady, ale břímě strachu a vyčerpání, které jsem na sobě tak dlouho nesla, jako by začalo ztrácet váhu. Ovšem, stále jsem musela čelit potížím a nějak se dopravit na Jamajku, ale když už jsem se napila, měla někoho po ruce a také se objevila možnost se naobědvat, můj úkol mi přestal připadat tak nesplnitelný jako předtím, v mangrovových houštinách.

„Támhle je!“ Lawrence se zastavil a čekal na mě, až po stezce dorazím až k němu. Ukázal nahoru, na útlou šlachovitou postavu, opatrně scházející dolů směrem k nám. Procházel stádem ovcí, které si ho nijak zvlášť nevšímalo.

„Ježíši! zvolala jsem. „Vždyť je to František z Assisi.

Lawrence se na mě překvapeně podíval. „Ne, nikdo takový to není. Říkal jsem vám, že je to Angličan. Zvedl ruku a zavolal, „Holá! Seňor Fogden!

Postava v šedé robě se zastavila a podezřívavě na nás hleděla s jednou rukou ponořenou do vlny procházející ovce.

„Quien es?“

„Stern! odpověděl Lawrence. „Lawrence Stern! Pojďte sem dolů, řekl a podal mi ruku a táhl mě dál po strmém kopci ovčí stezkou nahoru.

Ovce se snažila utéct svému ochránci, což odvedlo jeho pozornost od nás. Byl to křehký muž, o něco vyšší než já. Měl pohublý obličej, který by byl možná i hezký, až na ten rezavý plnovous, visící jako zaprášený mop na jeho bradě. Jeho dlouhé prořídlé vlasy zdobily lesknoucí se šedivé potůčky a čas od času mu padaly do tváře. Když jsme k němu dorazili, z jeho hlavy právě odletěl oranžový motýl.

„Stern?” zeptal se. Upravil si vlasy dozadu a mžoural jako sova v poledne. „Neznám žádného… ach, to jste vy!“ rozjasnil se štíhlý obličej. „Proč jste neřekl hned, že jste to vy, přes ty červy z hoven; poznal bych vás hned!“

Stern, když to uslyšel, poněkud zrozpačitěl a omluvně na mě pohlédl. „Já… ach… shromáždil jsem několik zajímavých parazitů z ovčích exkrementů, když se mi k tomu během mé poslední návštěvy naskytla příležitost,“ vysvětlil mi.

„Odporné velikánské žížaly!“ řekl otec Fogden a silně se otřásl, jen když si na ně vzpomněl. „Některé z nich byly alespoň stopu dlouhé!”

„Víc než osm palců neměly,” opravil ho Stern a zasmál se. Podíval se na nej bližší ovci, ruku na sběratelské brašně. Jako by vytušil bezprostřední blízkost další podobné daně ve jménu vědy. „Účinkoval ten lék, co jsem vám doporučil?”

Když se otec Fogden snažil vzpomenout si, co to bylo vůbec za lék, vypadal docela nejistě a na pochybách.

„Terpentýnová lázeň,” pobídl ho přírodovědec.

„Ach, ano!” knězova hubená tvář se rozjasnila a zazářila laskavostí. „Přirozeně, přirozeně! Byla výborná. Několik ovcí sice zemřelo, ale ostatní jsou úplně zdravé. Výtečné, naprosto výtečné!”

Najednou otci Fogdenovi došlo, že neoplývá přílišnou pohostinností.

„Ale teď pojďte, musíte mě navštívit!” řekl. „Právě jsem chtěl poobědvat; přidáte se ke mně, trvám na tom.” Pak se kněz obrátil na mě. „Vy budete asi paní Sternová, že ano?”

Příběh o osmipalcových střevních cizopasnicích momentálně potlačil pichlavé hladové bolesti v mém břiše, ale zmínka o jídle způsobila, že přižbluňkaly v plné síle zpět.

„Ne, ale moc rádi využijeme vaší pohostinnostiodpověděl slušně Stern. „Dovolte mi, prosím, abych vám přestavil mou společnici paní Fraserovou, vaši krajanku,

Když to Fogden uslyšel, jeho oči se rozšířily údivem. Byly světle modré a ve slunci nabraly vodových odstínů. Upřeně na mě hleděl a přemýšlel.

„Anglická žena?“ řekl pochybovačně. „Tady?“ Všiml si skvrn od bláta a soli na mých pomačkaných šatech a mého celkového nepořádného vzhledu. Chvíli mrkal, pak udělal krok dopředu a se vší vážností se mi poklonil.

„Váš oddaný služebník, madame,“ řekl. Narovnal se a napřáhl ruku směrem k ruině na kopci. „Mi casa es su casa.“ Pak pronikavě pískl a z plevele se vynořil zvědavý čumák King Charles Španěla.

„Máme hosty, Ludo,“ zavolal kněz a celý zazářil. „Není to úžasné? Mou ruku si vložil pod jednu paži. druhou chytil ovci za vlněnou kštici a vlekl nás obě do své chaty, kterou pojmenoval Hacienda de Ia Fuente. Sterna nechal, ať jde za námi.

Důvod tohoto pojmenování jsem pochopila, až když jsme vešli na rozpadající se nádvoříčko; v rohu, nad malým jezírkem obrostlým vodními řasami, se vznášelo několik vážek a vypadaly jako malý blikající mrak; zřejmě to byl přírodní pramen, který někdo olemoval roubením, když stavěl tento dům. Z polorozpadlé dlažby vystřelilo asi deset divokých slepic. Zběsile mávaly křídly mezi našimi chodidly a za nimi se vznášela oblaka kouře a peří. Dále jsem vyvodila, že stromy, které přerůstaly přes dvorek, to jsou vlastně pouhé kořeny a už tam po nějakou dobu rostou.

„A tak jsem měl to štěstí a dnes ráno narazil na paní Fraserovou mezi mangrovovými keři. dokončil Stern. „Myslel jsem, že byste snad mohl… ach, podívejte na ten skvost! Nádherná Odonata!

Jeho poslední výrok doprovázela úžasem přeplněná rozkoš, a tak nás bez okolků minul a šel dělat objevy do stínu terasy, pokryté střechou z palmového listí. Byla tam obrovská vážka. Rozpětí křídel měla asi čtyři palce. Poletovala sem a tam a její modré tělo vzplálo pokaždé, když ji zasáhl zbloudilý sluneční paprsek, který tam vnikl přes děravou střechu.

„O, máš na to chuť? Posluž si “ Náš hostitel odehnal vážku jemným mávnutím ruky. „Tady, Bečky, pěkně tam naklusej a já se ti podívám trochu na kopýtka.“ Plácl ovečku přes záda a zahnal ji na nádvoří. Odfrkla, popoběhla dopředu o několik stop a hned se pustila do ovoce rozložité guavy, která visela přes letitou stěnu.

Ve skutečnosti stromy obrůstající terasu se rozrostly do takové míry, že se jejich větve na mnoha místech propletly mezi sebou. Celé nádvoří bylo jimi jakoby zastřešené. Vypadalo to jako nějaký listnatý tunel, který vedl podél celé terasy až po vchod do domu.

Závěje prachu a růžového suchého listí bouganvilie ležely na hromádce u prahu. Hned za ním zářila leštěná podlaha z tmavého dřeva, holá a nepoškozená. Měla jsem oči oslněné slunečním světlem, a tak jsem viděla jen tmu, ale oči si na prostředí zvykly docela rychle, a tak jsem se zvědavě začala rozhlížet kolem.

Pokoj byl velmi jednoduše zařízený, tmavý a chladný. Stál tam pouze dlouhý stůl, několik stoliček, židlí a malá kredenc, nad kterou visel příšerný obraz ve španělském stylu vyzáblý, bledý a smutně se tvářící Kristus s kozí bradkou, ukazující jednou vychrtlou rukou na své krvácející srdce pulzující v hrudi. Tento děsivý výjev mě tak vyvedl z míry, že jsem si ani neuvědomila, že v pokoji je ještě někdo další. Stíny v rohu pokoje splynuly v jedno a vynořila se malá kulatá, mimořádně zlomyslná tvář. Zamrkala jsem a ucouvla. Žena postoupila o krok dopředu, upřeně na mně hleděla a ani nemrkla, jako ta ovce předtím.

Byla asi jen čtyři stopy vysoká a tak strašně tlustá, že vypadala jako kompaktní kvádr, bez kloubů a ostatních členitostí. Její hlava připomínala bambuli na vrcholu těla. Vzadu měla prořídlý drdol, těsně přiléhající k hlavě. Měla světle mahagonové vlasy buďto od slunce, anebo přirozeně a vypadala jako dřevěná panna. Uhrančivá panna.

„Mamacita,“ promluvil kněz ve španělštině k té hrobové postavě, „jaké štěstí! Máme hosty, kteří s námi poobědvají. Vzpomínáte si? Seňor Stern?“ dodal a ukázal na Lawrence.

„Sí, claro,“ pohnuly se v odpovědi dřevěné rty. „Kristův vrah. A kdo je ta puta alba?“

„A tohle je seňora Fraserová,” otec Fogden pokračoval se zářivým úsměvem, jako kdyby neslyšel, co řekla. „Ta ubohá žena nešťastnou náhodou ztroskotala; musíme pro ni udělat, co je v našich silách:”

Mamacita si mě změřila od hlavy až k patě. Neřekla nic, ale její nozdry se rozšířily v nekonečném opovržení.

„Vaše jídlo je hotové,” oznámila a odešla.

„Výborně!” zvolal šťastný kněz. „Mamacita vás přijme; donese nám oběd. Posadíte se?“

Na stole ležel prasklý talíř a dřevená lžíce. Kněz přinesl dva další kusy nádobí a příboru z kredence, rozložil je namátkově po stole a pobídl nás pohostinně, abychom usedli.

Obrovský kokosový ořech ležel v čele stolu. Fogden jej něžně nadzvedl a položil vedle svého talíře. Vláknitá slupka postupem Času ztmavla a v některých místech chybějící štětiny vytvořily holá místa, na kterých se objevil téměř hladký povrch; řekla jsem si, že ten ořech asi už nějakou dobu má.

„Ahoj,” řekl a poplácal ho laskavě. „Jak se ti daří v ten dnešní nádherný den, Coco?“

Rychle jsem pohlédla na Sterna, ale ten s malou vráskou mezi hustým obočím studoval Kristův portrét. Takže jsem musela zapříst rozhovor sama.

„Žijete tady sami, pane ach, otče Fogdene?” zeptala jsem se hostitele. „Vy, a ech, Mamacita?”

„Ano, bohužel ano. Proto jsem tak rád, že jste tady. Kromě Luda a Coca tu nemám žádné přátele, víte,” vysvětlil a pohladil vlasatý ořech ještě jednou.

„Coco?” zeptala jsem se slušně a říkala si, že přece je tady takových ořechů povícero, nejen Coco. Znovu jsem hodila pohledem po Sternovi. Tentokrát vypadal pobaveně, ale znepokojený nebyl.

„Španělské slovo pro strašidlo coco,” vysvětlil kněz. „Skřítek. Vidíte ho tam? Nos jako knoflíček a tmavá malá očka?” Náhle Fogden zabodl dva dlouhé, útlé prsty do jamek na konci ořechu, pak je vyškubl zpět a zařehtal.

„Ach ach!” zařval. „Nesmíš takhle civět, Coco, není to slušné a ty to moc dobře víš!”

Bledě modré oči na mě pronikavě pohlédly a já měla trochu potíž dát pryč zuby z dolního rtu.

„Taková krásná paní,” řekl jako by pro sebe. „Ne tak jako má Er menegilda, nicméně je moc hezká že ano, Ludo?“

Pes, i když osloven, mě ignoroval. Radostně mával ocasem na svého pána, strčil hlavu pod jeho paži a vrčel. Pak se poškrábal nervózně za uchem a zaměřil svou pozornost na moji maličkost.

„Uvažuji, jestli by vám byly některé z Ermenegildiných šatů, víte?“

Nevěděla jsem, jestli mám odpovědět nebo ne, a tak jsem se namísto toho jen slušně usmála a doufala, že to, na co myslím, není v mé tváři poznat. Naštěstí se v tu chvíli vrátila Mamacita. Nesla hliněný hrnec s horkým jídlem, zabalený do ručníku. Plácla plnou naběračku obsahu na každý talíř a odešla. Její chodidla pokud vůbec nějaká měla se pohybovala neviditelně pod bezforemnou sukní.

Zamíchala jsem svoji porci. Vypadalo to jako nějaké rostliny. Opatrně jsem kousla a zjistila, že jídlo je překvapivě chutné.

„Smažený banán, zamíchaný s maniokem a červenou fazolí,” vysvětlil mi Lawrence, když viděl, že váhám. Nabral plnou lžíci té podivné kaše, ze které se kouřilo, a jedl. Přestávky nedělal, aby mu jídlo nevystydlo.

Cekala jsem něco jako výslech, proč jsem tady, odkud pocházím, jaké mám plány. Namísto toho si otec Fogden tiše pozpěvoval pod vousy a mezi sousty si hrál se svou lžíci.

Pozvedla jsem obočí a pohlédla na Lawrence. Mírně se usmál, lehce pokrčil jedním ramenem a zase se věnoval svému jídlu.

Žádný skutečný rozhovor se nekonal až do konce oběda, dokud se neobjevila Mamacita „zasmušilá”, ale úmyslně zmírnila výraz svého obličeje dala pryč talíře a donesla dřevěnou mísu s ovocem, tři kalíšky a gigantickou hliněnou nádobu.

„Už jste někdy pila sangrii, paní Fraserová?”

Otevřela jsem ústa, abych řekla ano, ale zapřemýšlela jsem a řekla: „Ne, co je to?” Sangria byla velmi oblíbeným nápojem v šedesátých letech dvacátého století. Pila jsem ji často na”ečírcích z fakulty a společenských akcích s lékaři. Ale pro tuto chvíli jsem si byla jistá,

že v Anglii a Skotsku sangrii nikdo neznal; paní Fraserová z Edin burghu by asi těžko o ní někdy slyšela.

„Je to směs červeného vína a pomerančové a citrónové šťávy,“ objasnil Lawrence Stern. „Ohřátá s kořením, podává se horká nebo studená, záleží na počasí. Nejpříjemnější a nejzdravější nápoj, že ano Fogdene?”

„Ach, ano. Jistě. Je nejlepší.” Kněz nečekal na můj názor, ale vlil do sebe celý šálek najednou a ještě než jsem stačila udělat první doušek, už zase natahoval ruku pro džbán.

Chutnala úplně stejně; stejná sladká, hrdlo drásající chuť a já trpěla chvilkovou iluzí, že jsem zpět na večírku, kde jsem pila poprvé sangrii ve společnosti diplomovaného studenta „huliče“ a profesora botaniky.

Iluzi podpořil ještě více Sternův rozhovor o jeho sbírce a také Fogdenovo chování. Ten po několika šálcích sangrie vstal, prohledal celý kredenc a vytáhl obrovskou hliněnou dýmku. Tu pak naplnil silně vonící bylinou, kterou vyklepal z papírového svitku, a začal kouřit.

„Konopí?” zeptal se Stern, když to viděl. „Řekněte mi, zaznamenal jste někdy, že by to regulovalo trávení? Slyšel jsem o tom, ale rostlina je ve většině evropských měst nedostupná, a tak jsem nikdy přímo nezkoumal účinky.”

„Och, je to ta nejgeniálnější a nejpříjemnější věc pro váš žaludek,” ujistil ho otec Fogden. Vtáhnul do sebe pořádné množství dýmu, podržel ho a dlouze a zasněně vydechoval. Vyfoukl přitom jemný bílý dým, který jako mlhavé stuhy putoval až ke stropu. „Dám vám jedno balení sebou domů, kamaráde. A teď mi řekněte, co chcete udělat, vy a ta ztroskotaná paní, kterou jste zachránil?”

Stern nastínil svůj plán; po nočním odpočinku jsme měli sejít do vesnice St. Luis du Nord a tam zjistit, jestli nás některá z rybářských lodí dopraví do Cap Haitien, třicet mil odtamtud. Pokud ne, měli jsme se vydat po zemi do Le Cap, nejbližšího přístavu, jakékoliv už byl velikosti.

Knězovo výrazné obočí se stáhlo k sobě, jak se zamračil v zakouřené místnosti.

„Mm? No, myslím, že nemáte moc na vybranou, nebo snad ano? Tak nebo tak, musíte jít opatrně, obzvlášť když půjdete do Le Cap. Černí uprchlíci, však víte.”

„Maroonové?” pohlédla jsem zvídavě na Sterna, který jen přikývl a mračil se dál.

„Přesně tak. Potkal jsem dvě nebo tři malé tlupy, když jsem cestoval na sever přes údolí Artibonite. Ale neobtěžovali mě dovolil bych si říct, že jsem vypadal podstatně lépe než kterýkoliv z nich, ubozí nešťastníci. Maroonové, to jsou uprchlí otroci,” objasnil mi. „Utekli svým krutým pánům a našli útočiště v horách. Tam se ukrývají v džungli.”

„Myslím, že vás nebudou obtěžovat,” řekl otec Fogden. Nasál do sebe pořádné množství kouře z dýmky. Ozvalo se hluboké bublání. Po delší dobu zadržel dech a neochotně dým vypustil ven. Jeho oči začaly výrazně červenat. Jedno z nich přivřel a druhým, zastřeným, mě pozoroval. „Ta nevypadá, že by za to stála, opravdu.”

Stern se na mě široce usmál a pak se stáhl. Asi cítil, že to není od něho moc taktní. Zakašlal a usrkl další doušek sangrie. Kněz nesměle hleděl přes dýmku očima červenýma jako fretka.

„Myslím, že potřebuji trochu Čerstvého vzduchu,” řekla jsem a odhodila vlasy dozadu. „A také trochu vody, abych se třeba umyla?”

„Ach, jistě, jistě!” vykřikl otec Fogden. Vstal a houpavými pohyby opatrně odhodil žhavé uhlíky z dýmky do příborníku. „Pojďte za mnou.”

Vzduch na terase se i přes vlhké horko zdál být čerstvý a osvěžující. Zhluboka jsem dýchala a pozorovala, jak otec Fogden zápasi s kbelíkem u kašny v rohu.

„Odkud se ta voda bere?” zeptala jsem se. „To je pramen?” Kameny uvnitř byly lemované jemnými výhonky zelených řas a já viděla, jak se lenivě pohybují; evidentně tam pod nimi byl nějaký vodní proud.

Na mou otázku odpověděl Stern.

„Ovšem, jsou tu stovky takových pramenů. O některých se říká, že v nich žijí duchové ale předpokládám, že vy na takové pověry nevěříte, co, sire?”

Otec Fogden se nad tím patrně zamyslel. Odložil do poloviny naplněný kbelík na krycí desku, podíval se do vody a snažil se sledovat jednu z malinkých stříbrných rybek, které tam dole plavaly.

„Ach?“ řekl neurčitě. „No, ne. Duchové, ne. Přesto však ach, ano, skoro jsem na to zapomněl. Chtěl jsem vám něco ukázat.“ Vydal se ke kredenci u stěny, otevřel prasklá dřevěná dvířka, vyndal malý balíček omotaný mušelínem z režné příze a opatrně jej vložil Sternovi do dlaní.

„Objevilo se to minulý měsíc ve studni,“ řekl. „Zemřelo to v poledne, zasažené sluncem, a tak jsem to vytáhl ven. Obávám se, že ostatní ryby už to trochu okousaly,” omluvil se, „ale je to stále vidět.”

Uprostřed látky ležela malá usušená ryba, podobná těm, co skáčou v prameni, ale tahle byla úplně bílá. A k tomu ještě slepá. Po stranách ploché hlavy byly malé otvory, ve kterých se běžně nacházejí oči, ale tahle ryba je neměla.

„Myslíte, že je to rybí přízrak?” zeptal se kněz. „Přemýšlel jsem o tom, když jste se už o tom zmínil. Nicméně, netuším, jaký hřích by ryba musela spáchat, aby byla odsouzená takhle se potulovat bez očí, myslím. Myslím tím,” přivřel jedno oko, jak to rád dělával, „jeden by si myslel, že ryby nemají duši, ale pak, když ji nemají, jak z nich mohou být duchové?”

„Já osobně si nemyslím, že duši nemají,” ujistila jsem ho. Okukovala jsem rybu zblízka. Stern ji zkoumal s potěšením rozeného přírodovědce. Kůži měla tak tenkou a průsvitnou, že pod ní byly zřetelně vidět obrysy všech vnitřních orgánů a hrbolatá linie páteře. Její tělo pokrývaly malinké šupiny, znetvořené suchem.

„To je slepá jeskynní ryba,” řekl Stern a s úctou pohladil malou placatou hlavičku. „Kdysi jsem už jednu takovou viděl, hluboko v jeskynním jezeře, na místě zvaném Abandawe. A ta mi utekla dříve, než jsem ji stačil prozkoumat. Můj drahý příteli,” obrátil se na kněze a jeho oči zářily vzrušením. „Mohu šiji vzít?”

„Ale jistě, jistě.” Kněz neformálně a velkoryse zakmital prsty. „Já ji stejně nespotřebuji. Víte, i Mamacita už přemýšlela o tom, že ji uvaří, ale nakonec ji tu nechala ležet.” Rozhlédl se po terase a nepřítomně nakopl právě procházející slepici. „Kde je Mamacita?”

„Tady, cabrón, kde jinde bych měla být?“ Neviděla jsem, jak vychází z domu, ale byla tam, zaprášená, opálená, malá, shrbená figurka, která nabírá ze studny další vědro vody.

Najednou mě zasáhl zatuchlý, nepříjemný zápach. Neklidně jsem škubla nosními dírkami. Kněz si toho asi všiml, protože řekl, „Och, musíte mi to prominout, to jen chudáček Arabella.”

„Arabella?“

„Ano, tady.” Kněz podržel stranou roztrhaný závěs z pytloviny, kterým byl zakrytý jeden z rohů terasy, a tak jsem nahlédla za něj.

Asi ve výšce pasu ze zdi vyčnívala římsa, na které byly v řadě za sebou položené sněhobílé a vyleštěné ovčí lebky.

„Víte, nejsem schopen se s nimi rozloučit.” Otec Fogden jemně pohladil jednu z lebek. „To byla Beatriz tak sladká a krotká. Zahynula během bahnění, chudáček “ Ukázal na dvě mnohem menší lebky poblíž, tvarované a vyleštěné jako ty ostatní.

„Arabella je taky ovce?” zeptala jsem se. Tady byl zápach mnohem ostřejší a já si říkala, že opravdu vůbec nechci vědět, odkud pochází.

„Ovšem, byla z mého stáda.” Podivné bystré modré oči kněze na mě pohlédly. Vypadal docela divoce. „Zavraždili ji! Ubohá Arabella. Taková jemná a důvěřivá duše to byla. Jak někdo může být tak zlý a oklamat nevinné stvoření kvůli obyčejné lidské chtivosti!”

„Jejda,” řekla jsem spíše neúměrně vůči dané situaci. „To je mi moc líto. Ach kdo ji zavraždil?”

„Námořníci, ti bezbožní barbaři! Zabili ji na pláži a upekli její tělíčko na roštu. Stejně jako když umučili svátého Lorence.”

„Nebesa drahá,” zvolala jsem.

Kněz vzdychl a jeho vytáhlá brada jako kdyby poklesla smutkem.

„Ano, nesmím zapomenout a doufat v nebesa. Protože jestli Pán sleduje pád každého vrabce, stěží zapomenul na Arabellu. Musela vážit alespoň devadesát liber, tak poctivě se pásla, ubohé dítě.”

„Ach,” ozvala jsem se a snažila se, aby v mé poznámce bylo co nejvíce soucitu a zděšení. Tehdy mi došlo, co to vlastně ten kněz řekl.

„Námořníci?” zeptala jsem se. „A kdyže se ta ta smutná událost přihodila?” Nemohla to být Porpoise, pomyslela jsem si. Kapitán

Leonard určitě nepovažoval mou osobu za tak důležitou, aby riskoval připlutí s lodí tak blízko ke břehu a pronásledoval mě. Ale už jen ta myšlenka způsobila, že se mi začaly potit ruce, a tak jsem si je nenápadně utřela do šatů.

„Dnes ráno,” odpověděl otec Fogden a odložil lebku, se kterou se právě mazlil. „Ale,” dodal a jeho obličej se trochu rozjasnil, „musím říci, že jsme během tohoto týdne dost pokročili. Obvykle to trvá déle než týden a pak už vidíte…“

Znovu otevřel kredenc a vytáhl velkou hroudu, pokrytou několika vrstvami mokrého plátna. Teď byl zápach podstatně silnější a po plátně se pohybovalo velké množství hnědých brouků, kteří se snažili ukrýt před světlem.

„Nejsou to kožojedi, Fogdene?“ Lawrence Stern jemně ponořil mrtvé tělo jeskynní ryby do nádoby s lihovým roztokem a připojil se k nám. Koukal se přes mé rameno a na opáleném obličeji se mu zvědavostí udělaly vrásky.

Uvnitř kredence bílé larvy kožojedů pilně pracovaly a leštily lebku ovečky Arabelly. Začaly pěkně u očí. Maniok v mém žaludku se těžce pohnul.

„To jsou oni? Myslel jsem si to; drazí nenasytní malí chlapíci.” Kněz na chvíli ztratil rovnováhu a opřel se o roh kredence. Trochu mě to vyděsilo. Pak si konečně všiml, že vedle něj stojí a upřeně ho pozoruje stará žena s vědrem v ruce.

„Och, úplně jsem zapomněl! Vy se potřebujete převléct, že ano, paní Fraserová?”

Podívala jsem se na sebe. Sukně a spodnička, které jsem měla na sobě, už se trhaly na tolika místech, že byly sotva použitelné. Byla jsem tak promočená a nasáklá vodou a blátem, že se to až neslušelo, ani v tak nenáročné společnosti, jakou tvořili otec Fogden a Lawrence Stern.

Otec Fogden promluvil k vyřezávané figuríně. „Máme tu něco, co by si mohla tahle paní na sebe vzít, Mamacita?” zeptal se Španělsky. Vypadal, že váhá a trochu se chvěl. „Třeba nějaké šaty z těch v…”

Žena na mě vycenila zuby. „Jsou moc malé na takovou krávu,” odpověděla taky ve španělštině. „Dej jí svůj starý hábit, jestli musíš.” S opovržením pohlédla na mé rozcuchané vlasy a zablácený

obličej. „Pojďte,“ pobídla mě anglicky a otočila se ke mně zády. „Umyjete se.“

Zavedla mě na malou terasu v zadní části domu. Dostala jsem dva džbery čerstvé, studené vody, opotřebený plátěný ručník a malou nádobku s mýdlem, které bylo hodně cítit louhem. K tomu přidala ošoupanou róbu s lanovým opaskem, znovu na mě vycenila zuby, a když odcházela, nezapomněla poznamenat vynikající španělštinou: „A smyj si z dlaní tu krev, ty čubko, ty vražedkyně Krista.“

Zavřela jsem za ní bránu na terasu a podstatně se mi ulevilo. Když jsem se vysvlékla z ulepených špinavých šatů, ulevilo se mi ještě více. Pak jsem se umyla ve studené vodě a upravila si vlasy bez hřebene tak, abych vypadala co nejlépe.

Decentně a podivně oděná do nezvyklého hábitu otce Fogdena jsem si prsty rozčesala vlasy a rozjímala o podivném hostiteli. Nebyla jsem si jistá, jestli knězovo podivínství bylo způsobeno demen cí anebo vedlejšími účinky dlouhodobého alkoholismu a intoxikací konopím, ale navzdory tomu se mi zdála jeho duše mírná a laskavá. Jeho služebná pokud tomu tak bylo to byla další otázka.

Mamacita mě znervózňovala více než jen trochu. Pan Stern oznámil, že se jde vykoupat v moři a já se zdráhala jít zpět do domu dříve, než se vrátí. Zbylo ještě docela velké množství sangrie a já se obávala, že otec Fogden pokud byl ještě při vědomí mě moc neochrání před jejím baziliščím pohledem.

Nicméně, celé odpoledne jsem venku zůstat nemohla; byla jsem hodně unavená a chtěla se alespoň posadit, ačkoliv bych raději ulehla do postele a spala nejméně týden. Z malé terasy, kde jsem zrovna stála, vedly dveře dovnitř domu; otevřela jsem je a ocitla se ve tmavé místnosti.

Byla to ložnice. Rozhlédla jsem se kolem, ohromená; připadalo mi, jako kdyby to vůbec nebyla část toho spartanského hlavního domu a zchátralého nádvoří. Postel byla vystlaná peřovými polštáři a přikrývkou z hebké červené vlny. Na vybílených stěnách visely jako třpytivá křídla čtyři zdobené vějíře a na stole stál mosazný rozvětvený svícen s voskovými svícemi.

Nábytek byl jednoduchý, ale vyrobený pečlivě a natřený olejem tak, aby se krásně leskl. Na konci pokoje visel pruhovaný závěs.

Část jsem odhrnula a spatřila za ním řadu duhovite a jemně zbarvených šatů na ramínkách.

Šaty podle všeho patřily Ermenegildě, té, o které se zmínil otec Fogden. Bosá, tiše jsem popošla dopředu, abych šije prohlédla. Nikde nebyl prach a bylo tu čisto. Ticho a nepřítomnost vůní nasvědčovaly tomu, že v pokoji už nikdo nebydlel.

Byly to nádherné šaty; všechny ušité z hedvábí, sametu, moaré, saténu nebo mušelínu a jiných měkkých tkanin. I když jen tak visely bez života, jako kdyby v sobe měly lesk a krásu zvířecích kožešin, ve kterých setrvává esence života.

Dotkla jsem se jednoho z živůtků. Byl z těžkého purpurového sametu a byly na něm vyšité stříbrné macešky. Uprostřed každé z nich zářila perlička. Musela být drobná, ta Ermcnegilda, a mít křehkou postavu některé z šatů měly uvnitř korzetu důmyslné řasení a vycpávky pro zvětšení prsou. Pokoj nebyl přepychový, ale velice komfortní; šaty byly nádherné byly to věci, které se nejspíš nosily na madridském královském dvoře.

Ermenegilda byla pryč, ale pokoj se zdál být stále obydlený. Na rozloučenou jsem se dotkla paví modře jednoho z rukávů a po špičkách odkráčela pryč, abych zanechala šaty, ať sní dál.

Našla jsem Lawrence Sterna v zahradě za domem, jak zkoumá strmý svah, posetý keři aloe a guavy. V dáli se kolébal ve třpytivém tyrkysovém moři keřů malý hrbolatý ostrůvek. Zvedl se, zdvořile se mi poklonil a překvapeně na mě pohleděl.

„Paní Fraserová! Musím říci, že teď vypadáte značně lépe! Otcův hábit vám sluší o něco víc než jemu.“ Usmál se na mě a obdivné na mě hleděl.

„Domnívám se, že s tím má více do činění nepřítomnost špíny,“ řekla jsem a posadila se na židli, kterou mi nabídl. „Je tady něco k pití?“ Mezi židlemi na rozviklaném dřevěném stolku stála konvice; vlhkost na ní kondenzovala a vytvořily se tak velké kapky, které lákavě stékaly dolů. Měla jsem už takovou žízeň, že pohled na jakoukoliv tekutinu působil, že se mé tváře toužebně protahovaly.

„Trochu sangrie? nabídl Stern. Nalil nám oběma do malých kalíšků, usrkával ze svého a povzdychoval potěšením. „Doufám, že omluvíte mou nevychovanost, paní Fraserová, ale po měsíci toulek a pití vody a rumu…“ zavřel oči blažeností. „Lahoda.

Klonila jsem se spíše k souhlasu.

„Eh… je otec Fogden…? zaváhala jsem a hledala způsob, jak se zeptat na stav našeho hostitele. Ale nemusela jsem se obtěžovat.

„Opilý, řekl Stern na rovinu. „Plazil se jako žížala, rozložený na stole v šala. Má to tak skoro pořád, než zapadne slunko, dodal.

„Chápu. Posadila jsem se zpátky na židli a srkala svoji sangrii. „Znáte otce Fogdena dlouho?

Stern se poškrábal na čele a zapřemýšlel. „No, několik let. Podíval se na mě. „Zajímalo by mě neznáte náhodou Jamese Frasera z Edin burghu? Chápu, že je to běžné jméno, ale ach, vy ho znáte?

Nemluvila jsem, ale můj obličej mě jako vždy odhalil, i když jsem se pečlivě připravovala ke lži.

„Můj manžel se jmenuje James Fraser, řekla jsem.

Sternova tvář zazářila zvědavostí. „Opravdu! vykřikl. „A je to takový vysoký chlap s..

„Rezavými vlasy, souhlasila jsem. „Ano, to je Jamie. Něco mi došlo. „Říkal mi tehdy, že potkal v Edinburghu přírodovědce a měl nej zajímavější rozhovor o… různých věcech. Co mě zajímalo, bylo to, odkud Stern zná Jamieho pravé jméno. Většina lidí v Edinburghu jej znala jen jako „Jamieho Roye“, pašeráka anebo Alexandra Malcolma, poctivého tiskaře v Carfax Close. Určitě nebyl Dr. Stern se svým zřetelným německým přízvukem tím „Angličanem, o kterém mluvil Tompkins?

„Pavouci, řekl pohotově Stern. „Ano, přesně si na to vzpomínám. Pavouci a jeskyně. Potkali jsme se v… v… Chvíli měl prázdný výraz ve tváři. Potom si odkašlal a mistrovsky tím zakryl pauzu v rozhovoru. „V, uhm, v jistém podniku. Jedna z ach ze zaměstnankyň narazila na obrovský exemplář ze třídy Arachnida, který visel ze stropu v jejím tedy, ze stropu, právě když se mnou… ehm, hovořila. Trošku se vylekala, vyběhla na chodbu a nesouvisle ječela. Stern si pořádně loknul sangrie, aby se posilnil. Vzpomínání na tehdejší události bylo pro něj evidentně stresující.

„Právě jsem zvířátko polapil a uložil do vzorkové nádoby, když pan Fraser vletěl do pokoje, namířil na mě jakousi střelnou zbraní a řekl…, tady Stern rozpracoval a prodloužil záchvat kašle a bušil si prudce pěstí do hrudi.

„Echhh! Nemyslíte, že tato várka je maličko silnější, paní Frasero vá? Mám dojem, že ta stará paní přidala trochu moc citronú.“

Já měla dojem, že Mamacita by klidně přidala i kyanid, kdyby ho měla po ruce, ale jinak byla sangric výborná.

„Nezdá se mi,” řekla jsem a usrkávala dál. „Ale pokračujte. Jamie vešel s pistolí a řekl…?“

„Ach. Tedy, po pravdě, nevzpomínám si už přesně, co říkal. Ukázalo se, že to bylo malé nedorozumění. On si totiž myslel, že poprask, který ta slečna vyvolala, způsobilo mé nevhodné chování Či slovní projev, a ne ten pavouk. Naštěstí jsem mu tu bestii ukázal a slečnu jsme přivolali zpět, aby došla alespoň ke dveřím nepodařilo se nám ji přesvědčit, aby znovu vkročila do pokoje a objekt identifikovala jako příčinu své úzkosti.

„Chápu,“ řekla jsem. Uměla jsem si to představit velmi dobře, až najeden bod, který mě vrcholně zajímal. „Myslíte, že byste si vzpomenul, co mel na sobě? Jamie?”

Lawrence Stern prázdně hleděl. „Co měl na sobě? Proč… ne. Mám dojem, že byl spíše oblečen, jako by měl vyrazit na cestu. Nebyl v negližé, ale…”

„To mi stačí,“ ujistila jsem ho. „Byla jsem jen zvědavá.” „Oblečen,” to bylo koneckonců to slovo, které mě zajímalo nejvíc. „Takže se vám představil?”

Stern svraštil čelo a pročísl ši rukou své černé kadeře. „Nemyslím. Pokud si dobře vzpomínám, ta slečna ho uvedla jako pana Frasera; o něco později během hovoru jsme zjistili, že by nám prospělo občerstvení a, to víte, setrvali jsme v rozhovoru o společných zájmech téměř do svítání. Tehdy mě také pobídl k tomu, abych ho oslovoval jeho křestním jménem.” Sarkasticky zvedl jedno obočí. „Doufám, že si nemyslíte, že je to přes příliš familiérní po tak krátkém seznámení?”

„Ne, ne. Ovšem, že ne.” Chtěla jsem změnit téma, a tak jsem pokračovala: „Říkal jste, že jste si povídali o pavoucích a jeskyních? Proč o jeskyních?”

„Bavili jsme se o tom váš manžel tehdy řekl, že ten příběh je sporný kde Robert Bruče bral inspiraci, aby vytrval ve výpravě pro skotský trůn. Podle všeho se Bruče schovával v jeskyni, pronásledován nepřáteli a…”

„Ano, znám tu historkupřerušila jsem ho.

„James tvrdil, že pavouci neobývají jeskyně, ve kterých se zdržují lidé: názor, se kterým jsem se v zásadě neshodl a podotknul, že ve větších jeskyních se pavouci vyskytují na tomto ostrově…

„Tady jsou jeskyně? Překvapilo mě to a pak jsem si připadala hloupě. „Ale jistě, musí tu být, když jsou tu jeskynní ryby, jako ta, co byla v prameni. Vlastně, vždy jsem si myslela, že Karibské ostrovy tvoří korálové útesy. Ale nepomyslela bych si, že v korálech jsou jeskyně.”

„No, možné to je. ale příliš pravděpodobné to není, pokračoval Stern uvážlivým hlasem. „Nicméně, ostrov Hispaniola není tvořen korálovými útesy, je vulkanického původu s přídavkem krystalické břidlicové horniny a na fosilie bohatých usazenin, významných svým stářím a obecně rozšířených vápencových ložisek. V místech se nachází zejména vápenec krasový,

„Nepovídejte. Nalila jsem si další pohár vína.

„Och, ano. Lawrence se natáhl pro svou brašnu, kterou si položil na zem, a vytáhl zápisník. Vytrhl list papíru a zmačkal ho v prstech.

„Tady, řekl a narovnal dlaň. Papír se samovolně rozprostřel a objevil se spletitý reliéf čar a pomačkaných vrcholků. „Takhle vypadá ostrov pamatujete si, co říkal otec Fogden o Maroonech? Uprchlí otroci, kteří se schovávají v horách? To není nedostatkem snahy jejich pánů, že se jim daří bez obtíží zmizet v horách. Na tomto ostrově je mnoho míst, kam žádný člověk bílý ani černý, troufám si tvrdit ještě nevkročil. A v těch ztracených horách jsou ještě více ztracené jeskyně, o kterých nikdo neví, že existují. Možná to věděli domorodí obyvatelé tamějších míst ale ti jsou dávno pryč, paní Fraserová.

„Viděl jsem jednou takovou jeskyni, dodal zádumčivé. „Maroo novéjí říkali Abandawe. Považovali ji za nejposvátnější a nejhrozivější místo, ale nevím proč.

Povzbuzen tím, jak jsem bedlivě poslouchala, se znovu napil san grie a pokračoval v přírodopisné přednášce.

„Nyní ten malý ostrov, ukázal na plovoucí kus pevniny, viditelný v moři opodál, „to je ostrov Ile de la Tortue Tortuga. Tenhle

je skutečně z korálových útesů a laguna byla vytvořena prvoky již dávno předtím. Věděla jste, že to kdysi bylo oblíbené místo pirátů?” zeptal se. Zřejmé cítil, že by měl do přednášky zahrnout i nějaké více obecné téma, nejen krasové formace a krystalické břidlice.

,,Opravdoví piráti? Myslíte bukanýry? Ostrov mi začal připadat zajímavější o něco víc. „Dost romantické.

Stern se zasmál a já na něj překvapeně pohlédla.

„Nesměji se vám, pani Fraserová, ujistil mě. Úsměv přetrvával na jeho tváři, když ukázal na lle de la Tortue. „To jen, že jsem měl možnost mluvit s postarším obyvatelem Kingstonu ohledně zvyků bukanýrů, kteří měli hlavní stan ve vesnici poblíž Port Royal.

Našpulil rty, jako by chtěl něco říct, pak si to rozmyslel, pohlédl na mě úkosem a rozhodl se, že to zkusí. „Omluvte mou hrubost, paní Fraserová, ale jelikož jste vdaná žena a pochopil jsem správně, že máte jisté zkušenosti v medicíně… Pozastavil se a možná by to ukončilo toto téma úplně, ale vypil téměř dvě třetiny džbánu; široká, sympatická tvář zahořela sytým ruměncem.

„Slyšela jste někdy o abdominálních sodomických praktikách?” zeptal se a díval se na mě.

„Ano, slyšela, odpověděla jsem. „Máte na mysli…

„Ujišťuji vás, řekl a vážně kývl hlavou. „Můj informátor nejvíce rozvedl téma zvyků, jaké bukanýři měli. Buzici, do jednoho, řekl a kroutil hlavou.

„Cože?

„Byla to všeobecně známá věc, pokračoval. „Můj informátor mi sdělil, že když Port Royal zmizel v moři před šedesáti lety, byla to boží pomsta na těchto zkažených lidech. Odplatil se jim za jejich hanebné a zvrácené touhy.”

„Okouzlující, řekla jsem. Přemýšlela jsem, co by na to řekl požit kářský Tessa z Vášnivého piráta.

Kývl hlavou, moudře jako sova.

„Říkají, že když přichází vichřice, jsou slyšet zvony potopených kostelů z Port Royal. Prý svolávají duše zatracených pirátů.

Chtěla jsem se dozvědět více o těch hanebných a zvrácených praktikách, ale akorát v tomto bodě mých úvah se na verandu dobeihala Mamacita se svým úsečným „jíst a zase zmizela.

„Zajímalo by mě, ve které jeskyni našel ji? řekla jsem a odsunula křeslo dozadu.

Stern se na mě překvapeně podíval. „Kde ji našel? Vždyť já zapomněl,“ řekl s jasnou tváří, „že to nevíte. Podíval se směrem k otevřeným dveřím, ve kterých stará žena zmizela, zůstal tam jen prázdný prostor, tichý a tmavý jako jeskyně.

„Našel ji v Havaně, řekl a dovyprávěl zbytek příběhu.

Když otec Fogden přijel před patnácti lety na Kubu, pracoval deset let jako kněz misionář, na příkaz svátého Anzelma. Oddaný službě chudým pracoval ve špíně a nepokojích Havany po několik let a nemyslel na nic jiného než na pomoc trpícím a na boží lásku až do dne, kdy na tržišti potkal Ermenegildu Ruiz Alcantara y Merozovou.

„Mám dojem, že dodnes neví, jak se to stalo, řekl Stern. Otřel kapku vína, která stékala dolů po stěně jeho kalíšku, a napil se. „Možná, že ona to nevěděla taky a možná, že to plánovala už od chvíle, kdy ho spatřila.

V každém případě, o šest měsíců později se po celé Havaně roznesla zpráva, že mladá žena Dona Armanda Alcantara utekla s knězem.

„A svojí matkou, řekla jsem pod nosem, ale uslyšel mě a pousmál se.

„Ermenegilda by nikdy svou Mamacitu neopustila, řekl. „Ani svého psa Luda.

Nikdy by se jim nepodařilo utéct protože moc Dona Armanda sahala hodně daleko zachránilo je jen to, že si Angličané vybrali ten vhodný okamžik, kdy vtrhli na Kubu, a tak se Don Armando musel věnovat podstatně důležitějším záležitostem než tomu, že mu utekla nevěsta.

Uprchlíci se vydali do Bayamo tam si najali rybářskou loď, se kterou bezpečně dopluli na Hispaniolu.

„O dva roky později zemřela, řekl Stern náhle. Postavil šálek a znovu ho naplnil z oroseného džbánu. „Pochoval ji vlastníma rukama, pod tou bouganvilií.

„A potom už tu zůstali, řekla jsem. „Kněz, Ludo a Mamacita.

„Ach, ano. Stern přivřel oči a jeho profil v zapadajícím slunci ztmavl.

„Ermenegilda nikdy neopustila Mamacitu a Mamacita nikdy neopustí Ermenegildu.“

Vylil zbytek sangrie za sebe.

„Nikdo se sera nevydal “ řekl. „Vesničané na ten kopec ani nevkročí. Bojí se Ermenegildina ducha. Zpropadená hříšnice. Pochovaná zvrhlým knězem na neposvěcené půdě těžko bude odpočívat v pokoji.

Vzadu na krku mě chladil mořský’ větřík. Dokonce i slepice na dvorku s padajícím soumrakem ztichly. Hacienda de la Fuente stála tiše.

„Ale jděte, řekla jsem a on se usmál. Z mého prázdného kalíšku vyšlehla nahoru pomerančová vůně, sladká jako svatební kvítí.

„Ach, víte, pokračoval. „Jsem vědec. Na duchy nevěřím. Poněkud chvějivým pohybem se ke mně natáhl. „Půjdeme povečeřet, paní Fraserová?

Další den ráno po snídani byl už Stern připraven vyrazit na cestu do St. Luis. Ještě než jsme vypluli, měla jsem jednu, dvě otázky ohledně lodi, o které se kněz zmínil; jestli to byla Porpoise. Chtěla jsem sejí totiž vyhnout.

„Jaká to byla loď? zeptala jsem se a nalila si šálek kozího mléka ke smaženým banánům, které jsme dostali k jídlu.

Otec Fogden, jemuž zřejmě bylo po včerejších excesech trochu špatně, hladil svůj kokos a něco si pro sebe zasněně mumlal.

„Ano? řekl. Probral se z polospánku, když jej Stern šťouchnul do žeber. Trpělivě jsem zopakovala svoji otázku.

„O. Přimhouřil oči a hluboce se zamyslel. Pak se jeho tvář uvolnila. „Byla to dřevěná loď.

Lawrence sklopil svoji širokou hlavu nad talíř, aby schoval úsměv. Nadechla jsem se a zkusila to ještě jednou.

„Námořníci, co zabili Arabellu viděl jste je?

Jeho úzké obočí vyskočilo nahoru.

„No, ovšem, viděl jsem je. Jak jinak bych mohl vědět, že to udělali?

Vzala jsem na vědomí tuto logickou myšlenku.

„Přirozeně. A všiml jste si, co měli na sobě? Myslím tím…, viděla jsem, jak už otevíral ústa, aby řekl oblečení a rychle jsem mu

v tom zabránila, „měli na sobě něco jako uniformy? Posádka Por poise běžně nosila široké námořnické kalhoty, pokud se nejednalo o obřadní povinnosti, ale i tyto obyčejné šaty. špinavě bílé barvy a jednotného střihu zdánlivě uniformu připomínaly.

Otec Fogden odložil šálek a nad horním rtem měl bílý vous od mléka. Vrchní stranou dlaně jej utřel, odfrkl si a zakroutil hlavou.

„Ne, myslím, že ne. Pamatuji si, že jejích vůdce měl hák namísto ruky, mám na mysli.“ Pro ilustraci na mě zakýval svými dlouhými prsty.

Upustila jsem šálek. Rozprskl se na stolní desce. Stern křikl a vyskočil, ale kněz seděl v klidu a se zvědavostí pozoroval tenkou bílou stružku, jak teče po stole přímo do jeho klína.

„Proč jste to udělala? zeptal se vyčítavě.

„Omlouvám se, řekla jsem. Ruce se mi tak třásly, že jsem skoro ani nebyla schopná sbírat střepiny rozbitého hrníčku. Bála jsem se položit další otázku. „Otče a ta loď už odplula?

„Ovšem že ne, odpověděl a zvedl zvědavý pohled od svých mokrých šatů. „Jak by mohla? Je na pláži.

Otec Fogden šel v čele výpravy. Jeho vychrtlé bílé nohy zářily, jak si vyhrnul sutanu ke stehnům. Musela jsem udělat totéž, neboť stráň nad domem byla pokrytá hustou trávou a trnitými keři a vypůjčená vlněná róba se o ně pořád zachycovala.

Pahorek byl posetý úzkými ovčími stezkami, které se ztrácely pod stromy a mizely ve vysoké trávě. Kněz vypadal, že si je jistý svým cílem, a tak hbitě pelášil porostem a ani se nedíval za sebe.

Byla jsem už dost udýchaná, když jsme se dostali ke hřebenům kopce, i když mi Lawrence Stern galantně asistoval, odstraňoval větve, které mi bránily v cestě, a bral mě za ruku, aby mě vytáhl nahoru po strmějších svazích.

„Myslíte, že ta loď tam opravdu je? zeptala jsem se ho potichu, když jsme se vyšplhali na vrcholek. Když jsem vzala v potaz chování našeho hostitele, nebyla jsem si jistá, jestli si to náhodou nevymyslel jen kvůli tomu, abychom šli s ním.

Stern si otřel stružku potu, která mu stékala po bronzové tváři.

„Myslím, že něco tam bude určitě, odpověděl. „Přece jenom, je tam ta mrtvá ovce.

Pouhá zmínka o nedávno zesnulé Arabelle způsobila, že se mi udělalo špatně. Někdo tu ovci zabil a já šla co nejtišeji, jak jen to šlo, když jsme dorazili k vrcholu. Porpoise to být nemohla; nikdo z důstojníků ani ostatních hák neměl. Snažila jsem se také říkat, že to nebude ani Artemis, ale když jsme se zastavili u ohromné agáve, mé srdce začalo tlouct ještě rychleji.

Přes větve jsem viděla zářivě modré Karibské moře a úzký pás bílé pláže. Otec Fogden se zastavil a pokynul, ať přistoupíme k němu.

„Támhle jsou, ty odporné kreatury, zabručel. Jeho blankytné oči plály vztekem a prořídlé vlasy se doslova zježily. Vypadal jako dikobraz prožraný od molů. „Řezníci! řekl tiše, ale důrazně, jako by mluvil sám se sebou. „Lidožrouti!

Polekaně jsem na něj pohlédla, ale Lawrence Stern stiskl mou ruku a popotáhl mě k lepšímu výhledu mezi dvěma stromy.

„Hele! Je tam loď,”‘ řekl.

Byla tam. Ležela nakloněna na stranu a měla sundané stěžně. Kolem se všude možně povalovaly hromady nákladu, plachet, lan a sudů s vodou. Muži lezli po vytaženém vraku lodi jako mravenci. Výkřiky a rány kladiv zněly jako výstřely a vzduchem se nesl zápach horké smůly.

Náklad se jemně třpytil ve slunci; měď a cín trochu zašly od mořského vzduchu. Vyčiněné kůže ležely rozložené na písku jako hnědé ztuhlé skvrny.

„Jsou to oni! Je to Artemisu Ujistila mě o tom jednonohá postavička, dřepící u trupu lodi. Na hlavě měla žlutý hedvábný šátek proti slunci.

„Murphy! vykřikla jsem. „Fergusi! Jamie“ V rozrušení z toho, že jsem spatřila Artemis, jsem nedbala Sternových varovných výkřiků, vyrvala jsem se mu a utíkala z kopce dolů.

Když mě Murphy uslyšel, otočil se, ale už nebyl schopen uhnout mi z cesty. Nesena setrvačností jsem jako rozjetý vlak narazila rovnou do něj a srazila ho na záda.

„Murphy! vykřikla jsem a políbila ho samou radostí.

„Hoj!” zvolal vylekaně a zuřivě se kroutil, aby se zpode mě dostal ven.

„Milady!“ Vedle mě se objevil Fergus. Zmuchlaný, ale čilý, se zářícím úsměvem na opálené tváři. „Milady!” Pomohl mi slézt z bručícího Murphyho. Pak mě náhle uchopil a objal tak, že mi skoro popraskala žebra. Hned za ním, se širokým úsměvem na tváři, se objevila Marsal i.

„Merci aux les saints!“ zašeptal mi do ucha. „Bál jsem se, že už vás nikdy neuvidíme!” Vroucně mě políbil na obě tváře, na ústa a pak mě konečně pustil.

Hodila jsem pohledem na Artemis, ležící na pláži jako omotaný brouk. „Co se vám, proboha, stalo?“

Fergus a Marsali si vyměnili pohled. Byl to ten druh pohledu, ve kterém veškeré otázky jsou položeny a zodpovězeny zároveň a já se podivila nad hloubkou intimity mezi těmi dvěma. Fergus se zhluboka nadechl a obrátil se na mě.

„Kapitán Raines je mrtev” řekl.

Tu noc, kdy mě zastihla bouře v mangrovových mokřinách, byla zasažena i Artemis. Vichr ji odklonil z jejího směru a pak s ní uhodil o útes tak. že skončila s obrovskou dírou ve dně.

Přese všechno plula stále dál. Zadní prostory lodi se rapidně rychle plnily vodou. Přetočená na stranu doplula loď do malé zátoky. Tam našla útočiště.

„Nebyli jsme ani tři sta yardů od břehu, když se nehoda stala.” řekl Fergus a ve tváři se mu zračily vzpomínky. Loď se najednou naklonila na bok a věci ze skladu se přesunuly a začaly plavat. A právě tehdy se z moře přivalila obrovská vina, narazila do nakloněné lodi a propláchla palubu. Odnesla kapitána Rainese a čtyři další námořníky.

„Břeh byl tak blízko!” řekla Marsali s tváří zkroucenou úzkostí. „Deset minut na to jsme už byli na suchu! Kdyby…“

Fergus položil dlaň na její rameno a zastavil ji.

„Neprobádané jsou cesty boží”řekl. „Kdybychom byli tisíc mil od břehu, bylo by to stejné, až na to, že bychom je nemohli pořádně pohřbít.” Ukázal na vzdálený konec pobřeží poblíž džungle, kde se tyčilo pět malých kopečků s kříži a označovalo místo posledního odpočinku utopených mužů.

„Mela jsem trochu svěcené vody, kterou mi táta dovezl z Notre Dáme v Paříži,“ řekla Marsali. Měla popraskané rty, jak si je olizovala. „V malé flaštičce. Pomodlila jsem se a pokropila hroby. Myslíte, že by se jim to líbilo?

Zachytila jsem v jejím hlase chvění a uvědomila jsem si, že ty dva poslední dny musely být pro ni velice tvrdou zkouškou ze sebeovlá dání. Měla umouněný obličej, zplihlé vlasy a ostrost, kterou kdysi měla v očích, zmizela. Změkčily ji slzy.

„Jsem si jistá, že anořekla jsem jemně a pohladila ji po rameni. Rozhlížela jsem se po obličejích okolo nás a hledala Jamieho vysokou postavu a ohnivou hlavu, i když mi v hlavě už svítalo, že tady není.

„Kde je Jamie?“ zeptala jsem se. Tváře.mi plály od toho, jak jsem běžela z kopce, ale najednou jako by mi odtekla krev z obličeje. V žilách mi začal kolovat strach.

Fergus na mě zíral a jeho hubená tvář zrcadlila moji.

„On tady není s vámi?“ zeptal se.

„Ne. Jak by mohl?“ Slunce docela pálilo, ale na kůži jsem cítila chlad. Cítila jsem, jak přese mne proudí horko, ale bez výsledku. Rty jsem měla tak zmrzlé, že jsem téměř nebyla schopná formulovat otázku.

„A kde je?“

Fergus pomalu pohnul hlavou dozadu a dopředu, jako býk omráčený ránou řezníka.

„Já nevím.“

Jak Jamie vytušil zradu

Jamie Fraser ležel ukrytý na Porpoise a těžce dýchal. Dostat se na válečnou loď bez povšimnutí nebylo vůbec snadné; levou stranu těla měl pohmožděnou od nárazů o bok lodi, když visel na lanové síti a snažil se vyšplhat nahoru k zábradlí. Už to vypadalo, že si snad vykloubí ruce a do jedné z dlaní se mu zabodla obrovská tříska, ale byl tam a až dosud si ho nikdo nevšiml.

Jemně putoval zuby po zápěstí a trpělivě hledal konec třísky. Rus so a Stone, pomocníci z Artemis, kteří kdysi sloužili na válečné lodi, strávili hodiny času tím, aby mu vysvětlili, jaké je její uspořádání, jaké jsou části paluby a kde se pravděpodobně nachází kajuta lékaře. Je rozdíl mezi tím, když vám někdo něco vysvětluje, a tím, když to pak musíte skutečně najít. I když se podlaha pod jeho chodidly jemně vzdouvala, alespoň ten mizerný krám sebou neházel tolik co Artemis.

Třísku se mu podařilo vyndat ven; sevřel ji pevně mezi zuby, pomalu vytáhl a vyplivl na zem. Vysál krev z malé rány a opatrně vyklouznul ven s ušima jako na stopkách, aby zachytil jakýkoliv zvuk blížících se kroků.

Paluba pod ním, po schodišti dolů. Tam nejspíš budou kajuty důstojníků a při troše štěstí i kajuta lodního lékaře. Ale ona tam určitě nebude; ona ne. Ta se bude určitě starat o nemocné nejspíše bude s nimi.

Počkal do setmění, a pak ho Robbie MacRae odvezl na loď. Podle Rainse měla Porpoise spustit kotvy k večeru, od teď za dvě hodiny. Kdyby se mu podařilo najít Claire a utéct s ní ještě předtím jednoduše by s ní mohl doplavat na břeh Artemis je měla čekat, ukrytá v malé soutěsce na druhé straně Caicoských ostrovů. Kdyby selhal musel by si už nějak poradit sám.

Ze stísněných malých prostorů Artemis se dostal do obrovského rozlehlého podpalubí Porpoise; doupěte stínů. Stál a ani se nehnul, rozšířil nosní dírky a záměrně zhluboka vdechoval páchnoucí vzduch do plic. Byly tam všechny možné odporné pachy, jaké můžou po tak dlouhé době na lodi být, a všechny překryté zápachem výkalů a zvratek.

Zahnul doleva, vydal se tiše kupředu a poškubával svým dlouhým nosem. Tam, kde byl zápach nemoci nejsilnější; tam ji mohl najít.

O čtyři hodiny později, ve stále se prohlubujícím zoufalství, se už potřetí vydal na záď. Prohledal celou loď držel se z dohledu s jistými obtížemi ale Claire nebyla nikde k nalezení.

„Zatracená ženská!“ mumlal si pro sebe. „Kde ses mi zatoulala, ty malá zlobivá liško?“

V jeho srdci začal hlodat strach. Říkala sice, že ji vakcína ochrání před nemocí, ale co když se pletla? Viděl na vlastní oči, co ta strašná nemoc udělala s tak velkou posádkou po kolena v takové břečce, mohla ji taky sejmout, s vakcínou či bez.

Pomyslel na mikroby, ta malá slepá stvoření, červíky vybavené zuby, ostrými jako žiletky, jako malí žraloci. Velice dobře si uměl představit hejno těch malinkatých tvorů, jak se na ni vrhá. zabíjí ji a ohlodává dužinu života. Už jen ta představa způsobila, že se hnal na Porpoise a pak vražedný vztek na toho anglického ničemu, co měl tu zatracenou drzost ukrást mu jeho ženu úplně před nosem a ještě mu slibovat, že jakmile využijí jejích služeb, vrátí ji zpět.

Nechat ji Sassenachům jen tak, bez ochrany?

„Nikdy,“ mumlal si pod nosem a vydal se dolů do tmavého nákladního prostoru. Tady určitě nebyla, ale potřeboval chvíli přemýšlet, co dál. Co je to svazkovač kabelů, zadní nákladní palubní jícen, to smradlavé bůhvíco? Kriste pane, jak ten nenáviděl lodě!

Zhluboka se nadechl a najednou se překvapeně zastavil. Byly tam zvířata; kozy. Poznal to jednoduše po čichu. Ohradu osvětlovalo tlumené světlo a v dálce se ozývalo tiché mečení. Byl mezi těmi zvuky i ženský hlas anebo se mu to jen zdálo?

Nahnul se dopředu a poslouchal. Po palubě nad ním někdo chodil, rozpoznal údery a pleskání; shazovali těla do moře. Mohl ho někdo shora vidět? No, a i kdyby? Vždyť to není žádný zločin, když muž hledá svoji ženu.

Porpoise měla stažené plachty; vítr drnkal o dřevěné konstrukce podél celého trupu lodi. Rendez vouz s Artemis byla už dávno tatam.

Pokud tomu tak bylo, možná už neměl ani co ztratit a mohl směle jít za kapitánem a požádat, že chce vidět Claire. Možná tu někde byla to byl přece ženský hlas.

Byla to také ženská silueta, rýsující se ve světle lucerny, ale Claire to nebyla. Srdce mu neklidně poskočilo, když světlo ozářilo její vlasy, ale když uviděl tlusté zavalité tvary u ohrady s dobytkem, zase se zklidnilo. Stál tam i nějaký muž; když je Jamie pozoroval, muž se sklonil a zvedl ze země koš. Otočil se a šel směrem k Jamiemu.

Ten se postavil na malý ostrůvek mezi ohradami a zablokoval námořníkovi cestu.

„No tak, co to má znamenat..ohradil se námořník. Pak zvedl oči a pohlédl Jamiemu do tváře, zastavil se a zíral Jedno oko ho upřeně pozorovalo v hrůzném zjištění; to druhé, to byl jen namodralý bílý srpek pod zvadlým víčkem.

„Bůh nás ochraňuj!“ vyhrkl námořník. „Co vy tady děláte?“ Mužova tvář v matném světle pobledla a nenávistně plála.

„Vy mě znáte, že ano?” Jamiemu tlouklo srdce jako o závod, ale snažil se mluvit vyrovnaně a tiše. „Ale neměl jsem tu čest poznat vaše ctěné jméno, zdá se mi?”

„Pokud nebudete nic proti tomu namítat, radši bych tuhle důvěrnou záležitost ponechal v nezměněném stavu, vaše ctihodnosti.” Jednooký námořník začal couvat dozadu, ale Jamie ho předběhl a stiskl mu ruku s takovou silou, že muž vyjekl.

„Ne tak rychle, mohu li prosit. Kde je lékařka, paní Malcolmová?”

Námořník se už nemohl tvářit vyděšeněji, ale když uslyšel otázku, povedlo se mu to.

„Já nevím!” pípl.

„Ale víte,” řekl Jamie ostrým hlasem. „A řeknete mi to teď hned, nebo vám zakroutím krkem.

„No, ale když to uděláte, nebudu vám schopen říct úplně nic, že jo?” podotknul námořník a snažil se dostat nervy pod kontrolu. Bojovně vystrčil bradu nad košem s mrvou. „A teď mě pusťte nebo zavolám…” Zbytek věty se už ztratil v pouhém skřehotu, když velká ruka omotala jeho krk a začala ho neúprosně škrtit. Koš mu vypadl z ruky a kuličky kozích bobků explodovaly jako dělová střela.

„Akhhh!” Harry Tompkins mlátil divoce nohama a rozmetával trus do všech stran. Zčervenal jako řepa a zcela zbytečně se snažil dostat z Jamieho sevření. Když už mužovy oči začaly vylézat z důlků, Jamie došel ke klinickému závěru, že je čas ho pustit. Utřel si ruce do kalhot, aby se zbavil toho mastného pocitu, který měl na dlaních, jak se muž potil

Tompkins ležel na zemi jako placka a sípal.

„Máte úplnou pravdu,” řekl Jamie. „Na druhou stranu, kdybych vám zlomil ruku, předpokládám, že byste byl schopen něco říkat,

nebo ne?” Sklonil se, popadl muže za hubenou končetinu, škubnul s ním, aby ho postavil na nohy a přitom mu zkroutil jednu ruku za zády.

„Řeknu vám to, řeknu!” Námořník sebou divoce kroutil v záchvatu paniky. „Zatraceně, jste úplně stejný surovec jako byla ona!“

„Byla? Co myslíte tím byla?” Srdce v Jamieho hrudi se sevřelo úzkostí, a tak škubnul mužovou rukou mnohem víc, než zamýšlel. Tompkins vykřikl bolestí, a tak Jamie zmírnil.

„Pusťe mě! Řeknu vám to, jen mě, proboha, pusťte!” Jamie trochu ruku povolil, ale nepustil ho.

„Povězte mi, kde je moje žena!” řekl Jamie takovým tónem, že by to povalilo na zem i silnější muže, než byl Harry Tompkins.

„Je ztracena!” vyhrkl muž. „Skočila přes palubu!”

„Cože!” Byl tak ohromen, že námořníka pustil. Přes palubu. Skočila přes palubu. Je mrtvá.

„Kdy?” doptával se. „Jak to? Zatraceně, řekněte mi, co se tu stalo!” přiblížil se k muži se zaťatými pěstmi.

Námořník se odsunoval dozadu, mnul si ruku a funěl, ale v jeho jediném oku se skrývala spokojenost.

„Netrapte se, ctihodnosti,” řekl podivným a výsměšným tónem. „Sám dlouho nebudete. Potkáte se s ní v pekle už za pár dní až se budete houpat na ráhně nad Kingston Harbor!”

Bylo pozdě. Jamie uslyšel za sebou kroky. Už ani neměl čas se otočit a padla rána.

Už ho uhodili do hlavy tolikrát, že dobře věděl, že nejlepší je ležet v klidu, dokud závrať a mžitky, které pulsují za jeho víčky v rytmu srdce, neustoupí. Příliš rychle se posadit znamená bolest a zvracení.

Paluba pod ním stoupala a klesala, stoupala a klesala, jak to u těch odporných lodí bývá. Oči nechal pevně zavřené a soustředil se na tepající bolest lebky, aby nemusel myslet na stav žaludku.

Loď. Měl by být na lodi. Ano, ale povrch pod jeho tváří byl nějaký jiný prkna a ne plátěné povlečení v jeho kóji. A ten zápach, ten byl také jiný, byl…

Vystřelil rychle nahoru. Vzpomínky mu uháněly hlavou tak rychle, že ve srovnání s nimi bolest v jeho hlavě bledla. Tma se pohybovala pomalu kolem a tu a tam blikala barevná světla. Zvedal se mu žaludek. Zavřel oči, těžce polknul a snažil se ovládnout tu děsivou myšlenku, která pronikala jeho mozkem jako rožeň skopovým masem.

Claire. Ztracená. Utopila se. Mrtvá.

Převalil se na bok a zvedl se nahoru. Zvracel a kašlal, jakoby se jeho tělo snažilo násilím tu myšlenku vyhnat. Nefungovalo to; když konečně přestal a opřel se vyčerpáním o přepážku, byla tu pořád. Dýchání mu působilo bolest, sevřel pěsti na stehnech a třásl se.

Ozval se zvuk otevírání dveří a světlo zasáhlo jeho oči jako blesk. Trhnul sebou a zavřel oči, aby unikl záři lucerny.

„Pane Frasereřekl tichý a uhlazený hlas. „Je mi to opravdu líto. Chci, abyste to alespoň věděl.“

Přes opuchlé víčko uviděl ztrýzněnou tvář mladého Leonarda muže, který unesl Claire. Ten muž měl ve tváři lítost. Lítost! Litoval toho, že ji zabil.

Zuřivost přemohla slabost a on zařval přes celou místnost. Ozval se výkřik, jak uhodil Leonarda a nesl ho dozadu na chodbu, pak pořádné prásk!, když hlava toho prevíta narazila o prkna podlahy. Lidé křičeli a jak se houpaly lucerny, všude kolem bláznivě skákaly stíny. On se však o to nezajímal. Jednou ránou rozbil Leonardovu čelist a druhou mu zlomil nos. To, že neměl sílu, teď neznamenalo nic. Vydal by teď ze sebe všechno a zemřel rád. Teď byl schopen tlouct a mrzačit, cítit polámané kosti a horkou krev na svých pěstech. Blahoslavený Michaeli, dej, ať může pomstít nejprve ji. Muži se po něm sápali, chňapali a škubali s ním, ale to bylo všechno jedno. Mohli by ho teď zabít, zrodila se matná myšlenka, a to bylo také fuk. Tělo pod ním sebou trhalo a cukalo mezi jeho nohama a pak tiše ulehlo. Když padla další rána, ochotně se odebral do temnot.

Probudil ho jemný dotek prstů na jeho tváři. Ospale sáhl na ruku, aby ji uchopil a dotkl se dlaně…

„Aaaa!“

S instinktivním odporem vyskočil na nohy a drápal se po tváři. Obrovský pavouk, vyplašený téměř stejně jako on, zmizel do křoví obrovskou rychlostí, chlupaté nohy se kolem jen mihly jako stín.

Za jeho zády se ozval smích. Otočil se, srdce mu bušilo jako divé, a uviděl šest dětí, jak se houpají ve větvích obrovského zeleného stromu. Všechny na něj cenily zuby černé od tabáku.

Poklonil se jim. Motala se mu hlava, nohy měl jako z gumy, ale šok, díky kterému vstal, pomalu mizel.

„Mesdemoiselles, messieurszaskřehotal a v napůl probuzených záhybech jeho mozku se objevil dotaz, co ho vůbec přimělo promluvit k nim francouzský? Slyšel je snad z polospánku?

Byli to Francouzi, jelikož mu v tomto jazyce odpověděli. Ten byl oživen kreolským přízvukem z oblasti nuznějších poměrů. Ještě nikdy předtím jej neslyšel.

„ Vous ěíes matelot?” zeptal se nejstarší chlapec a se zájmem si ho prohlížel.

Podlomila se mu kolena, a tak si sedl na zem, což způsobilo, že děti vyprskly smíchem znovu.

„Non,“ odpověděl a sváděl boj s jazykem, aby pracoval, jak má. „Je suis guerrier. “ Měl sucho v ústech a hlava ho bolela jako ďas. Matné vzpomínky pluly kolem v ovesné kaši, které měl plnou hlavu. Byly příliš mlhavé, než aby se daly uchopit.

„Voják!” vykřiklo jedno z menších dětí. OČi mělo kulaté a tmavé jako trnky. „A kde je tvůj meč a pistole, co?“

„Nebuď hloupý,” napomenula jej povýšeně starší dívka. „Jak by mohl asi plavat. Pistole by se zničila. Ty to ještě nevíš, ty hlavo guavo?“

„Neříkej mi tak!” zařval malý chlapec a obličej se mu zkřivil zuřivostí. „Ožralice!“

„Žabí střevo!”

„Caca mozku!”

Děti se prodíraly větvovím jako opice, křičely a jedno druhého chytaly. Jamie se poškrábal na obličeji a snažil se přemýšlet.

„Mademoiselle!” Zachytil pohled starší dívky a kývl na ni. Chvíli váhala a pak spadla z větve jako zralé ovoce a přistála na zemi těsně

před ním v oblaku žlutého písku. Byla bosá. Na sobě měla pouze mušelínové košilové šaty a ve tmavých kudrnatých vlasech barevný šátek.

„Monsieur?“

„Vypadáte, že jste vzdělaná, mademoiselle,“ řekl. „Řekněte mi, prosím, jak se jmenuje toto místo?“

„Cap Haítiený odpověděla pohotově. S patrnou zvědavostí si ho prohlížela. „Mluvíte legračně?1 řekla.

„Mám žízeň. Je tady někde poblíž voda?“ Cap HaTtien. Takže byl na ostrově Hispaniola. Jeho hlava zase začala pomalu fungovat; matně si vzpomínal na to strašlivé vypětí, na to, jak plaval v tom víru zpěněných vln a že déšť bušil do jeho tváře s takovou silou, že nebyl žádný rozdíl v tom, jestli je nad anebo pod vodou. Co bylo dál?

„Tudy, tudy!“ Ostatní děti seskočily ze stromu a malá holčička ho táhla za ruku, aby ji následoval.

Poklekl u malého potůčku a opláchl si obličej vodou. Nabíral plné dlaně vody a hltavě polykal lahodnou chladnou tekutinu, zatímco děti pelášily přes kameny a házely po sobě blátem.

Teď si vzpomněl námořník s tváří jako krysa a Leonardova překvapená tvář, krvavé běsnění a uspokojující pocit z toho. jak se tělo rozbije o kosti pod nárazem jeho pěsti.

A Claire. Vzpomínka se náhle vrátila zpět a s ní pocit zmatených emocí ztráty a úzkosti doprovázené úlevou. Co se to vlastně stalo? Na chvíli se pozastavil. Ani neslyšel otázky, které mu děti pokládaly.

„Jsi dezertér?“ zeptal se znova jeden z chlapců. „Bojoval jsi?“ Chlapcův pohled spočinul na jeho rukou. Měl pořezané a oteklé klouby na prstech a strašně ho bolely dlaně; měl pocit, jako by si znovu zlomil ten prsteníček.

„Ano,“ řekl nezúčastněně s hlavou plnou myšlenek. Všechno se vracelo zpět; tmavé, zatuchlé prostory brigy, ve kterých se probral, a strašlivé probuzení s myšlenkou, že Claire je mrtvá. Příliš otřesen zármutkem se choulil na holých prknech, než aby si všiml stoupání a klesání lodi a pronikavého skučení větru v lanoví, které bylo tak hlasité, že doléhalo až dolů k němu, do hladomorny.

Ale po jisté době se loď tak hrozivě rozhoupala a zvuky byly tak silné, že pronikly i do jeho oblaku smutku. Slyšel, jak bouře sílí, výkřiky a pohyb nad sebou a pak už byl příliš zaměstnán, aby na něco myslel.

V malé místnosti nebylo nic, čeho by se mohl přidržet. Kutálel se od jedné stěny ke druhé jako usušený hrášek v dětském chrastít ku a nebyl schopen zvednout se ze země. Zleva doprava, v hluboké tmě, už ho ani nezajímalo to, jak se jeho tělem převalují vlny mořské nemoci. Tehdy už myslel jen na smrt, bylo to jeho nejvroucnější přání.

Ve skutečnosti byl už téměř v bezvědomí, když někdo otevřel dveře a on ucítil v nose ostrý kozí zápach. Nemel tušení, jakým způsobem ho ta žena vynesla po žebříku na záď, ani proč to udělala. Matně si jen vzpominal, že něco blábolila lámanou angličtinou. Táhla ho po zemi a pak mu pomohla vstát, když klopýtal a klouzal po prknech mokrých od deště.

Pamatoval si její poslední větu, ještě než ho popostrčila k naklánějícímu se lodnímu zábradlí.

„Ona není mrtvá,“ řekla žena.

„Plavala tam,“ ukázala na zpěněné moře, „plav za ní. Najdi ji!“ A pak se sklonila, jednu ruku vložila do jeho rozkroku, robustní rameno vsunula pod jeho hýždě a elegantně ho přehodila přes palubu do zvířené vody.

„Ty nejsi Angličan,“ mluvil chlapec. „Ale to je anglická loď, že?“

Automaticky se otočil, podíval se směrem, kterým chlapec ukazoval, a zahlédl Porpoise, zakotvenou opodál v mělké zátoce. Další lodě byly roztroušené po přístavu. Z kopečku nad městem bylo všechno krásně vidět. Tohle místo se ukázalo být velmi výhodné.

„Ano,“ odpověděl chlapci. „Je to anglická loď.“

„Bod pro mě!“ vykřikl chlapec šťastně. Otočil se a zavolal na dalšího chlapce. „Jacku! Měl jsem pravdu! Je anglická! Tento měsíc čtyři body pro mě a jen dva pro tebe!“

„Tři!“ opravil ho Jacques rozhořčeně. „Já mám španělské a portugalské. Bruja byla z Portugalska, takže ji mohu počítat taky!“

Jamie natáhl ruku a chytl staršího chlapce za rameno.

„Pardon, monsieur,“ řekl. „Tvůj kamarád řekl BrujaT”

„Ano, byla tady minulý týden,“ odpověděl chlapec, „Je Bruja portugalské jméno? Nebyli jsme si jistí, jestli ji máme počítat jako španělskou nebo portugalskou.

„Někteří z námořníků navštívili tavernu moji maman,“ připojila se jedna z malých holčiček. „Znělo to, jako by mluvili Španělsky, nebylo to, jako když mluví strýček Geraldo.

„Myslím, že bych si s tvoji maman rád promluvil, chěrie“ promluvil k holčičce. „Nevíte náhodou někdo, kam Bruja pokračovala dál?

„Bridgetown, utrousila pohotově starší dívka, aby znovu získala pozornost. „Slyšela jsem, jak to říká úředník z kasáren.

„Kasáren?

„Mají vchod těsně vedle dveří do taverny moji maman’” menší dívka dodala a zatahala ho za rukáv. „Kapitáni lodi tam vždycky chodí s papíry a námořníci jdou pít. Pojďte, pojďte! Maman vám dá najíst, když jí řeknete.

„Myslím, že tvoje maman mě tak akorát vyhodí ze dveří, řekl jí a poškrábal se po odrostlém strništi na bradě. „Vypadám jako vagabund. A také vypadal. Přestože plaval v moři, oblečení měl špinavé od krve a zvratek a cítil, že na obličeji má modřiny a podlitiny.

„Maman už viděla horší věci, než jsi ty, ujistila ho dívka. „No tak!

Usmál se, poděkoval jí a nechal děti, aby ho vedly z kopce dolů. Trochu ho udivovalo, že si jeho nohy ještě nezvykly na pevninu. Připadalo mu zároveň divné i jistým způsobem příjemné to, že se ho děti nebály, i když určitě vypadal hrozně.

Tohle měla kozí žena na mysli? Že by Claire doplavala až k pobřeží tohoto ostrova? Pramínek naděje se vlil do jeho srdce a působil jako osvěžující voda na jeho vyprahlé hrdlo. Claire byla tvrdohlavá a nezodpovědná, měla mnohem větší kuráž, než bylo pro ženu bezpečné, ale v žádném případě nebyla tak hloupá, aby jen tak náhodou vypadla z válečné lodi.

I Bruja i lan byli tak blízko! Najde je tedy oba dva. Fakt, že byl bosý, bez peněz a že uprchl královskému námořnictvu, se zdál být bezvýznamný. Byl při smyslech, měl ruce a s pevnou půdou pod nohama mu připadalo možné všechno.

Teď už nezbývalo nic jiného, než co nejrychleji opravit Artemis a vydat se na Jamajku. Udělala jsem všechno pro to, abych potlačila strach o Jamieho, ale tak nebo tak jsem dva dny nebyla schopná nic jíst. Chuti k jídlu bránila obrovská ledová koule, která okupovala můj žaludek.

Pro rozptýlení jsem vzala Marsali do domku na kopci, kde se jí podařilo okouzlit otce Fogdena tím, že si vzpomněla a připravila pro něj skotský dezinfekční přípravek pro ovce, který měl zaručeně odstranit klíšťata.

Stern se mě snažil podpořit tím, že mi dal do opatrování svou brašnu a pověřil mě úkolem hledat všechny možné zajímavé kusy ze třídy Arachnida, které mi přijdou pod ruku během sbírání bylin. I když jsem si pro sebe říkala, že bych raději některé větší kusy ze třídy Arachnida zašlápla velkou botou a ne je sbírala do dlaní, přijala jsem tento úkol a nahlížela do kalichů bromélií naplněných vodou a hledala pestrobarevné žáby a pavouky, kteří obývali tyto malé světy.

Třetího dne odpoledne jsem si z jedné z expedic donesla několik liliových kořenů, pestře oranžové hlízy a společně s tarantulí také kus neobvyklého mechu chytila jsem ji do námořnického kulichu a nesla v ruce natažené před sebou tak velkou a chlupatou, že jistě uvede Lawrence do stavu vrcholné rozkoše.

Když jsem se vynořila z džungle, zjistila jsem, že muži hodně pokročili; Artemis už neležela našikmo na zemi, ale s pomocí lan, klínů a výkřiků ji pomalu zvedali do původní vzpřímené pozice.

„Takže už je pomalu hotová?“ zeptala jsem se Ferguse, který stál u zádní části lodě a vyřvával instrukce, jak a kde má posádka umísťovat klíny. Otočil se ke mně rozšklebený a utíral si pot z Čela.

„Ano, milostivá! Těsnění je hotové. Podle pana Warrena můžeme spustit loď na vodu už k večeru. Ochladí se a dehet bude tvrdý.”

„Skvěle!” Zvedla jsem hlavu a podívala se na prázdný stěžen týčící se vysoko nad námi. „Máme plachty?”

„Ach, ano, máme, ujistil mě. „Ve skutečnosti máme všechno kromě…“

Ať už to bylo cokoliv, co mi chtěl říct, náhle nás vyrušil MacLeo nidův zběsilý výkřik. Otočila jsem se a podívala na nedalekou palmovou alej. V dálce zazářil kov.

„Vojáci!“ zareagoval Fergus dříve než ostatní a seskočil z lešení na zem tak, až to zadunělo a zvedla se vlna písku. „Rychle, rnilady! Do lesa! Marsali!“ zařval a divoce se ohlížel po dívce.

Olízl si pot z vrchního rtu a skákal pohledem z džungle na blížící se vojáky. „Marsali!“ křikl ještě jednou.

Marsali se objevila u trupu lodi, bledá a vystrašená. Fergus ji chytil za rameno a popostrčil mým směrem. „Běž s rnilady! Utíkejte! Popadla jsem Marsali za ruku a běžely jsme do lesa. Okolo nás se vznášely vlny písku. Všude se rozléhaly výkřiky a padal jeden výstřel za druhým.

Ještě deset kroků, pět a vstoupíme do stínu lesa. Zhroutila jsem se u trnitého keře a lapala po dechu. V boku jsem cítila pichlavou bolest. Marsali klesla na kolena vedle mě s tvářemi od slz.

„Co se děje?“ vyjekla udýchaná. „Kdo jsou ti muži? Co chtějí udělat? S Fergusem. Co?

„Já nevím.“ Stále jsem těžce oddechovala, a tak jsem se přidržela cedrového stromku a padla na kolena. Na čtyřech ve křoví jsem pozorovala muže, kteří dorazili k lodi.

Vzduch pod stromy byl chladný a vlhký, ale ústa jsem měla suchá jako vatu. Kousala jsem se zevnitř do tváře, aby se mi spustily sliny.

„Myslím, že to bude v pořádku.” poklepala jsem Marsali po rameni a snažila seji o tom ujistit. „Podívej, je jich jen deset, šeptala jsem a počítala. Poslední voják vyklusal z palmového háje. „Jsou to Francouzi; Artemis má francouzské papíry. To bude v pořádku.

Ale také být nemusí. Byla jsem si dobře vědomá toho, že za loď na suchu byla zákonem předepsaná odměna. Bylo to opuštěné pobřeží a jediné, co stálo mezi vojáky a jejich velkou odměnou, byly životy lidí z posádky Artemis.

Jen několik námořníků mělo pistole; většina z nich měla jen nože. Ale vojáci byli vyzbrojení až po zuby, každý měl mušketu, meč, pistole. Kdyby k něčemu došlo, byli oproti nám v obrovské převaze.

Muži u lodě byli úplně zticha. Drželi se ve skupince za Fergusem, který stál vepředu, aby hovořil s vojáky. Hákem si upravil vlasy dozadu a pevně se postavil do písku, připraven na všechno. Skřípot a řinčení zbraní tlumil vlhký, horký vzduch a dusot kopyt mizel někde v písku.

Vojáci se zastavili asi deset stop od skupinky námořníků. Velký muž, který vypadal jako velitel, zvedl ruku, vojáci zastavili a on seskočil z koně.

Spíše než vojáky jsem pozorovala Ferguse. Viděla jsem, jak se jeho obličej změnil a i přesto, že byl opálený, zbledl. Rychle jsem pohlédla na vojáka přicházejícího po písku a krev mi ztuhla v žilách.

„Silence, mes amis, “ řekl velký muž a jeho příkaz zněl velice příjemně. „Silence, et restez, s’il vousplait. Buďte zticha a nehýbejte se, prosím.

Kdybych nebyla už teď na kolenou, upadla bych. Zavřela jsem oči a beze slov děkovala bohu.

Marsali se vedle mě zajíkla překvapením. Otevřela jsem oči a přiložila jí dlaň k otevřeným ústům.

Velitel si sundal z hlavy klobouk a roztřepal hustou kštici propocených hnědých vlasů. Zašklebil se na Ferguse a uprostřed krátkých kudrnatých vousů se blýskly bílé vlčí zuby.

„Vy to tu řídíte? řekl Jamie francouzský. „Pojďte se mnou. Zbytek, kývl na posádku, která ohromeně zírala, „ať zůstane tam, kde je. A mlčet, dodal drsně.

Marsali odtrhla mou ruku stranou a já si uvědomila, jak silně jsem ji držela.

„Promiň, zašeptala jsem a pustila ji, ale přitom jsem neodtrhla oči od dění na pláži.

„Co to dělá? zasyčela Marsali do mého ucha. Její tvář zbledla vzrušením a kolem nosu jí slunce vytvořilo malé vrásky. „Jak se sem dostal?

„Já nevím! Buď zticha, pro rány boží!

Muži z posádky Artemis si vyměnili pohledy, zvedali obočí a vzájemně se pošťuchovali, ale díkybohu uposlechli rozkaz a byli zticha. Doufala jsem, že jejich zřetelné rozrušení bude interpretováno pouze jako zděšení nad hrozící smrtí.

Jamie se společně s Fergusem procházeli po nábřeží a tiše se radili. Pak se oddělili. Fergus šel zpátky k lodi s výrazem přísné odhod

lanosti ve tváři a Jamie zavolal vojáky, ať sesednou z koní a přijdou k němu.

Nevím, co říkal Jamie vojákům, ale zato Fergus byl dost blízko na to, abych ho mohla slyšet.

„Tohle jsou vojáci z vojenské posádky na Cap Haitien,” oznámil svým mužům. „Jejich velitel kapitán Alessandro,” řekl se zvednutým obočím a odporně se zašklebil, aby zdůraznil jméno, „říká, že nám pomohou spustit Artemis na vodu.” Někteří muži toto prohlášení uvítali s radostí, někteří se tomu divili.

„Ale jak se pan Fraser…,“ začal Royce, poněkud nechápavý námořník, a rozpačitě svraštil čelo. Fergus však nepřipustil žádné další otázky. Vnořil se mezi posádku, popadl Royce za ramena, zatáhl ho k lešení a mluvil pořádně nahlas, aby ho přehlušil.

„Ano, není to šťastná náhoda?” řekl. Viděla jsem, jak Royceovi zakroutil uchem. „Opravdu šťastná! Kapitán říká, že nějaký obyvatel cestou z plantáže uviděl loď na mělčině a oznámil to vojákům. S takovou pomocí dostaneme Artemis na vodu hned.” Pustil Royce a ostře ho pleskl přes stehno.

„Tak pojďte, pojďte, pustíme se všichni do práce! Manzetti nahoru! MacLeode, MacGregore, berte kladiva! Maitlande,” všiml si Maitlanda, jak stojí v písku a přihlouple se dívá na Jamieho. Fergus se otočil a pleskl plavčíka přes záda tak silně, až zavrávoral.

„Maitlande, mon enfant! Zazpívej, ať nám to odsejpá!” Zmatený Maitland se o to tedy pokusil a spustil „Snědou dívku”. Několik námořníků sešplhalo po lešení o kus zpátky a nevěřícně koukali přes rameno.

„Zpívat!” zakřičel Fergus a probodával muže pohledem. Murphy, kterému to připadalo mimořádně vtipné, si otřel zpocený rudý obličej a ochotně se přidal ke zpěvu. Sípavým basem posílil Maitlandňv čistý tenor.

Fergus si vykračoval tam a zpátky podél trupu lodi a napomínal, dával pokyny, popoháněl udělal takové divadlo, že směrem k Ja miemu poputovalo několik nedůvěřivých pohledů. Pak se muži znovu pustili do práce.

Vojáci sundali své kožené kabátce, odložili většinu zbraní a také se poslušně dali do práce. Všimla jsem si, že tři z nich se nepřidali.

Plně vyzbrojení zůstali na stráži a přísně pozorovali každý pohyb. Jamie stál opodál a na vše dohlížel.

„Neměly bychom vylézt?” zašeptala Marsali do mého ucha. „Vypadá to, že jsme v bezpečí.”

„Neřekla jsem a upřeně jsem pozorovala Jamieho. Stál ve stínu vysoké palmy, klidně, ale ve střehu. Pod bradou, kterou jsem předtím neznala, byl jeho výraz tváře nečitelný, ale dal se zpozorovat nezřetelný pohyb u jeho stehen. Dva kmitající prsty.

„Ne,” řekla jsem znovu. „To ještě není konec.”

Muži pracovali až do odpoledne. Hromada dřevěných válců se stále zvětšovala a vzduchem se šířila vůně čerstvé mízy. Fergus už ochraptěl a košile se mu lepila na záda. Koně, spoutaní k sobě, se potulovali u okraje lesa a hledali potravu. Námořníci už nezpívali, ale zabraní do práce se jen občas podívali směrem k lesu, kde se zkříženýma rukama stál kapitán Alessandro.

Voják na stráži kráčel tam a zpět podél stromů, mušketu v pozoru, zamyšleně pozoroval svěží zelené stíny. Jednou procházel tak blízko mě, že jsem mohla vidět jeho zničenou pleť na tvářích a jak se na jeho krku houpají černé kadeře. Když šel, všechno na něm skřípalo a kývalo se. Na jedné z ostruh mu chyběl ozubený kroužek. Vypadal rozrušeně a docela naštvaně.

Bylo to dlouhé čekání a zvídavost lesních komárů jej prodlužovala ještě více. Myslela jsem, že tam budeme sedět donekonečna. Pak jsem spatřila Jamieho, jak mávl na jednoho z hlídačů a šel přes pláž k lesu. Pokynula jsem Marsali, ať počká, sklonila jsem hlavu a pod větvemi jsem přes hustý keř skočila k místu, kde zmizel.

Se zatajeným dechem jsem vykoukla zpoza keře, právě když si šněroval boty. Když to zaslechl, trhnul hlavou, vytřeštil oči a zařval tak, že by to probralo i mrtvou ovci Arabellu, ne jen strážného.

Když jsem uslyšela chřestění bot a výkřiky muže směřujícího k nám, skočila jsem zpátky do křoví.

„Cest bien!“ křikl Jamie. Zněl trochu roztřeseně. „Ce nést qum serpent!“

Strážník mluvil podivným francouzským nářečím a poněkud nervózně se zeptal, zda byl had nebezpečný.

„Non, cest innocent,“ odpověděl Jamie. Mávl na strážného, který se zvídavě, ale s odporem rozhlížel kolem keře. Ať už to byli hadi neškodní anebo jiní, moc v lásce je neměl, a tak se ihned a rád vrátil ke svým povinnostem.

Jamie se bez váhání ponořil do keře.

„Claire!“ Přimáčkl mě ke své hrudi. Potom mě uchopil za ramena a prudce se mnou zatřásl.

„K čertu s tebou!“ zašeptal přísně. „Myslel jsem si, že jsi opravdu mrtvá! Jak sis mohla dovolit udělat něco tak ztřeštěného a vyskočit z lodi uprostřed noci! Ty nemáš rozum?

„Pusť mě!“ sykla jsem. Když tak se mnou třásl, kousla jsem se do rtu. „Pusť, říkám ti! Co myslíš tím, že jsem si já mohla něco dovolit? Pitomče! Co tě to napadlo skákat za mnou?“

Měl hodně opálený obličej a teď ztmavnul ještě víc.

„Co mě to napadlo?” zopakoval. „Pro rány boží, jsi moje žena! Ovšem, že půjdu za tebou; proč jsi na mě nepočkala? Kriste pane, kdybych měl více času, tak bych…” Zmínka o Čase mu zřejmě připomněla, že jsme ho neměli mnoho, a tak se znatelnou námahou v sobě potlačil další poznámky. Udělal to i proto, že jsem k tomu měla také hodně co říct. Polkla jsem.

„Co tady k sakru děláš?” zeptala jsem se.

Červená záplava na jeho obličeji zmizela a objevil se náznak úsměvu.

„Jsem kapitán,” řekl. „Nevšimla sis?

„Ano, všimla! Kapitáne Alessandro, hluboce se klaním! A co chceš jako udělat?

Namísto odpovědi mnou ještě jednou zatřásl a pohlédl na mě a na Marsali, která zvídavě vystrčila hlavu.

„Obě zůstaňte tady. Neopovažujte se vystrčit ani nohu, anebo vás ztluču do bezvědomí, přísahám.”

Nečekal na odpověď, otočil se a dlouhými kroky odkráčel mezi stromy směrem k pláži.

Pohlédly jsme s Marsali jedna na druhou, ale o vteřinu později nás vyrušil ještě jednou. Přiřítil se zpět, aby si ještě něco ujasnil. Popadl mě a krátce mě políbil.

„Zapomněl jsem. Miluji tě,“ řekl a pro zdůraznění mnou ještě jednou zatřásl. „Jsem rád, že nejsi mrtvá. Už to nikdy ne dělej!“ Pak mě pustil, skočil do křoví a zmizel.

Zatajil se mi dech, byla jsem více než vyděšená, ale neuvěřitelně šťastná.

Marsali měla oči kulaté jako talířky.

„Co teď budeme dělat?” zeptala se. „Co chce táta udělat?”

„Nevím,” odpověděla jsem. Červenala jsem se a stále cítila dotek jeho úst na svých rtech a dosud neznámé brnění po tom, jak se o mě otřel zarostlou tváří. Jazykem jsem se dotkla bolavého místa, jak jsem se kousla do rtu. „Já nevím, co se chystá udělat,” zopakovala jsem. „Myslím, že máme čekat. Pak se uvidí.”

Čekání bylo dlouhé. Dřímala jsem u kmene obrovského stromu a už se pomalu smrákalo. Vtom mě probudila Marsalina dlaň na mém rameni.

„Spouštějí loď na vodu!” rozechvěle šeptala.

Přesně tohle dělali; vojáci byli pod dohledem stráže a posádka Artemis obsluhovala lana a dřevěné klády, díky kterým dostali loď po pláži až na vody malé zátoky. Pomáhali dokonce i Fergus, Innes a Murphy, nehledě na chybějící končetiny.

Slunce zapadalo; obrovský oranžově zlatý kotouč zářil nad mořem. Muži se proměnili v černé siluety, anonymní jako otroci z egyptských fresek, přivázaní k robustnímu břemeni.

Monotónní loďmistrovo „Tahej!” doprovázela radost z toho, jak se trup lodi přivázaný lany pohnul o posledních několik stop a oddálil od břehu.

Viděla jsem záři rudých vlasů, jak se Jamie vyhoupl na loď a za ním záblesk kovu, když ho jeden z vojáků následoval. Stáli oba na stráži, červená a černá tečka na konci lanového žebříku. Muži z posádky Artemis nasedli do joly, dopluli k lodi, vylezli po žebříku nahoru a promíchali se s francouzskými vojáky.

Poslední muž zmizel nahoře za žebříkem. Muži ve člunech seděli u vesel, dívali se nahoru, napjatí a nervózní. Nic se nedělo.

Slyšela jsem, jak vedle mě Marsali hlasitě vydechla a uvědomila jsem si, že téměř ani nedýchám.

„Co to dělají?’‘ řekla popuzeně.

Jako odpověď se rozlehl jeden hlasitý zuřivý výkřik z Artemis. Muži ve člunech škubli hlavami nahoru připraveni vpadnout na palubu. Žádný jiný signál se neozval. Artemis vyplula klidně na stoupající’ vody zátoky, dokonalá jako na malířském plátně.

„Mám toho dost “ řekla jsem najednou Marsali. „Cokoli tam ti zatracení chlapi dělají, už jsou s tím hotoví. Pojď.

Nadechla jsem se čerstvého chladného večerního vzduchu a vypochodovala z lesa. Marsali kráčela za mnou. Jak jsme kráčely po pláži, z lodě vyskočila malá útlá postavička a cválala k nám po mělčině. Kolem ní se rozstřikovaly krůpěje zelené a šarlatové mořské vody.

„Mo chridhe chěrie! “ Fergus běžel v kapkách vody k nám, celý zářil, pak popadl Marsali, nazvedl ji a otočil se s ní dokola.

„Hotovo! zajásal. „Bez jediné střely! Svázaní jako husy a sbalení jako slanečci ve skladu!“ Srdečně Marsali políbil, postavil ji zpět do písku, otočil se ke mně a ceremoniálně se poklonil. Elegantně přitom mávl imaginárním kloboukem.

„Milady, kapitán Artemis by byl velmi rád, kdybyste ho poctila svou přítomností u večeře.

Nový kapitán Artemis stál uprostřed své kajuty se zavřenýma očima, úplně nahý a s rozkoší ve tváři se škrábal po varlatech.

„Ehm, řekla jsem, když jsem stála tváří v tvář té podívané. Otevřel oči a tvář se mu rozzářila radostí. Za chvíli už jsem byla v jeho objetí s tváří opřenou o nazlátlé rezavé chloupky na jeho hrudníku.

Nějakou dobu jsme mlčeli. Slyšela jsem, jak někdo chodí po palubě nad námi, výkřiky posádky, jak se radovali z odvráceného nebezpečí, a skřípot a pleskání natahovaných plachet. Všude kolem nás se Artemis vracela k životu.

Moje tvář byla teplá a mravenčila, jak se o ní otíral bradou. Když jsem ho držela v náručí, najednou jsem se cítila cizí a plachá. Byl prostě nahý a já pod zbytky roztrženého hábitu otce Fogdena neměla také nic.

To tělo, ke kterému jsem byla přitisknutá, stále více naléhalo. Bylo stejné od šíje až dolů, ale mělo tvář cizince, vikingského nájezdníka.

Kromě porostu, který pozměnil jeho tvář, jsem také zjistila, že byl cítit něčím, co jsem neznala. Jeho vlastní pot byl překrytý žluklým kuchyňským olejem, pivem, výpary ostrého parfému a neznámého koření.

Pustila jsem ho a odstoupila o krok dozadu.

„Neměl by ses obléct?“ zeptala jsem se. „Ne že bych si ten pohled neužívala,“ dodala jsem a červenala se navzdory sobě samé. „Já… ehm… myslím, že se mi ta brada líbí. Možná,“ dodala jsem nejistě a pečlivě si jej prohlížela.

„Mně ne,“ řekl upřímně a poškrábal se po obličeji. „Mám plno vší a svědí to jako ďas.“

„Au!“ I když mi pediculus humanus byl důvěrně známý, obyčejnou šatní veš jsem naštěstí osobně nikdy nepoznala. Nervózně jsem se poškrábala po hlavě a představila si jejich pichlavý pohyb po mé pokožce, a jak ve skupinkách skotačí v houštinách mých kadeří.

Zašklebil se na mě a z jeho husté kaštanové brady na mě vykoukly bílé zuby.

„Nedělej si starosti, Sassenachová,“ ujistil mě. „Už jsem poslal pro břitvu a horkou vodu.“

„Opravdu? Přijde mi, že je to škoda dávat ji hned pryč.“ Navzdory vším jsem se sklonila dopředu, abych si prohlédla zblízka tu ježatou ozdobu. „Je to jako tvé vlasy, všechny ty barevné odstíny. Je fakt hezká, opravdu.“

Opatrně jsem se dotkla jeho brady. Chlupy byly zvláštní; ve srovnání s jemnými, poddajnými vlasy na jeho hlavě byly silné, dráto vité a hodně kudrnaté. Rašily z jeho kůže bujně a v přepychu barev; měděné, zlaté, jantarové, skořicové a šedé tak tmavé, až téměř černé. Nejvíce ze všeho mě udivoval hustý stříbrný pruh, který běžel od spodního rtu po čelisti kolmo dolů.

„To je legrační,“ řekla jsem. „Na hlavě nemáš žádné šedé vlasy a tady ano.“

„Mám?u překvapený si přiložil dlaně k bradě a já si v tu chvíli uvědomila, že on vlastně vůbec neví, jak vypadá. Pousmál se a sklonil, aby ze země posbíral rozházené oblečení.

„Jistě, ale jedna věc by mě zajímala; divím se, že jsem nezešedi věl úplně z toho, čím jsem si prošel za poslední měsíc.“ Odmlčel se a prohlížel si mé prošívané prádlo.

„A co se týče toho, Sassenachová, co jsem ti říkal v lese.. “

„Ano, co se toho týče,“ přerušila jsem ho. „Cos to tam, pro pána krále, vyváděli

„Ach, myslíš ty vojáky?” Zamyšleně se poškrábal po bradě. „No, to bylo velmi prosté. Řekl jsem vojákům, že jakmile spustíme loď na vodu, tak na moje znamení se vrhneme na posádku a strčíme ji do skladu. Na zarostlé tváři zazářil široký úsměv. „Až na to, že Fergus to sdělil posádce, víš; a tak když postupně vojáci vcházeli na palubu, dva muži z posádky je popadli, třetí mu zacpal ústa, svázal mu ruce a vzal mu zbraně. A pak jsme všechny vojáky strčili do skladu. Toť vše. Pokrčil rameny skromně a lhostejně.

„Jistě, řekla jsem a vydechla. .A pokud jde o to, jak ses sem dostal…‘”

Najednou nás přerušilo opatrné klepání na dveře kajuty.

„Pane Frasere, ehm… tedy, kapitáne? V zárubních dveří se objevil Maitlandův mladý hranatý obličej a opatrně sledoval mísu, nad kterou se vznášela oblaka páry. „Pan Murphy se poroučí. Roztopil oheň v kuchyni a posílá horkou vodu.

„Pane Frasere, bude stačit, ujistil ho Jamie a vzal tácek s nádobou a břitvou do jedné ruky. „Méně plavbyschopný kapitán snad ani neexistuje. Odmlčel se a zaposlouchal se do dupotu chodidel nad našimi hlavami.

„Nicméně když už kapitánjsem,“ řekl pomalu, „domnívám se, že bych měl říct, kdy vyplouváme a kde stavíme?

„Ano, pane, to je jedna z věcí, které kapitán dělá, řekl Maitland a dodal další užitečnou radu, „Kapitán také rozhoduje, kdy muži dostanou extra porci jídla a grogu.

„Chápu. Vrchní oblouček Jamieho úst byl stále vidět i přes porost. „Pověz mi, Matilande co myslíš, kolik toho mohou dělníci vypít, aby byli ještě stále schopní veslovat?

„Ach, docela hodně, pane, řekl Maitland vážně. Svraštilo se mu čelo, jak přemýšlel. „Možná jednou tolik?

Jamie zvedl jedno obočí. „Brandy?

„Ach, ne, pane! Maitland vypadal, že je šokován. „Grogu. Brandy by mohli vypít tak poloviční dávku, jinak by se kutáleli po lodi.

„Takže dvojitá dávka grogu. Jamie se Maitlandovi slavnostně uklonil a vůbec jej nezatěžovala skutečnost, že byl úplně nahý.

„Takže rozhodnuto, pane Maitlande. A nezvedneme kotvy, dokud nepoveceřím.”

„Ano, pane!” Maitland se takc uklonil; Jamieho chování bylo působivé. „A až zvedneme kotvu, mám za vámi poslat Číňana?”

„Pane Maitlande, mockrát vám děkuji.”

Maitland se otočil k odchodu, ještě jednou si obdivné prohlédl Jamieho jizvy, ale ještě jsem ho zastavila.

„Ještě jedna věc, Maitlande,” řekla jsem.

„Ach, ano, madame?”

„Zašel byste dolů do kuchyně a požádal pana Murphyho, aby mi sem poslal láhev toho nejsilnějšího octa? A mohl byste zjistit, kam dali muži mé léky, a přinést mi je sem nahoru?”

Trochu ho to zmátlo a na jeho úzkém čele se objevily vrásky, ale nakonec ochotně přikývl.

„Ach, ano, madame. Hned to bude.”

„Co chceš dělat s tím octem, Sassenachová?” podíval se na mě Jamie přísně, když Maitland zmizel na chodbě.

„Naložit tě v něm a pozabíjet vši,” řekla jsem. „Nehodlám spát s hnízdem kypícím tou havětí.”

„Aha,” řekl. Zamyslel se a poškrábal se na krku. „Ty chceš spát se mnou?” Podíval se na odpudivou díru ve stěně.

„Nevím sice přesně, kde, ale ano, chci,” řekla jsem odhodlaně. „A přeji si, aby sis tu bradu zatím ještě neholil,” dodala jsem, když se sklonil, aby položil tác, který držel před sebou.

„A proč ne?” Ohlédl se zvědavě přes rameno a já pocítila, jak mi začínají hořet tváře.

„Ehm… no. Je to trochu… jiné.”

„Ach, ano?” Vstal a udělal krok mým směrem. Ve stěsnaných prostorách kajuty vypadal ještě větší a více nahý než vypadal na palubě.

Pobavilo ho to. Tmavě modré oči se proměnily ve dva trojúhelníčky.

„Jak jiné?” zeptal se.

„No, je to… uhm…” Projela jsem si prsty po hořících tvářích. „Je to jiné. Když mě políbíš. Na mou… kůži.”

Díval se na mě. Ani se nepohnul, ale připadal mi, jako by byl blíž.

„Máš velmi jemnou kůži, Sassenachová,” řekl tiše. „Hladkou jako perly nebo opál.” Natáhl ruku a prstem jemně obkreslil linii mé tváře. Pak pokračoval dál po mé šíji, širokým obloukem obtáhl křivky klíčních kostí a zad a pak dolů, pomalým vlnitým pohybem sjel až ke špičkám mých ňader, schovaných hluboko ve výstřihu knězova hábitu. „Máš spoustu takové jemné kůže, Sassenachová,” dodal a cukl obočím. „Tohle jsi měla na mysli?“

Polkla jsem, olizla si rty, ale neuhnula jsem pohledem.

„Ano, vice méně tohle jsem měla na mysl i.“

Odtáhl prst pryč a pohlédl na mísu, ze které stoupala pára.

„No dobře, ale byla by škoda takhle plýtvat vodou. Mám ji poslat zpět Murphymu do kuchyně, aby z ní uvařil polévku, nebo ji mám snad vypít?“

Zasmála jsem se a napětí i ten podivný pocit byly rázem pryč.

„Máš si sednout,“ řekla jsem, „a umýt se. Páchneš, jako kdybys právě přišel z bordelu.”

„To asi ano,” potvrdil a poškrábal se. „Je tam jeden na patře, v taverně, kam vojáci chodí karbanit a pít.” Vzal mýdlo a hodil ho do horké vody.

„Tak na patře, jo?“ řekla jsem.

„No, děvčata mezitím chodí dolů,” vysvětlil. „Přece jen by nebylo slušné se ohradit, když si chtějí sednout k tobě na klín.”

„A tvoje matka tě neučila slušnému chování, že ano,” dokončila jsem velmi suše.

„A co se týče té druhé myšlenky, myslím, že bychom tady mohli zakotvit na noc,” řekl zamyšleně a díval se na mě.

„Myslíš?”

„A spát na břehu, tam je více místa.”

„Více místa k. čemu?” zeptala jsem se a podezíravě na něj pohlédla.

„No, já to naplánoval, víš?“ řekl a oběma rukama si opláchl obličej.

„Co jsi naplánoval?” zeptala jsem se. Odfrkl si a setřásl z brady zbytky vody, než odpověděl.

„Už na to myslím měsíce,” mluvil s horlivým očekáváním. „Každou noc, složen v té zatracené houpající se skořepině, jsem musel poslouchat Fergusovo chrochtání a pšoukání. Tak jsem to všechno vymyslel. Co bych přesně udělal, kdybych tě měl u sebe nahou a roztouženou, nikoho v dosahu, a někde, kde je dostatek místa, abych ti mohl dobře posloužit.” Energicky si namydlil ruce a rozetřel pěnu po obličeji.

„No, roztoužená jsem dost,” řekla jsem zaujata tématem. „Místa je tu dost, a pokud se jedná o to, jestli jsem nahá… “

„Na to dojde,” ujistil mě. „To je součást plánu, víš? Vzal bych tě někam, kde by nás nikdo neviděl, rozložil svůj kilt, abychom si na něj mohli lehnout, a začal tím, že bych si sedl vedle tebe na zem.”

„Dobrá, to je začátek,” řekla jsem. „Co by bylo pak?” Sedla jsem si vedle něj na lůžko. Naklonil se blíž ke mně a velmi jemně mě kousl do ušního lalůčku.

„A pak, pak bych si tě vzal k sobě na kolena a políbil tě.” Odmlčel se a ukázal, co má na mysli. Držel mi ruce tak pevně, že jsem se nemohla hnout. O chvilku později mě pustil a na mých jemně naběhlých rtech zůstala pachuť piva, mýdla a Jamieho.

„To byl bod první,” řekla jsem a setřela z úst mydliny. „Co dál?”

„Pak bych tě položil na kilt, omotal si tvoje vlasy okolo dlaně a ochutnal tvoji tvář, šíji a ňadra,” řekl. „Dělal bych to tak dlouho, až bys začala vydávat ty pisklavé zvuky.”

„Já nevydávám pisklavé zvuky!”

„Ale ano,” řekl. „Prosím tě, podáš mi ručník?”

„Pak,” pokračoval vesele, „bych pokračoval z druhého konce. Vyhrnul bych ti spodničku a…” Jeho tvář zmizela v záhybech lněného ručníku.

„A?” zeptala jsem se s ohromným zaujetím.

„Políbil bych tě mezi stehny, tam, kde je tvoje kůže tak hebká. A tam by právě pomohl ten porost, že ano?” projel si rukou po bradě a uvažoval.

„Ano, pomohl,” odpověděla jsem poněkud mdlým hlasem. „A co bych během toho měla dělat já?”

„No, mohla bys třeba trochu sténat a tím mě povzbudit, ale jinak bys mohla jen klidně ležet.”

Nevydal ani hlásku a nepotřeboval ode mě žádné povzbuzení. Jednu ruku položenou na mém stehně, druhou si vlhkou osuškou utíral hrudník. Když skončil, sjel rukou pode mě a stiskl.

„Paže mé lásky pode mnou,” citovala jsem. „A jeho dlaň dlí u mé hlavy. Jablky utěší a vínem podpoří mě, neboť já láskou stůňu.”

V porostu se zablýskly bílé zuby.

„Jsou spíše jako grepy,” řekl a držel mě zezadu. „Anebo dýně. Grepy jsou moc malé.“

„Dýně?” zeptala jsem se rozhořčeně.

„No, divoké dýně někdy dorůstají do takových rozměrů,“ řekl. „Ale dobře, to byl další krok.“ Stiskl mě ještě jednou a vytáhl ruku, aby si umyl podpaží. „Pak bych si lehl na záda a tebe bych si položil na mě tak, abych tě mohl držet za půlky a pohrát si s nimi “ Přerušil umývání, aby mi v rychlosti ukázal, o co přesně se mu jedná, a já vzdychla.

„Teď,“ pokračoval a dál se umýval, „bys mohla třeba kopat nohama anebo nemravně kroutit zadečkem a funět mi do ucha. V tomto bodě bych proti tomu vůbec neprotestoval.“

„Já nefuním!“

„Funíš. A teď, ňadýrka..

„Ach, už jsem si myslela, že jsi na ně zapomněl.”

„Nikdy v životě,” ujistil mě. „Ne,” pokračoval vesele, „teď bych ti sundal oblečení a nechal ti jen košilku.”

„Já nemám košilku.”

„Oo? No, to nevadí,” řekl a mávl nad tím rukou. „Přisál bych se k tobě přes tu tenkou látku, dokud by mi tvoje bradavky neztvrdly v ústech, a potom bych tě svlékl úplně, ale to je jedno; poradím si bez ní. Takže, když vezmeme v úvahu nepřítomnost tvé košilky, věnoval bych se tvým prsům tak dlouho, dokud bys nezačala malinko skučet.. “

„Já ne…”

„A pak ” přerušil mě, „když už budeš, jak to bylo v plánu, úplně nahá a dokud se dostanu tak daleko případně i roztoužená…“ „Ach, případně,” řekla jsem. Mé rty brněly už po bodě číslo jedna, „…pak bych ti roztáhl nohy, sundal si kalhoty a…” odmlčel se a čekal.

„A?“ zeptala jsem se zvědavě.

Vycenil na mě zuby.

„A uviděli bychom, jaké ještě další zvuky bys nevydávala, Sassenachová.

Ve dveřích za mnou si někdo mírně odkašlal.

„Ach, promiňte, pane Willoughby“ omluvil se Jamie. „Nečekal jsem vás tak brzo. Nechtěl byste jít povečeřet? Kdyby náhodou ano, vezměte, prosím, ty věci s sebou a řekněte Murphymu, aby je spálil. Hodil zbytky uniformy panu Willoughbymu, pak se ohnul a hledal v lodním kufru čisté oblečení.

„Nepomyslel bych si, že Lawrence Sterna ještě někdy potkám, poznamenal a prohrabával se hromadou zmuchlaného prádla. „Jak se sem dostal?

„Ach, je to ten židovský přírodovědec, o kterém jsi mi vyprávěl?

„Ano, je to on. Přece jen si nemyslím, že je jich tu tolik, abych v tom měl nějaký velký zmatek.

Vysvětlila jsem mu, jak jsem potkala Sterna v mangrovovém lese. „A pak mě zavedl nahoru do domu kněze, řekla jsem a zastavila se. Náhle jsem si vzpomněla. „Ach, skoro bych zapomněla! Dlužíš knězi dvě libry za Arabellu.

„Já mu dlužím? Jamie se na mě udiveně podíval s košilí v ruce.

„Ano, ty. Možná by bylo nejlepší, kdy ses zeptal Lawrence, jestli by ti třeba nedělal poslíčka; ten kněz s ním docela vychází.

„Dobře. A co se stalo té Arabelle? Někdo z posádky ji snad znásilnil?

„To bys měl vědět spíš ty. Nadechla jsem se, abych pokračovala, ale než jsem stačila říct něco dalšího, znovu někdo zaklepal na dveře.

„To se snad nemohu ani v klidu obléct? zeptal se Jamie popuzeně. „Dále!

Dveře se rozletěly a objevila se Marsali. Když zjistila, že je její nevlastní otec nahý, zamrkala. Jamie si narychlo omotal kolem pasu košili, kterou držel. Když kývl dívce na pozdrav, chlad v jeho tváři trochu povolil.

„Marsali, miláčku. Jsem moc rád, že jsi v pořádku. Potřebuješ něco?“

Dívka rázně vešla do pokoje a postavila se mezi stolem a lodním kufrem.

„Ano, potřebuji,” řekla. Byla spálená od slunce. Loupala sejí kůže na nose, ale stejně mi připadala bledá. Dlaně měla po bocích sevřené v pěst a bradu bojovně pozvedlou.

„Chci, abys dodržel slib,” řekla.

„Ano?“ zeptal se Jamie opatrně.

„Slíbil jsi, že když doplujeme do Indie, můžeme se s Fergusem vzít.” Mezi obočím sejí objevila malá vráska. „Hispaniola je v Indii, ne? Ten Žid to říkal.“

„Ano, je” odpověděl. „Ano, připouštím, že když jsem… no, ano. Slíbil jsem to. Ale… jste si tím opravdu jistí, vy dva?” Zvedla bradu ještě více a vysunula čelist dopředu.

„My ano.”

Jamie zvedl jedno obočí.

„Kde je Fergus?”

„Pomáhá s nákladem. Vím, že brzo vyplouváme, tak jsem si řekla. že bude nejlepší, když se zeptám hned teď.“

„Jistě. Tak dobře.“ Jamie se zamračil a rezignovaně si povzdechl. „Tedy, říkal jsem to. Ale říkal jsem, že vás musí oddat kněz, nebo snad ne? Blíže než v Bayamo žádný kněz není, a to jsou tři dny cesty odtud. Snad na Jamajce…”

„Ne, zapomněl jsi!” řekla Marsali vítězně. „Máme kněze přímo tady. Otec Fogden nás může oddat.”

Ucítila jsem, jak mi poklesla čelist, a tak jsem zase rychle zavřela pusu. Jamie se na ni mračil.

„Hned ráno vyplouváme!”

„Nezabere to moc času,” řekla. „Je to koneckonců jen pár slov. Podle práva jsme už manželé; jde jen o to, abychom dostali požehnání v kostele, že ano?” Pohladila se po břichu, kde pod šněrovač kou měla nejspíš schovanou svatební smlouvu.

„Ale tvoje matka..Jamie se na me bezradně podíval a hledal podporu. Já jen pokrčila rameny, stejně bezradná. Vysvětlovat Jami

emu, jak je to s otcem Fogdenem, i to, že bych Marsali odrazovala, obě ty věci byly mimo mě.

„Myslím, že to stejně nebude chtít udělat,” namítl Jamie a zjevně se mu ulevilo. „Posádka laškovala sjednou z jeho farnic, s Arabel lou. Obávám se, že s námi nebude chtít mít nic společného.

„Ale bude! Udělá to pro mě má mě rád!“ Marsali téměř tančila po špičkách nedočkavostí.

Jamie ji chvíli pozoroval, upřeně sejí podíval do očí a četl jí z tváře. Byla tak mladá.

„Jsi si opravdu jistá, miláčku?” řekl nakonec, velmi jemně. „Skutečně to chceš?”

Zhluboka se nadechla a její obličej se rozzářil.

„Ano, tati. Opravdu. Chci Ferguse! Miluji ho!”

Jamie chvíli váhal, poškrábal se na hlavě a přikývl.

„Tak dobře. Jdi a pošli sem pana Sterna, pak dojdi pro Ferguse a řekni mu, ať se připraví.”

„Ach, tatínku! Děkuji ti, děkuji!” Marsali mu skočila kolem krku a políbila ho. Jednou rukou držel ji a druhou si přidržoval košili, kterou měl omotanou kolem pasu. Potom ji políbil a čelo a jemně ji od sebe odstrčil.

„Dávej pozor,” řekl a smál se. „Myslím, že bys nechtěla jít k oltáři a mít ve vlasech vši.”

„O!” Zdálo se, že si na něco vzpomněla. Pohlédla na mě, zčervenala a zvedla ruku ke svým plavým vlasům. Měla je umaštěné, vypadávaly z nedbale svázaného drdolu a poletovaly kolem krku.

„Matko Claire,” řekla nesměle, „přemýšlela jsem mohla byste půjčila byste mi kousek toho speciálního heřmánkového mýdla, co jste vyrobila? Já bych když bude Čas…,” dodala a rychle pohlédla na Jamieho, „chtěla bych si umýt vlasy.”

„Samozřejmě,” řekla jsem a usmála se na ni. „Přijď za mnou a něco vymyslíme, ať na své svatbě vypadáš hezky.”

Změřila jsem si ji pohledem odshora dolů, od zářící kulaté tváře až ke špinavým bosým chodidlům. Šaty z mušelínu, které měla na sobě, se ve vodě srazily a těsně obepínaly její malá ňadra a umouněný spodní okraj plandal několik palců nad jejími kotníky, celými od písku.

Najednou mě něco napadlo. Promluvila jsem k Jamiemu. „Měla by mít hezké šaty, když se vdává,” řekla jsem.

„Sassenachová,” řekl a zřejmě ztrácel trpělivost, „my nemáme…”

„My ne, ale kněz ano,” přerušila jsem ho. „Řekni Lawrencovi, ať se zeptá otce Fogdena, jestli by nám půjčil jedny z jeho šatů; těch Ermenegildiných, myslím. Budou jí akorát.”

Překvapením Jamieho tvář ztratila veškerý výraz.

„Ermenegilda?” řekl. „Arabella? Šaty?” Díval se na mě zúženýma očima. „Co je to za kněze, Sassenachová?”

Zastavila jsem se ve dveřích, Marsali netrpělivě přešlapovala na chodbě přede mnou.

„No,” řekla jsem, „trochu pije. A má hodně rád ovečky. Ale myslím. že slova svatebního obřadu si pamatovat bude.”

Byla to jedna z nejneobvyklejších svateb, jakou jsem kdy zažila. Slunce už se dávno ponořilo do moře, než jsme stihli všechno připravit. K nespokojenosti pana Warrena, lodního mistra, Jamie prohlásil, že vyplouváme až dalšího dne, to aby si novomanželé mohli užít první noc v soukromí na pevnině.

„Zatraceně! Kdybych já měl dovršit manželství v jedné z těch zatracených lůžek, plných té havěti,” řekl, když jsme už byli sami. „Kdyby se tam do sebe zaklesli, tak bychom je odtamtud asi nikdy nevypáčili. A když pomyslím na ztrátu panenství v houpací síti…”

„Tak nějak,” řekla jsem. Polila jsem mu hlavu octem a zasmála se sama pro sebe. „Je to od tebe velice laskavé.”

Nyní stál Jamie na pláži a byl docela hodně cítit octem, ale přesto vypadal moc hezky a důstojně. Měl modrý kabát s čistým límcem, čistou košili a šedé kalhoty. Vlasy měl svázané stužkou do culíku. Ta divoká rudá brada se sice k tomu vážnému oblečení moc nehodila, ale měl ji úhledně zastřihnutou a hezky učesanou, s přídavkem octa, takže, když pominu ty punčochy, byl nádherným zosobněním nevěstina otce.

Murphy, první hlavní svědek, a Maitland, ten druhý, byli už o něco méně přitažliví, i přesto, že si Murphy umyl ruce a Maitland obličej.

Fergus si přál mit za svědka Lawrence Sterna a Marsal i chtěla mě, ale kněz jim to rozmluvil; hlavním důvodem bylo to, že Stern nebyl křesťan, natož katolík, a pak, i když jsem byla náboženský způsobilá, mohlo by to hodně tížit Laoghaire, kdyby se o tom jednou dozvěděla.

„Řekl jsem Marsali, že má napsat matce, zeje vdaná,“ zamumlal Jamie, když jsme pozorovali, jak probíhají přípravy na pláži. „Ale možná bych jí měl také říct, aby jí neříkala nic víc, kromě toho.“

Pochopila jsem, co měl na mysli; Laoghaire by nebyla potěšená, kdyby slyšela, že její nejstarší dcera utekla s jednorukým ex kap sářem, jednou tak starým než ona samotná. Její mateřské pudy by moc neutišilo ani to, kdyby uslyšela, že svatba se konala uprostřed noci na pobřeží Východní Indie a oddával je zneuctěný ne li zbavený hodnosti kněz, že za svědky měla pětadvacet námořníků, deset francouzských koní, malé stádo ovcí všechny ozdobené pestrými stuhami a King Charlese, který chtěl doplnit všeobecnou slavnostní atmosféru tím, že se při každé příležitosti snažil kopulovat s Murphy ho dřevěnou nohou. Tím, co by mohlo situaci zhoršit ještě více, bylo to, že by se Laoghaire dozvěděla, že jsem se obřadu účastnila i já.

K několika kůlům, které muži zarazili do písku, se připevnily pochodně. Jasné červené a oranžové plameny šlehaly vysoko do černé sametové noci. Oslnivé karibské hvězdy zářily nad námi jako světla nebes. I když to nebylo v kostele, málokterá nevěsta měla tak krásně přichystaný svatební obřad.

Nevím, jak to Lawrence dokázal, ale otec Fogden se dostavil, útlý a nepřítomný jako duch, pouze modré jiskry v očích byly znamením hmotného života. Kůži měl stejně šedou jako hábit a třesoucí se ruce si položil na kožený obal modlitební knížky.

Jamie se na něj ostře podíval a zřejmě chtěl něco říct, ale jen si něco zabručel pod nosem v galštině a semknul pevně ústa. Kolem otce Fogdena se šířila kořeněná vůně sangrie, ale alespoň přišel na pláž po vlastních. Stál rozechvělý mezi dvěmi pochodněmi a pracně se snažil otáčet stránky knihy, ale lehký pobřežní větřík mu je stále vyškubával z prstů, a tak vesele poletovaly.

Nakonec to vzdal a upustil knihu do písku. Ozvalo se tiché klap

„Ehm, řekl a říhl. Podíval se na nás a obdařil nás úsměvem svátého muže. „Drazí svatebčané.

Ještě chvíli před začátkem svatebního obřadu se namačkaní hosté posouvali z místa na místo, vzájemně se utišovali, šťouchali do sebe a narovnávali se.

„To vy si chcete vzít tu dívku? zeptal se otec Fogden a najednou se prudce otočil na Murphyho.

„Ne! odpověděl udivený kuchař. „Já nedržím s ženskejma. Jsou to nečistá stvoření!

„Ne? Otec Fogden přivřel jedno oko a druhým vyčítavě koukal. Pak pohlédl na Maitlanda.

„Ták vy si chcete vzít tu dívku?

„Ne, pane, já ne. Maitland ukázal na Ferguse, který stál vedle plavčíka a naštvaně hleděl na kněze.

„On? Jste si jistý? On nemá ruku, řekl otec Fogden pochybovačně. „Jí to nebude vadit?

„Nebude! Marsali stála vedle Ferguse, majestátní v jedněch z Er menegildiných šatů z modrého hedvábí s hlubokým čtvercovým výstřihem, lemovaným zlatou výšivkou a s nadýchanými rukávy. Vypadala kouzelně. Čisté lesklé plavé vlasy jí padaly na ramena, jako té správné ještě nedotčené dívce. Ale byla také naštvaná.

„Tak mluvte! Dupla nohou do písku. Nebylo sice nic slyšet, ale kněze to zjevně vylekalo.

„Ach, ano, řekl nervózně a ustoupil o krok dozadu. „Tedy, já doufám, že to není přep křep překážka. Jako že nepřišel třeba i o frantíka, myslím. Určitě ho má, ano? zeptal se kněz úzkostlivě, když ho to napadlo. „Nemohu vás oddat, kdyby to tak bylo. Není to dovoleno.

Marsalina tvář červeně zářila osvětlená pochodní. Měla teď ve tváři úplně stejný výraz jako její matka, když mě potkala na Lal lybrochu. Fergusovi se třásla ramena. Zda vztekem nebo smíchem, to j sem nepoznala.

Jamie, aby potlačil narůstající pobouření, vystoupil rázně kupředu a uprostřed svatebního obřadu položil ruce na ramena nastávajících manželů.

„Tento muž,” řekl a kývl na Ferguse, „a tato žena,” znovu kývl, tentokrát na Marsali. „Oddejte je, otče. Teď hned. Prosímdodal, když si ještě vzpomněl, rychle odkráčel zpět a temnými pohledy, kterými střílel do stran, znovu nastolil pořádek.

„Ach, jistě. Jistě,“ opakoval otec Fogden a lehce se pohupoval do stran. „Jistě, jistě.“ Nastalo dlouhé ticho, během kterého kněz zašilhal na Marsali.

„Jméno,“ řekl náhle. „Musím znát vaše jméno. Nemůžete se vzít beze jména. Stejně jako bez ťrantíka. Nemůžete se vzít beze jména; nemůžete se vzít bez f “

„Marsali Jane MacKimmie Joyceová!“ promluvila Marsali nahlas, aby ho přehlušila.

„Ano, ano,” řekl spěšně. „Ovšemže. Marsali. Mar sa lee. Správně. Takže, berete si, vy, Marsali tohoto muže i když mu chybí ruka a možná i jiné, ukryté části těla za pravoplatného manžela? Budete ho ctít a vážit si ho od teď a navždy a neopustíte…“ Tady se jakoby ztratil a upnul pohled na jednu z ovcí, která pečlivě žužlala odhozenou vlněnou pruhovanou punčochu.

„Ano, beru!“

Otec Fogden zamrkal a vrátil se zpět k obřadu. Snažil se potlačit další říhnutí, bohužel neúspěšně, a přesunul pohled směrem k Fergusovi.

„Vy máte také jméno?, frantíka?“

„Ano,“ řekl Fergus, a moudře vážil slova, aby nebyl příliš konkrétní. „Fergus.”

Kněz se nad tím poněkud zamračil. „Fergus?” řekl. „Fergus. Fergus. Ano, Fergus, mám to. To je vše? A dál? Potřebuji více jmen, opravdu.”

„Fergus,” zopakoval Fergus s mírným napětím v hlase. Fergus bylo jediné jméno, které kdy měl kromě původního francouzského jména Claudel. Jamie mu dal jméno Fergus v Paříži, když se před dvaceti léty potkali. Ale přirozeně, nemanželské dítě narozené v nevěstinci bude těžko mít příjmení, které by pak mohl dát své manželce.

„Fraser,” řekl hluboký a jistý hlas vedle mě. Fergus a Marsali se oba překvapeně otočili dozadu a Jamie přikývl. Potkal se pohledem s Fergusem a lehce se pousmál.

„Fergus Claudel Frascr,“ řekl pomalu a čistě. Jedno obočí zvednuté a díval se na Ferguse.

Fergus byl ohromen. Ústa měl otevřená, oči jako široké tmavé tůňky v mdlém světle pochodní. Lehce přikývl a tvář mu zazářila, jako kdyby se v něm najednou zapálila svíce.

„Fraser,“ zopakoval knězi. Měl trochu chraptivý hlas, a tak zafuněl. „Fergus Claudel Fraser.“

Otec Fogden naklonil hlavu dozadu a pozoroval nebe, kde nad stromy plul zářící srpek a černá měsíční koule v něm. Spustil hlavu zase dolů a zasněně se podíval na Ferguse.

„Teda, to je dobrý,“ řekl. „Ne?“

Maitlandovo jemné šťouchnutí do žeber ho vrátilo zpět k povinnostem.

„Ó. Ehm. Tedy. Muž a žena. Ano, prohlašuji vás za muže ne, ještě ne, ještě jste neřekl, že ji chcete. Ona má obě ruce,“ dodal. Chtěl dát užitečnou radu.

„Ano, chci,“ řekl Fergus. Držel Marsali; pustil ji a rychle zalovil v kapse. Vytáhl malý zlatý prstýnek. Došlo mi, že jej musel koupit ve Skotsku a měl ho celou dobu u sebe. Nechtěl, aby bylo manželství oficiální, než dostanou požehnání. Ne od kněze od Jamieho.

Pláž byla klidná, když nasazoval prsten na její prst. Všichni upřeně hleděli na malý zlatý kroužek a dvě hlavy skloněné k sobě. Jedna světlá a druhá tmavá.

A tak to udělala. Patnáctiletá dívka, jejíž jedinou zbraní byla umí něnost, nic víc. „Chci ho,“ řekla. A uchovala si svoji touhu i přes nesouhlas její matky a Jamieho argumenty, Fergusovy ohledy a její vlastní strachy, po tři tisíce mil stesku po domově, přes útrapy, mořskou bouři a ztroskotání lodi.

Pozvedla tvář, rozzářená, a našla svůj odlesk v očích Ferguse. Viděla jsem, jak na sebe hledí a pocítila, že se mi pod víčky sbíhají slzy.

„Chci ho.“ Tohle jsem u svatby s Jamiem nevyslovila; tehdy jsem ho nechtěla. Ale od té doby jsem to řekla třikrát; dvakrát na Craigh na Dun a jednou na Lallybrochu.

„Chci ho.“ Stále jsem ho chtěla a nic nás nemohlo rozdělit.

Díval se na mě dolů; cítila jsem váhu jeho pohledu, tmavě modrého a něžného jako moře při východu slunce.

„Na co myslíš, mo chridge?” zeptal se potichu.

Zamrkala jsem, abych potlačila slzy, usmála jsem se na něj a pocítila velké a teplé dlaně na mých.

„To, co jsi ode mě třikrát slyšel, je pravda,“ řekla jsem. Postavila jsem se na špičky, políbila ho a jeho námořnická nálada se opět zvedla.

Trus netopýrů, když je čerstvý, má tvar tenkého válečku a černozelenou barvu. Když uschne, drolí se a jeho barva se změní ve světle hnědou. V obou stavech vydává zápach pižma, čpavku a hniloby, ze kterého vám slzí oči.

„Kolik jste říkal, že toho bereme?” zeptala jsem se přes kapesník, přiložený k dolní části obličeje.

„Deset tun,“ odpověděl Jamie stejně tlumeným hlasem. Stáli jsme na horní palubě a pozorovali, jak otroci tahali plné vozíky té páchnoucí hmoty po lodní lávce a pak nákladovým jícnem do zadního skladu.

Malinké částečky suchého guána vystřelovaly z vozíků a vznášely se ve vzduchu kolem nás. Vytvářely tak zdání nádherného zlatého oblaku, co jiskřil a poblikával ve slunci pozdního odpoledne. I těla mužů byla přikrytá tím podivným prachem; potůčky potu na nahých tělech v tom prachu vyřezávaly tmavé drážky a slzy, co jim neustále tekly po tvářích a hrudi, způsobovaly to, že měli na sobě černé a zlaté pruhy a vypadali jako zvláštní zebry.

Když se k nám otočil vítr, Jamie si utřel oči. „Víš o někom, koho bychom mohli protáhnout pod kýlem, Sassenachová?”

„Ne, ale pokud máš na mysli Ferguse, jsem s tebou. Jak je to odtud daleko na Jamajku?” Byl to Fergus, kdo se na tržišti na Kings Street v Bridgetownu vyptával, kdo jako první získal pro Artemis oprávnění, aby mohla plout jako obchodní a dopravní loď; přeprava deseti kubických tun netopýřího trusu z Barbadosu na Jamajku, který bude použitý jako hnojivo na plantážích cukru pěstitele, pana Greye.

Fergus osobně sebevědomě dohlížel na to, jak muži nosili obrovské bloky sušeného guána, vyklápčli je z vozíků a nosili po jednom do skladu. Marsali, která byla většinou po jeho boku, se tentokrát přesunula na příď a seděla na barelu s pomeranči. Tvář měla zakrytou krásným novým šátkem, který jí Fergus koupil na tržišti.

„Jsme obchodníci, nebo snad ne?” dohadoval se Fergus. „Máme prázdný sklad. Krom toho,” dodal a logicky argumentoval, „Mon sieur Grey nám zaplatí více než přiměřeně.”

„Jak daleko ještě, Sassenachová?” Jamie se podíval na obzor a doufal, že za šumícími vlnami se objeví země. Díky magickým jehlám pana Willoughbyho byl schopný plavby, ale té proceduře se nepodvoloval s žádným nadšením. „Warren říká, že tři, čtyři dny,” přiznal a povzdechl si. „A že počasí vydrží.”

„Třeba to na moři nebude tak páchnout,” řekla jsem.

„Ach, určitě, milady,” ujistil mě Fergus. Zaslechl mě, když procházel kolem. „Prodejce tvrdil, že jakmile se hmota vytáhne z jeskyně, kde je nakumulovaná, zápach z většiny vyprchá. Vyskočil na lanoví a nehledě na hák vyšplhal nahoru jako opice, Chytil se nejvyššího ráhna a přivázal k němu červený šátek. Bylo to znamení pro muže na pevnině, že se mají vrátit na palubu. Když šplhal dolů, cestou ještě stihl utrousit pár nadávek směrem k Ping An, který seděl o trochu níž a pozorně sledoval dění pod sebou.

„Fergus se chová, jako by ten náklad byl jeho,” poznamenala jsem.

„Ano, víš, je to můj obchodní partner,” řekl Jamie. „Řekl jsem mu, že když má ženu, o kterou se musí postarat, musí myslet na to, jak to zařídit. A když se zase budeme věnovat tisku, jako tomu bylo před nedávném, bude mi s tím muset pomoci. Společně s Marsali dostanou polovinu zisku z nákladu, který teď vezeme jako věno, slíbil jsem jí to,” dodal sarkasticky a já se zasmála.

„Víš,” řekla jsem, „opravdu bych si chtěla přečíst ten dopis, co Marsali psala své matce. Nejdřív Fergus, pak otec Fogden a Mama cita a teď dostane deset tun netopýřích hoven jako věno.”

„Až ten dopis Laoghaire přečte, už asi nikdy nevkročím do Skotska,” řekl Jamie, ale stejně se zasmál. „Už víš, eo uděláš se svým novým přírůstkem?”

„Ani nemluv,” řekla jsem ponuře. „Kde je?”

„Někde dole.‘1 řekl Jariiie a jeho pozornost odvedl muž, který šel po molu směrem k nám. „Murphy ho nakrmil a Innes pro něj najde místo. Teď mě omluv, Sassenachová; myslím, že mě někdo hledá.“ Seskočil ze zábradlí, a když odcházel po lodní lávce pryč, elegantními skoky minul otroka s vozíkem plným guána, který šel právě nahoru.

Se zájmem jsem pozorovala, jak se s osadníkem pozdravil. Byl to vysoký muž, podle oblečení jsem usoudila, že velice úspěšný. V opálené tváři se zrcadlila léta strávená na ostrovech. Natáhl ruku směrem k Jamiemu a ten ji pevně stiskl. Jamie něco řekl a muž odpověděl. Ostražitý pohled se rázem změnil ve vřelou srdečnost.

Nejspíš to byl výsledek jeho návštěvy v lóži v Bridgetownu. Vydal se tam včera ihned po připlutí, tak jak mu Jared doporučoval. Představil se jako člen bratrstva a hovořil s mistrem lóže. Popsal mladého lana a zažádal o jakékoliv informace ohledně chlapce anebo lodě Bruja. Mistr mu slíbil, že rozešle informace mezi zednáře, kteří navštěvují trh s otroky a přístaviště. Při troše štěstí tento slib přinese ovoce.

Nedočkavě jsem sledovala, jak plantážník zalovil ve svém plášti a vytáhl kus papíru. Rozložil jej, ukázal Jamiemu a podle všeho mu něco vysvětloval. Jamie ho pozorně poslouchal a jak se soustředil, svraštil obočí, ale nedal na sobě poznat ani radost, ani zklamání. Třeba se vůbec nebavili o lanoví. Po naší včerejší návštěvě trhu s otroky jsem radši doufala, že ne.

Lawrence, Fergus, Marsali a já jsme se šli pod dozorem nevypočitatelného Murphyho podívat na trh s otroky, zatímco Jamie šel navštívit masonského mistra. Trh se nacházel poblíž přístaviště. Šli jsme tam prašnou cestičkou, lemovanou prodavači ovoce a kávy, sušených ryb a kokosů, sladkých brambor a červů pro výrobu barviva, zazátkovaných ve skleněných láhvích.

Murphy, pověstný svým smyslem pro pořádek a slušné vychování, trval na tom, že i Marsali i já musíme mít každá vlastní slunečník, a donutil Ferguse k tomu, aby koupil dva takové u jednoho prodejce u cesty.

„Všechny bílé ženy v Bridgetownu mají slunečníky” řekl přísně a snažil se mi jeden vnutit.

„Ale já nepotřebuji slunečník” řekla jsem, vůbec mě totiž v této chvíli nezajímalo něco tak bezvýznamného jako moje pleť, když jsme už mohli být tak blízko a konečně nalézt lana.

„Slunce přece tak strašně nepálí. Pojďme!”

Murphy se na mě pohoršené zaškaredil.

„Nechcete přece, aby si lidé pomysleli, že nejste úctyhodná a že dostatečně nepečujete o svou pleť!”

„Já tady nehodlám bydlet,” řekla jsem kysele. „Mě nezajímá, co si myslí.” Nechtěla jsem se s ním dále hádat, a tak jsem odkráčela cestou dolů. V dálce jsem slyšela hlasy, řekla jsem si. že to nejspíše bude trh otroků.

„Budete mít… červený… obličej!” hromoval rozhořčeně Murphy vedle mě a snažil se za pochodu otevřít slunečník.

„Och, tohle je určitě horší než smrt!” odsekla jsem. Měla jsem nervy napnuté jako struny, když jsem si představila, co nás tam může čekat. „No dobře, dejte mi tu zatracenou věc!” Vytrhla jsem mu slunečník z ruky, škubnutím jej otevřela, opřela si jej o rameno a naštvaně s ním zatočila.

Jak už to bývá, během několika minut jsem byla vděčna za Mur phyho nekompromisnost. Zatímco cesta, po které jsme šli, se skrývala ve stínu palem, trh otroků se nacházel na velkém, dlážděném prostranství bez jediného zastíněného místa. Jedinou výjimkou byly rozpadající se boudy, pokryté plechem anebo palmovými listy, ve kterých otrokáři a vyvolávači nacházeli útočiště před sluncem. Otroci samotní byli většinou zavření ve velkých kotcích v okrajových částech, vystavení živlům napospas.

Na otevřeném prostoru bylo slunce nelítostné a světlo se odráželo od bílých kamenů a ztrácelo se v zelených stínech cesty. Přivírala jsem slzící oči a rychle nastavila slunečník nad hlavu.

Viděla jsem ohromující množství těl, nahých anebo téměř nahých. Zářila všemi odstíny, od bledé café au Iait až po tmavě modročer nou. Před aukčními bloky pučely kytice barev. Právě tam se plantážníci a jejich sluhové scházeli, aby si prohlédli zboží. Mezi černými a bílými postavami působili velice živě.

Přestože jsem si už zvykla na zápachy Edinburghu a čpící mezi palubní prostory Porpoise, musím říct, že tam neuvěřitelně páchlo.

V rozích kotců se povalovaly hromady čerstvých lidských výkalů s hejny bzučících much okolo a ve vzduchu byl cítit olej, ale nejhorší byl ten odporný smrad horkých nahých těl, která se doslova pekla na slunci.

„Jesu,“ zabručel Fergus vedle mě. Tmavými zraky střílel zleva doprava a bylo vidět, že byl v šoku a rozhodně s tím nesouhlasí. „Tohle je horší než ty brlohy na Montmartru.“ Marsali neřekla nic, jen si ucpala noc a držela se více u něho.

Lawrence to bral více jako samozřejmost; myslím, že během svých výprav po ostrovech trhy s otroky už viděl.

„Bílí jsou až na konci “ řekl a ukázal na vzdálené místo na konci tržiště. „Pojďte, zeptáme se na mladé muže, které už prodali.“ Dotkl se svou velkou dlaní mých zad a jemně mě popohnal přes dav lidí kupředu.

U okraje trhu dřepěla na zemi stará černoška a házela uhlí do pánve. Když jsme přišli blíž, přistoupila k ní malá skupinka lidí: plantážník, doprovázený dvěma černými muži, oblečenými do plátěných košilí a kalhot, zřejmě jeho otroci. Jeden z nich držel za ruku právě koupenou otrokyni; dvě další dívky, úplně nahé, až na malý proužek látky okolo beder, vedli na provaze, který měly omotaný okolo krku.

Plantážník se ohnul a podal dřepící staré ženě minci. Ta se otočila, zvedla ze země za sebou několik mosazných prutů a podržela je tak, aby šije mohl muž prohlédnout. Chvíli je zkoumal, vybral dva a narovnal se. Podal vypalovací železa jednomu ze sluhů a ten pak ponořil jejich konce do pánve s uhlíky.

Druhý sluha se postavil za jednu z dívek a svázal jí ruce. První muž vytáhl pruty z ohně a oba přitisknul k vrchní části dívčina pravého ňadra. Dívka vykřikla a ozval se tak hlasitý sykot páry, že se otočilo několik hlav kolemjdoucích. Poté muž železa odtrhl a na dívčině těle zůstala dvě živá růžová písmena H a B.

Když jsem to viděla, hrůzou jsem zůstala stát a neuvědomila jsem si, že ostatní už jsou pryč. Rozhlížela jsem se kolem dokola a marně se snažila najít Lawrence nebo Ferguse. Nikdy jsem totiž neměla

problém najít v davu Jamieho; jeho zářící hlava byla mezi ostatními vždy vidět. Ale Fergus byl malý, Murphy ne o moc vyšší a Lawren ce byl ne více než středního vzrůstu; i Marsalin žlutý slunečník se ztratil mezi těmi ostatními.

Celá roztřesená jsem se otočila od té hrůzné scény. Slyšela jsem výkřiky a kvílení, ale už jsem se na to nechtěla dívat. Pospíchala jsem dál, odvrátila jsem zrak a minula několik dalších aukčních bloků, ale musela jsem zpomalit a nakonec zastavit kvůli houstnoucímu davu kolem.

Muži a ženy, kteří mi uzavřeli cestu, poslouchali vyvolávače. Ten za sebou táhl nahého jednorukého otroka na prohlídku. Byl to malý muž, ale dobře stavěný. Měl masivní stehna a široký hrudník. Chybějící ruka byla hrubým způsobem useknutá v místě nad loktem; z konce pahýlu pomalu skapával pot.

„Není vhodný pro práci na poli, to je fakt, přiznal vyvolávač. „Ale je to skvělá investice do chovu. Podívejte na ty nohy!“ Vzal dlouhou ratanovou hůl a švihl s ní přes otrokova lýtka. Jeho ob tloustlá huba se rozšklebila na publikum.

„Reprodukční schopnost zaručena? ozval se muž za mnou se zřetelnou skepsí v hlase. „Měl jsem samce před třemi roky, byl velký jako mula a potomek ani jeden; podle toho, co říkaly juba dívky, nesvedl nic.“

Lidé se hihňali a vyvolávač hrál uraženého.

„Zaručena? řekl. Teatrálně si otřel místo pod bradou a jeho pot se shromáždil na dlani. „Pohleďte na sebe, vy, jež jste malé víry! Ohnul se, vzal mužův penis do dlaní a energicky jej začal třít.

Muž zavrčel překvapením a snažil se stáhnout dozadu, ale zastavila jej přísná paže vyvolávačova pomocníka. Dav vyprskl smíchy a ozvalo se několik výkřiků, jak měkká černá část těla začala tvrdnout a vlhnout.

Něco ve mně najednou puklo; slyšela jsem to zřetelně. Pobouřená trhem, značkováním, nahotou, sprostými řečmi a lhostejným pokořováním, pobouřena nejvíce svou samotnou přítomností, neuvažovala jsem nad tím, co dělám a přesto jsem to udělala. Cítila jsem se podivně oddělená, jako kdybych stála vedle sebe samotné a dívala se.

„Přestaňte!” řekla jsem hlasitě a téměř jsem nepoznala svůj vlastní hlas. Vy volávač se na mě překvapeně podíval a usmál se. Podíval se mi přímo do očí zkušeným poťouchlým pohledem.

„Vypadá, že je opravdu schopný, madam.” řekl. „Zaručeně, jak vidíte.

Složila jsem slunečník, zamířila a se vší silou jsem ho zabodla do tlustého břicha. Muž uskočil dozadu a vytřeštil oči překvapením. Napřáhla jsem ruku se slunečníkem a praštila ho do hlavy. Pak jsem jej upustila na zem a ze všech sil jsem ho kopla.

Někde hluboko uvnitř jsem věděla, že tím nic nezměním, že nikomu nepomohu a že si jen ublížím. Ale nedovedla jsem tam jen tak stát a dobrovolně mlčet. Nedělala jsem to ani pro ty označené dívky, ani pro toho otroka, pro nikoho z nich; udělala jsem to pro sebe.

Okolo mě se strhl povyk, chňapaly po mně ruce a odtahovaly mě od vyvolávače pryč. Ten, když se otřásl z počátečního šoku, se na mě ohavně zašklebil, namířil a se vší silou uhodil otroka do tváře.

Hledala jsem v lidech kolem podporu a zahlédla Ferguse, jak se řítí davem k vyvolávači a zuří. Ozvaly se výkřiky a několik mužů se otočilo směrem k němu. Lidé se začali strkat a jeden do druhého narážet. Někdo mi podrazil nohu a já přistála na tvrdých kamenech.

Přes závoj prachu jsem spatřila Murphyho, asi Šest stop ode mě. S rezignací ve tváři se ohnul, odpojil svou dřevěnou nohu, elegantně odhopsal o kousek dopředu a obrovskou silou s ní praštil vyvolávače po hlavě. Muž zavrávoral a zhroutil se na zem. Dav ustupoval dozadu a snažil se sejít nám z cesty.

Fergus, bezradný nad svou závislostí na kapsářství, sklouzl k padlému muži a divoce se rozhlížel kolem. Lawrence, zlý, hrozivý a velký, kráčel z druhé strany s rukou opřenou o nůž na sekání třtiny, který měl za opaskem.

Já seděla na zemi a třásla se. Už jsem se necítila oddělená. Bylo mi špatně a jímala mě hrůza. Uvědomila jsem si, že to, co jsem udělala, bylo strašně pošetilé. V důsledku toho budou mít Fergus, Lawrence a Murphy vážná zranění, pokud ne něco horšího.

Byl tam i Jamie.

„Vstávej, Sassenachová,” řekl tiše. Sklonil se ke mně a podal mi ruce. Zvládla jsem to, ale třásla se mi kolena. Všimla jsem si, že vedle něj stojí a cuká sebou dlouhobradý Raeburn a za ním MacLe

od. Uvědomila jsem si, že Skotové jsou s ním. Pak se mi podlomila kolena, ale Jamie mě podepřel.

„Udělej něcořekla jsem. Můj hlas zmizel v jeho hrudi. „Prosím, udělej něco.“

A také udělal. Se svou obvyklou duchapřítomností se rozhodl pro tu jedinou věc, která zkrotila vzpouru a zabránila dalším zraněním. Jednorukého muže koupil. A tak jsem se v důsledku ironie osudu stala majitelkou skutečného otroka mužského pohlaví z Guiney. Měl sice jen jednu ruku, ale oplýval zdravím a zaručenými reprodukčními schopnostmi.

Povzdychla jsem si a snažila se na toho muže nemyslet. S největší pravděpodobností byl teď někde v podpalubí, nakrmený a doufala jsem i oblečený. Podle dokladu o vlastnictví, kterého jsem se nechtěla ani dotknout, to byl čistokrevný černoch ze Zlatého pobřeží (dnešní Ghana), kmen Yoruba. Prodejcem byl francouzský plantážník z Barbudy. Otrok má jednu ruku, na levém rameni vypálené znamení lilie a písmeno „A“, jméno Temeraire. Nebojácný. Bohužel tam nepsali, co s ním mám, proboha, dělat.

Jamie skončil se studiem papírů, které mu donesl jeho masonský známý byly hodně podobné těm, které jsem dostala k Temeraire mu, alespoň podle toho, co jsem byla schopná zahlédnout od zábradlí na lodi. Odevzdal je zpět, poděkoval a poklonil se. Na čele měl však malou vrásku. Muži ještě prohodili pár slov, potřásli si rukama a odešli každý na svou stranu.

„Jsou všichni na palubě?“ zeptal se Jamie, když sestoupil z lodní lávky. Trochu vál vítr; pohrával si s tmavě modrou stužkou, kterou měl svázaný tlustý cop vlasů.

„Ano, pane,“ řekl pan Warren a zasalutoval kývnutím, jak bylo zvykem na obchodních lodích. „Vyplouváme?“

„Ano, pokud je to možné. Děkuji, pane Warrene.“ Jamie se lehce poklonil, prošel kolem loďmistra a postavil se ke mně.

„Ne,“ řekl tiše. V obličeji měl klid, ale cítila jsem, že je hluboce zklamán. Včerejší hovor se dvěma muži obchodujícími s bílými se

zonními pracovníky nám nepřinesl žádné užitečné informace ma sonský plantážník byl světlem poslední naděje.

Nic užitečného jsem nebyla schopná říct. Položila jsem dlaň na tu jeho, co měl položenou na zábradlí, a jemně ji stiskla. Jamie se podíval dolů a pousmál se. Zhluboka se nadechl, narovnal se a pokrčil několikrát rameny, aby si opravil kabát.

„Hm, víš. Alespoň jsem se něco dozvěděl. Byl to pan Villiers a vlastní tady obrovské plantáže cukrové třtiny. Před třemi dny koupil od kapitána lodi Bruja šest otroků ale ani jeden z nich nebyl lan “ „Před třemi dny?“ podivila jsem se. „Ale Bruja přece odplula z Hispanioly skoro před měsícem! “

Kývl a poškrábal se po tváři. Oholil se. Bylo to nezbytné, když se chtěl vydat do společnosti. Jeho kůže zářila svěžestí a růžově plála nad sněhobílým plátěným límcem.

„Odplula. A vrátila se zpět ve středu před pěti dny.“

„Takže byla ještě někde jinde, než doplula na Barbados! A víme, kde?“

Zakroutil hlavou.

„Villiers to možná ví. Prý se někdy stýká s kapitánem a hovoří spolu. Ale ten prý toho moc neprozradí, když se jedná o to, kde byl a co dělal. Villiers od toho nic zázračného nečekal, protože ví, že Bruja má špatnou pověst, že jsou to podvodníci a viděl, jak kapitán ochotně prodával otroky za dobrou cenu.“

„Nicméně,“jeho obličej se trochu rozjasnil, „Villiers mi ukázal doklady těch otroků, které koupil. Už jsi viděla doklady toho tvého?“ „Nepřeji si, abys mu takhle říkal,“ ohradila jsem se. „Ale ano, dívala jsem se na ně. Byly doklady, které jsi viděl, stejné?“

„Ne úplně. Na třech nebyl uveden předchozí majitel i když Villiers říká, že žádného z nich nedovezli přímo z Afriky; všichni uměli alespoň několik slov anglicky. Na jednom z nich byl předchozí majitel uveden, ale jméno bylo vyškrábané; nešlo to přečíst. Na dvou dalších byla uvedená jako předchozí majitelka nějaká paní Abernathyová z Rose Halí, z Jamajky.“

„Z Jamajky? Jak daleko “

„Nevím,“ přerušil mě. „Ale pan Warren to ví. Docela přesně. V každém případě si myslím, že bychom na Jamajku určitě zajet

měli už jen proto, abychom se zbavili toho nákladu předtím, než zemřeme udušením.” Úzkostí svraštil nos a já se zasmála.

„Vypadáš jako mravenečník, když tohle děláš,” řekla jsem mu.

Pokusila jsem se jej rozptýlit a povedlo se; koutky jeho úst se nepatrně zvedly nahoru.

„Ach, ano? To jsou ta zvířátka, co žerou mravence, že?” Pokusil se reagovat na moje škádlení a pak se otočil zpět k barbadoským dokům. Opřel se o zábradlí a usmál se na mě. „Ti asi nebudou moc sytí.“

„Předpokládám, že jich musí sníst docela hodně. A určitě nechutnají hůř než tlačenka.” Nadechla jsem se, abych pokračovala dál, ale rychle jsem to vzdala a rozkašlala se.

„Bože, co to tu tak smrdí?

Artemis právě vyklouzla z nákladního doku a vplula do přístavu. Jak jsme pluli proti větru, ucítili jsme nesmírně štiplavý zápach. Byla to ta o několik tónů níže položená a pochmurnější část olfak torické přístavní symfonie, vyprávějící o mrtvých vilejších, vlhkém dřevu, shnilých mořských řasách a nekonečném horkém závanu tropické vegetace, rostoucí na pobřeží.

Přiložila jsem si k obličeji kapesník. „Co to je?

„Právě proplouváme místem pro spalování, paní, na konci trhu s otroky,” vysvětlil Maitland, když zaslechl moji otázku. Ukázal směrem k pobřeží, kde zpoza zástěny dřišťálových keřů stoupala oblaka bílého kouře. „Spalují těla těch, kteří nepřežili převoz z Afriky,” pokračoval ve vysvětlování. „Nejdřív vyloží živý náklad, potom se loď vymyje, vynesou se těla a hodí na hranici, aby se do města nešířily nemoci.

Podívala jsem se na Jamieho a našla v rysech jeho obličeje stejný strach jako ten, co se zračil v tom mém.

„Jak často spalují těla?” zeptala jsem se. „Každý den?

„Nevím, paní, to si nemyslím. Možná jednou týdně?” Maitland pokrčil rameny a odešel za povinnostmi.

„Musíme se tam podívat,” řekla jsem. Můj vlastní hlas mi přišel tak divný, tichý a čistý. Vůbec jsem tam nechtěla jít.

Jamie byl úplně bledý. Otočil se ještě jednou a upnul zrak na oblak bílého hustého kouře, stoupajícího zpoza palmových stromů.

Pevně semknul rty a zatnul čelist.

„Anobylo všo, co řekl. Pak zavolal na pana Warrena, aby otočil loď.

Hlídač ohně, seschlá malá kreatura nejasné barvy pleti a podivného přízvuku, byl v hlubokém šoku, když zjistil, že na spalovací půdu vstupuje žena, ale Jamie ho prudce odstrčil loktem. Nesnažil se mi bránit v tom, abych jej následovala, ani se neohlížel, aby zjistil, jestli za ním jdu nebo ne; věděl, že ho tam nenechám samotného.

Byla to malá prohlubeň, nacházela se za stěnou stromů. Od ní se táhlo malé molo až k řece. Špinavé barely s dehtem a hromady suchého dříví tvořily ponuré, lepkavé shluky se zářivě zelenými keři kapradin v pozadí. Napravo se tyčila obrovská hranice s dřevěnou plošinou nahoře, na kterou se pak házela těla a polévala se smůlou.

Tahle byla zapálena nedávno; jedna strana se už rozhořela více, druhou zatím olizovaly pouze malé plamínky. Těla zahaloval dým, plazící se přes hromadu jako vlnitý hustý závoj a vytvářel strašlivou iluzi pohybujících se končetin, které visely rozhozené po stranách.

Jamie se zastavil a hleděl na hranici. Pak vyskočil nahoru. Nedbal na kouř a horko, začal vytahovat jednotlivá těla a osahával pozůstatky, které naháněly hrůzu.

Poblíž ležela malá kupka šedého popela a kus kosti. Křivka .zátylku ležela na vrcholu hromady, křehká a dokonalá jako skořápka vajíčka.

„Udělat pořádnou hromadu.” Malá osoba pokrytá popelem se mi snažila naznačit, že mi hoří loket. Nabízela mi informace a evidentně doufala, že se jí za to odměním. Ona nebo on ukázala na popel. „Přiložit; udělat větší větší.

„Ne, díky, řekla jsem slabě. Dým zastínil na chvíli Jamieho postavu a mě popadlo zděšení, že tam spadl a hoří na hranici. Ve vzduchu visel odporný puch hořícího masa a mně začínalo být špatně.

„Jamie! zavolala jsem. „Jamie!”

Neodpověděl, ale uslyšela jsem náhlé zakašlání uvnitř ohně. O několik minut později se objevil v oblacích kouře, vypotácel se ven a dusil se.

Seskočil z hranice dolů a pak stál ohnutý a vypadalo to, že vykašle plíce. Byl celý od sazí a dlaně a oblečení měl umazané od dehtu. Byl oslepený kouřem; po jeho tvářích stékaly potůčky slz.

Hodila jsem hlídači několik mincí, pak jsem vzala Jamieho pod ruku a vedla ho, slepého a dusícího se ven z údolí smrti. Pod palmami klesl na kolena a zvedl ruce.

„Nesahej na mě,“ řekl s těžkým dechem, když jsem se snažila pomoci mu. Začal zvracet, jednou a podruhé a dál, až konečně přestal a jen se kymácel. Pak se pomalu postavil.

„Nesahej na mě,“ zopakoval. Jeho hlas se pod vlivem kouře a nevolnosti zdál být drsnější, cizí.

Odešel až na konec doku, sundal si kabát a boty a ponořil se v oblečení do vody. Chvíli jsem počkala a pak se sehnula, zvedla kabát a boty ze země a držela je opatrně na vzdálenost ruky. Ve vnitřní kapse jsem zahlédla vyboulený obdélník, Brianniny fotografie.

Počkala jsem, než se vrátil, vylezl z vody a okapal. Měl na sobě pořád skvrny od dehtu, ale saze a zápach ohně zmizely. Posadil se na molu s hlavou opřenou o kolena a těžce dýchal. Od zábradlí na Artemis nás pozorovala řada zvědavých obličejů.

Nevěděla jsem, co mám dělat, a tak jsem se sklonila a položila dlaň na jeho rameno. Nezvedl hlavu, ale natáhl ruku a pevně sevřel tu moji.

„Nebyl tam,“ řekl tím tlumeným chraplavým podivným hlasem.

Vál svěží vítr; pohyboval jeho mokrými vlasy, které mu ležely na ramenou. Ohlédla jsem se a uviděla, jak kouř, stoupající z malého údolíčka, změnil barvu z bílé na černou. Nestoupal už vzhůru, ale vznášel se nad mořem, popel zemřelých otroků, jenž se hnal s větrem zpátky do Afriky.

„Jamie, já nemohu nikoho vlastnit, řekla jsem a u noční lampy jsem se zděšením zkoumala doklady rozložené před sebou. „Prostě nemohu. To není správné.

„No, myslím, že s tebou souhlasím, Sassenachová. Ale co s tím chlapem budeme dělat? Jamie se posadil vedle mě na lůžko, dostatečně blízko na to, aby mi viděl přes rameno. Pročísl si rukou vlasy.

„Mohli bychom ho pustit na svobodu to mi připadá jako správná věc ale co s ním bude pak? Naklonil se dopředu, aby se mu lépe četlo. „Je to jen tak trochu Francouz a Angličan; moc toho nenamluví. Kdybychom ho pustili na svobodu anebo mu dali i trochu peněz myslíš, že by byl schopen se o sebe postarat?

Zamyšleně jsem okusovala jeden z Murphyho sýrových závitků. Byl dobrý, ale s tím zápachem spáleného oleje z lampy, co se mísil s aromatickým sýrem, k tomu podloženým jako všechno tady vtíravým puchem guána, chutnal nějak podivně.

„Nevím, řekla jsem. „Lawrence tvrdí, že na Hispaniole žije spousta svobodných černochů. Hodně Kreolů a lidí se smíšeným původem. Mnoho z nich prý dokonce má i vlastní firmu. Na Jamajce je to taky takové?

Zakroutil hlavou a vzal si z tácku další závitek.

„To jsem nevěděl. Je pravda, že tady žije pár svobodných Černochů, kteří jsou schopni vydělat si sami na sebe, ale jsou to spíše řemeslníci krejčí, rybáři a tak. Trochu jsem s Temerairem mluvil. Byl řezačem třtiny, dokud neztratil ruku, jinak toho moc nesvede.

Odložila jsem závitek, který jsem sotva ochutnala, a zamračila se nešťastně nad papíry. Pouhá myšlenka na to, že bych měla být majitelkou otroka, mě děsila a znechucovala, ale začalo mi docházet, že nejspíš nebude tak lehké se té zodpovědnosti zbavit.

Ten muž byl odvezen z otrockého tábora na guinejském pobřeží před pěti lety. Moje původní nutkání bylo vrátit ho zpět domů, ale to se ukázalo nemožné; i kdyby se nám podařilo najít loď, která by

souhlasila s tím, že by mohl plout jako cestující, drtila mě pravděpodobnost toho, že by jej ihned znovu zotročili. Buďto na lodi, která by jej vzala na palubu, anebo by to udělal jiný otrokář v některém z východoafrických přístavů.

Kdyby cestoval sám, bez jedné ruky, neinformovaný, nemohl by se nijak bránit. A i kdyby se nějakým zázrakem dostal bezpečně do Afriky a vyhnul se evropským i africkým otrokářům, nebyla prakticky žádná šance, aby našel cestu zpátky do své rodné vesnice. A kdyby to udělal, jak to vysvětloval Lawrence, pravděpodobně by ho zabili anebo vyhnali jako ducha, který pro ně představuje nebezpečí.

„Nepředpokládám, že bys ho někomu prodala? zeptal se Jamie opatrně a zvedl obočí. „Někomu, u koho bychom měli jistotu, že se k němu bude dobře chovat?

Třela jsem si dvěma prsty místo mezi obočím, abych zmírnila bolest hlavy.

„Já si myslím, že nejlepší by bylo, kdybychom ho měli my,“ namítla jsem. „Tím hůř, že si nemůžeme být jistí, co by s ním noví majitele udělali.

Jamie si povzdechl. Strávil většinu dne s Fergusem, ve tmavém čpějícím skladu, a sepisoval inventář zboží, které jsme vezli na Jamajku. Byl unavený.

„Jistě, chápu to,“ řekl. „Ale když na to přijde, pustit ho na svobodu, aby umřel hlady, není žádná laskavost.

„Ne.“ Potlačila jsem to kruté přání. Ještě nikdy jsem neviděla jed norukého otroka. Pro mě by to bylo mnohem jednodušší ale pro něj pravděpodobně ne.

Jamie vstal z lůžka a protáhl se. Opřel se o stůl a pohyboval rameny, aby se uvolnil. Potom se sklonil a políbil mě na čelo, mezi obočí.

„Nedělej si starosti, Sassenachová. Promluvím se správcem Jare dovy plantáže. Třeba mu najde nějakou práci, anebo…“

Přerušil ho varovný výkřik seshora.

„Blíží se loď! Hoďte sebou, vy tam dole! U přídi na levoboku! Výkřik pozorovatele zněl naléhavě a spustil náhlý shon a neklid, když se muži objevili. Ještě více křiku, nervozity a zmatku nastalo, když Artemis začala couvat.

„Co se to, pro pána krále…“ ozval se Jamie. Jeho slova přehlušilo náhlé trhnutí. Mrštil sebou o stěnu a široce otevřel oči. Loď se naklonila. Stolička, na které jsem seděla, se převrhla a shodila mě na zem. Olejová lampa vyskočila z držáku, ale než dopadla na zem, tak naštěstí zhasla. V místnosti nastala tma.

„Sassenachová! Jsi v pořádku?” ozval se Jamieho prudký a úzkostlivý hlas z hustého šera. Byl na dosah ruky.

„Ano,” řekla jsem a snažila se vyhrabat zpod stolu. „A ty? Co se děje? Někdo do nás narazil?

Jamie už neodpověděl, nahmatal dveře a otevřel je. Dostala se k nám změť hlasů a úderů, přerušovaná náhlými práskavými výstřely pěchotních zbraní.

„Piráti,” řekl stručně. „Jsou na palubě.” Moje oči si už začaly zvykat na mdlé osvětlení; viděla jsem, jak se vrhl ke stolu a vytáhl ze zásuvky pistoli. Popadl dýku, kterou měl pod polštářem, a jak Šel ke dveřím, dával nám instrukce.

„Sassenachová, vezmi Marsali a běžte dolů. Jděte co nejvíc dozadu do velkého skladu. Ukryjte se a zůstaňte tam.” Pak zmizel.

Prohledala jsem poličku nad mým lůžkem. Vytáhla jsem maroké novou bedýnku, kterou mi věnovala Matka Hildegarda, když jsme se potkaly v Paříži. Skalpel byl malou zbraní proti pirátům, ale cítila jsem se lépe, když jsem měla v ruce alespoň něco.

„Matko Claire?” ozval se vysoký, ustrašený Marsaíin hlas ode dveří.

„Tady jsem,” řekla jsem a zachytila záblesk světlé látky, když se pohnula. Vložila jsem jí do dlaní nůž na dopisy ze slonoviny. „Tady máš, vezmi si to, jen pro případ. Pojď; musíme jít dolů.

V jedné ruce amputační nůž s dlouhou rukojetí, v druhé několik skalpelů a razila jsem si cestu lodí do zadního skladu. Nad námi duněly zvuky chodidel, nocí se nesly nadávky a výkřiky. V pozadí toho všeho se rozléhal děsivý skřípavý zvuk, to nejspíš, když se Ar temis otírala žebry o druhou, neznámou loď, která do nás narazila.

Sklad byl černý jako smůla a zakouřený. Pomalu jsme kráčely do zadní části skladu a pokašlávaly.

„Kdo jsou ti lidé?” zeptala se Marsali. Mluvila podivně přitlumeným hlasem a ozvěna se ztrácela v blocích guána všude okolo nás. „Myslíš, že jsou to piráti?

„Nikoho jiného bych tady nečekala.” Lawrence nám vyprávěl, že Karibské moře bylo bohatým lovištěm pro piráty a místem bezohledných lstí všeho druhu, ale jelikož náš náklad nebyl příliš cenný, neočekávali jsme potíže. „Doufám, že nemají příliš dobrý čich.”

„Cože?”

„Ale nic,” řekla jsem. „Pojď, sedni si; kromě čekání nemůžeme dělat vůbec nic.”

Z vlastních zkušeností jsem věděla, že není nic těžšího, než čekat, když muži bojují, ale v tomto případě žádná jiná rozumná možnost neexistovala.

Tady dole, i když se všude ozývaly zvuky otírajících se žeber lodí o sebe, byly zvuky bitvy tlumené a slyšely jsme pouze dunění někde v dáli.

„Ach bože, Fergusizašeptala Marsali, když to uslyšela. Její hlas vyplnila agónie. „Blahoslavená Marie, ochraňuj ho!”

Potichu jsem zopakovala modlitbu a myslela na Jamieho, který byl teď někde v tom chaosu nahoře. Pokřižovala jsem se a dotkla se místa mezi obočím, kde mě před několika minutami políbil. Nechtěla jsem ani myslet na to, že by to docela dobře mohl být jeho poslední dotek, který jsem zažila.

Vtom se nad námi ozval výbuch a vystouplá žebra lodi, na kterých jsme seděly, začala vibrovat.

„Oni vyhodí naši loď do vzduchu!” Marsali vyskočila na nohy a začala panikařit. „Potopí nás! Musíme ven! Utopíme se tady!”

„Počkej!” zavolala jsem. „To jsou jen zbraně!” Ale nepočkala, a tak mě už nezaslechla. Slyšela jsem, jak tápe, slepá panikou a po fňukává mezi bloky guána.

„Marsali! Vrať se!” Ve skladu nebylo žádné světlo; popošla jsem o několik kroků v tom dusivém prostředí a snažila se ji lokalizovat podle zvuků, ale drolící se bloky guána přede mnou všechno tlumily. Nad námi se ozvala ještě jedna rána a těsně vedle ní třetí. Vibrace výbuchů působily, že se ve vzduchu vznášel prach a já se dusila a slzely mi oči.

Otřela jsem si oči rukávem a zamrkala jsem. Tohle jsem si nepředstavovala; ve skladu bylo světlo, matný žár obkresloval okraj nejbližšího bloku.

„Marsali? zavolala jsem. „Kde jsi?“

Ozval se výkřik zděšení ze strany, odkud padalo světlo. Oběhla jsem osvětlený blok, skočila mezi dva další a objevila se u žebříku. Našla jsem Marsali ve spárech obrovského, polonahého muže.

Byl ukrutně obézní. Faldy tuku naskládané na sobě měl vyzdobené tetováním a okolo krku mu cinkal náhrdelník z mincí a odznaků. Marsali do něj bušila rukama a řvala, a tak netrpělivě odtáhl obličej pryč.

Pak uviděl mě a vytřeštil oči. Měl široký, plochý obličej a uhlově černou čupřinu. Odporně se na mě zašklebil a já viděla, kolik mu chybí zubů. Pak řekl něco nesrozumitelnou španělštinou.

„Pusť ji!“ řekla jsem hlasitě. „Basta, cabrón!“ To bylo vše, co jsem byla schopná říct Španělsky; vypadal, že ho to pobavilo, a rozšklebil se ještě víc, pustil Marsali a otočil se ke mne. Hodila jsem po něm jeden ze skalpelů. Odrazil se od jeho hlavy, což ho překvapilo. Prudce se sehnul. Marsali oběhla okolo něho a vyskočila na žebřík.

Pirát chvíli váhal, nevěděl, které z nás se věnovat dříve, ale pak se otočil k žebříku a vyskočil o pár příček nahoru tak hbitě, jako by ve skutečnosti vážil mnohem méně. Chytil Marsali za kotnik, když už procházela palubním jícnem. Vykřikla.

Nesouvisle jsem klela a přiběhla k žebříku. Napřáhla jsem se a vrazila amputační nůž do jeho chodidla tak hluboce, jak jsem jen dovedla. Pirát zařval pronikavým hlasem. Něco proletělo kolem mé hlavy a po tváři se mi rozstříkla teplá krev.

Překvapením jsem ustoupila dozadu a automaticky jsem se podívala dolů, abych zjistila, co spadlo na zem. Byl to malý hnědý palec, mozolnatý a špinavý, s černým nehtem.

Pirát žuchnul dolů tak, až se zatřásla podlaha, a vrhl se na mě. Uhnula jsem, ale stačil mě chytit za rukáv. Škubla jsem sebou, látka se utrhla a já zabodla ostří, které jsem měla v ruce, do jeho obličeje.

Ucouvl překvapením, uklouzl na své vlastní krvi a upadl. Skočila jsem k žebříku, upustila nůž a vyšplhala nahoru.

Byl tak blízko za mnou, že mě ještě stačil chytnout za okraj sukně, ale ten jsem mu vyškubla a skočila nahoru. Od prachu a dusna ve skladu mě pálilo v plících. Muž něco křičel v nesrozumitelném

jazyce. V temných zákoutích mého mozku, které nebyly zrovna zaměstnány útěkem, jsem uvažovala, jestli to není portugalština.

Vřítila jsem se na palubu a ocitla se ve stále narůstajícím chaosu. Vzduch byl hustý od střelného prachu. Všude na palubě do sebe vráželi muži a odstrkovali se, nadávali a potáceli se.

Neměla jsem moc času na rozhlížení; za mnou jsem v palubním jícnu slyšela chraptění, a tak jsem vyskočila na zábradlí. Chvíli jsem váhala. Pode mnou se vířilo zpěněné černé moře. Chňapla jsem po lanu a začala šplhat nahoru.

Byla to chyba; věděla jsem to téměř hned. On byl námořník, já ne. A také mu nepřekážely šaty, na rozdíl ode mě. Lana tančila, vyklouzávala mi z dlaní a vibrovala pod váhou jeho těla, když do nich narážel.

Šplhal nahoru z druhé strany, byl rychlý jako gibbon, právě když jsem si vybrala pomalejší cestu vrchní šikminou rahnoví. Pohyboval se stejnou rychlostí jako já a plivl mi do tváře. Šplhala jsem dál, poháněná zoufalstvím; nic jiného mi nezbývalo. Držel se mnou krok docela snadno a skrze napůl ozubený odporný škleb trousil nějaká slova. Bylo jedno, v jakém jazyce; význam byl úplně jasný. Jednou rukou se držel lana, druhou vytáhl z šerpy mačetu a švihl s ní tak, že mě minula jen o kousíček.

Byla jsem příliš vyděšená, abych křičela. Neměla jsem kam jít, nemohla jsem nic udělat. Zavřela jsem oči a doufala, že to bude rychlé.

A bylo. Ozvala se rána, někdo jako by zachrochtal a já ucítila zápach ryb.

Otevřela jsem oči. Pirát byl pryč. Na laně seděl Ping An. Byl asi tři stopy ode mne. Zřejmě byl podrážděný. Chocholek na hlavě měl vztyčený a křídla napůl rozevřená, aby udržel rovnováhu.

„Kua!“ promluvil nazlobeným hlasem. Podíval se na mě malým žlutým korálkovitým okem a zaklapal zobákem, jako by mě varoval. Ping An nesnášel hluk a prudké pohyby. A zřejmě nesnášel i portugalské piráty.

Měla jsem mžitky před očima a trochu se mi motala hlava. Visela jsem přimknutá k lanu a třásla se tak dlouho, dokud jsem nezjistila, že se mohu znovu pohnout. Dole už nebyl takový hluk a i jeho obsah se změnil. Něco se stalo; řekla jsem si, že je konec.

Ozvaly se nové zvuky, pleskání plachet a dlouhý vrzavý tón, jehož vibrace způsobily, že lano, kterého jsem se držela, začalo zpívat v mé dlani. Skončilo to; pirátská loď odplouvala pryč. Nad vzdálenější stranou Artemis se rýsovala síť pirátských stěžňů, lana a plachty se začaly pohybovat, černé oproti stříbrnému karibskému nebi. Hodně, hodně pomalu jsem začala šplhat dolů.

Lucerny dole ještě svítily. Všechno bylo pokryté vrstvou střelného prachu, na zemi tu a tam ležela těla. Jak jsem se spouštěla dolů, rychle jsem si je prohlédla a hledala rezavou hlavu. Našla jsem ji mezi živými a mé srdce zaplesalo.

Jamie seděl na sudu u kormidla. Hlavu měl zakloněnou dozadu, oči zavřené, k čelu přiložený ručník a v ruce sklenku whisky. Pan Willoughby klečel vedle něho na kolenou a poskytoval první pomoc Williemu MacLeodovi, který seděl u předního stěžně a vypadal docela špatně.

Třásla jsem se vypětím a tím, co jsem právě prožila. Měla jsem závratě a byla mi trochu zima. Asi to byl šok, nebylo se čemu divit. Taky jsem dostala chuť na whisky.

Pevně jsem uchopila menší lano a sjela po něm až na palubu. Bylo mi jedno, že jsem si spálila dlaně. Potila jsem se a zároveň mi byla zima, chloupky na tváři mě nepříjemně píchaly.

Žuchla jsem na zem tak nemotorně, že to Jamieho probralo. Narovnal se a otevřel oči. Pocit úlevy, který jsem v nich spatřila, mě popohnal o několik stop dopředu. S teplým ramenem pod mou dlaní jsem se cítila mnohem lépe.

„Jsi v pořádku? zeptala jsem se a naklonila se k němu, abych se mu podívala na zranění.

„Ano, je to jen menší škrábnutí, řekl a usmál se na mě. Na hlavě u kořínků vlasů měl Šrám. Asi dostal ránu kolbou, ale krev se rychle srazila. Zepředu na košili měl skvrny od tmavé krve, která už zasychala, a rukávy měl také zkrvavené. Vlastně byly téměř promočené čerstvou světlou krví.

„Jamie! sevřela jsem jeho paži. Začal se mi rozmazávat obraz. „Nejsi v pořádku podívej, ty krvácíš!

V rukou a nohou jsem ztrácela cit a jen napůl cítila, že mě vzal za ruce a náhle vyděšeně seskočil ze sudu. Poslední věc, kterou jsem

viděla v záblescích světla, byla jeho tvář, která postupně vybledla úplně.

„Můj bože! slyšela jsem jeho polekaný hlas a všude vířila tma. „To není moje krev, Sassenachová, to je tvoje!

„Já neumírám, řekla jsem podrážděně, „ledaže by to bylo přehřátím. Dejte ze mě alespoň některé z těch zatracených věcí pryč!

Marsali, celá uplakaná, která mě stále úpěnlivě prosila, ať neumírám, vypadala, že ji můj emoční výbuch spíše povzbudil. Přestala plakat a popotáhla nosem s nadějí v srdci, ale ani se nepohnula, aby ze mě sundala pláštěnku, kabát, deku anebo jinou z věcí, do kterých mě zafačovali.

„Ach, to nemohu, matko Claire! řekla. „Táta říká, že musíte být v teple!

„V teple? Já se tu uvařím zaživa! Byla jsem v kapitánově kajutě a i když byla okna otevřená dokořán, bylo tam dusno, horko a všude to čpělo guánem.

Snažila jsem se vyhrabat z přikrývek, ale stačilo jen několik palců a prudce mě zasáhla palčivá bolest v pravém rameni. Svět ztmavl a před očima jsem měla blesky.

„Lež klidně, uslyšela jsem přísný hlas Skota přes vlnu závratí. Držel mě pod rameny a hladil po hlavě. „Ano, správě, lehni si zpátky na mou ruku. V pořádku, Sassenachová?

„Ne, řekla jsem. Pod mými víčky poletovaly barevné větrníky. „Bude mi špatně.

A bylo. A nejhorší na tom bylo, že s každou křečí v žaludku jsem měla pocit, jako by se mi do pravé ruky zabodávaly rozpálené nože.

„Ježíši H. Roosevelte Kriste, řekla jsem konečně, celá udýchaná.

„Konec, ano? Jamie mě opatrně položil a jemně mi dal pod hlavu polštář.

„Pokud myslíš to, jestli jsem mrtvá, tak odpověď zní ne. Zvedla jsem jedno víčko. Klečel u mé postele a vypadal jako pirát. Čelo

omotané krvavým kouskem látky a na sobě měl pořád tu stejnou košili, prosáklou krví.

Nehýbal se, kajuta také ne, a tak jsem otevřela druhé oko. Slabě se na mě usmál.

„Ne, nejsi mrtvá; Fergus bude mít radost, když to uslyší.

Jako na znamení se Francouzova ustaraná hlava objevila ve dveřích. Když zjistil, že jsem vzhůru, oslnivě se usmál a zmizel. Slyšela jsem jeho hlas nad námi, jak oznamuje posádce, že jsem přežila. K mým hlubokým rozpakům, byla novinka přijata s bouřlivou radostí.

„Co se stalo? zeptala jsem se.

„Co se síaloT” Jamie naléval vodu do sklenice. Přestal a zíral na mě přes okraj. Pak znovu poklekl vedle mě, zasupěl a nadzvedl mi hlavu, abych se mohla napít.

„Ona se ptá, co se stalo! No, co asi? Říkal jsem ti, že máš zůstat s Marsal i dole, v bezpečí. A co jsem viděl? Spadla jsi z nebe a přistála mi u nohou, celá od krve!

Strčil hlavu až k posteli a probodával mě pohledem. Když býval umytý, oholený a bez zranění, byla to skutečně impozantní podívaná, ale takhle, zarostlý, od krve, naštvaný a pouhých šest palců ode mě vypadal dost divoce, a tak jsem zase rychle zavřela oči.

„Podívej se na mě!“ řekl přísně a já poslechla, i když jsem byla jiného názoru.

Provrtal mě svým modrým zrakem, oči měl zúžené vztekem.

„Víš vůbec, jak zatraceně blízko smrti jsi byla? ptal se. „Máš rozpáranou ruku od podpaží k loktu. Kdybych v tu dobu neměl po ruce kus hadru, zbylo by z tebe leda tak maso pro žraloky!

Praštil rukou o lůžko těsně vedle mě tak silně, že jsem se lekla. Pohyb způsobil, že mě zabolela ruka, ale nevydala jsem ani hlásku.

„Zatracená ženská! Copak nikdy nemůžeš udělat to, co ti člověk říká?

„Asi ne, řekla jsem pokorně.

Zamračil se na mě a já viděla, jak mu pod rezavým strništěm cukají koutky úst.

„Bože,“ řekl roztouženě. „Co já bych teď dal za to, abych tě mohl ohnout přes dělo a mít v ruce konec lana. Znovu zasupěl a vyndal hlavu z kóje pryč.

„Willoughby! zahřměl. Jako na rozkaz, pan Willoughby naklusal dovnitř, celý zářil a na tácku nesl konvici horkého čaje a láhev brandy.

„Čaj! vdechla jsem a snažila se posadit. „To je úžasné. Nehledě na dusno v kajutě, čaj byl to, co jsem teď potřebovala nejvíc. Oživená brandy, lahodná tekutina stékala mým hrdlem dolů a příjemně rozehřála roztřesený žaludek.

„Nikdo nedělá lepší čaj než Angličané,“ řekla jsem a vdechovala aroma, „až na Číňany

Pan Willoughby zazářil radostí a obřadně se mi poklonil. Jamie znovu zasupěl, což bylo dnes odpoledne už po třetí.

„Ano? Tak si to tedy užij, dokud můžeš.“

Znělo to poněkud zlověstně, a tak jsem se mu upřeně zadívala do očí. „A co přesně tím myslíš?“ zeptala jsem se.

„Až dopiješ, hodlám ošetřit tvou ruku, zasvětil mě. Zvedl konvici a podíval se dovnitř.

„Kolik krve jsi říkala, že má člověk v těle? zeptal se.

„Asi pět litrů, řekla jsem zaraženě. „Proč?“

Naklonil nádobu a podíval se na mě.

„Protože,” upřesnil, „podle toho, kolik krve jsi nechala na palubě, ti zbyla asi polovina. Tady máš, napij se ještě. Naplnil hrníček, odložil konvici a odešel.

„Myslím, že je na mě Jamie naštvaný, promluvila jsem zkroušeně k panu Willoughby mu.

„Nezlobit se,“ řekl uklidňujícím hlasem. „Tsei mi se hrozně moc bát.“ Malý Číňan položil dlaň na mé pravé rameno, dotek byl jemný jako dotek motýla. „Bolí?”

Vzdychla jsem. „Abych byla upřímná, řekla jsem, „ano, bolí.

Pan Willoughby se usmál a jemně mě poklepal po zádech. „Já pomohu, řekl chlácholivým tónem. „Později.

I přes pulzující bolest v mém rameni jsem se cítila dostatečně silná na to, abych se zeptala na zbytek posádky. Zranění, jak hlásil pan Willoughby, se omezila na říznutí a pohmožděniny, plus jeden otřes mozku a zlomená ruka.

Lomoz na chodbě ohlásil, že se vrací Jamie a s ním Fergus, který pod jednou paží nesl lékárničku a v ruce další láhev brandy.

„Tak dobře,“ řekla jsem a rezignovala. „Pojďme se na to podívat.

Hrozivá zranění mi nebyla cizí a tohle technicky vzato nebylo tak špatné. Ale na druhou stranu, jednalo se o moje vlastní tělo a já nebyla připravená chovat se technicky.

„Oooch, řekla jsem slabě. Jamie mi sice moje zranění barvitě vylíčil, byl také velmi přesný. Byla to dlouhá, čistá řezná rána. Lehkým obloukem obíhala přední část bicepsu, táhla se od ramene a končila asi palec nebo dva nad loketním kloubem. A i když ramen ní kost nebyla vidět, byla to bezpochyby velice hluboká rána, Široce rozevřená po okrajích.

Stále jsem krvácela, i přes látku, pevně omotanou okolo ruky, ale průsak byl pomalý; žádná důležitá céva nebyla poškozena.

Jamie odklopil víko lékařské truhly a zamyšleně se v ní vrtal velkým ukazovákem.

„Budeš potřebovat chirurgické nitě a jehlu, řekla jsem a náhle jsem se otřásla strachem. Došlo mi totiž, že to bude tak na třicet až čtyřicet stehů, a kromě brandy jsme neměli žádné jiné anestetikum.

„Ty nemáš laudanum? zeptal se Jamie a mračil se nad lékárničkou. Evidentně se tok našich myšlenek ubíral stejným směrem.

„Ne. Použila jsem všechno na Porpoise“ Snažila jsem se ovládnout třesoucí se levou ruku a nalila si pořádnou dávku brandy do prázdného šálku. Pořádně jsem si lokla.

„To bylo od tebe velice laskavé, Fergusi, řekla jsem a ukázala na novou láhev brandy, ze které jsem si právě nalila, „ale nemyslím, že budu potřebovat dvě!’ Když jsem vzala v úvahu to, jak silná byla Jaredova francouzská brandy, nedalo se vypít víc než plný šálek.

Přemýšlela jsem, jestli by bylo lepší se hned opít do němoty, anebo zůstat alespoň z poloviny při vědomí, abych mohla sledovat operaci; nebyla ani ta nejmenší šance, abych si ránu mohla zašít sama, levou rukou a ještě k tomu jsem se třásla jako list. Nemohl to udělat ani jednoruký Fergus. Pravda, Jamieho velké ruce by mohly být nápomocné při některých úkonech, ale…

Jamie přerušil mé myšlenky, když zakroutil hlavou a zvedl druhou, čerstvou láhev brandy.

„Tahle není k pití, Sassenachová, tahle je k vyčištění tvojí rány.“

„Cože! Byla jsem v takovém šoku, že jsem úplně zapomněla na desinfekci. Obvykle jsem vymývala rány destilovaným lihem, ředěným napůl s vodou, ale ten jsem také použila při našem setkání s válečnou lodí.

Cítila jsem, jak mi brní rty, a to nebylo jen tím, že začala působit brandy, kterou jsem vypila. O skotských horalech se říkalo, že jsou to největší stoici a nej statečnější válečníci. Skupina námořníků od toho nebyla daleko. Viděla jsem spousty mužů, kteří si nestěžovali ani tehdy, když jsem jim nastavovala kosti, dělala menší operace, sešívala ošklivé rány, když procházeli celkově peklem, ale když přišlo na čištění ran alkoholem, to už bylo něco jiného ten řev byl slyšet na míle daleko.

„Ehm… počkejte, řekla jsem. „Asi by to chtělo trochu převařené vody..“

Jamie mě chápavě pozoroval.

„Tím, že budeme čekat, se to nijak nezlepší, Sassenachová, řekl. „Fergusi, vezmi tu láhev.“ A než jsem stačila zaprotestovat, zvedl mě z postele a posadil si mě k sobě na klín. Objal mě pevně kolem pasu, moji levou ruku chytil tak, abych se nemohla bránit, a pak mé pravé zápěstí pevně uchopil a natočil zraněnou ruku do strany. •

Myslím, že to byl ten starý zatracený Ernest Hemingway, kdo řekl, že bychom měli unikat před bolestí, ale bohužel nikdy neunikneme. Vše, co k tomu mohu dodat, je to, že buďto Ernest uměl hodně dobře měnit stavy svého vědomí, anebo mu nikdy nikdo nenalil brandy na několik čtverečných palcú jeho živého masa.

Upřímně řečeno, domnívám se, že jsem nebyla v bezvědomí úplně, neboť když jsem začala zase vnímat okolí, Fergus říkal, „Prosím vás, Milady! Nesmíte takhle křičet; muži z toho budou nervózní.

Zřejmě z toho byl nervózní i Fergus; když se nade mnou skláněl, byl úplně bledý a po tváři mu stékaly kapky potu. Co se týče mužů, měl pravdu ve dveřích do kajuty bylo několik obličejů a v každém se zračilo zděšení. Dělali si o mě starosti.

Snažila jsem se zůstat nějak pří smyslech a kývla na ně. Jamieho ruku jsem měla stále kolem pasu; nejsem si ted5 jistá, který z nás se třásl víc; myslím, že oba stejně.

Se značnou pomocí jsem zvládla dojít až k široké židli kapitána. Pak mě celou rozechvělou uložili do postele. Ruka mi jen hořela. Jamie držel jednu z ohnutých sešívacích jehel, jednu chirurgickou nit a vypadal stejně nejistě jako já.

Byl to pan Willoughby, kdo zasáhl a v tichosti Jamiemu jehlu vzal.

„Já to udělám,” řekl autoritativním tónem hlasu. „Chviličku.” Zmizel někde vzadu, nejspíš pro něco šel.

Jamie neměl nic proti tomu, já také ne. Oba zároveň jsme si po vzdechli, a tak jsem se rozesmála.

„Když se tak nad tím zamyslím,” řekla jsem, „jednou jsem Bree říkala, že velcí muži jsou hodní a jemní a ti malí jsou protivní.”

„No, ale výjimka vždy potvrzuje pravidlo, že?”

Vlhkou utěrkou mi otřel tvář, obzvlášť jemně.

„Ani nechci vědět, jak sis to udělala,” řekl a vzdychl, „ale probůh, Sassenachová, už to nikdy nedělej!”

„Ale já jsem neměla v úmyslu nic udělat…,” začala jsem rozmrzele vysvětlovat, ale vyrušil mě pan Willoughby svým příchodem. Nesl maličkou roli zeleného hedvábí, kterou jsem už viděla, když léčil Jamieho.

„Ach, vy jste donesl ty malé jehličky?” Jamie se zájmem pozoroval malé zlaté jehly a usmál se na mě. „Neboj, Sassenachová, to nebolí… tedy, ne moc,” dodal.

Pan Willoughby zkoumal prsty mou pravou dlaň a tu a tam přitlačil. Pak postupně bral jeden prst za druhým, potřásal jím a každý jemně natáhl tak, až jsem ucítila jemné křupnutí v kloubech. Potom položil dva prsty u kořene mého zápěstí a tlačil na místo mezi vře tenní a loketní kostí.

„Tady je brána dovnitř,” řekl tiše. „Tady klid. Tady mír.” Upřímně jsem doufala, že má pravdu. Vybral jednu z malých zlatých jehliček, umístil ji nad označeným bodem a obratným natočením palce a ukazováčku probodl kůži.

Píchnutí způsobilo, že jsem vyskočila, ale jeho pevná a hřejivá dlaň mě stále držela, a tak jsem se znovu uvolnila.

Do každého zápěstí umístil tři jehly a prostopášně mě poplácal po pravém rameni. T přesto, že jsem se cítila jako pokusné morče, začalo mě to zajímat. Až na počáteční píchnutí mi jehly nijak neva

díly. Pan Willoughby si konejšivým hlasem broukal něco pod vousy, místy mě poklepal po zádech či po rameni, tu a tam přitlačil.

Kdybych měla být upřímná, tak nevím, jestli jsem měla znecitli vělou ruku anebo jsem byla tak pohlcená dějem, ale necítila jsem se tak zoufale alespoň dokud nevzal jehlu a nezačal šít.

Jamie seděl po mé levé straně na stoličce, držel mě za ruku a pozoroval můj obličej. Po nějaké době řekl nevrle: „Vydechni, Sasse nachová; horší už to nebude.”

Vypustila jsem vzduch. Neuvědomovala jsem si to a došlo mi to, až když mi to řekl. Měla jsem hrůzu z toho, že mi někdo bude způsobovat bolest, a tak jsem seděla na židli tuhá jak prkno. Pravda, šití sice bolelo, ale nebylo to nic, co bych nemohla snést.

Pomalu jsem vydechla a obdařila jsem ho něčím, co mělo připomínat úsměv. Pan Willoughby si pozpěvoval pod nosem v čínštině. Jamie mi ji přeložil o týden později; byla to ukolébavka, ve které mladý muž líčil fyzické vnady své partnerky, jednu za druhou. Doufám, že skončí šít předtím, než se dostane k jejím chodidlům.

„Ošklivé zranění,” řekl Jamie a díval se, jak pan Willoughby pracuje. Já jsem se raději nedívala. „Zajímalo by mě, jestli to byla mačeta nebo šavle?”

„Šavle, myslím,” řekla jsem. „Vlastně to vím jistě. Zaútočil…”

„Rád bych věděl, co je přimělo k tomu, aby na nás zaútočili,” pokračoval Jamie. Mně nevěnoval pozornost. Svraštil čelo a přemýšlel. „Přece jen, náklad to nebyl.”

„To by mě ani nenapadlo,” řekla jsem. „Ale možná nevěděli, co vezeme?” To mi připadalo dost nepravděpodobné; každá loď, která by se k nám dostala blíže než na vzdálenost sta yardů, by to hned věděla čpavek se okolo nás vznášel jako miazma.

„Možná, že si mysleli, že loď je dost malá na to, aby ji zajali. Už Artemis sama o sobě byla hodnotná, s nákladem, Či bez něj.”

Zamrkala jsem, když pan Willoughby přestal zpívat, aby udělal na niti uzel. Myslela jsem, že se soustředil jen na svou práci, ale pletla jsem se, celou dobu dával pozor.

„Víme, jak se pirátská loď jmenovala?” zeptala jsem se. „Jisté je, že se tady pohybuje hodně pirátů, ale my víme, že Bruja tady byla před třemi dny a…”

„To je právě to, co by mě zajímalo ” řekl. „V té tmě se toho nedalo moc vidět, ale měla šířku jako španělské lodě.“

„Ten pirát, který po mně šel, mluvil…začala jsem, ale na chodbě se ozvaly nějaké hlasy, a tak jsem přestala.

Fergus stydlivě nakoukl dovnitř, aby nás nerušil, ale jako vždy celý zářil nadšením. V jeho ruce se něco lesklo a cinkalo.

„Milorde,“ řekl, „Maitland našel na přídi mrtvého piráta.”

Jamieho obočí vyskočilo nahoru a přehoupl pohledem z Ferguse na mě.

„Mrtvého?”

„Úplně mrtvého, milorde,“ řekl Fergus a pokrčil rameny. Maitland nakukoval přes jeho rameno, jako by se chtěl pochlubit sám. „Ach, ano, pane,” ujistil Jamieho s vážností. „Byl mrtvý jako dveřní hřeb; do něčeho příšerně narazil hlavou!”

Všichni tři muži se otočili a podívali se na mě. Obdařila jsem je jemným skromným úsměvem. Jamie se poškrábal po tváři. Oči měl podlité krví a u ucha měl také zaschlou krev.

„Sassenachovápromluvil odměřeným hlasem.

„Snažila jsem se ti to říct,” ozvala jsem se ctnostně. Byla jsem v šoku, opilá z brandy, po akupunktuře, a ještě si začínala uvědomovat, že jsem přežila, a tak jsem začala pociťovat příjemnou závrať. Téměř jsem si ani nevšimla, že pan Willoughby už končil.

„Měl na krku tohle, milorde.” Fergus udělal krok dopředu a položil před nás na stůl pirátský náhrdelník. Byly na něm stříbrné odznaky z vojenské uniformy, leštěné makadamové ořechy, několik žraločích zubů, mušle, pořádný kus perleti a velké množství cinkajících mincí. Všechny věci byly propíchnuté a pověšené na řemínku.

„Řekl jsem si, že byste to měl hned vidět, milorde,” pokračoval Fergus. Natáhl ruku a nadzvedl jednu z mincí. Byla stříbrná, nepoškozená. Přes opar brandy, který se vznášel kolem, jsem uviděla na její přední straně dvojitou Alexandrovu hlavu. Tetradrachma, čtvrté století před Kristem. Zbrusu nová.

Úplně vyčerpaná událostmi dnešního odpoledne a otupělá brandy jsem okamžitě usnula. Teď už byla úplná tma a brandy přestala účinkovat. Zdálo se mi, že ruka nabíhá a pulzuje v rytmu tepu mého srdce. S každým malým pohybem jsem cítila bodnutí ostré bolesti, která se proháněla mou paží. Jako kdyby štír varovně šlehal ocasem.

Měsíc byl ve třech čtvrtinách. Byl obrovský a nakláněl se jako zlatá slza, visící těsně nad obzorem. Loď se trochu nakláněla na bok a měsíc pomalu vyklouzával z dohledu. Muž na měsíci po nás nepříjemně pošilhával. Bylo mi horko a nejspíš jsem měla horečku.

Na kredenci ve vzdáleném konci kabiny stál džbán s vodou. Když jsem spustila nohy přes okraj postele, cítila jsem se slabá a měla jsem závratě. Ruka důrazně protestovala proti tomu, abych s ní hýbala. Musela jsem dělat hluk, protože tmavý prostor na podlaze se začal pohybovat a někde od mých chodidel se ozval Jamieho ospalý hlas.

„Bolí tě to, Sassenachová?“

„Trochu,“ odpověděla jsem a nechtěla z toho dělat drama. Semkla jsem rty a nejistě se postavila na nohy. Pravý loket jsem si přidržovala levou rukou.

„To je dobře,“ řekl.

„Doůre?“ zeptala jsem se a rozhořčeně zvýšila hlas.

Slyšela jsem, jak se tiše pochichtává. Posadil se a najednou jsem ve světle měsíce uviděla, jak se ze stínu vynořila jeho hlava.

„Ano, přesně taký řekl. „Když rána začíná bolet, znamená to, že se hojí. Necítila jsi ji, když se ti to stalo, že ne?“

„Ne,“ uznala jsem. Zato jsem ji cítila teď. Vzduch venku byl o poznání chladnější a vítr, vanoucí skrz okno do kajuty, mě příjemně chladil na obličeji. Byla jsem úplně propocená a tenká noční košile se mi lepila na prsa.

„To jsem měl možnost vidět. Proto jsem byl tak vyděšený. Smrtelná zranění nikdy necítíš, Sassenachováý řekl tiše.

Krátce jsem se zasmála, ale rychle jsem přestala, neboť moje ruka na to začala reagovat.

„A jak to víš?“ zeptala jsem se a snažila se neohrabaně nalít si levou rukou vodu do šálku. „Myslím tím, není to věc, kterou jsi osobně zažil.“

„Murtagh mi to říkal.

Voda tiše stékala do šálku. Zvuk nalévání se ztrácel v sykotu vln. Odložila jsem džbán a zvedla šálek. V měsíčním světle se hladina vody zdála být Černá. Od našeho opětovného shledání uběhly už měsíce, ale Jamie se o Murtaghovi nikdy nezmínil. Ptala jsem se Ferguse. Sdělil mi, že ten houževnatý malý muž padl u Cullodenu. Ale věděl jen to, nic víc.

„U Cullodenu.“6 Ve skřípotu fošen a v hučícím větru, který nás nesl, byl Jamieho hlas sotva slyšitelný. „Věděla jsi, že tam spalovali těla? Přemýšlel jsem, když jsem slyšel, že to dělali jaké by to bylo v ohni, kdyby na mě přišla řada. I přes zvuky lodi jsem slyšela, jak polknul. „Přišel jsem na to dnes ráno.

Měsíční světlo vysálo z jeho tváře hloubku i barvu; jasné a čisté tváře a čelisti a černé oční důlky působily, že jeho hlava vypadala jako lebka.

„To já jsem šel bojovat ke Cullodenu s tím, že zemřu,“ řekl spíše šeptem než nahlas. „Ne ti ostatní. Mohl jsem dostat kulku hned, ale já se proháněl bitevním polem napříč a ještě půl cesty zpátky, zatímco moje muže rozstříleli na kousky. Postavil se a podíval se na mě.

„Proč? zeptal se. „Proč, Claire? Proč já jsem naživu a oni ne?“

„Nevím, řekla jsem tiše. „Možná kvůli tvé sestře, tvé rodině? Kvůli mně?

„Oni měli taky rodiny, řekl. „Ženy a milované děti, které po nich truchlí. A přesto jsou mrtví. A já jsem stále tady.

„Já nevím, Jamie, řekla jsem konečně. Pohladila jsem ho po tváři, ze které rašil čerstvý porost, nezadržitelná přítomnost života. „Tohle se nikdy nedozvíš.

Vzdychl a na chvíli přitiskl tvář k mé dlani.

„Ano, tohle dobře vím. Ale nemohu si pomoci a stále se ptám, když na ně pomyslím obzvlášť na Murtagha. Neklidně se otočil zpět, namísto očí prázdné stíny a já věděla, že v myšlenkách zase kráčí s duchy po vřesovišti u Drumossie.

„Měli jsme vyrazit dřív; muži tam hodiny stáli, umírali hlady a skoro umrzli. Ale čekali na Jeho Výsost, až vydá rozkaz k útoku.

A Karel Stuart seděl někde na skále, daleko od bitevní linie a třásl se strachem. Opozdil se. Byla to jeho první bitva. Poprvé se osobně

chopil velení vojska. A tak Angličané měli čas rozestavět děla přímo naproti nepřipraveným mužům z vysočiny a zahájili palbu.

„Myslím, že to pro nás byla úleva “ řekl Jamie tiše. „Všichni jsme věděli, že jsme prohráli a že tam umřeme. A přesto jsme tam stáli, dívali se, jak se anglická dčla zvedají nahoru a míří na nás hlavně. Nikdo nemluvil. Slyšel jsem jen vítr a výkřiky anglických vojáků na druhé straně bitevního pole.66

A pak zaburácela dčla a muži padali a ti, co ještě stáli, se na pozdní a zmatený povel vzchopili, tasili meče a zaútočili na nepřítele. Galský řev přehlušil hukot děl a vítr.

„Kouř byl tak hustý, že jsem neviděl dál než pár stop před sebe. Odkopl jsem boty, vběhl tam a křičel.“6 Studená linie jeho rtů se trochu pozvedla nahoru.

„Byl jsem šťastný,“ řekl a mě to trochu překvapilo. „Vůbec jsem neměl strach. Koneckonců, měl jsem zemřít; obával jsem se jen toho, že bych byl raněný a nezemřel hned. Ale nakonec bych zemřel a už by bylo po všem. Zase bych si tě našel a všechno by bylo v pořádku.6”

Přisunula jsem se k němu blíž a jeho ruka vyrostla ze stínu, aby uchopila moji.

„Muži padali po obou mých stranách. Slyšel jsem kartáčové střely a kulky z mušket hučely kolem jako čmeláci. Ale mě nezasáhly.6”

Jako jeden z mála skotských horalů se dostal přes Cullodenské vřesoviště až k britským liniím bez zranění, a tak vykonal rozkaz. Anglická obsluha dčla s údivem pohlédla na vysokého Skota, který sc vynořil z kouře jako démon, s ostřím lesknoucím se od deště. Pak už jej zakalila krev.

„Malinká část v mé mysli se zeptala, proč je mám zabíjet,66 řekl a přemítal události. „Věděl jsem, že jsme ztraceni; nic jsem z toho neměl. Ale existuje touha zabíjet víš?66 Stiskl mou dlaň a já odpověděla stejně, abych ho ujistila, že to vím.

„Nemohl jsem přestat tedy, nepřestal jsem.66 Mluvil tiše a v jeho hlase nebyla ani hořkost, ani obvinění. „Ten pocit je v nás už hodně dlouho; přání vzít s sebou nepřátele do hrobu. Cítil jsem to uvnitř, to ohnivé krvavé něco v mé hrudi a v břichu a poddal jsem se tomu,66 jednoduše uzavřel.

Byli tam čtyři muži, co hlídali dčlo a měli pouze pistole a nože. Nikdo z nich neočekával útok z takové blízkosti. Bezmocně stáli, vydaní napospas zběsilé síle jeho zoufalství. Zabil je všechny.

„Země se pod mými chodidly třásla, řekl, „a já jsem skoro ohluchl. Nemohl jsem myslet. A pak mi došlo, že jsem už mimo dosah anglických děl.“ Pode mnou se ozvalo tiché chichotání. „Dost nešikovné místo pro to, aby člověka zabili,

A tak se vydal vřesovištěm zpět, aby se přidal k mrtvým mužům.

„Seděl u chomáče trávy, téměř uprostřed bitevního pole Murta gh. Zasáhli ho alespoň tisíckrát a měl ošklivou ránu v hlavě věděl jsem, ze je mrtvý,

Ale nebyl; když Jamie ke svému kmotrovi klesl na kolena a vzal jeho malé tělo do náruče, Murtaghovy oči byly otevřené.

„Viděl mě. A usmíval se, A pak se dlaň staršího muže jemně dotkla Jamieho tváře. „Neměj strach, a bhalaich,u řekl Murtagh a projevil tak náklonnost ke svému malému, milovanému chlapci. „Umírání vůbec nebolí,

Stála jsem dlouho tiše a svírala Jamieho dlaň. Pak vzdychl a druhou rukou mě velmi, velmi jemně objal kolem zraněného ramene.

„Zemřelo příliš mnoho lidi, Sassenachová, jen proto, že mě znali anebo kvůli tomu trpěli. Daroval bych své tělo, abych mohl někomu ulevit od bolesti a stejně tak bych si teď přál, abych mohl stisknout tvou dlaň, abych slyšel, jak křičíš a věděl, že jsem tě také nezabil,

Sklonila jsem se a políbila ho na hrudník. V tom horku spal nahý.

„Nezabil jsi mě. Nezabil jsi ani Murtagha. Najdeme mladého Tana. Zanes mě zpátky do postele, Jamie,

O něco později, když už jsem dřímala, promluvil ze země vedle mého lůžka.

„Víš, málokdy se mi chtělo vracet zpět k Laoghaire, řekl zamyšleně. „A když už se to stalo, našel jsem ji tak, jak jsem ji nechal,

Otočila jsem hlavu na stranu, kde bylo ze země slyšet tiché dýchání. „Och? A je tohle druh ženy, o kterou bys stál? Taková, co když ji někam postavíš, tak tam zůstane?

Ozvalo se něco mezi smíchem a kašlem, ale neodpověděl. O chvilku později se oddechování změnilo v tiché, rytmické chrápání.

Nespala jsem dobře. Probudila jsem se pozdě, celá rozpálená a za očima jsem cítila pulzující bolest. Cítila jsem se tak špatně, že když Marsali trvala na tom, že mi umyje čelo, neprotestovala jsem. ale vděčně jsem relaxovala se zavřenýma očima a užívala si toho, jak omývala mé bušící spánky látkou namočenou v octu. Ten chladný dotek působil velice příjemně.

Uklidnilo mě to natolik, že když odešla, zase jsem upadla do spánku. Měla jsem těžké sny o tmavých důlních šachtách a křídových spálených kostech, když mě náhle vzbudil jakýsi třesk. Narovnala jsem se jako jedle a ryzí čistá bolest se prohnala mojí hlavou jako blesk.

„Co je?“ ozvala jsem se a držela hlavu v dlaních, jako kdyby mi měla upadnout. „Co se děje?“ Okno bylo zastřené, aby mě nerušilo přílišné světlo, a chvíli to trvalo, než si na to šero moje oči zvykly.

Na protější straně kabiny mě nějaká velká postava napodobovala a držela si hlavu. Zřejmě měla velké bolesti. Pak promluvila. Vychrlila ze sebe velkou dávku sprostých slov, v čínštině, francouzštině a galštině.

„Sakra!“ vykřikla už trochu mírnější angličtinou. „K čertu s tím!“ Jamie se potácel k oknu a třel si hlavu, kterou si rozbil o roh police. Odhrnul závěsy a otevřel okno. Dovnitř se vlila vlna čerstvého vzduchu a oslnivé světlo.

„Co si, proboha, myslíš, že děláš?” zeptala jsem se drsně. Světlo zasáhlo mé oči jako jehly a to, že jsem se chytila za hlavu, nedělalo švům na mé ruce vůbec dobře.

„Hledal jsem lékárničku,” odpověděl a trhal sebou. „Do prdele, rozbil jsem si hlavu. No, podívej!” Strčil svoje dva prsty, umazané

od krve, rovnou pod můj nos. Šátek, namočený v octu, mi proklouzl mezi prsty a já se sesunula zpátky na polštář.

„Proč potřebuješ lékárničku a proč ses nejdříve nezeptal mě, místo toho tu poletuješ jako zmatená včela?“ řekla jsem podrážděně.

„Nechtěl jsem tě probudit,“ řekl tak ospale, že jsem se tomu musela zasmát, navzdory pulzujícím bolestem v mém těle.

„To je v pořádku; stejně jsem moc nespala,” ujistilajsein ho. „Proč potřebuješ lékárničku? Je někdo raněný?”

„Ano, já,” řekl a opatrně se poklepával ručníkem po vršku hlavy, byl zamračený. „Nechtěla by ses mi na to podívat?”

Odpověď na tuto otázku byla „Ani ne,” ale ochotně jsem kývla, aby sklonil hlavu a já mohla bolavé místo prozkoumat. Pod vlasy měl pořádnou bouli a malé říznutí, jak se uhodil o okraj police, ale k otřesu mozku měl daleko.

„Prasklé to není,” ujistila jsem ho. „Máš tu nejtvrdší lebku, jakou jsem kdy viděla.” Instinktivně jsem ho políbila na bolavé místo. Zvedl hlavu a rozšířil oči údivem.

„To proto, aby se ti udělalo lépe,” vysvětlila jsem. Koutek jeho úst jemně cuknul.

„Ach. Jasně, chápu.” Sklonil hlavu a jemně mě políbil na obvázanou ruku.

„Lepší?” zeptal se a narovnal se.

„O moc.”

Zasmál se, sáhl pro láhev, nalil trochu whisky a podal mi ji.

„Hledal jsem to, čím nám omýváš škrábance a tak,” vysvětlil a také si nalil.

„Hlohová voda. Nemám žádnou u sebe, protože dlouho nevydrží,” řekla jsem a snažila se zvednout. „Jestli je to akutní, mohu ji přichystat; netrvá to dlouho.” Myšlenka na to, že bych vstala z postele a šla do kuchyně, byla skličující, ale třeba bych se cítila lépe, kdybych se trochu hýbala.

„Není to akutní,” ujistil mě. „Jen máme ve skladu vězně a je trochu omlácený.”

Odtáhla jsem šálek od úst a zamrkala na něho.

„Vězně? Kde jsme vzali vězně?”

„Z pirátské lodi.” Zamračil se nad svou whisky. „Ale já si myslím, že to není pirát.“

„A kdo to teda je?“

Elegantně jedním lokem vyprázdnil šálek a zakroutil hlavou.

„To kdybych věděl. Podle těch jizev na zádech bych řekl, že je to uprchlý otrok, ale v tomto případě netuším, proč udělal to, co udělal:”

„Co udělal?”

„Vyskočil z lodě. MacGregor ho viděl, a když už Bruja plula pryč, zahlédl, jak se houpe na vlnách, a tak mu hodil lano.”

„Hm, to je divné; a proč to dělal?” zeptala jsem se. Začínalo mě to zajímat. Také pulzování v hlavě se zmírnilo, když jsem usrkávala whisky.

Jamie si pročísl prsty vlasy, pak přestal a škubnul sebou.

„Nevím, Sassenachová,“ řekl a opatrně si uhlazoval vlasy na temeni hlavy. „Myslím, že by nikdo z naší posádky nezkoušel brát na palubu piráty každý obchodník by na ně zaútočil; nemáme k tomu důvod. Ale když nechce utéct z naší lodi třeba chtěl uprchnout od nich?”

Posledních pár zlatých kapek whisky sklouzlo do mého hrdla. Byla to Jaredova oblíbená značka, předposlední láhev, kterou řádně vystihl názvem, který jí dal Ceó Gheasacach. „Kouzelná mlha.” Udělalo se mi trošku lépe, a tak jsem se snažila zvednout.

„Jestli je raněný, možná bych se na něho měla podívat,” navrhla jsem a spustila nohy přes okraj lůžka.

Podle toho, jak se Jamie včera choval, očekávala jsem, že mě položí zpátky do postele a zavolá Marsali, ať se posadí na můj hrudník. Ale namísto toho se na mě zamyšleně podíval a přikývl.

„Tak dobře. Jestli si myslíš, že to zvládneš, Sassenachová?”

Nebyla jsem si jistá, ale chtěla jsem to zkusit. Když jsem vstávala, pokoj se nakláněl a já měla před očima černé a žluté tečky, ale s Jamieho pomocí jsem se postavila. O chvíli později se moje hlava neochotně znovu probrala a spatřila jsem Jamieho, jak na mě ustaraně hledí.

„V pořádku” řekla jsem a zhluboka se nadechla. „Pokračujme.”

Vězeň byl umístěn v nejspodnější palubě plné rozmanitého nákladu. Byla tam místnost obložená dřevem, zčásti zděná, kterou někdy obývali opilí anebo neukáznění námořníci. Prostě je tam zamkli.

Dole byla tma a dusno a o mě se zase pokoušely závratě. Šla jsem lodním schodištěm pomalu za Jamiem, který nesl svítilnu.

Když odemkl dveře provizorního vězení, zprvu jsem neviděla vůbec nic. Když Jamie vstoupil se světlem dovnitř, tak mužovu přítomnost prozradil lesk jeho očí. „Černý jako pikové eso,“ byla první myšlenka, která mě napadla, když se na dřevěné stěně vyrýsoval jeho obličej a postava.

Není divu, že si Jamie myslel, že je to uprchlý otrok. Muž vypadal jako Afričan, nenarodil se na ostrovech. Kůži měl rudočernou a jeho chování nasvědčovalo tomu, že nevyrůstal jako otrok. Seděl na sudu, ruce měl spoutané za zády a nohy svázané k sobě, ale když se Jamie objevil ve dveřích, muž vztyčil hlavu a narovnal záda. Byl hubený, ale svalnatý; napjatý a připravený zaútočit v sebeobraně. Nehodlal se podřídit.

Jamie to také viděl a pokynul mi, abych zůstala stát úplně vzadu u stěny. Položil svítilnu na sud a dřepnul si k němu, na výšku jeho očí.

,,Amiki,“ řekl a roztáhl prázdné ruce, dlaněmi vzhůru. „Amiki. Bene bene.“ Přítel. Hodný. Promluvil v taki taki, univerzálním lámaným jazykem, který používali obchodníci v přístavech od Bar badosu až po Trinidad.

„Bene bene, amiki? “ řekl s ironií, která se nedala přeslechnout, ať už hovořil jakýmkoliv jazykem. Je hodný, přítel?

Jamie pobavený zafuněl a poškrábal se na nose.

„Přesně tak,“ řekl anglicky.

„Neumí náhodou anglicky nebo francouzský?” Popošla jsem trochu blíž. Zajatec se na mě chvíli díval a pak zase otočil hlavu zpět.

„Kdyby uměl, nezapíral by to. Picard a Fergus se s ním minulou noc snažili domluvit. Neřekl ani slovo, jen na ně zíral. Teď promluvil poprvé od doby, kdy se dostal na palubu. Habla Espaňol?“ promluvil náhle k vězni. Žádná reakce. Muž se na Jamieho ani nepodíval; jen se dál bezvýrazně díval na vchod za mými zády.

„Ehm, sprechen sie deutschT” pokusila jsem se ještě jednou. Neodpověděl, což bylo docela dobře, protože s touto otázkou jsem vyčerpala celou svoji německou slovní zásobu. „Nicht Hollander, to ne, v to nedoufám “

Jamie se na mě cynicky usmál. „Sassenachová, moc toho o něm nevím, ale Holanďan to rozhodně nebude, tím jsem si naprosto jistý.6

„Ale na Eleutheře mají otroky, ne? To je přece holandský ostrov,“ řekla jsem popuzeně. „Anebo St. Croix Dánsko, hm?“ Od rána se mi neustále zlepšovala paměť, a tak mi neuniklo, že náš zajatec je jediným klíčem k nalezení pirátů a jediným křehkým spojením s lanem. „Umíš taki taki tak dobře, aby ses ho zeptal na Iana?“

Jamie zakroutil hlavou a upřeně pozoroval vězně. „Kromě toho, co jsem před chvílí řekl, umím jen ,špatně”,,kolik?”, ,dej mi to” a ,polož to, bastarde.” Myslím, že nic z toho se nám teď nehodí.

S pocitem zmařeného úsilí jsme hleděli na vězně a on se nezúčastněně díval na nás.

„K sakru s tím, vybuchl náhle Jamie. Vytáhl dýku, co měl za opaskem, obešel sud zezadu a prořízl vězňova pouta okolo zápěstí.

Rozřezal i ta okolo kotníků a pak se posadil na paty, s nožem položeným na stehnech.

„Přítel, řekl odhodlaně v jazyce taki taki. „Je hodný?

Vězeň neřekl nic, ale o chvilku později kývl nepatrně hlavou, ostražitě a šibalsky zároveň.

„Tam v rohu je nočník, řekl Jamie anglicky. Pak vstal a schoval dýku. „Použij ho a pak ti moje žena ošetří rány.

Na mužově tváři se objevila známka pobavení. Kývl hlavou ještě jednou, tentokrát, aby přijal porážku. Pomalu se zvedl ze sudu, otočil se a strnulými dlaněmi zašátral po kalhotách. Tázavě jsem pohlédla na Jamieho.

„To je na tom to nejhorší, když máš ruce svázané zezadu, vysvětlil věcně. „Člověk se nemůže sám vyčůrat.

„Chápu, řekla jsem a nechtěla myslet na to, jak to zjistil.

„A další věc, ta bolest v ramenou, řekl. „Dávej pozor, až se ho budeš dotýkat, Sassenachová. V jeho hlase jsem zaslechla varová

ní, a tak jsem přikývla. Nebyla to ramena toho muže, o kterých teď mluvil.

Pořád se mi motalo v hlavě a nevětrané prostory působily, že mě znovu rozbolela hlava, ale pořád jsem byla „omlácená méně než náš vězeň.

Omlácený skutečně byl, a to na velké ploše. Z čela mu vyčnívala opuchlá boule a na jednom rameni měl zatvrdlou rudou skvrnu. Někdo ho něčím pořádně škrábnul. Nepochybně měl pohmožděniny na mnoha místech po těle, ale jeho tmavý odstín kůže a okolní tma působily, že jsem nemohla zjistit, kde přesně.

Kolem zápěstí a kotníků měl čerstvé rány, to když sebou škubal v poutech. Neměla jsem u sebe hlohový roztok, ale přinesla jsem nádobku s hořcovou mastí. Klesla jsem k němu na zem a začala natírat jeho rány chladným modrým krémem, ale on si nevšímal ničeho jiného, než podlahy pod svými chodidly.

Zajímavější než čerstvé rány byly ty zahojené. Když jsem se podívala zblízka, zjistila jsem, že šikminou lícní kosti se vedle sebe táhly tři bílé jizvy a na vysokém úzkém čele se mezi obočím rýsovala série tří krátkých svislých pruhů. Jizvy domorodců. Takže se určitě narodil v Africe; ty jizvy jsou následkem mužských rituálů, když chlapec vchází do dospělosti, tak mi to Murphy vyprávěl.

Pod prsty jsem cítila jeho teplé, hladké tělo, vlhké od potu. Mně bylo také horko; potila jsem se a bylo mi špatně. Podlaha pode mnou se pohupovala a já položila ruku na jeho záda, abych udržela rovnováhu. Tenké, zhojené pruhy po ránách bičem tvořily na jeho zádech jakousi pavučinu. Jako kdyby pod jeho kůží malincí brouci vytvořili chodbičky. Nečekala jsem to; bylo to, jako bych se dotýkala Jamieho zad. Polkla jsem, bylo mi špatně od žaludku, ale pokračovala jsem v ošetřování.

Muž mě úplně ignoroval, i když jsem se dotýkala míst, o kterých jsem věděla, že jsou bolestivá. Upřeně hleděl na Jamieho, který se stejnou zaujatostí pozoroval vězně.

Bylo to vcelku jednoduché. Šlo o uprchlého otroka, téměř jistě. Nechtěl s námi mluvit, a to ze strachu, že by nám tím prozradil zemi jeho majitele a že bychom ho vrátili zpět do zajetí.

Teď už jsme věděli, že mluví anebo alespoň rozumí anglicky, a to ho nutilo, aby byl více opatrný. I když jsme se ho snažili ujistit o tom, že naším cílem není vrátit jej zpět k jeho majiteli anebo udělat z něj našeho otroka, nechtěl nám důvěřovat. Nemohu říct, že jsem mu to za daných okolností dávala za vinu.

Na druhou stranu, ten muž byl naší největší a asi i jedinou šancí na to, abychom zjistili, co se stalo s lanem Murrayem, když se dostal na palubu lodi Bruja.

Když jsem konečně skončila s obvazováním mužova zápěstí a kotníků, Jamie mi podal ruku a pomohl mi vstát. Pak promluvil k vězni.

„Máš asi hlad,“ řekl. „Pojď s námi do kajuty a najíme seď Nečekal na odpověď, vzal mě za zdravou ruku a šel ke dveřím. Když jsme vyšli na chodbu, za námi bylo ticho, ale když jsem se ohlédla, byl tam a následoval nás ve vzdálenosti několika stop.

Jamie si nevšímal zvídavých pohledů námořníků a vedl nás do mé kajuty. Zastavil se jen proto, aby promluvil s Fergusem ohledně jídla, které nám měli poslat z kuchyně.

„Zpátky do postele, Sassenachová,“ řekl přísně, když jsme dorazili na místo. Nehádala jsem se. Bolela mě ruka, bolela mě hlava a za mými víčky pulzovaly vlny horka. Už to vypadalo, že se zhroutím a nakonec budu muset vyzkoušet ten vzácný penicilín sama na sobě. Stále byla šance na to, že moje tělo nepodlehne infekci, ale nemohla jsem si dovolit Čekat příliš dlouho.

Jamie nalil skleničku whisky pro mě a druhou pro našeho hosta. Byl stále opatrný, přijal ji a usrkl. Jeho oči se rozšířily překvapením. Dalo se předpokládat, že skotská whisky musí být pro něho novinkou.

Jamie si nalil skleničku i pro sebe, posadil se a nabídl otrokovi místo na druhé straně malého stolu.

„Jmenuji se Fraserď řekl. „Jsem kapitánem této lodi. Tohle je má ženadodal a kývl směrem k mému lůžku.

Vězeň zaváhal, ale pak odložil sklenku a bylo vidět, že se rozhodl.

„Oni mi říkat Ishmaelřekl hlasem, který zněl, jako když se med rozlévá po uhlí. „Já nebýt žádný pirát. Já být kuchařď

„Tohle se Murphymu bude líbit,“ poznamenala jsem, ale Jamie mě ignoroval. Mezi jeho rezavým obočím se rýsovala tenká vráska, to když se pokoušel vést rozhovor po svém.

„Lodní kuchař?“ zeptal se a snažil se, aby byl jeho hlas lhostejný. Pouze dva kmitající prsty u jeho stehna jej prozrazovaly ale to jsem věděla jen já.

„Ne, pane, já nemít nic společného s tamtou lodí!“ Ishmaelův hlas byl důrazný. „Oni mě vzít ze břehu, říkat, že mě zabít, já moc dlouho s nimi neplout, být v klidu. Já nebýt žádný pirát!“ zopakoval. Později mi došlo, že je jasné, proč nechce, abychom ho za piráta považovali ať už jím byl nebo ne. Pirátství se trestalo oběšením a on nemohl vědět, že se vyhýbáme královskému námořnictvu stejně jako on.

„Jasně, chápu.“ Jamieho hlas se pohyboval někde mezi klidem a skepsí.

Uvelebil se v kapitánském křesle. „A jak se to vůbec stalo, že tě Bruja zajala? Neptám se kdedodal rychle, protože zahlédl v obličeji vězné obavy.

„Nemusíš mi říkat, odkud jsi; to mě nezajímá. Zajímá mě jen to, jak ses ocitl na té lodi a jak dlouho jsi s nimi plul. Tedy, pokud nejsi jeden z nich.“ Pokyn byl tak zřetelný, že by se na něj dalo namazat máslo. Neměli jsme v úmyslu vrátit jej původnímu majiteli; ale pokud by nám nevyhověl, mohli bychom ho odevzdat Koruně jako piráta.

Vězňovy oči ztmavly; nebyl hloupý, hned pochopil, o co nám jde. Podíval se do stran a přimhouřil oči.

„Já lovit ryby u řeky,“ řekl. „Velká loď připlout pomalu ke mně, malé čluny ji táhnout. Muži v malých člunech mě vidět a křičet. Já upustit rybu a utíkat, ale oni být blízko. Muži vyskočit, chytit mě u třtinového pole a rozmyslet, že mě vzít a prodat. To je vše, pane.“

Pokrčil rameny, což znamenalo, že příběh skončil.

„Aha, chápu.“ Jamie se soustředil na vězně. Váhal, jestli se ho má zeptat na místo, přes které řeka tekla, ale neopovážil se. Měl strach, že muž zase přestane mluvit. „A když jsi byl na lodi byli tam nějací chlapci? Mezi posádkou anebo jako vězni? Chlapci, mladí muži?“

Mužovy oči sc nepatrně rozšířily; tuhle otázku nečekal. Opatrně se odmlčel, ale pak přikývl a v očích se mu objevil záblesk výsměchu.

„Ano, pane, oni mít chlapce. Proč? Vy nějakého chtít?” Podíval se na mě a pak zpět na Jamieho, jedno obočí zvednuté.

Jamie škubl hlavou ajeho tváře zaplavila jemná červeň.

„Ano, chci,” řekl vyrovnaně. „Hledám mladého příbuzného. Unesli jej piráti. Byl bych hluboce zavázán každému, kdo by mi ho pomohl najít.” Významně zvedl obočí.

Vězeň zabručel a jeho nosní dírky se rozšířily.

„Opravdu? Co pro mě udělat, když já pomoct vám chlapce najít?”

„Vysadím tě na břeh, kdekoli budeš chtít, a odměním tě pořádnou sumou zlaťákůodpověděl Jamie. „Ale samozřejmě potřebuji důkaz o tom, že víš, kde je můj synovec, chápeš?”

„Aha.” Vězeň byl stále ostražitý, ale jeho napětí pomalu ustupovalo. „Vy mi říct, pane jak chlapec vypadat?”

Jamie chvíli váhal a četl vězni ve tváři, ale pak zakroutil hlavou.

„Ne,” řekl zamyšleně. „Nemyslím, že by to pomohlo. Ty popiš mne chlapce, které jsi viděl na pirátské lodi.”

Vězeň si chvíli Jamieho prohlížel a pak vyprsknul hlubokým nádherným smíchem.

„Vy nebýt úplně hloupý, pane,” řekl. „Vy to vědět?”

„Vím to,” odpověděl Jamie suše. „Pokud to víš i ty. Tak povídej.”

Ishmael si králce odfrkl, ale přání vyhověl. Přestávky si dělal jen proto, aby sc posilnil jídlem, které mu Fergus donesl. Fergus sám se uvelebil u dveří a polootevřenýma očima pozoroval vězně.

„Tam být dvanáct chlapců, co mluvit divně, jako vy.”

Jamieho obočí vystřelilo nahoru. Udiveně jsme na sebe pohlédli. Dvanáct?

„Jako já?” řekl. „Bílí chlapci, Angličané? Anebo myslíš Skoty?”

Ishmael nechápavě zakroutil hlavou; slovíčko „Skot” ve své slovní zásobě neměl.

„Mluvit jako když po sobě štěkají psi,” vysvětlil. „Vrrr! Haf!” Vrčel a kroutil hlavou, jako když pes sápe krysí tělíčko. Viděla jsem, jak se Fergus snaží potlačit smích a otřásají se mu ramena.

„Dozajista, Skotové,“ řekla jsem a snažila se, abych se také nezačala smát. Jamie se na mě škaredě podíval a pak se zase věnoval Ishmaelovi.

„Skvěle, opravdu,“ řekl a s nadsázkou vyslovil své skotské errr. „Dvanáct mladých Skotů. Jak vypadali?

Ishmael žvýkal kousek manga, který si právě vzal z tácu a zatvářil se pochybovačně. Otřel si šťávu z koutku úst a zakroutil hlavou.

„.láje vidět jen jednou, pane. Ale říct vám všechno, co já vidět;” Přivřel oči a zamračil se. Svislé čáry na jeho čele se stáhly k sobě.

„Čtyři chlapci mít žluté vlasy, šest mít hnědé a dva mít černé. Dva být menší než já, jeden možná velký jako ten ohař tam, ukázal na Ferguse, který nad touto urážkou ztuhl rozhořčením, „jeden velký, ne velký jako ty…

„Chápu, a co měli na sobě? Jamie jej pomalu a opatrně vedl popisem. Ptal se ho na detaily, srovnával jak byl vysoký, jakou měl postavu, barvu očí pečlivě zatajoval to, co jej opravdu zajímalo, a vedl jej hovorem dál.

Přestala se mi motat hlava, ale únava ještě nezmizela a docela tížila. Zavřela jsem oči a nechala se konejsit hlubokými hlasy. Jamie, se svým jemným vrčivým „r“ a trhanými zkrácenými souhláskami opravdu zněl jako obrovský, ostrý pes.

„Haf, zamumlala jsem a pod složenýma rukama se mi jemně chvěly břišní svaly.

Ishmaelův hlas bvl hluboký, ale jemný a tichý, sytý jako horká čokoláda se šlehačkou. Nechala jsem se unášet, ten zvuk mě uklidňoval.

Zněl jako Joe Abernathy, pomyslela jsem si. Dřímala jsem a vybavovaly se mi vzpomínky nepřikrášlené a nepřitažlivé detaily jeho těla se spojovaly s hlasem jako krásná šťastná ukolébavka.

Z mé paměti se vynořily Joeovy bledé ruce, na kterých měl od úrazu tmavé skvrny. Když něco nahrával na páskový magnetofon, hbitě se pohybovaly.

„Zesnulý je asi šest stop vysoký muž, štíhlé postavy…

Vysoký muž, štíhlý.

„.. .a ten byl vysoký, štíhlý..

Najednou jsem se probudila, srdce mi bušilo a slyšela jsem ozvěnu Jamieho slov od stolu, několik stop ode mě.

„Ne!“ řekla jsem tiše. Všichni tři muži se překvapeně ohlédli. Odhrnula jsem si těžké vlhké vlasy z obličeje a mávla na ně zesláblou rukou.

„Nevšímejte si mě; asi se mi něco zdálo.“

Vrátili se zpět k hovoru a já stále ležela, oči přivřené, ale spát se mi už nechtělo.

Nebyla tam žádná fyzická podoba. Joe byl podsaditý a vypadal jako medvěd; Ishmael je útlý, ačkoli svaly na ramenou svědčily o jeho velké síle.

Joeův obličej byl široký a přátelský; tvář tohoto muže byla úzká, měl ostražitý pohled a vysoké čelo a díky tomu se jeho jizvy zdály ještě výraznější. Joeova kůže měla barvu čerstvé kávy, ta Ishma elova byla tmavá, červenočerná jako žhavé uhlíky. Stern říkal, že je to charakteristické pro otroky z guinejského pobřeží. Nebyli tak cenění jako modročerní otroci ze Senegalu, ale měli větší hodnotu než žlutohnědí lidé z Jagy a Konga.

Ale když jsem zavřela oči úplně, slyšela jsem Joeův hlas i přes ten veselý rytmus otrokářské angličtiny. Otevřela jsem víčka a dívala jsem se pozorně. Hledala jsem alespoň nějakou podobu. Žádná tam nebyla, ale teď jsem uviděla, čeho jsem si předtím mezi všemi těmi jizvami a skvrnami nevšimla. To, co jsem považovala za obyčejnou jizvu, se ukázalo být širokou, plochou ránou ve tvaru obdélníku. Jizva byla čerstvá a růžová, ještě se úplně nezahojila. Kdyby tam tehdy nebyla taková tma a neměl by ty škrábance kolem, všimla bych si toho hned.

Ležela jsem v klidu a snažila si vzpomenout. „Žádné otrocké jméno,“ řekl uštěpačně Joe, když se jeho syn chtěl sám pokřtít. Samozřejmě, Ishmael si vyřízl značku jeho majitele, aby jej nemohli identifikovat, kdyby ho někdo chytil. Ale čí? A jméno Ishmael, to byla určitě jen náhoda.

Ale možná se k němu i hodilo; „Ishmael“ určitě nebylo jeho pravé jméno. „Oni mi říkat Ishmael,“ sdělil nám předtím. To bylo také jméno, které mu dal jeden z jeho majitelů. A co když si mladý Lenny chtěl dát jméno jednoho ze svých předků jako symbol? Co když. Ale co když to byl…

Ležela jsem a dívala se do stropu maličké kóje. Člověk by tam onemocněl i klaustrofobií. V mé hlavě vířily různé domněnky. Jestli tento muž měl něco společného s Joem nebo ne a také jestli existuje možnost, že jsem díky němu na něco přišla.

Jamie se vyptával na posádku a na to, jak Bruja vypadala, na její stavbu protože to byla ona, která na nás zaútočila ale nedávala jsem pozor. Opatrně jsem se posadila, aby závratě nebyly ještě horší, a mávla na Ferguse.

„Potřebuji na vzduch,“ řekla jsem. „Pomůžeš mi nahoru, že ano?“ Jamie se ohlédl a vypadal ustaraně, ale usmála jsem se na něho, aby se neobával, a uchopila Fergusovu ruku.

„Kde jsou papíry od toho otroka, kterého jsme koupili na Bar badosu?“ zeptala jsem se Ferguse, když jsme už byli z doslechu. „A vlastně, kde je ten otrok?“

Fergus se na mě podíval trochu udiveně, ale ochotně zalovil ve svém plášti.

„Tady jsou ty papíry, milady,“ řekl a podal mi je. „A co se týče otroka, nejspíš bude někde s posádkou. Proč?“ dodal a neuměl skrýt zvědavost.

Ignorovala jsem otázku a mumlala si něco pro sebe nad špinavým, odporným kusem papíru.

„Tady to je,“ řekla jsem, když jsem našla odstavec, který mi tehdy Jamie četl.

„Abernathyová! Byla to Abernathyová! Na levém rameni znamení lilie. Všiml sis té rány na jeho rameni, Fergusi?“

Zakroutil hlavou. Vypadal docela překvapeně.

„Ne, milady.“

„Tak pojď se mnou,“ řekla jsem a otočila se směrem k zádi. „Chci se podívat, jak je velká.“

Značka byla asi tři palce dlouhá a stejně široká; květina překrývající písmeno ,,A‘ vypálená do kůže několik palců pod ramenem. Shodovala se i velikost i místo, ve srovnání s tou, co měl Ishmael. Ale nebyla to lilie; ten, kdo značku popisoval, to udělal ledabyle a spletl se. Byla to růže s šestnácti okvětními lístky jakobitský emblém Karla Stuarta. Překvapeně jsem zamrkala; kterého patriota vyděděnce napadlo tak bizarním způsobem prokazovat oddanost poraženým Stuartům?

„Milady, myslím, že byste měla jít zpátky do postele, řekl Fer gus. Mračil se na mě, když jsem se skláněla nad Temerairem. Ten se u prohlídky tvářil stejně nechápavě jako u ostatních věcí. „Máte barvu husího lejna a milordovi by se nelíbilo, kdybych vás nechal spadnout na zem.

„Já nespadnu, ujistila jsem ho. „A nezajímá mě, jakou mám barvu. Myslím, že máme štěstí. Poslouchej, Fergusi, potřebuji, abys pro mě něco udělal,

„Cokoli, milady, řekl a vzal mě pod ruku. Závan větru způsobil, že se podlaha začala naklánět a já zavrávorala. „Ale ne dříve, než budete zase ležet bezpečně v posteli,

Nechala jsem se odvést zpátky do postele, protože jsem se opravdu necítila dobře. Ale nejdříve jsem mu dala pár instrukcí. Když jsme vešli do kajuty, Jamie vstal od stolu, aby nás pozdravil.

„Tady jsi, Sassenachová! Cítíš se dobře? zeptal se a zamračil se na mě. „Máš hroznou barvu, vypadáš jako zkažený pudink.

„Jsem v naprostém pořádku, procedila jsem mezi zuby a sedla si na lůžko, abych nehýbala s rukou. „Už jsi s panem Ishmaelem dohovořil?

Jamie se podíval na vězně a já viděla, jak se tmavý upřený pohled setkal s tím jeho. Atmosféra mezi nimi nebyla nepřátelská, ale bylo mezi nimi jakési napětí. Jamie odmítavě kývl hlavou.

„Skončili jsme na chvíli, řekl a promluvil k Fergusovi. „Zavedl bys našeho hosta dolů, Fergusi, a dohlédl, aby dostal jídlo a oblečení? Zůstal stát tak dlouho, dokud Ishmael v doprovodu Ferguse nezmizel pryč. Pak se posadil vedle mě na postel a do tmy na mě zamrkal.

„Vypadáš příšerně, řekl. „Neměl bych raději donést ten tvůj kufřík a dát ti trošku tonika nebo co to máš?

„Ne, řekla jsem. „Jamie, poslouchej myslím, že vím, odkud pochází náš milý Ishamel,

Zvedl jedno obočí.

„Ano?

Řekla jsem mu o jizvě, kterou má Ishmael, a o téměř stejné značce, kterou má na rameni Temeraire. Nezmínila jsem se o tom, co mě napadlo jako úplně první.

„Vsadím boty, že ti dva pocházejí ze stejného místa že jsou od té paní Abernathyové, z Jamajky,” řekla jsem.

„Co uděláš? Ach,” řekl a mávl nad tím rukou, ale jelikož ho to zaujalo, pokračoval dál. „Hm, můžeš mít pravdu, Sassenachová, a doufám, že máš. Ten prohnaný černý bastard mi neřekl, odkud je. Ne, že bych mu to dával za vinu,” dodal nestranně. „Bože, kdybych já měl možnost utéct od takového života, nic na světě by mě nepřinutilo, abych se tam vrátil!” V jeho slovech byla cítit obrovská vášeň.

„Ne, já mu to také nemám za zlé,” potvrdila jsem. „Ale co ti řekl o těch chlapcích? Viděl mladého lana?”

Vrásky na jeho obličeji zmizely,

„Ano, jsem si téměř jistý, že ano” Napětí působilo, že jednu pěst držel zaťatou na koleni. „Popis dvou hochů, o kterých mluvil, se shodoval s tím, jak vypadá mladý lan. A když vím, že to byla Bruja, nic jiného si ani nemohu myslet. A jestli jsi měla pravdu s tím, odkud je ten chlap, Sassenachová, možná už ho máme možná jsme jej už konečně našli!” Ishmael, i když nám nechtěl říct, ve kterém místě ho Bruja vzala na palubu, nám prozradil alespoň to, že těch dvanáct chlapců zajatců vzali z jednoho místa, o něco dříve než jeho samotného.

„Dvanáct chlapců,” zopakoval Jamie. Jeho nadšení opět pokleslo a zase se zamračil. „Co, pro rány boží, asi chce dělat někdo, kdo unese dvanáct malých Skotů?”

„Sběratel,” řekla jsem. Cítila jsem se v té chvíli, jako bych byla trochu opilá. „Mince, klenoty a malí Skotové “

„Myslíš, že ten, kdo vzal poklad, vzal i lana?” podíval se na mě zvědavě.

„Nevím,” odpověděla jsem a najednou se cítila strašně unavená. Zívla jsem a protáhla se.

„Víme to alespoň o Ishmaeiovi. Řekla jsem Fergusovi, aby zařídil, ať se setká s Temerairem. Pokud jsou ze stejného místa…” Zívla jsem ještě jednou. Mé tělo potřebovalo vzduch, který jsem ztratila společně s úbytkem krve.

„To bylo od tebe velmi moudré, Sassenachová,” řekl Jamie hlasem, ve kterém se skrýval údiv nad tím, že i já jsem schopná ro

zumně uvažovat. Trochu mě tím překvapil; mé myšlenky se začaly tříštit, a tak jsem se snažila mluvit logicky.

Jamie si toho všiml; poklepal mě po dlani a vstal.

„Teď se tím netrap, Sassenachová. Odpočiň si, já pošlu Marsali, ať nám donese čaj.”

„Whiskyřekla jsem a on se tomu zasmál.

„Tak dobře, tak teda whisky,“ souhlasil. Uhladil mé vlasy dozadu, sklonil se ke mně nad postel a políbil mé horké čelo.

„Lcpší?“ zeptal se s úsměvem.

„Mnohem.” Také jsem se usmála a zavřela oči.

Želví polévka

Když jsem se znovu probudila, bylo už pozdní odpoledne. Všechno mě bolelo. Rozhodila jsem přikrývky kolem a ležela roztažena přes celou postel jen v noční košili. Kůži jsem měla horkou a suchou. Ruka mě neskutečně bolela a já cítila všech těch třiačtyřicet elegantních stehů pana Willoughbyho. Bylo to, jako kdyby mi někdo propíchal tělo zavíracími špendlíky.

Nedalo se nic dělat; musela jsem použít penicilín. Mohla jsem se zabezpečit před neštovicemi, tyfem a obyčejnou formou chřipky z osmnáctého století, ale nebyla jsem nesmrtelná a jen bůh věděl, jaké svinstvo měl ten Portugalec na šavli, když na mě zaútočil.

Během krátké cesty napříč pokojem, ke skříňce, kde jsem si nechala oblečení, jsem se celá zpotila a roztřásla, a tak jsem si sukni přiložila k prsům a musela si okamžitě sednout, abych nespadla.

„Sassenachová! Jsi v pořádku?“ Jamieho hlava vykoukla ze dveří. Vypadal ustaraně.

„Ne,“ řekla jsem. „Mohl bys za mnou na chvíli přijít? Potřebuji něco udělat.”

„Dáš si víno? Sušenku? Murphy uvařil polévku, jen pro tebe.” Během několika vteřin byl u mě a přiložil svou chladnou dlaň k mé rozpálené tváři. „Bože, ty úplně hoříš!”

„Ano, já vím,“ řekla jsem. „Ale neměj strach; mám na to lék.”

Sáhla jsem jednou rukou do kapsy mé sukně a vytáhla krabičku, ve které byly stříkačky a ampule. Pravá ruka mě tak bolela, že jsem při každém pohybu zatínala zuby.

„Teď je řada na tobě.“ řekla jsem suše a posunula krabičku k Ja miemu na druhou stranu stolu. „Teď se mi můžeš pomstít, jestli chceš.”

Podíval se nepřítomně na pouzdro a pak na mě.

„Cože?“ zeptal se. „Chceš, abych do tebe vrazil tu jehlu?”

„Nemusíš to dělat zrovna takhle, ale ano,” řekla jsem.

„Do zadku?” Jeho rty ucukly.

„Ano, k čertu s tebou!”

Chvíli se na mě díval a koutek jeho úst se nepatrně zvedl nahoru. Pak se sklonil nad kazetou. V jeho rezavých vlasech se odráželo slunce, které dopadalo oknem dovnitř.

„Dobře, tak mi vysvětli, co mám udělat,” řekl.

Pečlivě jsem ho vedla a krok za krokem popisovala, jak naplnit injekční stříkačku. Pak už jsem sama neohrabanou levou rukou zkontrolovala vzduchové bublinky. Během toho, co jsem se snažila uložit své tělo na posteli, jemu už přestala situace připadat vtipná.

„Jsi si opravdu jistá, že chceš, abych to udělal?” řekl pochybovačně. „Nejsem příliš zručný.”

Nehledě na bolící ruku jsem se začala smát. Viděla jsem, co všechno jeho ruce dovedly. Ať přiváděl na svět hříbě, stavěl stěnu, stahoval z kůže jelena anebo připravoval sazbu v tiskárně, vždy v tom byla lehkost a obratnost.

„Víš,” řekl, když jsem mu všechno vylíčila. „Ale to není totéž, že ano? Jediná podobná věc, kterou jsem kdy udělal, byla, když jsem chlapovi probodl nohu dýkou. Cítím se dost divně, když pomyslím, že mám udělat něco podobného tobě, Sassenachová.“

Otočila jsem se a viděla, jak se kouše do spodního rtu. “V jedné ruce držel vatový polštářek nasáklý brandy, v druhé opatrně svíral injekční stříkačku.

„Podívej,” řekla jsem. „Já jsem ti to také udělala; takže víš, jaký je to pocit. Nebylo to tak hrozné, ne?” Začínala jsem být z něho nervózní.

„Mhmmm.“ Semknul rty, poklekl vedle postele a vlhkým polštářkem mi natřel zadní část stehna. „Může to být takhle?“

„Ano, v pořádku. A teď přitlač, ale trochu si jehlu nakloň, nedělej to kolmo vidíš, jak je jehla na konci zkosená? Ponoř ji asi tak tři čtvrtě palce dovnitř. Neboj se probodnout kůži Je o něco tvrdší, než se zdá a teď pomaličku tlač na píst, nedělej to příliš rychle.“

Zavřela jsem oči a čekala. O něco později jsem je otevřela a podívala se za sebe. Byl bledý a na jeho tvářích se leskl pot.

„Nevadí.“ Zvedla jsem se a snažila se překonat závratě. „Dej mi to.“ Vzala jsem mu vatový polštářek a natřela si vrchní část stehna. Ruka se mi třásla horečkou.

„Ale..

„Mlč!“ Vzala jsem jehlu a levou rukou ji nasměrovala, jak nejlépe jsem uměla. Pak jsem jehlu ponořila do svalu. Bolelo to. Bolelo to ještě víc, když jsem tlačila na píst a sklouzl mi palec.

Jamieho ruce mi přispěchaly na pomoc. Jedna přidržovala mou nohu a druhá jehlu, pomalu tlačila, než poslední kapka bílé tekutiny zmizela z válečku stříkačky. Rychle a zhluboka jsem se nadechla a on jehlu vytáhl.

„Děkuji ti,“ řekla jsem o něco později.

„Promiň,“ řekl tiše. Dal ruku pod má záda a pomohl mi, abych se uložila do postele jako předtím.

„To je v pořádku Oči jsem měla zavřené a za mými víčky se míhaly barevné vzory. Připomínaly mi potah kufříku na panenky, který jsem měla v dětství; drobné růžové a stříbrné hvězdičky na tmavém pozadí. „Zapomněla bych; prvních pár pokusů je docela obtížných. Domnívám se, že propíchnout někoho dýkou<? jednodušší,” dodala jsem. „Přece jen si neděláš starosti s tím, jestli někoho zraníš

Neřekl nic, jen hlasitě vydechl nosem. Slyšela jsem, jak se pohybuje po pokoji, odkládá pouzdro s jehlami a dává moji sukni na věšák. Pod kůží jsem po injekci cítila hrbolek.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Já jsem to tak nemyslela:

„Víš, je dobře, že jsi to řekla, řekl vyrovnaně. „Ono je mnohem lehčí někoho zabít, aby sis zachránila svůj vlastní život, než někoho zranit, abys zachránila ten jeho. Jsi statečnější než já a nevadí mi to, co jsi řekla

Otevřela jsem oči a podívala se na něj.

„Ještě aby ti to vadilo

Podíval se na mě dolů s přivřenýma očima. Koutky jeho úst se nepatrně zvedly.

„Ještě aby mi to vadilo,“ souhlasil.

Zasmála jsem se a ruka zabolela.

„Mně to nevadí, tobě to nevadí, ale stejně jsem to tak nemyslela,“ řekla jsem a zase zavřela oči.

„Mhmmm.“

Slyšela jsem zvuk kroků nad námi a pana Warrena, jak zvedá netrpělivě hlas. V noci jsme minuli ostrovy Abaco a Eleutheru a s větrem v zádech jsme pokračovali směrem k Jamajce.

„Já, kdybych si mohla vybrat, tak bych neriskovala to, že by mě někdo rozsekal, zatknul nebo oběsil,“ řekla jsem.

„To já také ne,“ řekl suše.

„Ale ty.začala jsem a zmlkla. Podívala jsem se na něho zvědavě. „Ty to myslíš vážně,“ řekla jsem pomalu. „Ty nemáš na výběr. Nebo ano?“

Otočil se ode mě pryč a upřeným zrakem pozoroval přístav. Slunce osvětlovalo jeho dlouhý, rovný nos. Pomalu se na něm poškrábal. Široká ramena se zvedla a klesla zpět.

„Já jsem chlap, Sassenachová,“ řekl potichu. „Kdybych si myslel, že je nějaká šance…, možná bych to všechno udělal jinak. Člověk nemusí být tak odvážný, když ví, že věci nemůže změnit, chápeš? Podíval se na mě a lehce se usmál. „Jako žena, když rodí, víš? Tohle udělat musíš a je jedno, jestli se bojíš prostě to uděláš. Jen tehdy, kdy můžeš říct ne, tam je zapotřebí odvaha.“

Ležela jsem zticha a pozorovala ho. Měl zavřené oči a seděl opřený v křesle. Jeho rezavé řasy vypadaly tak absurdně dětsky, ve srovnání s jeho tvářemi. Podivně kontrastovaly s tmavými kruhy pod očima a hlubokými vráskami v rozích očí. Byl unavený; od doby, kdy sledujeme piráty, sotva zamhouřil oko.

„Asi jsem ti nevyprávěla o Grahamovi Menziesovi, že?“ řekla jsem nakonec. Modré oči se náhle otevřely.

„Ne. Kdo to byl?“

„Pacient. Z nemocnice v Bostonu,

Bylo mu přes šedesát, když jsem ho poznala; imigrant ze Skotska, který si zachoval svůj akcent i po čtyřiceti letech v Bostonu. Byl rybářem, anebo ještě je; když jsem ho ještě znala, měl několik lodí pro lov humrů a měl lidi, kteří pro něho pracovali.

Podobal se skotským vojákům, které jsem poznala v Prestonpans a Falkirku; takový stoik se smyslem pro humor a musel udělat legraci ze všeho, co příliš bolelo, když se o tom mlčelo.

„A teď opatrně, kočičko,“ byla poslední věc, kterou řekl, než jsme bo uspali na operačním stole. Tehdy jsem mu amputovala levou nohu, ve které měl nádor. „Dávej pozor, abys uřízla tu správnou.

„Buďte bez obav, ujistila jsem ho a poklepala jej po dlani, kterou měl položenou na prostěradle. „Nespletu se “

„Určitě? Vytřeštil oči a předstíral zděšení. „Myslel jsem, že mám špatnou tu levouV” Astmatický se pochechtával, ještě když mu nasazovali masku.

Amputace proběhla bez problémů, Graham se uzdravil a Šel domů, ale vůbec mě nepřekvapilo, že se po šesti měsících objevil zas. Výsledky testu původního nádoru byly nejasné a teď se pochybnosti potvrdily; metastáze do lymfatických uzlin na tříslech.

Odstranila jsem uzliny napadené rakovinou. Pacient podstoupil ozařování. Kobaltem. Odstranila jsem slezinu, na kterou nemoc také zaútočila a věděla jsem, že operace jsou naprosto zbytečné. Ale nechtěla jsem to vzdát.

„Je mnohem jednodušší se nevzdávat, pokud se to netýká tvého těla, řekla jsem a pozorovala trámy nade mnou.

„A on to potom vzdal? zeptal se Jamie.

„Takhle bych to ncřekla.

„Přemýšlel jsem, oznámil Graham. Ve sluchátku stetoskopu zněl jeho hlas plechově.

„Ano? zeptala jsem se. „Ale nepřemýšlejte nahlas, dokud to tady nedokončím, hodný chlapec.

Vyprskl smíchem, ale ležel v tichosti. Poslouchala jsem jeho hrudník a přesouvala disk stetoskopu od žeber k hrudní kosti.

„V pořádku,“ řekla jsem konečně, vyndala koncovky z uší a nechala je sklouznout na ramena. „O čem jste přemýšlel?

„Chci se zabít.

Podíval se na mě a já spatřila v jeho pohledu výzvu. Ohlédla jsem se, abych zjistila, jestli už sestřička odešla, přisunula jsem si modrou židli pro návštěvy k jeho posteli a posadila se k němu.

„Bolesti rostou? zeptala jsem se. „Jsme schopni s tím něco udělat. Stačí říct.1 když bylo zřejmé, že potřeboval tišící léky, nikdy si nestěžoval. Když jsem to navrhla já, připadalo mi, že narušuji jeho soukromí; všimla jsem si, jak se jeho ústa nepatrně napnula.

„Mám dceru, řekl. „A dva vnuky; šikovní kluci. Ale zapomínám; viděla jste je minulý týden, že ano?

Viděla jsem je. Navštěvovali ho alespoň dvakrát týdně a vždycky mu přinesli ukázat svoje čmáranice ze školy a baseballové míče s autogramy.

„A je tu také moje matka. Bydlí v domově klidného stáří v Can terbury, pokračoval zamyšleně. „To místo je strašně drahé, ale mají tam čisto a stravu mají dost dobrou na to, aby si mohla stěžovat.

Podíval se s klidem na pokrývku a zvedl pahýl nohy.

„Co myslíte, měsíc? Čtyři? Tři?

„Možná tři, řekla jsem. „Při troše štěstí, dodala jsem a připadala si jako idiot.

Odfrknul si a podíval se na stojan s infuzí nad sebou.

„Cha! Takové štěstí bych nepřál ani žebrákovi. Díval se na celou tu výbavu okolo něj; automatický respirátor, blikající srdeční monitor, všechno to smetí lékařské technologie. „Vždyť abyste mě tady udrželi při životě, musí vás to stát stovky dolarů denně, řekl. „Tři měsíce, to bude nebesa drahá, deset tisíc dolarů! Zakroutil hlavou a zamračil se.

„Spatný obchod, tak bych to nazval. Nestojí to za to. Zamrkal na mě světlcšedýma očima. „Já jsem Skot, víte. Od dětství mě učili šetřit a nerad bych, aby se to teď přehouplo někam jinam.

„A tak jsem to pro něj udělala, řekla jsem a stále hleděla do stropu. „Anebo, spíše jsme to udělali společně. Měl předepsané morfium proti bolestem je to něco jako laudanum, ale mnohem silnější. Odsála jsem polovinu z každé ampule a zbytek doplnila vodou. To znamenalo, že měl plnou dávku celých čtyřiadvacet hodin, ale to byla jediná cesta, jak to udělat, aby na to nikdo nepřišel.

„Bavili jsme se o bylinné medicíně, kterou jsem studovala; věděla jsem dost o tom, jak někoho usmrtit, ale nebyla jsem si jistá, zdaje to bezbolestné. On nechtěl riskovat to, aby mě obvinili, kdyby měl někdo podezření a došlo k vyšetřování soudním lékařem.“ Viděla jsem, jak se Jamieho obočí zvedlo nahoru a mávla jsem rukou. „Ono je to stejně jedno; existují způsoby, jak zjistit příčinu smrti.”’

„Ach. Něco jako koronerský soud?

„Tak trochu. Nicméně, on měl mít v krvi morfium; takže by stejně na nic nepřišli. A tak jsme to udělali takhle,

Zhluboka jsem se nadechla.

„Tam nebyl žádný problém; mohla jsem mu dát injekci a odejít. To bylo také to, oč mě žádal,

Jamie byl úplně zticha a upřeně na mě hleděl.

„Přesto jsem to nebyla schopná udělat, Podívala jsem se na svou levou ruku a neviděla svoje hladké tělo, ale velké oteklé klouby rybáře a tlusté zelené žíly, protínající jeho zápěstí.

„Zabodla jsem jehlu dovnitř, řekla jsem. Potřela jsem prstem místo na zápěstí, kde velká žíla křížila okrajovou část vřetenní kosti. „Ale nebyla jsem schopna zatlačit,

„Před očima stále vidím, jak se druhá ruka Grahama Menziese zvedla nahoru, nahmatala stříkačku a sevřela moji dlaň. Neměl už moc sil, ale stačilo to.

Seděla jsem tam tak dlouho, až zemřel, a držela jsem ho za ruku. Cítila jsem to i nyní. Stejnoměrný pulz na zápěstí pod mým palcem byl pořád slabší a slabší, až už se v ruce, kterou jsem držela, nepohnulo nic.

Pohlédla jsem na Jamieho a otřásla se nad tou vzpomínkou.

„A pak přišla sestřička, Byla to jedna z těch mladších vznětlivá a nerozvážná. Neměla moc zkušeností, ale dost na to, aby poznala mrtvého muže. A když viděla, jak tam sedím a nic nedělám nejne

přípustnější chování lékaře. Také ta prázdná morfiová injekce ležící na stole vedle mě.

„Samozřejmě, šla to říci,“ dodala jsem.

„To bych čekal.

„Ale byla jsem při smyslech natolik, že když odešla, hodila jsem stříkačku do spalovací Šachty. Takže to bylo tvrzení proti tvrzení a řízení o celé té záležitosti se zastavilo.”

Mé rty se zkřivily. „Dalo se očekávat, že mi další týden nabídnou práci jako vedoucí celého oddělení. Velice důležitá funkce. Krásná kancelář na šestém patře nemocnice v bezpečné vzdálenosti od pacientů, kde jsem už neměla možnost zavraždit nikoho dalšího.”’

S nepřítomným výrazem tváře jsem si neustále třela místo na zápěstí. Jamie natáhl ruku a překryl mou dlaň svojí.

„Kdy se to stalo, Sassenachová? zeptal se hlasem plným soucitu.

„Těsně předtím, co jsem vzala Bree a odjela s ní do Skotska. Ve skutečnosti jsem odjela právě kvůli tomu; poslali mě na dovolenou řekli mi, že jsem pracovala příliš tvrdě a zasluhuji si oddechnout. Nesnažila jsem se potlačovat ironii ve svém hlase.

„Chápu. I když jsem byla rozpálená od horečky, jeho ruka mě příjemně hřála. „Kdyby to nebylo kvůli tomu, že jsi ztratila práci přijela bys, Sassenachová? Nejen do Skotska. Ke mně?

Podívala jsem se na něj, stiskla jeho dlaň a zhluboka se nadechla.

„Nevím, řekla jsem. „Opravdu nevím. Kdybych nejela do Skotska, nepotkala Rogera Wakefielda a nezjistila, že ty… odmlčela jsem se a polkla, byla jsem zdrcená. „To Graham mě poslal do Skotska, řekla jsem konečně s pocitem úzkosti. „To on mé žádal, abych tam někdy zajela a pozdravovala od něj Aberdeen. Najednou jsem pohlédla na Jamieho.

„Ale já tam nebyla! Nikdy jsem do Aberdeenu nejela.

„Netrap se tím, Sassenachová. Jamie stiskl mou dlaň. „Vezmu tě tam až se vrátíme. Ne, vsunul praktickou radu, „že by tam bylo něco k vidění.

V kabině začínalo být dusno. Vstal a šel otevřít okna.

„Jamie,” řekla jsem a dívala se na jeho záda, „co chceš teď dělat?

Otočil se a zapřemýšlel.

„Ach dal bych si pomeranč,” řekl. „Pár je jich ve stole, že ano?” Nečekal, otevřel víko stolu a vytáhl malou misku s pomeranči. Zazářila mezi poházenými brky a listy papíru. „Chceš taky?”

„Tak jo,” řekla jsem a zasmála se. „Ale to nebylo to, co jsem myslela. Chtěla jsem se zeptat co hodláš dělat, až najdeme lana?”

„Ach.” Posadil se vedle mě na lůžko, v dlaních svíral pomeranč a chvíli mě pozoroval.

„Víš,“ řekl konečně, „nikdy jsem nepomyslel na to, že by se mě na to někdo zeptal co chci dělat.” Jeho hlas zněl překvapeně.

„Ne, že bys měl často na výběr, že ano?” řekla jsem suše. „Nicméně, teď si vybrat můžeš”

„Ano, to je pravda.” Hrál si s pomerančem. Ten se kutálel z jedné dlaně do druhé a on se skloněnou hlavou pozoroval ten miček, pokrytý důlky. „Já myslím, že by se ti hodilo, kdybychom se vrátili do Skotska alespoň na nějakou dobu?“ řekl. Ovšem, vyprávěla jsem mu o tom, co mi vyzradil Tompkins o siru Percivalovi a jeho intrikách, ale měli jsme příliš málo času na to, abychom to projednali anebo v tom našli nějaký hlubší smysl.

„Ano, máš pravdu,” řekla jsem. „Proto jsem se ptala.”

Pak už jsem jen mlčela a nechala ho, aby se s tím nějak vypořádal. Po dlouhá léta žil jako psanec, schovával se nejdříve fyzicky a pak musel utajovat fakta a žít pod falešnými jmény. Aby unikl právu, pořád měnil identitu.

Ale teď už byly všechny odhaleny; nemoh 1 pokračovat ve svých dří vějších aktivitách nemohl se ani objevit ve Skotsku na veřejnosti.

Jeho posledním útočištěm byl vždy Lallybroch. Ale i tam už měl přístup uzavřený. Lallybroch byl navždy jeho domovem, ale už mu nepatřil; obsadil jej už jiný zeman. Věděla jsem, že mu nedělal radost fakt, že majetek zabrala Jennyina rodina ale jako člověk se musel smířit se ztrátou svého dědictví.

Zaslechla jsem, jak si tiše odfrknul. Došel ke stejnému závěru jako já.

„Takže ani Jamajka, ani ostrovy, které jsou pod anglickou vlá doupoznamenal smutně. „Tom Leonard a královské námořnictvo si myslí, že jsme mrtví, ale rychle by se přesvědčili o opaku, kdybychom zůstali příliš dlouho.”

„Přemýšlel jsi o Americe?” zeptala jsem se opatrně. „Kolonie, myslím.”

Poškrábal se na nose a bylo vidět, že pochybuje.

„Hm, ne. O tom jsem skutečně nepřemýšlel. Je pravda, že tam bychom byli před vládou v bezpečí, ale…” Zamyslel se a zamračil. Vzal dýku, rychle a elegantně probodl pomeranč a začal jej loupat.

„Tam tě nikdo nebude pronásledovat,” podotkla jsem. „Sira Per civala nezajímáš, kromě toho, že kdybys byl ve Skotsku, tak by té mohl zatknout a měl z toho profit. Britské vojenské námořnictvo tě na souši dost dobře sledovat nemůže a vláda ze Západní Indie také neví, co se děje v koloniích.”

„To je pravda” řekl pomalu. „Ale kolonie…” Vzal pomeranč do jedné ruky a házel si s ním. Ovoce vystřelovalo několik palců nahoru. „To jsou hodně primitivní země, Sassenachová,” řekl. „Divoké, víš? Nechtěl bych tě vystavovat nebezpečí.”

Tohle mě rozesmálo. Ostře se na mě podíval a pak pochopil, co mám na mysli, a tak se také zasmál, napůl smutně.

„Pravda, to, že jsem tě odvlekl na moře a nechal, aby tě unesli a uvěznili na zamořené lodi, bylo nebezpečné dost. Ale alespoň jsem nedovolil, aby tě snědli lidožrouti.”

Chtěla jsem se zasmát znovu, ale zachytila jsem v jeho hlase hořkost, a tak jsem se namísto toho jen kousla do rtu.

„V Americe kanibalové nejsou,” řekla jsem.

„Ano, jsou tam!” pronesl rozhořčeně. „Tiskl jsem knihu pro společnost katolických misionářů, která vyprávěla o pohanském kmeni Irokézů, žijícím na severu. Svážou své zajatce, useknou jim kus těla, potom jim vyrvou srdce a snědí je před jejich očima!”

„Nejdřív snědí srdce a pak jejich oči, že ano?” řekla jsem a nechtě se zasmála…Tak dobře,” řekla jsem, když jsem viděla, jak se mračí, „omlouvám se. Ale za prvé, nemůžeš věřit všemu, co čteš a za druhé…”

Nestihla jsem domluvit. Naklonil se ke mně a popadl mě za zdravou ruku tak silně, že jsem vykřikla překvapením.

„K čertu s tebou, poslouchej mě! řekl. „To není žádná legrace!”’

„No… není, to věřím, pokusila jsem se promluvit znovu. „Nechtěla jsem si z tebe utahovat ale Jamie, já jsem žila v Bostonu téměř dvacet let. Tys nikdy ve Státech nebyl!

„To je pravda, řekl vyrovnaným hlasem. „A myslíš, že místo, ve kterém jsi žila, je stejné jako dnes, Sassenachová?

„No…, začala jsem a pak se pozastavila. I když jsem viděla spousty historických budov v okolí Bostonu, honosících se malých mosazných medailonků, svědčících o své starobylosti, většina z nich byla postavena až po roce 1770; mnoho z nich daleko později. A kromě několika budov…

„No, ne, připustila jsem. „Není; vím, že není. Ale nemyslím si, že tam bude úplná divočina. Tam jsou města a obce; to vím určitě.

Pustil moji ruku a seděl opřený. V druhé ruce stále držel pomeranč.

„Tomu bych věřil, řekl pomaju. „Neslyšela jsi o těch městech příliš jen to, že to jsou divoká místa, ačkoliv velmi krásná. Ale já nejsem hlupák, Sassenachová. Jeho hlas zněl znovu ostřeji a on divoce ponořil palec do pomeranče a rozdělil jej na půl.

„Nevěřím něčemu jen proto, že to někdo napsal v knize pro Krista Pána. Já jsem ty věci tiskl! A vím, jací jsou někteří lidé šarlatáni a hlupáci viděl jsem je! A určitě poznám rozdíl mezi pohádkou a chladnokrevně popisovanou skutečností!

„Dobře, řekla jsem. „Ale stejně si myslím, že to v knize není tak zřejmé, co je fantazie a co je pravda. A i kdyby to, co jsi říkal o Irokézích, byla pravda pravdoucí, stejně se celý kontinent nehemží krvežíznivými divochy. Tohle také vím. Je to obrovský prostor, víš,“ dodala jsem mírně.

„Hmmm, řekl, ale stále měl pochybnosti. Sklonil hlavu a věnoval se pomeranči. Začal jej rozdělovat na části.

„Je to strašně legrační, řekla jsem zkroušeně. „Když jsem se rozhodla, že se sem vrátím, přečetla jsem, co jsem našla, o Anglii, Skotsku a Francii v těchto dobách. Takže víceméně tuším, co mohu čekat. Ale teď jsme skončili v místě, o kterém nic nevím, protože by

mě v životě nenapadlo, že přeplujeme oceán, když vím, jak moc tě trápí mořská nemoc

Trochu zdráhavé se tomu zasmál.

„Tak už to chodí, nikdy nevíš, čeho jsi schopná, dokud to nemusíš udělat. Věř mi, Sassenachová, až se mi podaří bezpečně dopravit lana domů, v životě už na ta zatracená plovoucí prkna nevkročím kromě zpáteční plavby do Skotska, pokud bude bezpečná,” dodal. Nabídl mi jeden dílek pomeranče na usmířenou a já jej přijala.

„Co se Skotska týče, pořád tam máš svůj tiskařský lis, v Edinbur ghu,“ řekla jsem. „Možná bychom si jej mohli nechat poslat kdybychom se usadili v jednom z větších amerických měst.”

Udiveně na mě pohlédl.

„Ty myslíš, že by se tam šlo tiskem uživit? Tam žije tolik lidí? To už musí být opravdu velké město, aby bylo zapotřebí tiskaře nebo prodejce knih “

„Jsem si jistá, že by to šlo. Boston, Filadelfie…, New York ještě ne, nemyslím si. Ale možná Williamsburg? Nevím, které místo přesně, ale je tam několik míst, dost velkých na to, aby potřebovali tisknout lodní přístavy, tam rozhodně.” Vybavily se mi třepotající plakáty s vytištěným datem nalodění a vyplutí, prodejem zboží, náborem zaměstnanců, jak zdobily stěny všech přímořských taveren v Le Havru.

„Hmmm.” Ozval se přemýšlivý hlas. „No, kdyby to šlo…”

Vložil si do úst kus pomeranče a pomalu jej snědl.

„A co ty?” zeptal se náhle.

Udiveně jsem na něj pohlédla.

„Co já?”

Upřeně mě pozoroval a četl v mém obličeji.

„Ty bys chtěla jet na takové místo?” Pohlédl dolů a opatrně rozděloval druhou polovinu ovoce. „Myslím tím máš také svoji práci, že ano?” Podíval se na mě a suše se usmál.

„V Paříži jsem zjistil, že ti v tom nijak nezabráním. A ty sama jsi řekla, že by ses možná sem nevrátila, když jsi po Menziesově smrti nezůstala tam, kde jsi byla. Myslíš, že bys mohla léčit lidi v koloniích?”

„Domnívám se, že ano,” řekla jsem pomalu. „Koneckonců, nemocní a ranění jsou všude, kam se podíváš.” Zvědavě jsem na něj pohlédla.

„Jsi velice zvláštní muž, Jamie Frasere.“

Zasmál se tomu a spolkl poslední kus pomeranče.

„Ach, ano? Co tím myslíš?

„Frank mě miloval, mluvila jsem zvolna. „Ale byla… nějaká část mě, se kterou si nevěděl rady. Věci, kterým u mě nerozuměl, anebo ho děsily. Pohlédla jsem na Jamieho. „Ale ty ne.

Hbitými pohyby nabodl další kus pomeranče na dýku a vložil si jej do úst. Viděla jsem, jak se potutelně usmívá.

„Ne, Sassenachová, ty mě neděsíš. Anebo spíš ano, ale jen tehdy, když se můžeš z neopatrnosti zabít.

Zafuněla jsem.

„Mě na tobě děsí totéž, ale nemyslím, že bych s tím byla schopná něco udělat.

Zachechtal se, hlubokým a bezstarostným hlasem.

„A ty si myslíš, že mohu nějakým způsobem změnit to, abych o tebe neměl strach?

„Já neřekla, že o mě nemáš mít strach ty si myslíš, že já si o tebe nedělám starosti? Ale ne, se mnou nenaděláš nejspíš nic.

Otevřel ústa, chtěl se dál hádat, ale pak si to rozmyslel a rozesmál se. Natáhl ruku a ucpal mi ústa dílkem pomeranče.

„Možná ano, Sassenachová, a možná ne. Ale jsem tu už dostatečně dlouho, abych věděl, že to není až tak podstatné dokud tě mohu milovat.

S ústy plnými pomerančové šťávy jsem na něj překvapeně zírala.

„A také, že tě miluji, řekl tiše. Sklonil se nad lůžkem a políbil mě svými teplými a sladkými ústy. Pak se odtáhl a jemně se dotkl mé tváře.

„Teď odpočívej, řekl přísně. „Za chvilku ti donesu polévku.

Spala jsem několik hodin a probudila se s horečkou a hladová. Jamie donesl Murphyho masový vývar hustou zelenou břečku, plnou másla a zapáchající po sherry a i přestože jsem se bránila, trval na tom, že mě bude krmit lžičkou.

„Já už mám tu ruku opravdu v pořádku, řekla jsem rozmrzele.

„Ano, to jsem mohl vidět,” odpověděl a obratně mi lžící ucpal ústa. „Jestli budeš jíst tak neohrabaně, jak jsi předtím šila, pobryn dáš se a všechno vyliješ a Murphy mě pak praští do hlavy naběračkou. Tak, otevřít.”

Poslechla jsem a během jídla můj odpor postupně tál a měnil se v jistý druh apatie. Bylo mi horko a ruka žhnula. Neměla jsem tišící léky, ale když jsem si postupně naplnila žaludek, přestala jsem víceméně bolest vnímat.

„Chceš ještě?” zeptal se Jamie, když jsem spolkla poslední lžíci polévky. „Musíš nabrat sílu.“ Ani nepočkal na mou odpověď, ponořil naběračku do malé polévkové mísy a nalil další talíř.

„Kde je Ishmael?“ zeptala jsem se během malé přestávky.

„Vzadu. Necítil se moc dobře v podpalubí měl jsem možnost vidět otrokářské lodě v Brightownu, takže mu to nemám za zlé. Řekl jsem Maitlandovi, ať mu nahoře zavěsí síť.“

„Myslíš, že je to bezpečné jen tak jej pustit? Co je to za polévku?” Předešlá lžíce byla lahodná a dlouho jsem ji cítila na jazyce; s další jsem si užila chuť polévky naplno.

„Želví; Stern včera v noci ulovil velkou karetu. Vzkazuje, že krunýř nechal, aby ti z něj vyrobil hřeben na vlasy.” Jamie se zamračil. Zda to způsobila rytířskost Lawrence Sterna anebo Ishmaelova přítomnost, to nevím. „A co se černocha týče, nepropustil jsem hojen tak Fergus ho hlídá.”

„Fergus má líbánky,” namítla jsem. „Neměl bys to po něm chtít. To je opravdu želví polévka? Nikdy jsem nic takového nejedla. Je výtečná.”

Moje úvaha o Fergusově citlivé situaci s Jamiem nijak nepohnula.

„Vždyť bude ženatý dlouho,” řekl bezohledně. „Nic se mu nestane, když si pro jednu noc nechá kalhoty na sobě. Jak se říká, abstinence utužuje vztah, nebo ne?”

„Absence,” řekla jsem a vyhnula se na chvíli další lžičce. „A upřímně. Jestli u něj abstinence něco utuží, rozhodně to nebudou city.”

„Na to, že jsi slušná vdaná žena, máš docela oplzlé řeči,” řekl Jamie káravě a ucpal mi ústa lžíci. „A nerozvážné, kromě toho.”

Spolkla jsem. „Nerozvážné?”

„Já jsem teď také malinko tužší, odpověděl klidným hlasem, zalovil v talíři a nabral plnou lžíci polévky. „Tak co s tebou, když tam tak sedíš s rozpuštěnými vlasy a tvoje bradavky velikosti třešní se mi koukají přímo do očí.“

Automaticky jsem se podívala dolů a další lžíce narazila do mého nosu. Jamie mlaskl jazykem, zvedl utěrku a hbitě s ní utřel košilku. Měl pravdu, byla ušitá z tenké bavlny, a i když byla suchá, byla docela hodně průsvitná.

„Ale to není tím, že bys je předtím neviděl,“ řekla jsem udiveně.

Odložil utěrku a zvedl obočí.

„Piji vodu ode dne, co jsi mě odstavila, podotkl. „Ale to neznamená, že nemám žízeň. Zvedl lžíci. „Chceš ještě trochu?

„Ne, děkuji, řekla jsem a uhnula před lžící. „Chtěla bych slyšet více o tvém utužení.

„Ne, nechtěla bys; jsi nemocná.

„Už se cítím mnohem lépe, ujistila jsem ho. „Mám se ti na to podívat? Měl na sobě volné, řasené námořnické kalhoty. Mohl v nich kdeco dobře schovat, natož neukázněnou tuhost.

„Nemáš, řekl a vypadal, že je tak trochu v Šoku. „Někdo může přijít. A to, že se podíváš, ti, myslím, moc nepomůže.

„No, to nemůžeš vědět, dokud se nepodívám, že ano? řekla jsem. „Kromě toho můžeš zamknout.

„Zamknout? Co si myslíš, že asi hodlám udělat? Vypadám snad na muže, který zneužije ženu, která je nemocná, má horečku a ještě k tomu je opilá? zeptal se a postavil se.

„Já nejsem opilá, odpověděla jsem rozhořčeně. „Mohu se snad opít želví polévkou? Nicméně jsem cítila horkou vlnu, která zalila můj žaludek. Pak poputovala o něco níže a zabydlela se mezi mými stehny. V hlavě jsem cítila podivnou lehkost a nedalo se říct, že nutně souvisela s horečkou.

„Můžeš, pokud dostaneš želví polévku, kterou připravil Aloysius 0’Shaugnessy Murphy, řekl. „Podle té vůně usuzuji, že do ní vlil minimálně celou láhev sherry. Irové, ti neznají míru.

„Dobrá, ale tak nebo tak nejsem opilá. Narovnala jsem záda, co nejvíce jsem byla schopná, a opřela se o polštáře. „Jednou jsi mi řekl, že dokud člověk stojí na vlastních, tak není opilý.

„Ale ty nestojíš, podotkl.

„Ty ano. A já bych taky stála, kdybych chtěla. Nesnaž se změnit téma. Mluvili jsme o tvé tuhosti.

„Byl bych rád, kdybys s tím přestala, protože…zlomil se mu hlas a vyjekl, když se mi povedlo uchopit jej levou rukou.

„Tak neohrabaná, jo?“ řekla jsem se značným zadostiučiněním. „Ach. Nebesa drahá, ty máš opravdu problém, že ano?“

„Můžeš s tím laskavě přestat? sykl a zběsile se díval přes rameno ke dveřím. „Každou chvíli může někdo přijít!

„Já jsem ti říkala, ať zamkneš dveře, řekla jsem a pokračovala dál. Objekt v mé dlani měl k mrtvému chcípalovi daleko a ukázal se být velice živý.

Změřil si mě přísně zrakem a mohutně vydechl nosem.

„Nechci používat násilí vůči nemocné ženě, procedil mezi zuby, „ale na někoho, kdo má horečku, máš hodně zdravý stisk, Sassena chová. Jestli.. “

„Říkalajsem ti, že se cítím lépe, přerušila jsem ho, „ale uděláme obchod; ty zamkneš dveře a já ti dokážu, že nejsem opilá. S pocitem lítosti jsem ho pustila, aby viděl, že to myslím vážně. Stál, zíral na mě a roztržitě si třel místo, kde byla před chvílí zasažena jeho čest. Pak zvedl jedno rezavé obočí, otočil se a šel zamknout dveře.

Než se vrátil zpět, dostala jsem se z postele a stála trochu nejistě, ale pořád rovně opřená o rám. Kriticky si mě prohlédl.

„Z toho nic nebude, Sassenachová, řekl a zakroutil hlavou. Vypadal, že ho to docela zklamalo. „S tím, co se dnes v noci děje pod našimi chodidly, nikdy nebudeme stát rovně a dobře víš, že do kóje nevlezu já sám, natož společně s tebou.

Moře se vzdouvalo vysokými vlnami; svítilna na otočném držáku visela rovně a klidně, ale polička nad ní se viditelně nakláněla tam a zpět v rytmu, ve kterém Artemis putovala po vlnách. Pod bosými chodidly jsem cítila nepatrné chvění a věděla jsem, že Jamie má pravdu. Přinejmenším byl příliš zaměstnán tím, jestli mu bude špatně.

„Ještě můžeme využít podlahu, navrhla jsem s nadějí v hlase. Podíval se na omezený prostor na podlaze a zamračil se. „To ano. Můžeme, ale museli bychom se omotat kolem sebe jako hadi pod stolem.

„Mne by to nevadilo.”

„Neřekl a zakroutil hlavou, „Bolela by tě rukaPoškrábal se po spodním rtu a přemýšlel. Sklouzl nepřítomně zrakem k mým bokům, pak se mi podíval zpět do očí, upřeně mě pozoroval a pak už se nesoustředil. Pomyslela jsem si, že ta zatracená noční košile musí být víc průsvitná, než jsem si uvědomovala.

Rozhodla jsem se, že vezmu situaci do vlastních rukou. Pustila jsem se rámu postele a udělala jsem dva rozechvělé kroky směrem k němu. Pohyb lodi se mnou hodil a přistála jsem v jeho náruči. I on stěží udržel rovnováhu a sevřel mě pevně kolem pasu.

„Ježíši!“ řekl, zavrávoral a pak, napůl podvědomě a napůl touhou samotnou, sklonil hlavu a políbil mě.

Stála jsem, zaražená. Byla jsem zvyklá na jeho hřejivé objetí; teď jsem to byla já, kdo hřál a on byl chladný. Z jeho reakce jsem usoudila, že si tuhle novotu užíval stejně jako já.

Zmámená a bezstarostná jsem ho jemně kousla do krku a cítila vlny tepla, putující z mého obličeje k jeho hrdlu. Cítil totéž.

„Bože, to je, jako bych držel rozpálený uhlík!“ Jeho ruce sklouzly dolů a přitiskl si mě pevně k tělu.

„Tuhý, co? Ha,“ řekla jsem a na chvíli se osvobodila od jeho polibků. „Svlékni si ty baňaté hadry “ Sklouzla jsem před ním na kolena a něco zmateně mumlala u jeho rozkroku. Škubnutím si rozvázal šňůrky od kalhot a se závanem vetru klesly plisované kalhoty k zemi.

Nečekala jsem, až si sundá košili; pouze jsem jej nadzvedla a vzala si jej. Vydal ze sebe přiškrcený zvuk a rukama putoval dolů, aby mě zarazil, ale neměl na to sílu.

„O Bože!“ vzdychl. Ruce měl propletené v mých vlasech, ale nechtěl mě odstrčit. „Tahle to asi vypadá, když se milují v pekle,“ zašeptal. „S ohnivou ďáblicí.“

Zasmála jsem se, což bylo za těchto okolností dost obtížné. Zalknula jsem se a odtáhla o něco dozadu. Lapala jsem po dechu.

„Myslíš, že takhle to dělají sukuby?“

„Nepochyboval bych ani chvíli,“ ujistil mě. Dlaně měl pořád v mých vlasech a pobízel mě, abych pokračovala.

Ozvalo se klepání na dveře a on ztuhnul. Přesvědčená o tom, že dveře jsou zamknuté, pokračovala jsem dál.

„Ano? Co se děje?“ zeptal se s klidem, pozoruhodným pro muže v jeho situaci.

„Frasere?“ ozval se hlas Lawrence Sterna za dveřmi. „Francouz vzkazuje, že černoch už spí a ptá se, jestli už může jít také spát?“

„Ne,“ odpověděl Jamie krátce. „Řekněte mu, ať tam zůstane; za chvíli ho přijdu vystřídat?”

„Ach. Sternúv hlas zněl poněkud váhavě. „Jistě. Vypadá to, že jeho… ehm, jeho žena… se ho nemůže dočkat.“

Jamie se zprudka nadechl.

„Řekněte jí,“ mluvil dál a v jeho hlase se začalo objevovat napětí, „že přijdu… za okamžik?”

„Povím jí to?” Stern vypadal, že váhá, jestli se tahle zpráva bude líbit, ale pak se zeptal veselejším hlasem. „Ach… paní Fraserová se už cítí lépe?

„Cítí se výborně,“ odpověděl Jamie procítěně.

„Chutnala jí želví polévka?

„Moc. Děkuji vám?” Jeho ruce se na mé hlavě chvěly.

„A vzkázal jste jí, že jsem pro ni odložil ten krunýř? Byla to krásná kareta; prvotřídní kus?”

„Ano. Ano, vzkázal?” Slyšitelně zalapal po dechu, odtáhl se dozadu, uchopil mě a vytáhl na nohy.

„Dobrou noc, pane Sterne! zavolal. Zatáhl mě ke kóji; zápasili jsme na čtyřech, abychom nenaráželi do stolů a židlí, když podlaha pod námi stoupala a klesala.

„Ach?” Lawrenceův hlas zněl zklamaně. „Předpokládám tedy, že paní Fraserová už asi spí?

„Zasměj se a uškrtím tě, zašeptal mi Jamie divoce do ucha. „Ano, spí, pane Sterne, zavolal. „Buduji od vás ráno pozdravovat, dobře?

„Doufám, že spí dobře. Dnešní noc je moře obzvlášť rozbouřené.

„Já… všiml jsem si, pane Sterne?” Stlačil mě na kolena před lůžkem, poklekl vedle mě a nahmatal lem mojí noční košile. Přes ote

vřené okno se prohnal chladný vítr a po zadní části stehen mi proběhl mráz.

„Pokud by vám anebo paní Fraserové nezpůsobovalo potíže za mnou přijít, mám po ruce znamenitý lék směs pelyňku, netopýřího lejna a mangrovového ovoce. Stačí říct, víte.“

Jamie nějakou dobu mlčel.

„Kriste Pane! zašeptal. Zakousla jsem se pořádně do prostěradla.

„Pane Frasere?

„Říkal jsem ,děkuji‘!“ odpověděl Jamie zvýšeným hlasem.

„Přeji vám tedy dobrou noc.

Jamie vydechl, rozechvěl se a hlasitě zasténal.

„Pane Frasere?

„Dobrou noc, pane Sterne!“ zakřičel Jamie.

„Ach! Ehm… dobrou noc.

Steraovy kroky se ztrácely někde na chodbě, až zmizely úplně v šumu vln, které teď už hlasitě narážely o trup lodi. Vyplivla jsem z úst deku.

„Ach… můj… bože!

Jeho ruce byly obrovské a příjemně mě chladily na rozehřátém těle.

„Máš ten nejkulatější zadek, který jsem kdy viděl!

Nárazy Artemis způsobily, že se jeho snahy vystupňovaly do takové míry, že jsem hlasitě vykřikla.

„Ššš!“ Přitiskl dlaň k mým ústům a sklonil se nade mnou tak, že ležel na mých zádech. Jeho rozvlněná košile padala přese mne a vahou svého těla mě přimáčkl k posteli. Moje kůže, poblázněná horečkou, byla citlivá na sebemenší dotek. Chvěla jsem se v jeho objetí, a jak se ve mně pohyboval, žár uvnitř stoupal.

Ruce měl pode mnou, svíral má ňadra, jediné kotviště, když jsem přestala vnímat hranice a oddala se vášni. Vědomé myšlenky se ztrácely v chaosu vzrušení cítila jsem pod sebou zašmodrchané vlhké přikrývky, chladný mořský vítr, mlhavou spršku, která nás zaplavila, když se k nám přihnala od rozbouřeného moře, Jamieho vzdechy zezadu na mé šíji a náhlé brnění a záplavu chladu a horka, když se vzrušení rozplynulo ve vlhku naplněných tužeb.

Jamie se o mě opíral celou svou váhou a zezadu jsem cítila jeho stehna. Byl to hřejivý a příjemný pocit. Po dlouhé době se jeho dech uklidnil, a pak se ze mě zvedl. Košilku jsem měla úplně mokrou a když ji vítr odlepil od mého těla, otřásla jsem se zimou.

Jamie zavřel okna, sklonil se a zvedl mě ze země jako hadrovou panenku. Položil mě do kóje a přetáhl přese mě přikrývku.

„Co tvoje ruka?“ zeptal se.

„Jaká ruka? zamumlala jsem otupěle. Cítila jsem se, jako kdyby mě někdo rozpustil, nalil do formy a nechal ustálit.

„V pořádku,“ řekl veselým hlasem. „Můžeš vstát?

„Ani za všechny čaje Cíny.

„Řeknu Murphymu, že ti polévka chutnala. Jeho ruka na chvíli setrvala na mém chladném čele, jemně sklouzla po mé tváři a pak zmizela. Ani nevím, kdy odešel.

„Oni mě snad pronásledují! řekl Jamie rozhořčeně. Stál za mnou a díval se přes lodní zábradlí. Přístav Kingston se rozprostíral po naší levé straně a zářil v ranním slunci jako jasný safír. Město bylo napůl ponořené v džungli. Domy vypadaly jako žluté slonovinové kostky a růžové křemeny v záplavě smaragdových a malachitových barev. Na blankytných vodách se s majestátem vznášel obrovský trojstěžník. Plachty měl složené jako racek svá křídla a pyšnil se mosaznými děly, která zářila ve slunci. Královská válečná loď Porpoise.

„Ta hnusná loď mě sleduje, řekl, když jsme proplouvali kolem v bezpečné vzdálenosti, dostatečně daleko od přístavu. „Kamkoli se vydám, tam ji potkám!

Zasmála jsem se tomu, ale popravdě mě pohled na Porpoise také znervózňoval.

„Nemyslím, že tu jsou z osobních důvodů, řekla jsem mu. „Kapitán Leonard říkal, že mají namířeno na Jamajku.

„Ano, ale proč nepluli přímo na Antiguu. Tam jsou kasárna a loděnice pro námořní vojsko. A ještě k tomu v tak hrozné situaci” Zastínil si oči a pozoroval Porpoise. I na tu dálku jsme viděli, jak se po lodi pohybují malé postavičky a něco opravují.

„Oni museli nejdřív připlout sem” vysvětlila jsem mu. „Vezli nového guvernéra kolonie.” Pocítila jsem potřebu dřepnout si pod zábradlí, i když jsem věděla, že odsud by Jamieho podle vlasů nikdo nerozeznal.

„Neříkej! Kdo to asi je?” řekl Jamie nepřítomně; za necelou hodinu jsme měli doplout k Jaredovým plantážím na Sugar Bay a já věděla, že má plnou hlavu nápadů, jak najít mladého lana.

„Nějaký Grey” řekla jsem a otočila se od zábradlí. „Milý muž; potkali jsme se na lodi, chvilku jsme si povídali.”

„Grey?” Podivoval se Jamie a pohlédl na mě. „Není to náhodou lord John Grey?”

„Ano, tak se jmenuje. Proč?” Zvědavě jsem se na něj podívala. Jeho zájem o Porpoise znovu vzrostl.

„Proč?” Slyšel, že jsem se zeptala podruhé, a tak se na mě podíval a usmál se. „Ach. Já jen, že lorda Johna znám; jsme přátelé.”

„Opravdu?” Ani mě to moc nepřekvapilo. Jamie měl přátele z různých kruhů. Jednou to byli ministr financí a Karel Stuart, pak zase žebráci ze Skotska anebo francouzští kapsáři. Nebylo by to nic výjimečného, kdyby tam už patřili i angličtí aristokraté, pašeráci z vysočiny nebo irští lodní kuchaři.

„To je ale štěstí,” řekla jsem. „Anebo alespoň v to doufám. Kde jste k sobě přišli?”

„Byl velitelem věznice v Ardsmuiruodpověděl a překvapil mě. Přimhouřenýma očima pořád sledoval Porpoise a hloubal.

„A to jste přáteléV‘ Zakroutila jsem hlavou. „Nikdy nepochopím muže.”

Otočil se ke mně, usmál se a konečně na tu loď přestal upínat pozornost.

„Víš, přátelé jsou tam, kde je najdeš, Sassenachová,” řekl. Zastínil si dlaní oči a pohlédl úkosem k pobřeží. „Doufejme jen, že se ta paní Abernathyová ukáže být stejně naladěná.”

Když jsme obeplouvali výběžek ostrova, u zábradlí se zjevila černá pružná postava. Ishmael měl na sobě námořnické oblečení, které tam zbylo po někom jiném, a i když mčl přikryté jizvy, vypadal rozhodně více jako pirát než jako otrok. Ne poprvé jsem se zamyslela nad tím, kolik z toho, co nám říkal, bylo pravdy.

„Já vás teď opustit,“ oznámil náhle.

Jamie zvedl jedno obočí a podíval se přes zábradlí do klidných modrých hlubin.

„Ne, že bych ti v tom chtěl bránitřekl slušně. „Ale nechceš raději člun?“

V černých očích se objevil záblesk humoru, ale přísné rysy tváře se ani nepohnuly.

„Vy říct, že když já vám povědět o těch chlapcích, vy mě vysadit na břeh, kde já chtít. Ukázal na ostrov, hýřící zelení, jež se slévala po svahu kopce dolů, aby se nakonec setkala s vlastním zeleným odrazem v mělčinách. „To být místo, kam já chtít jít.“

Jamie se od neobydleného pobřeží vrátil pohledem zpět k Ishma elovi a kývnul hlavou.

„Spustím člun.“ Vykročil směrem ke kapitánské kabině. „Slíbil jsem ti i zlato, že ano?“

„Já nechtít zlato, pane.“ Ishmaelův tón hlasu a to, co řekl, způsobily, že se Jamie zastavil. Podíval se na černého muže se zájmem, ale trochu rezervovaně.

„Chceš tedy něco jiného?“

Ishmael krátce kývnul hlavou. Navenek nevypadal, že je nervózní, ale všimla jsem si, že se navzdory jemnému polednímu vánku na jeho spáncích leskl pot.

„Já chtít toho jednorukého černocha.” Když mluvil, odvážně se díval na Jamieho, ale pod svou drzostí skrýval nesmělost.

„Temeraire?“ vyhrkla jsem údivem. „Proč?“

Ishmael po mě Šlehl pohledem, ale pak se na půl směle a napůl lichotivě znovu obrátil k Jamiemu.

„On vám být k ničemu, pane; nemoci pracovat na poli ani na lodi, když mít jen jednu ruku.“

Jamie neodpověděl hned, ale chvíli zíral na Ishmaela. Pak se otočil a zavolal a Ferguse, ať jednorukého otroka přivede.

Temeraire, když jej přivedli na palubu, stál bezvýrazný jako špalek a téměř ani nemrkal. On také dostal námořnické oblečení, ale postrádal v nich Ishmaelovu zpustlou eleganci. Stál jako pahýl, na kterém někdo rozvěsil prádlo.

„Ten muž chce, abys s ním odešel na tamten ostrov, řekl Jamie pomalou a důkladnou francouzštinou. „Chceš to udělat?

Temeraire zamrkal a údivem vytřeštil oči. Domnívám se, že už mnoho let se ho nikdo nezeptal, co chce jestli vůbec. Ostražitě sjel pohledem z Jamieho na Ishmeala a zpět, ale neřekl nic.

Jamie to zkusil ještě jednou.

„Nemusíš s tím mužem odejít,“ ujistil otroka. „Můžeš zůstat s námi a my se o tebe postaráme. Nikdo ti neublíží. Ale jestli chceš, můžeš jít s ním.“

Otrok stále váhal, střílel pohledem doprava a doleva. Očividně byl z toho, jak má na výběr, ohromený a neklidný. Takže to nakonec rozhodl Ishmael. Řekl něco v podivném jazyce, plném zvučných samohlásek a slabik, které zněly jako údery bubnu.

Temeraire vyjekl, padl na kolena a hlavu složil k Ishmaelovým chodidlům. Všichni, co byli na palubě, na něho zírali a pak pohlédli na Ishmaela, který stál se založenýma rukama a tvářil se vyzývavě.

„On jít se mnou,“ řekl.

A tak bylo rozhodnuto. Picard ty dva odvezl v záchranném člunu na břeh a nechal je ve skalách na pokraji džungle. Každý z nich dostal trochu jídla a nůž.

„Proč tam? přemýšlela jsem nahlas a pozorovala dvě malé postavy, jak pomalu šplhají nahoru po svahu porostlém stromy.

„Tam poblíž nejsou žádná města, nebo ano? Anebo plantáže?” Na první pohled se zdálo, že pobřeží pokrývá nezkrocená džungle.

„O, tam jsou plantáže, ujistil mě Lawrence. „Vysoko v horách; pěstují tam kávu a indigo třtina roste lépe u pobřeží. Pohlédl k místu na pláži, kde zmizely dvě tmavé postavy. „Ale více pravděpodobné je to, že se přidají k tlupě uprchlých otroků, řekl.

„Oni jsou i na Jamajce i na Hispaniole? zeptal se zvědavě Fergus.

Lawrence se poněkud ponuře zasmál.

„Maroonové jsou všude, kde jsou otroci, drahý příteli,“ řekl. „Vždy se najdou lidé, kteří raději zemřou jako zvířata, než aby žili jako zajatci.

Jamie prudce otočil hlavu a podíval se na Lawrence, ale neřekl nic.

Jaredova plantáž u Sugar Bay se jmenovala Dum pod modrou horou. Patrně proto, že ve vnitrozemí, asi míli za ní, vyrůstal z mlhy nízký pahorek, kde se v dálce modraly borovice. Dům stál na pláži, v mělké zátočině zálivu. Veranda se táhla podél celého stavení a přečnívala nad malou lagunu. Podpíraly jej masivní postříbřené pilíře, vyrůstající z vody a potažené houbovitým porostem pláštěnců, mlžů a jemně zelených chaluh, kterým se říkalo vlasy mořské víly.

Byli jsme očekáváni; Jared poslal dopis lodní poštou, která opustila Le Havre o týden dříve než Artemis. Kvůli našemu zdržení na Hispaniole dopis dorazil asi měsíc před námi a dozorce a jeho žena dvojice zavalitých a klidných Skotů jménem Maclverovi se na nás už těšili.

„Říkal jsem si, že vás určitě dostaly zimní bouře, řekl Kenneth Maclver už počtvrté a kroutil hlavou. Byl plešatý a po těch létech na tropickém slunci se vršek jeho hlavy oloupal a objevily sena něm pihy. Jeho žena byla buclatá srdečná babičkovská duše která, jak jsem k svému úleku zjistila, byla jen o pět let mladší než já. Nahnala Marsali a mě, abychom se rychle umyly, učesaly a zdřímly si před večeří, zatímco Fergus a Jamie šli s panem Macíverem vyložit část nákladu a vydat rozkazy posádce.

Byla jsem více než ochotná jít; dokud se moje ruka dostatečně nezahojila, a potřebovala jsem více než obyčejný obvaz, bránilo mi to koupat se v moři, jak bylo mým zvykem. Po týdenním nemytí na palubě Artemis jsem přímo hladověla po čerstvé vodě a čistém povlečení.

Moje nohy si na pevninu ještě nezvykly; opotřebovaná podlahová prkna znepokojivě připomínala stoupání a klesání pod mými cho

didly a já vrávorala po chodbě za paní Maclverovou a narážela do stěn. Pod malým přístřeškem stála opravdová vana; dřevěná, ale mirabile dietu! s horkou vodou uvnitř, díky spolehlivým službám dvou černošských otrokyň, které rozdělaly oheň na zahradě, ohřály vodu v kotlících a pak ji donesly.

Měla bych se cítit víc než provinile, když jsem takhle zneužila situaci a užívala si koupel, ale nestalo se tak. Hověla jsem si ve vaně a drhla si kůži houbičkou z lufy, abych odstranila sůl a špínu. Namydlila jsem si vlasy šamponem z heřmánku, kakostového oleje, kousků tuhého mýdla a žloutku, který laskavě donesla paní Maclverová.

Sladce vonící, s umytými vlasy a malátná z tepla jsem vděčně ulehla do nabidnuté postele. Než jsem usnula, stačila jsem si jen pomyslet, jaké je to nádherné takhle se natáhnout po celé délce.

Když jsem se vzbudila, přes otevřené francouzské okno mé ložnice jsem viděla, jak se venku na verandě hromadí večerní stíny. Jamie ležel vedle mě nahý, ruce zkřížené na břichu a zvolna a zhluboka dýchal.

Když ucítil, že jsem se pohnula, otevřel oči. Ospale se na mě usmál, natáhl ruku a přitáhl si mč k ústům. Také se vykoupal; voněl mýdlem a cedrovým jehličím. Dlouze a pomalu jsem ho políbila a jazykem jsem putovala křivkou jeho úst, až jsme se oba setkali. Byl to pozdrav i výzva zároveň.

Nakonec jsem se od něj odtrhla, abych se nadechla. Místnost naplnila mihotavá zelená záře, světelné odrazy z laguny. Vypadalo to, jako by byl celý pokoj pod vodou. Vzduch byl teplý a svěží, voněl mořem a deštěm a jemný vánek mi hladil kůži.

„Voníš tak sladce, Sassenachová,“ zamumlal ze spánku zastřeným hlasem. Natáhl ruku a omotal si mé vlasy kolem prstů. „Pojď ke mně, ty můj kudrnáči.“

V čerstvě umytých vlasech jsem neměla sponky, a tak mé vlasy zahalovaly ramena jako dokonalé medúzovité kadeře. Chtěla jsem si je uhladit dozadu, ale on jemně škubnul mým tělem a já se nad ním sklonila, a tak se závoj hnědých, zlatých a stříbrných pramenů nahrnul na jeho obličej.

Napůl utopená v záplavě vlasů jsem jej políbila a lehla si na něho. Má ňadra se celou svou tíhou jemně rozložila na jeho hrudí. Pohnul se, pohladil mě a vzdychl rozkoší.

Jeho dlaně obklopily mé hýždě jako misky. Snažil se mě posunout nahoru tak, aby do mě mohl vstoupit.

„Ještě ne, zašeptala jsem, stáhla půlky dolů a zakroužilajimi. Užívala jsem si tu sametovou tuhost pod mým bříškem. Tiše zasténal.

„Už měsíce jsme neměli místo ani čas, abychom se pořádně pomilovali,“ řekla jsem mu. „Takže teď nebudeme spěchat, ano?

„Ty zneužíváš toho, že jsem v nevýhodě, Sassenachová, zamumlal mi do vlasů. Zakroutil se pode mnou a naléhavě mě vytáhl nahoru. „Nemohli bychom nespěchat až příště?

„Ne, nemohli,“ řekla jsem rozhodně. „No tak. Zpomal. Nehýbej se.“

Z jeho hrdla se vydral podivný zvuk, ale pak si povzdechl, uvolnil se a nechal ruce ležet podél těla. Sesunula jsem se po něm o něco níže tak, že se prudce nadechl a já přitiskla rty kjeho bradavce.

Jazykem jsem kroužila okolo toho malého oříšku a přiměla ho ztvrdnout a postavit se. Užívala jsem si drsných rezavých chloupků rostoucích okolo. Cítila jsem jej pod sebou, jak tuhne, a položila ruce na jeho ramena, aby se nehýbal. Pokračovala jsem dál, jemně ho kousala, sála a cvrnkala do něj jazykem.

O několik minut později jsem zvedla hlavu, odhrnula jsem si jednou rukou vlasy a zeptala se: „Co to tam blábolíš?

„Růženec, oznámil. „Je to jediná možnost, co mám, abych tohle vydržel. Zavřel oči a pokračoval latinsky. „Ave Maria, gratia plena…”

Zafuněla jsem a dala se do práce na druhé straně.

„Ztrácíš se v textu, řekla jsem a znovu se nadechla. „Odříkával jsi modlitbu Páně třikrát za sebou.

„Překvapuje mě, když slyším, že ty moje bláboly vůbec dávají smysl. Měl zavřené oči a na jeho tvářích se leskl pot. Pohnul boky. Byl stále více nervózní. „Už?

„Ještě ne. Sjela jsem hlavou o něco níže a automaticky foukla do jeho pupíku. Ozvalo se hlasité Pffftl Křečovité se stáhl a zahihňal se.

„Nedělej to! řekl.

„Budu, když chci, řekla jsem a udělala to znova. „Mluvíš jako Bree, řekla jsem. „Dělávala jsem jí to, když byla ještě miminko; milovala to.“

„Já nejsem žádné mimino, pokud sis nevšimla,“ řekl trochu popuzeně. „Jestli to musíš dělat, tak to zkus trochu níž, ano?“

A tak jsem to udělala.

„Ty nemáš nahoře na stehnech žádné chlupy, řekla jsem a obdivoval hladkou bílou pokožku. „Proč myslíš, že to tak máš?“

„Kráva mi je slízla, když mě minule dojila,“ procedil mezi zuby. „Pro lásku boží, Sassenachová!

Zasmála jsem se a vrátila se k práci. Nakonec jsem přestala a opřela se o lokty.

„Už toho máš asi dost, řekla jsem a odhrnula si vlasy z čela. „Posledních pár minut neříkáš nic jiného než,Ježíši Kriste”, pořád a pořád dokola.

Po této narážce se zvedl nahoru, přetočil mě na záda a zavalil tíhou svého těla.

„Toho budeš hořce litovat, Sassenachová, řekl s divokým uspokojením.

Nestoudně jsem na něj vycenila zuby.

„Opravdu?

Podíval se na mě přísně. „Mám zpomalit, ano? Ještě mě budeš o to prosit, než s tebou skoncuji.

Na zkoušku jsem zaškubala zápěstím, které pevně svíral, a v očekávání jsem se pod ním zavrtěla.

„Óóó, měj slitování, řekla jsem. „Surovče.

Krátce zafuněl a sklonil hlavu k mým ňadrům. V těch zelených vodních odrazech zářily jako perly.

Zavřela jsem oči a klesla zpět na polštář.

„Pater noster, qui es in coelis…,“ zašeptala jsem.

K večeři jsme přišli hodně pozdě.

Jamie neztrácel u večeře čas a hned se zeptal na paní Abernathyo vou z Rose Halí.

„Abernathyová?“ zamračil se Maclver a ťukal nožem do stolu, aby podpořil myšlení. „Ano, to jméno jsem někde slyšel, ale teď si nemohu vzpomenout:”

„Ale vždyť Abernathyovou moc dobře znáš,“ přerušila ho jeho žena, která právě dávala sluhovi rady, jak připravit horký puding. „To je to místo u řeky Yallahs, v horách. Mají tam hlavně třtinu a trochu kávy.

„Ach, ano, jistě! vykřikl její manžel. „Ty máš ale paměť, Rosie! Zářivě a srdečně se usmál na svou ženu.

„No, já si ji nepamatuji jen tak, řekla skromně, „to jen, že kněz, který přijel minulý týden do New Grace, se také ptal na paní Abernathyovou.

„Co to bylo za kněze, madam? zeptal se Jamie a vzal si kus kuřecího z ohromného tácu, který mu nabízel černý sluha.

„Vy jste ale jedlík, pane Frasere! vykřikla paní Maclverová obdivné, když spatřila jeho plný talíř. „To bude nejspíš tím, jaký tu máme na ostrově vzduch.

Konečky Jamieho uší zrůžověly.

„Myslím, že ano, řekl a dělal všechno pro to, aby se na mě nepodíval. „Ten kněz…?

„Ach, ano. Campbell se jmenoval, Archie Campbell. Škubla jsem sebou, a tak se na mě podívala s potutelným úsměvem. „Vy ho znáte?

Zakroutila jsem hlavou a spolkla nakládanou houbu. „Potkala jsem ho jednou, v Edinburghu.

„O. Přijel tady na misi, aby přivedl ty černé divochy bez víry na tu správnou cestu ke spáse skrze našeho Pána Ježíše Krista. Mluvila s obdivem a podívala se na muže. „Ne, že teď zase spustíš ty svoje papeženecké řeči, Kenny! Reverend Campbell je ušlechtilý svátý muž a kromě toho velký učitel. Já sama jsem členkou Svobodné církve, řekla a důvěrně se ke mně naklonila. „Když jsem si vzala Kennyho, moji rodiče mě nechtěli znát, ale já jim řekla, že jsem si jistá, že se dříve nebo později dá na tu správnou cestu.

„Později, mnohem později,“ poznamenal její muž a lžičkou si naložil na talíř marmeládu. Zašklebil se na ženu, která nad ním ohrnula nos a vrátila se k vyprávění.

„Takže právě kvůli tomu, že reverend je velkým učitelem a byl tehdy v Edinburghu, mu paní Abernathyová poslala dopis a v nčm několik otázek. A teď, když přijede, tak se ji chystá navštívit. Ale po tom, co mu o ní ta Myra Dalrymple a reverend Davis řekli, docela pochybuji o tom, že vkročí do jejího domu,“ dodala přepjatým hlasem.

Kenny Maclver si odkašlal a pokynul na sluhu u dveří, který držel další obrovský tác s jídlem.

„Já osobně bych nedůvěřoval ničemu, co říká reverend Davis,“ řekl. „Ten chlap je tak zbožný, až to smrdí. Ale Myra Dalrymple, ta vypadá na citlivou ženu. Au!“ Uhnul náhle s prsty a cucal šije, když jeho žena praštila o stůl s polévkovou lžící.

„A co tedy slečna Dalrymple řekla o paní Abernathyové?“ zeptal se Jamie, aby narychlo zabránil manželské hádce v plném rozsahu.

Paní Maclverová zrudla, ale pak její vráska na čele zase zmizela a odpověděla.

„Víte, většinou to byly jen zlomyslné pomluvy,“ uznala. „Věci, které lidé vždy šíří o ženách, které žijí samy. Že si přespříliš užívala společnosti mužů otroků, víte?“

„Ale to říkali poté, co zemřel její manželvyrušil ji Kenny. Nabral si několik duhových rybek z tácu, který držel shrbený sluha. „Pamatuji si to velice dobře, nyní už mohu jen vzpomínat jeho jméno.“

Barnabas Abernathy před pěti lety přišel ze Skotska a koupil Rose Halí. Pak, když si na cukru a kávě něco málo vydělal, decentně zmizel. Sousedé ho nekritizovali. Pak se, před dvěma léty, oženil se ženou, kterou nikdo neznal. Přivezl si ji domů z výletu na Guadelupe.

„A půl roku na to byl mrtev,“ uzavřela ponuře paní Maclverová.

„A teď se šíří pomluvy, že s tím má něco společného paní Aber nathyová?“ Jelikož jsem měla trochu ponětí o nadbytku červených krvinek, způsobeném tropickými parazity a nemocech, které útočily na Evropany v Západní Indii, velmi jsem o tom pochybovala. Barnabas Abernathy mohl jednoduše zemřít na cokoliv, od malárie až po lymfatický otok, ale Rosie Maclver se nepletla lidé mají ve zvyku druhé pomlouvat.

„Jed,” řekla Rosie tlumeným hlasem a rychle se podívala ke kuchyňským dveřím. „Tvrdil to doktor, který jej prohlížel. Mějme na paměti, že to mohla udělat i nějaká otrokyně. O těch dívkách a Bar nabasovi se šířily klepy všude. Je to běžnější. Málokdo si rád vykládá o kuchařce, která hodila něco do jídla. Ale…“ Odmlčela se, když vešla služebná s hrncem voňavé dušené směsí zeleniny a ovoce. Všichni ztichli. Žena položila jídlo na stůl, uklonila se své paní a odešla.

„Nemusíte se obávat,” ujistila mě paní Maclverová, když viděla, jak se ohlížím za služebnou. „Máme tu chlapce, který všechno zkouší, než dostaneme jídlo na stůl. Takže všechno je naprosto bezpečné.”

Právě jsem měla plná ústa ryby. Měla jsem trochu potíže ji spolknout.

„Navštívil tedy reverend Campbell paní Abernathyovou?” zeptal se Jarníe.

Rosie toto rozptýlení vděčně přijala. Zakroutila hlavou a krajky na jejím čepci se zachvěly.

„Nejsem si jistá, že ne, protože to bylo den poté, co se strhl povyk kolem jeho sestry.”

Rozrušená z toho, jak jsme se snažili vystopovat lana, jsem téměř úplně zapomněla na Margaret Jane Campbellovou.

„Co se stalo jeho sestře?” zeptala jsem se zvědavě.

„Proboha! Ona zmizela!” Oči paní Maclverové se samou vážností z té situace rozšířily. Dům u Modré hory byl vzdálen od Kingstonu asi deset mil po souši a naše přítomnost poskytovala bezpříkladnou možnost dalších pomluv.

„Cože?” Fergus se zbožně věnoval pouze svému talíři, ale teď pohlédl nahoru a zamrkal. „Zmizela? A kde?”

„Celý ostrov si o tom povídá,” ozval se Kenny, aby se ujal slova namísto své ženy. „Zdá se, že reverendova přítelkyně byla pečovatelkou jeho sestry, ale během výpravy zemřela, měla horečku.”

„Ach, bože, to je hrůza.” Píchlo mě u srdce, když jsem pomyslela na Nellie Cowdenovou a její jasný a veselý obličej.

„Tak, tak,” potvrdil Kenny pohotově. „A tak pro ni našel reverend bydlení. Jak prostoduché “ Zvedl obočí a pohlédl na mě.

„Něco v tom smyslu.”

„Děvče bylo tiché a poslušné a pani Forrestová, u které bydlela, s ni vždy sedávala na verandě, když už bylo venku chladněji. Minulé úterý se objevil chlapec se zprávou, ať se paní Forrestová rychle dostaví ke své sestře, která právě rodí. A tak paní Forrestová, celá rozrušená, vstala a odešla a slečnu Campbellovou nechala na verandě. Když jí to pak došlo a poslala někoho, ať se zajde podívat k ní domů slečna Campbellová už byla pryč. A nebylo po ní ani vidu, ani slechu, přestože reverend převrátil zemi vzhůru nohama” Macl ver se prohnul dozadu na židli a nafoukl své pihovaté tváře.

Paní Maclverová pokývala hlavou a smutně mlaskla.

„Myra Dalrymplová řekla reverendovi, že by měl zajít za guvernérem, aby mu pomohl sestru najít,” řekla. „Ale guvernér je velice zaneprázdněn a nikoho nepřijímá. Má tento čtvrtek nějaké oficiální setkání s vlivnými lidmi z ostrova. Myra mu říkala, že tam musí zajít a promluvit s ním, ale on na to, že je to vyloučeno, když má takovou významnou událost, víte?”

„Setkání?” Jamie odložil lžíci a pohlédl zvědavě na paní Macíve rovou. „Je to jen pro pozvané hosty, nevíte?”

„Ach, ne,” řekla a zakroutila hlavou. „Slyšela jsem, že tam může přijít, kdo chce, anebo tak nějak.”

„Opravdu?” Jamie se na mě podíval a usmál se. „Co myslíš, Sas senachová co kdybychom vyrazili prohlédnout si guvernérovu rezidenci?”

Vyjeveně jsem na něj koukala. Myslela jsem si, že ukazovat se na veřejnosti je ta poslední věc, o kterou stojí. Také mě překvapilo, že chce při nejbližší příležitosti navštívit Rose Halí a nic mu v tom nezabrání.

„Je to skvělá možnost, jak se zeptat na lana, ne?” vysvětlil mi. „Koneckonců nejspíš nebude v Rose Halí, ale někde tady na ostrově.”

„Dobře, ale já nemám co na sebe…” Hrála jsem o čas a snažila se zjistit, o co mu opravdu jde.

„Ach, tím se vůbec netrapte,” ujistila mě Rosie Maclverová. „Znám tu nej lepší krejčovou na ostrově; ta vás vyšňoří hned.”

Jamie zamyšleně kýval hlavou. Usmál se, naklonil a podíval se na mě přes plamen svíčky.

„Fialové hedvábířekl. Jemně oddělil kosti od rybího masa a odložil je na okraj talíře. „A co se týče ostatních věcí nedělej si starosti, Sassenachová. Něco jsem vymyslel. Pak uvidíš.“

Maska krvavé smrti

O, jaký mladý viník to je, s pouty na rukou?

Co chtěl, že naň hrozí pěstmi, zadušeně řvou?

Pročpak taký provinilý výraz nese si?

Však ho vedou za ten vlasů odstín do basy.

Jamie odložil paruku, zdvihl obočí a podíval se na mě do zrcadla. Zašklebila jsem se na něj a s gesty jsem pokračovala v recitaci.

Hanbí lidi, na palici kšticí nelibý;

Byly časy, za pačesů barvu visel by;

Pověsit je málo, bičem z kůže ať jej dřou

za ohavnou barvu vlasů, nepopsatelnou.

„Neříkala jsi náhodou, že jsi studovala medicínu, Sassenachová? zeptal se. „Anebo přece jenom je to něčí báseň?

„Moje ne,“ ujistila jsem ho a šla mu narovnat límec. „To jsou verše A. E. Housmana.

„Jeden takový rozhodně stačí,’” řekl Jamie suše. „Vzhledem k tomu, jaké má názory. Vzal paruku a opatrně si ji nasadil na hlavu. Ve vzduchu se objevily malé obláčky, jak paruku tu a tam napudroval. „Takže pan Housman byl tvůj známý?“

„Dalo by se to tak říct. Posadila jsem se na posteli a pozorovala ho. „V nemocnici, kde jsem pracovala, někdo nechal na pohovce soubor jeho básní. Mezi telefonáty jsem neměla příliš moc času na to, abych si četla romány, ale poezie byla ideální. Řekla bych, že znám většinu Housmanových básní zpaměti.

Podíval se na mě, jako by očekával další vlnu poezie, ale já jsem se jen usmála, a tak pokračoval v nasazování paruky. Ta proměna mě úplně fascinovala.

Měl na sobě červené boty na podpatcích a černé punčochy, šedé saténové kalhoty se stříbrnými přezkami na kolenou, sněhobílou plátěnou košili s šestipalcovou bruselskou krajkou na manžetách a žabotu. A kabát, doslova umělecké dílo. Byl tmavě šedý, s modrými saténovými manžetami a knoflíky s erbem. Tiše vyčkával, až na něj přijde řada.

Napudroval si obličej a pak si olízl koneček prstu, nabral na něj falešné znaménko krásy, ťukl s ním o arabskou gumu a elegantně si jej připevnil nad koutek úst.

„No podívej,“ řekl, otočil se ke mně na židli a podíval se mi do očí. „Vypadám snad jako rudovlasý pašerák ze Skotska?”

Přísně jsem zkoumala jeho vzhled, od paruky až po marokénové boty.

„Vypadáš jako obluda,” řekla jsem. Na jeho obličeji vykvetl široký úsměv. V té záplavě bílého pudru jeho rty vypadaly abnormálně červené a jeho ústa se zdála ještě širší a výraznější než obvykle.

„Non!“ řekl rozhořčeně Fergus, který právč přišel a uslyšel, co jsem řekla. „Vypadá jako Francouz.”

„To vyjde nastejno,” řekl Jamie a kýchnul. Utřel si nos kapesníkem a uklidnil mladého muže. „Omlouvám se, Fergusi.”

Vstal, sáhl pro kabát, několikrát pokrčil rameny, aby mu dobře sedl a upravil lemy. Na třípalcových podpatcích byl vysoký asi šest sedm stop; hlavou se téměř dotýkal štukovaného stropu.

„Já ti nevím,” řekla jsem a pochybovačně se na něj dívala. „Nikdy jsem tak vysokého Francouze neviděla.”

Jamie pohnul rameny a jeho kabát zašustil jako podzimní listí. „No, ta výška se bohužel nedá nijak zamaskovat. Ale myslím, že dokud mi nejdou vidět vlasy, je všechno v pořádku. Kromě toho,” dodal a podíval se na mě s uznáním, „lidé se nebudou dívat na mě. Vstaň, ať si tě mohu prohlédnout, ano?”

Vyhověla jsem a pomalu se otáčela v tmavě fialových hedvábných šatech. Zepředu měly hluboký výstřih. Dekolt byl vyplněný spoustou načechraných drobných krajek, které se jako série písmen V snášely po živůtku dolů.

Z rukávů sahajících po lokty se jako bílý vodopád snášely kaskády krajek, ze kterých na konci vyrůstaly mé dlaně.

„Škoda, že nemám ty perly od tvé matky “ poznamenala jsem. Nelitovala jsem toho, že je nemám; nechala jsem je Brianně v krabičce s fotografiemi a rodinnými dokumenty. Nicméně s tím hlubokým výstřihem a vlasy svinutými do drdolu jsem v zrcadle viděla, jak moje dlouhá šíje a bílá ňadra vyrůstají z fialového hedvábí.

„Na to jsem také myslel.“ Jako kouzelník vytáhl z kapsy malou krabičku, nabídl mi ji a hluboce se mi poklonil v tom nejlepším versaillském stylu.

Uvnitř zazářila maličká rybka, vyřezávaná z černé kompaktní hmoty. Okraje měla obtažené zlatém.

„Je to brož,“ vysvětlil mi. „Třeba by sis ji mohla připnout k bílé stužce a dát kolem krku?“

„To je nádhera!“ řekla jsem uchváceně. „Z čeho je to vyrobené? To je ebenové dřevo?“

„Černý korál, řekl. „Sehnal jsem to včera, když jsme byli s Fer gusem v Montego Bay.“ On a Fergus vzali Artemis a obepluli ostrov. Konečně odvezli poslední část guána zákazníkovi.

Našla jsem kousek bílé stuhy. Jamie mi ji ochotně uvázal kolem krku a nahnul se, aby viděl přes mé rameno, jak vypadám v zrcadle.

„Ne, na mě se určitě dívat nebudou,“ řekl. „Jedna polovina se bude koukat na tebe, Sassenachová, a druhá na pana Willoughbyho.””

„Pana Willoughbyho? Je to bezpečné? Myslím tím…“ Pokradmu jsem se podívala na malého Číňana, sedícího v modrém zářivém hedvábí se zkříženýma nohama na stolku, a ztišila jsem hlas. „Tam bude víno, ne?“

Jamie přikývl. „A whisky, čaj s mlčkem, vinný střik, portské a punč a malý soudek nejlepší francouzské brandy kterou laskavě přispěl Monsieur Etienne Marcel de Provac Alexandre?” Rozesmál mě. „Neboj,“ řekl a narovnal se. „Bude se chovat slušně, anebo mu tu korálovou kuličku seberu že ano, ty malý divochu? dodal a zašklebil se na pana Willoughbyho.

Číňan důstojně kývl hlavou. Vyšívaný kulatý klobouk z černého hedvábí zdobil malý vyřezávaný knoflík z červeného korálu

odznak jeho profese se k nčmu zase náhodou vrátil, když narazili na obchodníka s korály v docích v Montego a také díky Jamieho dobrosrdečnosti.

„Jsi si opravdu jistý, že bychom tam měli jít? Bušení mého srdce způsobovala zčásti šněrovačka, kterou jsem měla na sobě, ale ve větší míře neustále se vracející představa toho, že Jamieho paruka padá na zem a celý večírek se najednou zastaví a všichni hosté budou zírat na jeho vlasy a pak ho hromadně odevzdají královskému vojsku.

„Ano. měli bychom,“ usmál se na mě s jistotou. „Nedělej si starosti, Sassenachová; jestli tam bude někdo z Porpoi.se, stejně mě nepoznají ne v tomhle převleku.

„To doufám. Ty myslíš, že tam někdo z té lodi dneska večer budeT”

„Pochybuji. Poškrábal se pod parukou nad levým uchem. Bylo vidět, že ho kousala. „Kde jsi to sehnal, Fergusi? V tom jsou určitě vši.

„O, ne, milordeujistil ho Fergus. „Parukář, u kterého jsem ji vypůjčil, mě ujišťoval, že je popráškovaná směsí yzopu a lilku, to aby se takovému zamoření předešlo. Fergus měl svoje vlastní vlasy pořádně napudrovanc a v nových šatech z tmavě modrého sametu i když tak nešokoval vypadal velice hezky.

Ozvalo se váhavé klepání na dveře a pak vešla Marsali. Měla na sobě světlerůžové zářivé šaty a tmavě růžový šátek přes ramena.

Byla vzrušená trochu více než jen kvůli těm šatům, a tak když jsme procházely úzkou chodbou ke kočáru a držely jsme si šaty, abychom si je neušpinily od stěn, naklonila jsem se k ní a zašeptala jí do ucha.

„Použila jsi vratičový olej?

„Mmm?“ řekla nepřítomně s očima upřenýma na Ferguse, který ji právě přidržoval dveře, aby mohla nastoupit. „Co jste říkala?

„Ale nic, řekla jsem a vzdala to. Byl to teď ten nejmenší problém.

Guvernérovo sídlo zářilo světly. Ke stěnám verandy byly připevněné svítilny a také visely ze stromů podél stezek okrasné zahrady. Pestře odění lidé se vynořovali z drožek na cestu z drcené kůry a obrovskými francouzskými dveřmi vcházeli do domu.

Poslali jsme nás anebo spíše Jaredův kočár pryč, ale chvíli jsme ještě stáli, než se příchozí trochu uklidnili. Jamie byl trochu nervózní způsobem, jakým býval; sem tam klepl prsty o šedý satén, ale ve tváři měl klid jako obvykle.

Ve foyer stál uvítací výbor; několik méně důležitých hodnostářů z ostrova bylo přizváno, aby asistovali guvernérovi v uvítání jeho hostů. Procházeli jsme s Jamiem kolem uvítacího výboru, usmívali jsme se a kývli hlavou na starostu z Kingstonu a jeho manželku. Trochu jsem se zachvěla, když jsem uviděla vystrojeného admirála, který zářil v pozlaceném kabátu s epolety. Ale když potřásal pravicí gigantického Francouze a malého Číňana, kteří mě doprovázeli, nespatřila jsem v jeho rysech obličeje nic kromě mírného překvapení.

Byli tam i moji známí z Porpoise; lord John dnes svoje blonďaté vlasy schovával pod parukou, ale ty jemné, jasné rysy obličeje a svalnaté tělo jsem poznala hned. Stál sám, bokem od skupiny hodnostářů. Říkalo se, že jeho žena odmítla opustit Anglii, nechtěla mu dělat společnost.

Otočil se, aby mě pozdravil. V jeho tváři se zračila formální zdvořilost. Podíval se, zamrkal a obdařil mě mimořádně hřejivým a milým úsměvem.

„Paní MalcolmováP” zavolal a stiskl mou dlaň. „Jsem nesmírně potěšen, že vás tu vidím!“

„Potěšení na obou stranách,“ řekla jsem a také se usmála. „Neměla jsem tušení, že jste guvernér, když jsme se minule potkali. Bylo to trochu neformální setkání, obávám se.u

Zasmál se a jeho tvář ozářily svíce ve svícnech na stěnách. Teď jsem ho poprvé viděla zřetelně a uvědomila si, jak je krásný.

„Myslím, že jste pro to měla vynikající omluvu,“ řekl. Opatrně se ohlédl za sebe. „Mohu vám říci, že dnes večer vypadáte obzvlášť nádherně? Vzduch na ostrově vám zajisté svědčí mnohem více než ten puch na lodi. Doufal jsem, že vás uvidím ještě předtím, než opustím Porpoise, ale když jsem se na vás ptal, kapitán Leonard

mi sdělil, že jste se necítila dobře. Věřím, že nyní jste už naprost< zdravá

„Ach, naprosto,“ řekla jsem pobaveně. Takže jsem se necítila dob ře? Zřejmě se kapitán Leonard nechtěl přiznat k tomu, že jsem zmi zela přes palubu. Zajímalo mě, jestli o mém zmizení napsal v lod ním deníku.

„Dovolte, abych vám představila svého manžela.“ Otočila jsem s< a mávla na Jamieho, který se zdržel a živě si povídal s admirálem ale teď už se s panem Willoughbym po boku přibližoval k nám.

Když jsem se otočila, zjistila jsem, že guvernér zezelenal jako angrešt. Zíral na Jamieho, pak zase na mě, bledý, jako kdyby uvidě dva duchy.

Jarmě se zastavil vedle mě a s grácií se guvernérovi poklonil.

„Johne,“ řekl tiše. „Jak rád tě vidím, člověče.“

Guvernér otevřel a zavřel ústa bez jediné hlásky.

„Promluvíme si o něco později,“ zašeptal Jamie.

„Ale prozatím Etienne Alexandre jméno mé.“ Vzal mě za paži a formálně se poklonil. „Dovolte, abych vám představil svou manželku Claire,“ řekl nahlas a s lehkostí přeskočil na francouzštinu.

„Claire?“ Guvernér se na mě divoce podíval. „Claire?“

„Ehm, ano,“ řekla jsem a doufala, že neomdlí. Vypadal tak, ačkoliv jsem neměla potuchu, proč jej mé křesťanské jméno tak zasáhlo.

Další hosté netrpělivě čekali, až jim uvolníme cestu. Uklonila jsem se, zatřepetala vějířem a vydali jsme se do hlavního salónu rezidence. Ohlédla jsem se přes rameno. Guvernér mechanicky potřásal rukou nového příchozího a s tváří bílou jako papír se po nás ohlížel.

Byla to obrovská místnost s nízkými stropy, plná lidí. Cítila jsem se jako v kleci plné hlasitých a barevných papoušků. Trochu se mi ulevilo. V takovém davu nebude Jamie navzdory své výšce vypadat tak podezřele.

U otevřených dveří na terasu na jedné straně pokoje hrál malý orchestr. Procházelo se tam množství lidí. Evidentně proto, aby se nadýchali čerstvého vzduchu anebo kvůli soukromým rozhovorům. Na druhé straně místnosti byly druhé otevřené dveře. Za nimi byla chodba, ze které se vcházelo do soukromých místností.

Nikoho jsme neznali a neměli jsme nikoho, kdo by nás představil ostatním. Nicméně díky Jamieho prozíravosti jsme to ani nepotřebovali. Za nějakou chvíli od našeho příjezdu se kolem nás začaly shlukovat ženy, které okouzlil pan Willoughby.

„Můj známý, pan Yi Tien Cho,“ představil jej Jamie kypré mladé dívce v přiléhavém žlutém saténu. „Pozdní nebeské království čínské, madame.“

„Óóó! Dojatá mladá žena zatřepotala vějířem u svého obličeje. „Vy jste opravdu z Číny? Jak nepředstavitelně dlouhou cestu jste musel vážit, abyste sem dorazil! Dovolte, abych vás uvítala na našem malém ostrově, pane pane Cho?“ Natáhla k němu dlaň v očekávání, že ji políbí.

Pan Willoughby se hluboce poklonil s rukama v rukávech a ochotně něco čínsky odpověděl. Mladou dívku to velice nadchlo. Jamie vypadal chvilku překvapeně, ale pak se na jeho obličej vrátila maska zdvořilosti. Viděla jsem, jak se zářící černé oči pana Willoughby ho zastavily na špičkách dívčiných bot, které vyčnívaly z jejích šatů. Přemýšlela jsem, co jí to asi řekl.

Jamie se chopil příležitosti a dívčiny dlaně as přehnanou slušností sejí poklonil.

„K vašim službám. Madame?” řekl hutnou, zvučnou angličtinou. „Etienne Alexandre. Dovolte, abych vám představil svou manželku Claire.

„Ach, moc mě těší, že vás poznávám! Mladá žena zrudla vzrušením, uchopila mou dlaň a stiskla ji. „Marcelline Williamsová; znáte možná mého bratra Judaha? Je majitelem plantáže U dvanácti stromů znáte tu obrovskou kávovou plantáž? Přijela jsem za ním na celou sezónu. Nikdy jsem nic tak úžasného nezažila!

„Ne, obávám se, že tu neznáme nikoho, omluvila jsem se. „Přijeli jsme sem nedávno z Martiniku, kde můj manžel obchoduje s cukrem.

„Ach, vykřikla slečna Williamsová a její oči se rozšířily údivem. „Musíte poznat mé přátele Stephensovy! Myslím, že jednou na Martiniku byli. Georgina Stephensová je moc milá osoba hned se vám zalíbí, uvidíte!

A vše bylo tak, jak říkala. Během hodiny jsme poznali asi deset lidí. Slečna Williamsová nás pomalu prováděla místností, kroužila s námi od jedné skupinky ke druhé a postupně nám všechny představovala.

Přes celou místnost jsem viděla, jak Jamieho ramena vyčnívají nad ostatními lidmi. Vypadal velice důstojně. Upřímně se bavil se skupinkou mužů a ti se horlivě snažili seznámit se s prosperujícím obchodníkem, který by jim mohl poskytnout velice užitečné kontakty. Upoutala jsem jeho pozornost, když jsem procházela . Obdařil mě oslnivým úsměvem a zdvořile se mi poklonil ve francouzském stylu. Pořád jsem přemýšlela, co to, proboha, chcc udělat, ale pak jsem v mysli pokrčila rameny. Řekne mi to, až bude čas.

Fergus a Marsali jako obvykle nepotřebovali nikoho kromě sebe samých a tančili na konci místnosti. Její růžová tvář zářila úsměvem. Fergus si pro tuto příležitost zakryl hák. Udělal to tak, že do černé kožené rukavice nasypal otruby a připevnil ji k rukávu. Zezadu na Marsaliných Šatech vypadala strnule, ale ne tak nepřirozeně, aby si toho někdo všiml.

Protančila jsem kolem nich a otáčela se klidně v náručí malého korpulentního anglického plantážníka Carstairse. Po jeho červeném obličeji stékaly pramínky potu a do výstřihu mi funěl poklony.

Pokud jde o pana Willoughbyho, ten si užíval nesrovnatelné sociální vítězství. Byl středem pozornosti skupinky dam, které po sobě pokukovaly a naléhavě mu nabízely pamlsky a občerstvení. Oči mu zářily a na jeho zažloutlých tvářích se objevil ruměnec.

Když jsme dotančili, pan Cairstairs mě zavedl ke skupince dam a odešel pro červené víno. Ihned jsme se vrátila k záležitosti tohoto večera a zeptala se žen, jestli náhodou neznají Abernathyovy, se kterými jsem se měla seznámit.

„Abernathy?“ Paní Hallová, mladší vdaná žena zamávala vějířem a prázdně koukala. „Ne, nezdá se mi, že bych je znala. Objevuji se často ve společnosti?”

„Ach, ne, Joano!” Její kamarádku, paní Yoakumovou, otázka příjemně šokovala, a to kvůli tomu, že šlo o velice pikantní záležitost. „Abernathyovy znáš! Pamatuješ toho muže, co koupil Rose Halí na řece Yallahs?”

„Ach, ano!“ Modré oči paní Hallové se rozšířily údivem. „Ten, co zemřel tak brzo potom, co ten dům koupil?“

„Přesně tak, to je on!“ připojila se další dívka, když to uslyšela. „Říkají, že to byla malárie, ale já hovořila $ doktorem, který jej léčil— chodil naší mamince ošetřovat nemocnou nohu, to víte, tak strašné ji trápí ten otok a on mi řekl samozřejmě naprosto důvěrně…“ Ženy radostně štěbetaly. Rosie Mclverová působila velice důvěryhodně; příběhy, které líčila, se odehrávaly přímo před našima očima a ke každému přidala i něco navíc. Ujala jsem se tedy slova, aby rozhovor směřoval tam, kam jsem potřebovala.

„Mela paní Abernathyová kromě otroků i sezónní dělníky?“

Tady už byly názory o něco rozdílnější; některé ženy tvrdily, že několik dělníků měla, jiné zase, že pouze jednoho nebo dva žádná z hovořících nikdy v Rose Halí nebyla, ale samozřejmě lidé říkali…

O několik minut později došlo na nové milence a neuvěřitelné chování nového vikáře pana Jonese a čerstvou vdovu paní Minu Al cottovou, ale vlastně, co se dalo čekat od ženy s její reputací. Určitě to nebyla chyba toho mladého muže. Ona, o tolik let starší, ale samozřejmě by se chování duchovního mělo pohybovat na určité úrovni… Omluvila jsem se a vyklouzla ven. Úplně mi zvonilo v uších.

U stolu s jídlem jsem uviděla Jamieho. Povídal si s vysokou dívkou. Měla rezavé vlasy a na sobě bavlněné šaty. Díval se na ni velice něžným pohledem. RozdychtěnČ se na něj usmívala a velice jí lichotila jeho pozornost. Když jsem to viděla, usmála jsem se a řekla si, co by si asi ta dívka pomyslela, kdyby zjistila, že se vůbec nedívá na ni, ale představuje si svou dceru, kterou nikdy neviděl.

Stála jsem před zrcadlem u vchodu do salonku, zastrkovala zpět pramínky vlasů, které se uvolnily během tance, a užívala si dočasného ticha. Soukromá místnost byla luxusně vybavená. Byly to vlastně tři pokoje s šatnami a místností pro uschování klobouků, šátků a zevního oblečení a otevíraly se tam, kde jsem právě teď stála. Bylo tam nejen obrovské zrcadlo a plně vybavený toaletní stolek, ale také čalouněná pohovka, potažená červeným sametem. Toužebně jsem si ji prohlížela střevíce, které jsem měla na sobě, mě strašně tlačily ale povinnosti volaly.

Až dosud jsem se nedozvěděla nic, co bychom o plantáži Aberna thové nevěděli už dříve, ale dostala jsem informace o několika dalších plantážích v Kingstonu, které zaměstnávaly sezónní dělníky. Přemýšlela jsem, jestli měl Jamie v úmyslu požádat o pomoc v hledání lana také svého přítele guvernéra to by byl pravděpodobně důvod k tomu, proč jsme dnes večer tady.

Ale Lordova reakce na prozrazení mé totožnosti pro mě byla záhadou a zároveň mě znervózňovala; ten člověk se zatvářil, jako kdyby uviděl ducha.

Podívala jsem se na svůj odraz v zrcadle a obdivovala třpytivou černo zlatou rybičku na svém krku. Nenašla jsem na svém vzhledu nic rušivého. Vlasy jsem měla sepnuté sponkami s drobounkými perličkami a brilianty. Líčidla mi půjčila paní Maclverová. Použila jsem decentní tmavé oční stíny a červeň na tváře. Sama za sebe mohu říct, že jsem vypadala velice elegantně.

Pokrčila jsem rameny, zatřepetala svůdně řasami, uhladila si vlasy a vrátila se do salonu.

Procházela jsem mezi stoly s občerstvením, na kterých ležely řady cukroví, pečivá, zákusků, bonbonů, plněných masových závit ků a spousty další věcí, které jsem ani nebyla schopná pojmenovat a byly určeny k jidlu. Bezmyšlenkovitě jsem se otočila s talířem plným ovoce a srazila se s osobou v tmavé vestě. Celá zmatená jsem se omlouvala a zjistila, že se dívám do přísného obličeje reverenda Archibalda Campbella.

„Paní Malcolmová! zvolal udiveně.

„Ehm… reverende Campbelle, odpověděla jsem potichu. „To je ale překvapení, Pokoušela jsem se utřít skvrnu od manga na jeho břichu, ale on se odtáhl a udělal krok dozadu, tak jsem přestala.

Poměrně chladně se podíval na můj výstřih.

„Vidím, že se máte dobře, paní Malcolmová, řekl.

„Ano, děkuji,“ řekla jsem. Přála jsem si, aby mi neříkal paní Mal colmová, než to uslyší někdo, komu jsem byla představena jako madame Alexandre.

„Je mi to opravdu líto ohledně vaší sestry, řekla jsem a doufala, že tak od sebe odvrátím pozornost. „Pořád o ní nic nevíte?

Strnule sklonil hlavu a přijal mou soustrast.

„Ne. Pokoušel jsem seji hledat sám, ale byla v tom jistá omezení řekl. „Jeden z mých farníků mi navrhl, abych s ním a jeho manželkou dnes večer přišel, předložil případ guvernérovi a poprosil jej, aby mě podpořil v pátrání po mojí sestře. Ujišťuji vás, paní Malcol mová, žádná méně důležitá záležitost by mě nedonutila, abych se zúčastnil slavnosti, jako je tato”

Se skutečným odporem se podíval na skupinku lidí, kde tři mladíci soutěžili, kdo sestaví vtipnější toast. Ty pak nabízeli skupince mladých dívek, které pozornost mladíků odměňovaly veselým chichotáním a energickým máváním vějířů.

„Je mi to opravdu líto, reverende. Takové neštěstí,“ řekla jsem a snažila se být co nejvíce stranou od lidí. „Slečna Cowdenová mi vyprávěla o té tragédii s vaší sestrou. Kdybych mohla být jakkoli nápomocná…“

„Nikdo nemůže pomoci “ vyrušil mě. Měl v očích chlad. „Byla to chyba těch papeženců Stuartů, jejich hanebného plánu dostat se zpátky na trůn a pak těch bezuzdných skotských horalů, kteří je následovali. Ne, nikdo mi nemůže pomoci, jen bůh. To on zničil sídlo Stuartů; zničí také Frasera a toho dne bude má sestra uzdravena.”

„Frasera?” Rozhovor se začínal ubírat směrem, který mě velice zneklidňoval. Přelétla jsem pohledem po místnosti, ale naštěstí nebyl Jamie nikde v dohledu.

„To je jméno muže, kvůli kterému se odvrátila od rodiny a pravé víry. Jeho ruka ji nezasáhla přímo, ale to kvůli němu opustila dům a jistoty a dostala se do nebezpečí. Ano, za toto mu bůh pěkně odplatí,” řekl s jistou satisfakcí.

„Ano, jsem si tím jistá,” zamumlala jsem. „Teď mě, prosím, omluvte. Myslím, že vidím své přátele…“ Snažila jsem se uniknout, ale procházející průvod sluhů nesoucích maso mi zablokoval cestu.

„Bůh tu oplzlost nebude snášet věčně,” pokračoval reverend a evidentně měl pocit, že boží názory se ve většině případů shodují s jeho vlastními. Jeho malá šedá očka, ve kterých se zračil ledový nesouhlas, spočinula na skupince lidí poblíž. Několik žen poletovalo okolo pana Willoughbyho jako pestré můry kolem čínské lucerny.

Pan Willoughby také zářil, a to více než v daném slova smyslu. Hihňal se tak pronikavě, že byl slyšet více než všechny ženy okolo,

a pak se náhle naklonil k procházejícímu číšníkovi, že téměř převrhl plný tác sorbetu.

„Ať se ženy naučí střízlivosti “ Zdálo se, žc přidal do kroku; není divu, že Sodoma a Gomora následovala hned poté. „Žena, která má manžela, se má odevzdat službě Pánu, a ne sama bezstarostně skotačit na veřejných místech. Vidíte paní Alcottovou? Jako vdova by se měla věnovat bohulibým činnostem!“

Když jsem se podívala směrem, kterým se mračil, spatřila jsem buclatou, rozjařenou ženu. Bylo jí kolem třiceti, vlasy měla stočené do úhledných lokýnek a chichotala se společně s panem Willoug hbym. Podívala jsem se na ni se zájmem. Takže to je ta slavná veselá vdova z Kingstonu!

Malý Číňan zrovna klesl dolů na kolena a pak se po čtyřech plazil po zemi a předstíral, že hledá ztracenou náušnici, zatímco paní Alcottová pištěla předstíranou úzkostí, když se blížil k jejím chodidlům. Řekla jsem si, že raději hned dojdu pro Ferguse, aby pana Willoughbyho oddělil od jeho nových kamarádek, než věci zajdou příliš daleko.

Evidentně pohoršený tímto výjevem, reverend náhle odložil sklenici citrónového nápoje, otočil se a lokty si razil cestu davem až na terasu.

Oddychla jsem si úlevou; rozhovor s reverendem Campbellem byl jako lehkovážný rozhovor s katem ačkoli pravdou je, že společnost jediného kata, kterého jsem poznala, byla příjemnější než reverendova.

Najednou jsem zahlédla Jamieho vysokou postavu, jak na vzdálené straně místnosti směřuje ke dveřím. Měla jsem za to, že se tam nachází guvernérovy soukromé pokoje. Nejspíš si jde s lordem Johnem promluvit. Čistě ze zvědavosti jsem se rozhodla, že se k němu přidám.

Místnost byla tak přeplněná lidmi, že bylo těžké pohybovat se mezi nimi. Než jsem se dostala ke dveřím, u kterých Jamie stál, už byl dávno pryč, ale prodírala jsem se davem dále.

Ocitla jsem se na dlouhé chodbě. Slaběji osvětlovaly svíce, zasazené v pravidelných intervalech do svícnů na křídlových oknech, přes které se dovnitř dostávalo světlo z pochodní na terase. Záře

získávala červený kovový odstín od dekorací na stěnách. Jejich tematika byla většinou vojenská, pistole, nože, štíty a meče. Lordovy osobní suvenýry? Přemýšlela jsem. Anebo patřily k tomuto domu?

Hluk salonu zmizel v dálce a všude bylo neuvěřitelné ticho. Šla jsem dál chodbou a mé kroky tlumil turecký koberec, kterým byla přikrytá parketová podlaha.

Někde přede mnou jsem zaslechla nejasné mužské hlasy. Zašla jsem za roh do kratší chodby a uviděla před sebou dveře, ze kterých se linulo světlo musel to být guvernérův salon. Uslyšela jsem uvnitř Jamieho hlas.

„Ach, Bože, JohneU řekl.

Náhle jsem se zastavila. Více než slova mč zarazil tón Jamieho hlasu zlomený emocemi, které jsem u něj téměř neznala.

Velmi pomalu jsem se přiblížila ještě víc k místnosti. Přes pootevřené dveře jsem spatřila Jamieho, jak se skloněnou hlavou stojí s lordem Johnem Greyem ve vášnivém objetí.

Stála jsem a nebyla schopná se ani pohnout, ani promluvit. Pozorovala jsem je tak dlouho, až se zase rozdělili. Jamie byl ke mně otočen zády, ale lord John stál tváří ke dveřím; mohl mě snadno vidět, díval se. Ale nehleděl směrem k chodbě. Jeho pohled byl upřený na Jamieho a v jeho obličeji se zračila tak velká neskrývaná touha, že i moje tváře zrudly, když jsem to viděla.

Upustila jsem vějíř. Viděla jsem, jak guvernér otočil hlavu, byl tím zvukem překvapený. Pak už jsem běžela chodbou zpět k salonu a v uších mi bubnoval tep srdce.

Vpálila jsem do dveří a s bušícím srdcem jsem se zastavila za palmou v květináči. V kovaných železných lustrech zářily tlusté svíce ze včelího vosku a na stěnách jasným světlem hořely borovicové pochodně, ale přesto byly rohy místnosti tmavé. Stála jsem ve stínu a třásla se.

Měla jsem studené ruce a bylo mi špatně. Co se to tam, proboha, dělo?

Pro guvernérův šok z toho, když uslyšel, že jsem Jamieho manželka, existovalo už částečné vysvětlení; ten jeden záblesk nestřežené, bolestiplné touhy mi řekl vše, co se týkalo jeho. Další otázkou byl Jamie.

Byl velitelem věznice v Ardsmuiru, řekl tehdy jen tak, nenucené. Ale někdy jindy zas řekl, a bylo v tom už něco více, Víš vůbec, co muži ve vězení dělají?

Já jsem to věděla, ale mohla jsem přísahat na Brianninu hlavu, žc Jamie ne; neudělal by to, nemohl by, za žádných okolností. Alespoň bych to přísahala ještě předešlou noc. Zavřela jsem oči, těžce dýchala a snažila se nemyslet na to, co jsem viděla.

Samozřejmě to nešlo. Jenže čím více jsem na to myslela, tím nemožnější mi to připadalo. Vzpomínky na Jacka Randalla mohly vyprchat, když se zahojily fyzické rány, ale nemohla jsem uvěřit tomu, že by vyprchaly natolik, aby byl Jamie schopný tolerovat fyzickou náklonnost jiného muže, natož uvítat ji.

Ale jestli znal Greye tak důvěrně, že ve jménu přátelství dělal to, čeho jsem byla svědkem, proč mi o tom neřekl dříve? Proč jel takovou dálku, aby ho viděl, když věděl, že je Grey na Jamajce? Znovu se mi zvedl žaludek a vrátil se pocit na zvracení. Potřebovala jsem si nutně sednout.

Když jsem tak stála ve stínu opřená u stěny, dveře se otevřely, guvernér vyšel ven a vrátil se na večírek. Jeho obličej plál a oči zářily. Jednoduše bych jej namístě zavraždila, kdybych měla po ruce něco více než vlásenku.

O několik minut později se dveře otevřely znovu a ne více než šest stop ode mě se objevil Jamie. Tvářil se rezervovaně jako obvykle, ale znala jsem ho už dost dobře na to, abych poznala, jak silné emoce pod tou maskou skrýval. Ale i když jsem to poznala, nebyla jsem je schopná interpretovat. Bylo to vzrušení? Obavy? Směs strachu a radosti? Nebo ještě něco jiného? Ještě nikdy jsem neviděla, že by se takto tvářil.

Nechtěl hovořit ani nehledal občerstvení, ale začal se procházet po pokoji a očividně někoho hledal. Mě.

Polkla jsem. Nebyla jsem schopná podívat se mu do tváře ne před davem lidí. Opustila jsem úkryt, rychle prošla salónem a zamířila do soukromých salonků. Tam jsem našla útočiště a mohla jsem si alespoň na chvíli sednout.

Zatlačila jsem do těžkých dveří, otevřela je a vešla dovnitř. Uvolnila jsem se, když jsem ucítila teplé a příjemné vůně dámských par

fémů a pudru, které se šířily kolem. Ale pak mě zasáhl jiný zápach. Byl mi příliš důvěrně známý jedna z vůní mé profese. Tady jsem ji však neočekávala.

V toaletní místnosti bylo stále ticho; hluk salonu se tady jevil jako tiché mumlání, jako když odchází bouře. Avšak už to nebylo útočiště.

Mina Alcottová ležela natažená na červené sametové pohovce a její hlava visela přes okraj dolů. Šaty měla u krku rozhozené a oči vytřeštěné tak. jako by se na někoho dívala vzhůru nohama. Krev z rozřízlého hrdla tekla a černala na pohovce a pak skapávala do velkého jezera pod ní. Její světle hnědé vlasy vypadly z účesu a slepené konce loken se máčely v červené kaluži.

Stála jsem nehybně, paralyzována tak, že jsem nebyla ani schopná zavolat pro pomoc. Pak jsem uslyšela několik rozjásaných hlasů na chodbě a někdo otevřel dveře. Když ženy za mnou uviděly to samé, co já, utichly.

Světlo z chodby vcházelo dveřmi dovnitř a rozlévalo se po podlaze. Tehdy se ozval křik. Zahlédla jsem stopy od bot vedoucí k oknu maličké, úhledné otisky bot s plstěnou podrážkou, obkreslené krví.

Jamieho někam odvedli. Celá roztřesená a neschopná souvisle přemýšlet jsem byla uložena s jistou dávkou ironie do guvernérovy kanceláře i s Marsali, která mi i přes můj vzdor chtěla naléhavě utírat obličej vlhkým ručníkem.

„Přece si nemohou myslet, že s tím má táta něco společného! řekla už popáté.

„To ne. Konečně jsem se vzchopila a byla schopná s ní mluvit. „Ale myslí si, že to udělal pan Willoughby a Jamie ho sem přivedl.

Vytřeštila na mě vyděšeně oči.

„Pan Willoughby? Ale on by přece nemohl!

„Také si to myslím.” Cítila jsem se, jako kdyby mě někdo zmlátil palicí; všechno mě bolelo. Klesla jsem na sametové křeslo pro dva a jen tak v dlaních otáčela sklenkou brandy. Nebyla jsem ji schopná vypít.

Neuměla jsem se ani rozhodnout, co bych měla cítit, natož abych si srovnala v hlavě protichůdné události a emoce dnešního večera. Moje myšlenky skákaly mezi strašlivým výjevem v toaletní místnosti a scénkou, kterou jsem před půlhodinou viděla tady v tomto pokoji.

Seděla jsem a dívala se na guvernérův obrovský stůl. Stále jsem je měla před očima, Jamieho a lorda Jolina. Jako kdyby je někdo namaloval přede mnou na stěnu.

„Prostě tomu nevěřím,” řekla jsem nahlas a cítila jsem se pak trochu lépe.

„Já také ne,” řekla Marsali. Chodila po místnosti a zvuk jejích podpatků se měnil z ťukání po parketách na tlumené klepání po květovaném koberci. „Prostě nemohl! Vím, že je to neznaboh, ale přece s ním žijeme! Známe ho!“

Opravdu jsme ho znali? A znala jsem Jamieho? Byla bych přísahala, že ano, ale teď… Pamatuji si, co mi řekl tehdy v nevěstinci během naší první společné noci. Chceš mě a budeš riskovat vztah s mužem, kterým jsem nyní, kvůli muži, kterého jsi znala kdysi? Tehdy jsem si myslela a až do teď že mezi nimi moc velký rozdíl není. Ale co když jsem se pletla?

„Ne, nepletu se!” mumlala jsem a křečovitě svírala sklenici. „Ne pletu!“ Jestliže byl Jamie schopen mít Lorda Johna jako milence a ukrývat to přede mnou, nebyl ani zdaleka mužem, kterým jsem si myslela, že je. Muselo existovat nějaké jiné vysvětlení.

Neřekl ti o Laoghaire, ozval se záludný hlas v mé hlavě.

„To bylo něco jiného,” řekla jsem rázně.

„Co bylo jiného?” Marsali na mě překvapeně hleděla.

„Nevím; nevšímej si mě.” Projela jsem si dlaněmi po tváři a snažila se setřít zmatek a únavu. „Nějak jim to trvá.”

Sloupové hodiny z vlašského ořechu odbily dvě hodiny ráno, právě když vešel Fergus v doprovodu ponurého četníka.

Fergus už nevypadal tak dobře; většina pudru z jeho vlasů se sesypala na ramena a vypadalo to, jako kdyby měl na tmavě modrém kabátě lupy. Ten zby tek, co zůstal na jeho hlavě, způsobil, že vlasy nabraly šedý odstín, a tak během jedné noci zestárnul o dvacet let. Není divu; cítila jsem se úplně stejně.

„Můžeme jít, chěrie,íí promluvil k Marsali tiše. Pak se otočil ke inně.

„Půjdete s námi, milady, anebo počkáte na milorda?

„Počkám,“ řekla jsem. Nehodlala jsem jít spát, dokud se Jamie nevrátí, ať už to mělo trvat dlouho nebo ne.

„Pošlu tedy kočár za vámi zpětřekl a položil dlaň na Marsalina záda, aby ji vyprovodil.

Cetník si, když kolem něj procházeli, něco zamumlal. Nezaslechla jsem, co řekl, ale Fergus evidentně ano. Ztuhl, přimhouřil oči a otočil se zpátky k policistovi. Ten se zhoupnul na patách a zlomyslně se usmál, jako kdyby na něco čekal. Zřejmě by se mu nejvíce líbilo, kdyby měl záminku k tomu, aby mohl Ferguse uhodit.

K jeho překvapení se na Fergusově obličeji objevil kouzelný, zářivý úsměv.

„Můj dík, mon ami,“ řekl, „za vaši pomoc v té nejnamáhavější situaci. Natáhl k němu dlaň v černé rukavici, kterou četník s překvapením přijal.

Pak Fergus náhle škubl rukou zpět. Ozval se zvuk trhající se látky a na parkety se vysypaly otruby.

„Nechte si ji,“ řekl Černíkovi laskavě. „Jako malý projev mého uznání:” A pak odešli a nechali tam muže se spadlou čelistí, jak se zděšením pozoruje očividně oddělenou dlaň.

Minula další hodina, než se dveře znovu otevřely. Tentokrát se v nich objevil guvernér. Stále pohledný a čistý jako bílá kamélie, ale rozhodně začínal po okrajích hnědnout. Odložila jsem plnou sklenku brandy a postavila se, abych mu viděla do tváře.

„Kde je Jamie?

„Velitel četníků, kapitán Jacobs, jej stále vyslýchá. Ponořil se do křesla a vypadal, že přemýšlí. „Nevěděl jsem, že umí tak skvěle francouzský.

„Nemyslím, že jste ho vůbec znal tak dobře, řekla jsem a záměrně ho chtěla naštvat. To, co mě zajímalo nejvíc, bylo to, jak dobře zná Jamieho. Ale nepohnulo to s ním; jen si sundal paruku, odložil ji stranou a s úlevou si pročísl dlaní zpocené blonďaté vlasy.

„Myslíte, že by se mohl vydávat za někoho jiného? řekl a zamračil se. Uvědomila jsem si, že je tak zaměstnaný tou vraždou a Jami em, že mně téměř vůbec nevěnoval pozornost.

„Ano, řekla jsem krátce. „Kde ho drží? Vstala jsem a vykročila ke dveřím.

„V salonu pro hosty, řekl. „Ale nemyslím, že byste tam měla…

Neposlouchala jsem ho, rychle jsem otevřela dveře, vykoukla na chodbu a rychle je zase zabouchla zpět.

Chodbou sem právě přicházel admirál, kterého jsem potkala během uvítání. Jeho vážný výraz obličeje odpovídal dané situaci. Byl to admirál, se kterým bych mohla jednat. Doprovázela ho skupina mladých důstojníků. Mezi nimi byla i tvář, kterou jsem znala, i když měl nyní na sobě namísto příliš velkého kapitánského kabátu uniformu prvního poručíka.

Byl oholený a odpočatý, ale obličej měl oteklý a nezdravé barvy; někdo ho zmlátil, a to před nedávném. Navzdory změnám v jeho vzhledu jsem neměla ty nejmenší potíže poznat Thomase Leonarda. Měla jsem výrazný pocit, že on by mě také hned poznal, přestože jsem měla na sobě šaty z fialového hedvábí.

Rozhlédla jsem se zoufale po místnosti a hledala místo, kde bych se mohla ukrýt, ale stále jsem nemohla nic najít, a tak jsem vlezla pod stůl do prostoru pro nohy. Nebylo tam vůbec místo. Guvernér mě pozoroval a zvedl údivem světlé obočí.

„Co to…“ začal, ale já odsekla a přiložila prst k ústům.

„Jestli je vám život Jamieho drahý, nevyhánějte mě odsud! sykla jsem s dramatickým výrazem v obličeji. Když jsem to dořekla, mrštila jsem sebou na křeslo, popadla vlhkou utěrku, hodila si ji přes obličej a s nadlidským vypětím sil jsem přiměla všechny mé končetiny, aby zůstaly v klidu.

Slyšela jsem zvuk otevírajících se dveří a admirálům plačtivý hlas.

„Lorde Johne…“začal, a když uviděl mou postavu ležící naznak, odmlčel se a pokračoval o něco tišeji: „O! Usuzuji, že jste zaneprázdněn?”

„Ne tak úplné, admirále, ne.“ Grey zareagoval bleskurychle, což bych do něj ani neřekla; zněl naprosto duchapřítomně, jako kdyby byl docela zvyklý pečovat o ženy v bezvědomí. „Tu dámu přemohl šok z objevu mrtvého těla.”

„Ach!“ vzdychl admirál znova, tentokrát s ohromným soucitem. „To úplně chápu. Jsem si jist, že to pro ženu musel být příšerný šok.“ Zaváhal a pak se chraplavým šeptem zeptal, „Myslíte, že spí?“

„Tuším, že ano,“ ujistil jej guvernér. „Měla tolik brandy, že by to skolilo i koně.” Mé prsty cukaly, ale zvládla jsem ležet nehnuté.

„Ach, fakticky. Nejlepší věc na šok je brandy.” Admirál pokračoval šeptem a jeho hlas zněl jako zrezivělý pant u dveří. „Chtěl jsem vám říct, že jsem poslal do Antiguy další vojenské jednotky na váš příkaz stráže prohledávají město pokud četníci toho chlápka nenajdou dříve ” dodal.

„Doufám, že se jim to nepodaří,” ozval se zlomyslný hlas uprostřed skupiny důstojníků. „Rád bych toho žlutého prevíta dostal osobně. Už by pak nebylo ani co věšet, to mi věřte!”

Mezi muži se ozvaly hlasy uznání a pochopení, které pak admirál přísně zkrotil.

„Vaše snaha je chvályhodná, pánové,” řekl, „ale právo musí být dodrženo v každém ohledu. Objasníte to jednotkám pod vaším velením; komu se podaří toho ničemu chytit, má ho přivést ke guvernérovi, vše bude projednáno u soudu a trest řádně vykonán, o tom

vás ujišťuji.” Nelíbilo se mi, jakým způsobem zdůraznil slovo „vykonán”, ale důstojníci zdráhavé souhlasili.

Poté, co admirál vydal rozkazy hlasem, který běžně používal, vrátil se zpět k tlumenému hlasu a šeptem oznámil, že odchází.

„Budu ve městě, v hotelu MacAdams,” zaskřehotal. „Neváhejte kdykoliv pro mě poslat, Vaše Excelence.”

Důstojnici se otáčeli, remcali a plni ohledu vůči mé osobě se potichu vytratili pryč. Pak jsem uslyšela kroky a náhlé huššš a skřípot, to když někdo těžce usedl na židli. Na chvíli se rozhostilo ticho.

Poté lord John řekl „už můžete vstát, jestli chcete. Domnívám se, že nejste až tak zdrcená šokem “ dodal ironicky. „Tak nějak tuším, že obyčejná vražda nemůže rozrušit ženu, která byla schopná poradit si holýma rukama s epidemií tyfu.

Odstranila jsem si utěrku z obličeje, sundala nohy ze sedátka a sedla si rovně, abych na něho dobře viděla. Předkláněl se na svém stole, hlavu měl opřenou v dlaních a zíral na mě.

„Jsou šoky,” řekla jsem stručně, uhladila si vlhké lokny dozadu a podívala jsem se mu rovnou do očí, „a šoky. Jestli víte, co tím myslím.

Vypadal překvapeně; pak se v jeho rysech objevil náznak pochopení. Otevřel zásuvku u stolu a vytáhl můj vějíř z bílého hedvábí s fialovou výšivkou.

„To je vaše, nepletu se? Našel jsem to na chodbě.” Jeho ústa se zkřivila, když na mě pohlédl. „Už chápu. Domnívám se, že už asi máte představu o tom, proč mě vaše přítomnost tak hluboce zasáhla.“

„Hodně o tom pochybuji,“ řekla jsem. Prsty jsem měla stále studené a cítila jsem se, jako bych spolkla obrovský studený předmět, který mě nepříjemně tlačil pod hrudní kostí. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se ten pocit zahnat pryč, ale nepodařilo se mi to. „Vy jste nevěděl, že je Jamie ženatý?“

Zamrkal, ale nepodařilo se mu ten bolestivý výraz skrýt. Jako by ho někdo náhle uhodil do obličeje.

„Věděl jsem, že byl ženatý,“ opravil mě. Spustil ruce dolů a bezmyšlenkovitě si hrál s maličkými předměty, které zdobily jeho stůl. „Řekl mi tehdy anebo jsem to alespoň tak pochopil že jste mrtvá.

Grey zvedl malé stříbrné těžítko a otáčel s ním pořád dokola, pohled upnutý na lesknoucí se plochu. Velký safír uvnitř těžítka ve světle svíček modře poblikával.

„Nikdy se o mně nezmínil?” zeptal se tiše. Nebyla jsem si jistá, jestli se v jeho hlase ukrýval spíše smutek anebo hněv. I přesto, co jsem cítila, mi ho bylo trochu líto.

„Ano, zmínil se o vás,“ řekla jsem. „Řekl, že jste přátelé.” Vzhlédl a jeho pohledný obličej malinko zazářil.

„Řekl vám to?

„Chápejte,“ řekla jsem. „On já rozdělila nás válka, povstání. Oba jsme si mysleli, že je ten druhý mrtvý. Našla jsem ho před můj bože, to jsou jen čtyři měsíce?“ Byla jsem v šoku a nejen z události tohoto večera. Cítila jsem se, jako bych žila několik životů, než jsem otevřela dveře tiskárny v Edinburghu a našla pana Malcolma, jak se skláněl nad tiskařským lisem.

Napětí v Greyově obličeji trochu povolilo.

„Chápu,“ řekl pomalu. „Takže vy jste ho neviděla od můj bože, vždyť je to dvacet let!“ Zaraženě na mě zíral. „A čtyři měsíce? Proboha proč…?“ zakroutil hlavou, aby odehnal otázky.

„Vlastně, to už teď není důležité. Ale on vám neřekl to znamená zmínil se o Williem?“

Nepřítomně jsem na něj hleděla.

„Kdo je Willie?“

Namísto odpovědi se sklonil a otevřel zásuvku u svého stolu. Vytáhl malou věc, položil ji na stůl a pokynul, abych přišla blíž.

Byl to portrét, oválná miniatura ve vyřezávaném rámečku z kvalitního tmavého dřeva. Pohlédla jsem na tu tvář a náhle se posadila. Podlomila se mi kolena. Když jsem uchopila miniaturu ještě jednou, abych se podívala zblízka, jen matně jsem si byla vědomá Greyovy tváře, která se vznášela nad stolem jako oblak nad obzorem.

Mohl by to být Breein bratr, napadlo mě nejdříve. Druhá myšlenka už byla silnější a zasáhla můj solar plexus. „Můj bože na nebesích, vždyť to je Breein bratr!“

Nedalo se o tom moc pochybovat. Chlapci bylo asi devět nebo deset let a dětská citlivost stále setrvávala okolo jeho obličeje. Vlasy měl ořechově hnědé, ne rezavé. Ale šikmé blankytné oči odvážně hleděly, jeho rovný nos byl o něco delší, než by mčl být, a vysoké vikingské lícní kosti se rýsovaly na hladké kůži. Mel stejně sebejistě nakloněnou hlavu jako muž, který mu dal jeho tvář.

Tak hrozně se mi roztřásly ruce, že jsem obrázek téměř upustila. Odložila jsem jej zpět na stůl, jako kdybych se bála, že vyskočí a kousne mě. Grey mě pozoroval a cítil se mnou.

„Nevěděla jste to?“ řekl.

„Kdo…“ Ochraptěla jsem šokem, a tak jsem musela přestat mluvit a odkašlat si. „Kdo je jeho matka?“

Grey zaváhal, důkladně si mě prohlédl a pak pokrčil rameny.

„Byla. Ona zemřela.

„Kdo to byl? Vlny šoku, které jsem pořád pociťovala v žaludku, působily, že mi zvonilo v uších a znecitlivěly mi konečky prstů u nohou. Alespoň hlasivky jsem zase dostala pod kontrolu. Slyšela jsem, jak Jenny říká: To není chlap, který by mohl spát sám, víš? Evidentně sám nespal.

„Jmenovala se Geneva Dunsany, řekl Grey. „Byla to sestra mé manželky.

Má mysl už nabrala tak velkou rychlost, aby vše pochopila, že jsem přestala brát ohledy.

„Vaší manželkyT” zeptala jsem se a poulila oči. Zrudl a podíval se na stranu. Jestliže jsem měla nějaké pochybnosti o druhu pohledu, kterým sc díval tehdy na Jamieho, teď už rozhodně zmizely.

„Myslím, že byste mi raději, sakra, měl vysvětlit, co máte společného s Jamiem, tou Genevou a tím chlapcem, řekla jsem a vzala portrét znovu do ruky.

Zvedl obočí, chladný a odměřený; byl také v šoku, ale ten vyprchal.

„Myslím, že nejsem nijak zvlášť povinen vám to vysvětlovat, řekl.

Potlačila jsem touhu rozškrábat mu nehty obličej, ale ten popud musel být vidět na mé tváři, jelikož odsunul židli dozadu, dal nohy pod sebe a byl připraven k rychlému pohybu. Ostražitě mě pozoroval přes tmavý dřevěný prostor.

Několikrát jsem se zhluboka nadechla, rozevřela pěsti a promluvila tak klidně, jak to jen šlo.

„Dobrá. Nejste povinen. Ale velmi bych ocenila, kdybyste mi to všechno vysvětlil. A také, proč jste mi ukazoval ten obrázek, když jste nechtěl, abych něco věděla? dodala jsem. „Když už tolik vím, určitě se od Jamieho dozvím i zbytek. Můžete mi teď věci nastínit z vašeho úhlu pohledu. Podívala jsem se do okna; proužek nebe, který se ukázal mezi polootevřenými okenicemi, byl sametově černý a nehybný. Den byl ještě daleko. „Máme Čas.

Zhluboka se nadechl a odložil těžítko. „Také si to myslím. Náhle otočil hlavu směrem k dekantéru. „Dáte si brandy?

„Ano, dám si, řekla jsem pohotově, „a vám doporučuji, abyste si také dal. Domnívám se, že ji budete potřebovat stejně jako já.“

Na jeho ústech se objevil náznak úsměvu.

„Je to váš lékařský posudek, paní Malcolmová? zeptal se suše.

„To rozhodně” odpověděla jsem.

Na chvíli jsme složili zbraně a on se posadil a pomalu otáčel pohárkem brandy v dlaních.

„Říkala jste, že se o mně Jamie zmínil,“ promluvil. Musela jsem sebou škubnout, když použil Jamieho jméno tímto způsobem, protože se zamračil. „Vyhovovalo by vám více, kdybych jej označoval příjmením? řekl chladně. „Za těchto okolností ani nevím, které bych měl použít.

„Ne.“ Mávla jsem rukou a usrkla trochu brandy. „Ano, zmínil se o vás. Řekl, že jste byl velitelem vězení v Ardsmuiru a že ve vás našel přítele a že vám mohl důvěřovat, dodala jsem neochotně. Pravděpodobně Jamie cítil, že lord John Grey je hoden důvěry, ale já v to nedoufala.

Tentokrát se usmál o něco více.

„Jsem rád, že to slyším, řekl Grey tiše. Podíval se na jantarovou tekutinu ve své sklence a jemně s ní otáčel, aby se uvolnilo opojné aroma. Usrkl a rázně pohár odložil.

„Potkal jsem ho v Ardsmuiru, tak jak vám říkal, začal vyprávět. „A pak, když věznici zavřeli a ostatní vězně prodali do Ameriky na sezónní práce, zařídil jsem, aby Jamieho dočasně propustili, abychom mohli odjet do Anglie na místo zvané Helwater. Vlastnili jej přátelé mé rodiny. Podíval se na mě váhavě a pak jednoduše dodal: „Neuměl jsem si představit to, že bych ho už nikdy neuviděl, víte?

Stručně mě obeznámil se základními fakty o smrti Genevy a Wil lieho narozeninách.

„Miloval ji? zeptala jsem se. Brandy rozehřála mé ruce a nohy, ale nedotkla se vůbec toho studeného Čehosi v mém žaludku.

„Nikdy mi o Genevě nevyprávěl, řekl Grey. Spolkl zbytek brandy, zakašlal a natáhl ruku, aby si nalil znovu. Jakmile to udělal, znovu se na mě podíval a dodal: „Ale jak ji znám, pochybuji o tom. Křivě se usmál.

„Nikdy nevyprávěl ani o Williem, ale šířily se klepy o Genevě a starém lordovi Ellesmerovi a když už chlapci byly čtyři anebo pět let, podoba ujasnila, kdo je jeho otcem viděl to každý, kdo se jen podíval” Pořádně se napil brandy. „Myslím, že moje tchyně to věděla, ale ta by to nikdy neprozradila1

„Opravdu?

Koukal na mě přes okraj svého pohárku.

„A vy byste se tím chlubila? Kdybyste měla na výběr a váš jediný vnuk mohl být devátým hrabětem z Ellesmeru a zdědit jedno z nejbohatších sídel v Anglii? Anebo byste chtěla bastarda bez peněz, jehož otcem je skotský zločinec?”

„Chápu Lokla jsem si trochu více brandy a snažila se představit si Jamieho a mladou anglickou dívku jménem Geneva a uspěla jsem až moc.

„No právě,“ řekl Grey suše. „Jamie to viděl také. Zařídil to velice moudře a opustil Helwater, než to bylo všem jasné

„A to byla doba, kdy jste zase vstoupil do jeho života, že ano?“ zeptala jsem se.

Kývl hlavou, měl zavřené oči. Všude bylo ticho, jen určitý vzdálený pohyb nasvědčoval tomu, že lidé byli stále vevnitř.

„Přesně tak, řekl. „Jamie mi dal chlapce na výchovu

Stáj v Ellesmere byla solidně postavená; v zimě teploučko, v létě chladivý ráj. Velký hnědák pohyboval lenivě ušima a odháněl mouchu, co letěla kolem, ale jinak jen tupě stál a užíval si pozornosti svého podkoního.

„lsobel je s tebou krajně nespokojená řekl Grey.

„Opravdu? Jamieho hlas zněl lhostejně. Neměl už potřebu znepokojovat se tím, jak Dunsanyovy pohoršuje.

„Tvrdí, že jsi Williemu řekl, že odcházíš, což ho příšerně rozrušilo a pak celý den ječel

Jamie měl otočenou tvář stranou, ale Grey si všiml mírného napětí na jeho krku. Zhoupl sebou dozadu, opřel se o stěnu a pozoroval,

jak hřeblo sjíždí dolů jednou, podruhé a zas, tak dlouho, až se na srsti objevil černý lesklý pruh.

„Nebylo by jednodušší neříkat chlapci nic?“ zeptal se tiše Grey.

„Domnívám se, že ano pro paní Isobel. Fraser se otočil, odložil hřeblo a plácl hřebce po zadku, aby ho poslal pryč, Greyovi přišlo, že v tom gestu byl náznak konce; zítra bude Jamie pryč. V hrdle se mu objevil ten nepříjemný pocit, ale spolkl ho. Vstal a následoval Frasera k vratům od stáje.

„Jamie.řekl a položil dlaň na Fraserovo rameno. Skot se otočil a snažil se tvářit tak, aby na něm nebylo nic poznat, ale nebyl tak rychlý a nestačil ukrýt pocit neštěstí ve svých očích. KlidnČ stál a díval se na Angličana.

„S tím odchodem máš pravdu,“ řekl Grey. Ve Fraserových očích se objevily obavy a pak ostražitost.

„Myslíš? zeptal se.

„I jednooký by to poznal,” řekl Grey suše. „1 když si nikdo pod koního neprohlížel, někdo si toho všiml už dávno. Ohlédl se za hřebcem dozadu a zvedl jedno obočí. „Nějak poznali, kdo je otcem. Jednoznačně si myslím, že podoba kteréhokoli z tvých potomků bude nepopiratelná.

Jamie neřekl nic, ale Gray si uměl představit, že byl ještě o něco bledší, než běžně býval.

„To přece musíš vidět tedy, ne, možná ne, opravil se, „zrcadlo asi nemáš, že?

Jamie mechanicky zakroutil hlavou. „Ne, řekl nepřítomně. „Holím sc nad odrazem ve vodě v korytu. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl.

„Jasně, řekl. Pohlédl směrem k domu. Francouzské dveře byly otevřené. Willie byl zvyklý hrát si po obědě na trávníku, když zrovna nezlobil.

Fraser se najednou rozhodl a promluvil k němu. „Půjdeš se mnou? zeptal se.

Nečekal na odpověď a vyrazil ze stáje cestou, která vedla podél výběhu pro koně a dál na pastvu. Ušel téměř čtvrt míle, než se zastavil na prosluněné mýtince, kde rostla skupinka vrb.

Šli dost rychle a Grey se už trochu zadýchal příliš pohodlného života v Londýně, plísnil sám sebe. Fraser se samozřejmě ani nez potil, i když byl docela horký den.

Aniž by něco vysvětlil, otočil se ke Grey i a řekl, „Chci tě požádat o laskavost.” Šikmé modré oči se dívaly přímo na druhého muže.

„Jestli si myslíš, že někomu něco řeknu…,” začal Grey a zakroutil hlavou. „Snad si nemyslíš, že bych něco takového udělal. Konec konců jsem to věděl anebo alespoň tušil už nějakou dobu.”

„Ne.” Na Jamieho ústech se objevil nesmělý úsměv. „Ne, nemyslím si, že bys to udělal. Ale chtěl bych tě požádat…”

„Ano,” řekl Grey pohotově. Koutky Jamieho úst ucukly.

„Ani se nezeptáš, co po tobě chci?”

„Myslím, že vím; chceš, abych dohlížel na Willieho; třeba ti i poslal zprávu o tom, jak se mu daří.”

Jamie přikývl.

„Ano, přesně tak.” Podíval se na kopec, kde stál dům napůl ponořený v porostu ohnivých javorů. „Ale možná je to ode mě přehnané, žádat tě, abys vážil cestu až z Londýna a čas od času na něj dohlédl.”

„Vůbec ne,” přerušil ho Grey. „Přijel jsem dnes odpoledne, abych ti sdělil novinu; chystám svatbu.”

„Svatbu?” Fraser byl vyloženě šokován. „Se ženou?”

„Myslím, že moc možností není,” odpověděl suše Grey. „Ale ano, když už se na to ptáš, se ženou. S lady Isobel.”

„Kriste Pane, člověče! Tohle přece nemůžeš!”

„Mohu,” ujistil ho Grey. Ušklíbl se. „Vyzkoušel jsem si svoje schopnosti v Londýně; jsem si jist, že pro ni budu dobrý manžel. Člověk si nemusí nutně užívat to, co dčlá anebo sis toho možná byl vědom?”

Jamie nepatrně pohnul koutkem oka; jen nepatrně, ale Grey si toho stačil všimnout. Jamie otevřel ústa a znovu je zavřel. Zakroutil hlavou a očividně si rozmyslel to, co chtěl právě říct.

„Dunsany už je příliš starý na to, aby se o statek postaral,” podotkl Grey. „Gordon je mrtev a Isobel a její matka si tu samy neporadí. Naše rodiny se znají už desetiletí. Je to veskrze vhodná partie.”

„Opravdu? V Jamieho hlase byla zřetelná jízlivost a skepse. Grey zrudnul a ostře odpověděl.

„Ano. Manželství není jen o tělesné lásce. Je to mnohem víc.“

Fraser se prudce otočil. Kráčel k jezeru, zastavil se v rákosí a chvíli pozoroval zčeřené vlny. Grey trpělivě čekal a využil Čas k tomu, aby rozvázal pentli, kterou měl svázané vlasy, a blonďatou kštici upravil.

Po docela dlouhé době se Fraser vrátil zpět. Šel pomalu a hlavu měl skloněnou dolů, jako kdyby přemýšlel. Postavil se před Greye a podíval se zpátky nahoru.

„Máš pravdu, řekl tiše. „Nemám právo si o tobě myslet nic špatného, pokud nechceš tu ženu zneuctít.

„Jistěže ne, řekl Grey. „Kromě toho, dodal o něco veseleji, „to znamená, že tady budu stále, abych dohlížel na Willieho.

„Takže se vzdáváš důstojnické hodnosti? Měděné obočí ucuklo.

„Ano, řekl Grey a trochu smutně se zasmál. „V jistém smyslu se mi uleví. Myslím, že jsem nebyl předurčen k životu v armádě.

Zdálo se, že Fraser přemýšlí. „Budu ti tedy… velice vděčný, řekl, „kdyby ses stal nevlastním otcem mého… mého… syna. Asi nikdy neřckl to slovo nahlas a nejspíš jej to slovo i šokovalo. „Já… budu ti hluboce zavázán. Jamieho hlas zněl, jako by ho škrtil límec, i když měl košili kolem krku rozepnutou. Grey si ho zvědavě prohlížel, jelikož viděl, že jeho tvář postupně rudne.

„Náhradou za to…, jestli chceš…, myslím, že bych chtěl… tedy…‘”

Greye náhle popadla potřeba se zasmát, ale potlačil ji. Položil svou světlou dlaň na Skotovo velké rameno a viděl, že Jamie dělá všechno pro to, aby nezareagoval.

„Můj drahý Jamie, řekl a nevěděl, jestli se má smát, anebo se cítit pohoršený. „Ty mi skutečně nabízíš své tělo jako platbu za to, že se postarám o Willieho?

Fraserův obličej byl rudý až ke kořínkům vlasů.

„Ano, nabízím, odsekl. „Chceš nebo ne?

Tomu se Grey zasmál a dlouze lapal po dechu. Nakonec se posadil na travnatý břeh, aby se vzpamatoval.

„Ach, můj Bože, řekl konečně a utřel si oči. „To jsem tu proto, abych se dožil takové nabídky!

Fraser stál nad ním a díval se dolů. Slunce obkreslovalo jeho postavu a jeho vlasy zářily na světlemodrém nebi. Greyovi se zdálo, že na tmavém obličeji zahlédl nepatrný pohyb širokých úst náznak humoru a skutečnou úlevu.

„Takže mě nechceš?

Grey vstal a oprášil si zadní stranu kalhot. „Budu tě pravděpodobně chtít, dokud nezemřu, řekl se samozřejmostí. „Ale ne takhle… Zakroutil hlavou a odstranil si z dlaní vlhkou trávu.

„Ty si opravdu myslíš, že bych požadoval anebo přijal nějakou odměnu za takovou službu? zeptal se. „Popravdě, taková nabídka by mě velice urazila na cti a to nemluvím o hloubce citů, které mě k tomu podnítily.

„Ano, chápu, zamumlal Jamie. „Nechtěl jsem tě urazit.

Grey teď nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Namísto toho natáhl ruku, jemně se dotkl Jamieho tváře, která se už zase pomalu vracela k původní barvě, a ještě tišeji řekl: „Kromě toho, nemůžeš mi dát něco, co nemáš.

Grey spíše cítil, než viděl, že se tělo, na které se díval, trochu uvolnilo.

„Věnuji ti své přátelství, řekl Jamie tiše, „pokud to pro tebe něco znamená.

„Nesmírně si toho vážím, opravdu. Dva muži chvíli společně stáli a mlčeli. Pak si Grey povzdechl a podíval se na slunce.

„Už se připozdívá. Nejspíš máš dnes ještě hodně práce?

Jamie si odkašlal. „Ano, mám. Měl bych se vrátit ke svým povinnostem.

„Ano, také si to myslím.

Grey si popotáhl vestu dolů a byl připraven jít. Ale Jamie, v rozpacích, ještě váhal. Pak se náhle rozhodl, udělal krok dopředu, sklonil se a vzal Greyův obličej do dlaní.

Grey ucítil na své kůži obrovské horké ruce. Byly zároveň lehké a silné, něco jako dotek orlího peří. A pak se rty Jamieho Frasera dotkly těch jeho. Prchavý dotek něhy a síly, obě držené na uzdě,

s mdlou příchutí piva a pečeného chleba. A pak všechno zmizelo a John Grey zamrkal do oslňujícího slunce.

Jamie se na něj nesměle a trochu křivě usmál.

„Tedy,“ řekl. „Doufám, že nejsem zkažený?” Pak se otočil, zmizel mezi vrbami a lord John zůstal u jezera sám.

Guvernér ještě chvíli mlčel. Pak vzhlédl a bezútěšně se usmál.

„To bylo poprvé, co se mě z vlastní vůle dotkl,“ řekl tiše. „A naposledy až do dnešního večera, když jsem mu věnoval kopii té miniatury.“

Nehybně jsem seděla a nedbale držela v dlaních sklenku brandy. Nebyla jsem si jistá, co jsem cítila; šok, vztek, strach, žárlivost a lítost se prolévaly mou duší jako vlny, jedna za druhou a jako vír se pak smísily v jednu zmatenou emoci.

Ve vedlejší místnosti někdo před několika hodinami usmrtil ženu, ale tak nebo tak se scénka z této místnosti nedala srovnat s tou miniaturou; maličký, bezvýznamný obrázek v Červených odstínech. Pro tuto chvíli lorda Johna ani mě nezajímal ani zločin, ani spravedlnost anebo něco jiného kromě toho, co bylo mezi námi.

Guvernér pozoroval můj obličej se značným zaujetím.

„Myslím, že bych vás na lodi poznalřekl. „Ale samozřejmě jsem si tehdy myslel, že jste už dávno mrtvá.“

„Tehdy byla tma, řekla jsem hloupě. Projela jsem si rukou vlasy a motala se mi hlava z brandy a z toho, jak jsem byla nevyspalá. Pak jsem si uvědomila, co to vlastně řekl.

„Jak poznal? Vždyť jste mě nikdy předtím neviděl!“

Zaváhal a pak přikývl.

„Vybavujete si tmavý les poblíž Carryarricku na Skotské vysočině, před dvaceti lety? A mladého chlapce se zlomenou rukou? Tehda jste mi ji ošetřovala.

Zvedl jednu ruku, aby mi ji ukázal.

Á“ řekl.

„Ježíši H. Roosevelte Kriste.” Vzala jsem brandy a pořádně si lokla, až jsem se zalkla a zalapala po dechu. Zamrkala jsem na něj a do očí mi naběhly slzy. Když jsem teď věděla, kdo to je, vybavily se mi útlé, lehké kosti a uviděla jsem štíhlejší siluetu chlapce, kterým tehdy byl.

„Vaše ňadra byla první, které jsem v životě viděl,” řekl suše. „Byl to pro mě docela šok.”

„Ze kterého jste se už, vidím, zotavil,” řekla jsem docela chladným hlasem. „Zdá se, že jste alespoň Jamiemu odpustil zlomenou ruku a to, že vám hrozil, že vás zastřelí.”

Zrudl a odložil pohár.

„Já tedy ano,” řekl náhle.

Seděli jsme docela dlouhou dobu a ani jeden nevěděl, co říct. Jednou nebo dvakrát se nadechl, jako by chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Nakonec zavřel oči, jako kdyby svěřil duši bohu, znovu jc otevřel a podíval se na mě.

„Víte, vy…začal, ale pak skončil. Podíval se dolů na své sevřené ruce a pak na mě. Na jednom z kloubů zablikal modrý kámen, průzračný jako slza.

„Víte, vy,” řekl znovu tiše, jako by mluvil ke svým dlaním, „jaké to je někoho milovat a nikdy nikdy! nebýt schopen dát jim klid, radost nebo štěstí?”

Pohlédl nahoru a oči měl plné bolesti. „Když víte, že jim nemůžete dát štěstí a není to ani vaše ani jejich chyba, je to jen proto, že jste se nenarodila jako někdo vhodný pro ně?”

Seděla jsem tiše a viděla ne jeho, ale jinou krásnou tvář; tmavou, ne světlou. Necítila jsem horký dech tropické noci, ale ledovou ruku zimy v Bostonu. Viděla jsem, jak se pulzující krev rozlévá ze srdcí na studený sníh nemocničních prostěradel.

…jen proto, že jste se nenarodila jako někdo vhodný pro ně.

„Vím,” zašeptala jsem s rukama složenýma v klíně. Říkala jsem Frankovi odejdi ode mě. Ale nebyl schopen, tak jako já nebyla schopná jej správně milovat, když už jsem našla svůj protějšek někde jinde.

Ach, Franku, řekla jsem tiše. Odpusť mi to.

„Mám dojem, že se vás ptám, jestli věříte v osud,” pokračoval lord John. Na jeho obličeji se objevil náznak úsměvu. „Vy jste ze všech nejvhodnčjší k tomu, abyste mi to řekla.”

„To si jen myslíte,“ řekla jsem smutně. „Nevím toho o moc víc než vy.“

Zakroutil hlavou a pak zvedl ze stolu miniaturu.

„Mám více štěstí než většina lidí,” řekl tiše. „Byla jen jedna věc, kterou mi vzal.” Když se díval dolů na tvář malého chlapce ve svých dlaních, jeho výraz v obličeji roztál. „A dal mi na oplátku to nejcennější, co měl.“

Aniž jsem přemýšlela, položila jsem si dlaň na břicho. Mně Jamie dal ten stejný drahocenný dar za tu stejnou obrovskou cenu jeho samotného.

Na chodbě se ozvaly kroky tlumené kobercem. Někdo rázně zaklepal na dveře a v kanceláři se objevila hlava četníka.

„Je už paní v pořádku?” zeptal se. „Kapitán Jacobs ukončil výslech a kočár Monsieura Alexandre je už zpět.”

Rychle jsem vyskočila na nohy.

„Ano, jsem v pořádku.” Otočila jsem se na guvernéra a nevěděla, co mám říct. „Já děkuji vám za tedy…“

Formálně se mi poklonil a obešel stůl, aby mě vyprovodil.

„Nesmírně lituji, že jste byla vystavena tak šokujícím zážitkům, madam,” řekl a v jeho hlase byla pouze diplomacie a žal. Vrátil se k úřednímu chování, hladkému a vyleštěnému jako jeho parketové podlahy.

Následovala jsem četníka, ale ve dveřích jsem se ještě impulzivně otočila.

„Když jsme se v tu noc potkali na palubě Porpoise jsem ráda, že jste nevěděl, kdo jsem. Byl jste… mi sympatický. Tehdy.”

Stál asi vteřinu, elegantní a přísný. Pak maska zmizela.

„Vy jste mi byla také sympatická,” řekl tiše. „Tehdy.”

Cítila jsem se, jako bych jela v kočáru s cizincem. Začínalo svítat a i v tlumeném světle kočáru jsem mohla vidět, jak je Jamieho obličej unavený. Jakmile jsme opustili guvernérovu rezidenci, sundal si tu směšnou paruku a odložil masku naleštěného Francouze, pod kterou už prosvítal rozcuchaný Skot. Rozpuštěné vlasy se snášely ve

vlnách na jeho ramena a byly tmavé jako všechno v tom světle před úsvitem, oloupené o barvu.

„Myslíš, že to udělal? zeptala jsem se konečně jen proto, abychom nemlčeli. Měl zavřené oči. Když to uslyšel, otevřel je a pokrčil rameny.

„Nevím, řekl. Zněl vyčerpaně. „Dnes v noci jsem se na to sám sebe ptal asi tisíckrát a možná ještě víckrát. Projel si dlaní po čele.

„Neumím si představit, že člověk, kterého znám, udělá takovou věc. Jenomže… víš, že když se opije, může něco provést. A kdysi už v opilosti zabil pamatuješ na toho celníka v nevěstinci? Přikývla jsem. Sklonil se dopředu, položil lokty na kolena a položil si hlavu do dlaní.

„Jenže to je něco jiného, řekl. „Nechci si to myslet ale kdo ví. Víš, jak se vyjadřoval na lodi o ženách. A když s ním paní Alcottová laškovala…

„Laškovala, řekla jsem. „Viděla jsem ji.

Přikývl, aniž zvedl hlavu. „Ale to dělalo i tolik jiných lidí. Ale co když se chovala tak, že si myslel, že chce něco víc, než měla na mysli, a pak ho třeba odstrčila nebo se mu smála… a on opilý jako mopslík se sklenkou a noži všude po stěnách okolo.“ Vzdychl a narovnal se.

„Ví bůh, řekl smutně. „Já ne. Pročísl si vlasy dlaní a uhladil je. „A je tu ještě něco. Řekl jsem jim, že Willoughbyho vlastně neznám že jsme se potkali na poštovní lodi na Martiniku a že bych jim ho se vší laskavostí představil, ale bohužel nevím, odkud je ani kdo to doopravdy je.

„A uvěřili tomu?

Podíval se na mě úkosem.

„Až dosud ano. Ale za šest dnů připluje poštovní loď zas což znamená, že se zeptají kapitána a zjistí, že nikdy neviděl žádného Monsieura Alexandre ani jeho manželku, natož žlutého vraždícího zloducha.

„To by mohla být maličko prekérní situace, poznamenala jsem a vzpomněla si na Ferguse a četníka. „Už teď jsme kvůli panu Wil loughbymu dost nepopulární.

„To je nic ve srovnání s tím, co bude, jestli ho do šesti dnů nenajdou,“ ujistil mě. „Za šest dnů se můžou rozšířit klepy o návštěvě u Maclverů od Modré hory až do Kingstonu jak víš, všichni jejich sluhové vědí, kdo jsme “

„Sakra.“

Zasmál se tomu, a když jsem to viděla, srdce mi poskočilo.

„Ty máš ale slovník, Sassenachová. Takže to znamená, že máme šest dnů na to, abychom našli lana. Zajdu hned do Rose Halí, ale myslím, že si nejdřív musím trochu odpočinout, než vyrazím?” Zakryl si dlaní ústa, široce zívl, pak zakroutil hlavou a zamrkal.

Nemluvili jsme, dokud jsme nedorazili do domu Pod modrou horou a neprošli spícím domem po špičkách do našeho pokoje.

Převlékla jsem se v šatně, s úlevou shodila těžké šaty na podlahu a rozpustila si vlasy. Pouze v hedvábné košilce jsem vešla do ložnice, kde u francouzského okna stál Jamie jen v prádle a pozoroval lagunu.

Když mě uviděl, otočil se, mávl na mě rukou a přiložil prst k ústům.

„Pojď se podívat,“ zašeptal.

V laguně byla malá skupinka kapustňáků. Jejich šedá těla klouzala pod hladinou tmavé křišťálové vody a vyčnívala jako zářivé, mokré skály. Ve stromech u domu se už začínali ozývat ptáci; kromě toho jediný zvuk, který jsme slyšeli, bylo frekventované huššš, když se kapustňáci vynořovali z vody pro vzduch. Čas od času se ozval tajemný zvuk, něco jako dutý vzdálený nářek, když volali jeden na druhého.

Stáli jsme vedle sebe a pozorovali je. Když se hladiny dotkly první sluneční paprsky, laguna začala zelenat. Ve stavu krajního vyčerpání, kdy se vnímavost všech smyslů nepřirozeně zvýšila, jsem si byla vědoma i Jamieho i toho, že se ho dotýkám.

Když mi John Grey všechno prozradil, zmizely všechny mé strachy a pochyby nicméně zůstal fakt, že mi Jamie neřekl o svém synovi. Pochopitelně měl důvody a velice dobré mlčet, ale copak mi nemohl důvěřovat, že umím zachovat tajemství? Najednou mě napadlo, jestli třeba nemlčí kvůli chlapcově matce. Třeba ji miloval, i když Grey měl jiný dojem.

Byla mrtvá; měnilo to něco na věci. pokud tomu tak bylo? Odpověď zněla, že neměnilo. Já jsem si po dvacet let myslela, že je Jamie mrtev, a nebyl žádný rozdíl v tom, co jsem k němu cítila. Co když tu anglickou dívku miloval tímto způsobem? Polkla jsem a snažila se sebrat odvahu a zeptat se ho na to.

Byl zamyšlený a navzdory nádhernému svítání na laguně měl na čele malou vrásku.

„Na co myslíš? zeptala jsem se konečně. Nebyla jsem schopná žádat o útěchu, ale také jsem se bála ptát se na to, jaká je pravda.

„Jen jsem přemýšlel,“ odpověděl s pohledem stále upnutým na kapustňáky. „O Willoughbym, víš?

Události dnešního večera se zdály být tak vzdálené a nepodstatné. Přece jen došlo k vraždě.

„A na co jsi přišel?

„No, zaprvé si nemyslím, že by Willoughby něco takového mohl udělat který muž obecně by mohl? Odmlčel se a kreslil prstem na orosenou okenní tabuli. „A také..Otočil se ke mně.

„Možná ho chápu “ Tvářil se ustaraně. „Byl tak sám strašně sám.“

„Cizinec v cizí zemi,“ řekla jsem tiše a vzpomněla si na básně, kreslené černým inkoustem, které pak po moři posílal k dávno ztracenému domovu na bílých papírových křídlech.

„Ano, přesně tak.“ Přestal přemýšlet a pročísl si rukou vlasy, které vzplály novým dnem. „A když je muž tak opuštěný no, možná to, co teď řeknu, není slušné, ale milování je snad jediná věc, během které na to může zapomenout?1

Podíval se dolů, otočil dlaně a hladil si ukazováčkem levé ruky zjizvený prostředník.

„To proto jsem se oženil s Laoghaire, řekl tiše. „Ne proto, že se mi Jenny posmívala. Ne proto, že mi jí bylo líto, ne kvůli těm jejím holčičkám. Ani ne proto, že mě svědily koule?” Zasmál se a uvolnil. „Já jen potřeboval zapomenout na to, jak jsem osamělý, dokončil tichým hlasem.

Nervózně se otočil zpět k oknu.

„A tak si myslím, že Číňan za ní přišel, chtěl to potřeboval to a ona ho odmítla…“ Pokrčil rameny a hleděl někam za chladnou zeleň laguny. „Ano, možná to udělal,“ řekl.

Stála jsem vedle něj. V dálce se lenivě houpala na vlnách jedna samice kapustůáka. Ve slunci, otočená na zádech držela své mládě na hrudi.

Nějakou dobu nic neříkal, já také ne. Nevěděla jsem, jak se vrátit k tomu, co jsem uslyšela v guvernérově rezidenci.

Ucítila jsem, spíše než uviděla, jak polknul a otočil se ke mně. Mel unavený obličej, ale zároveň se v něm zračila odhodlanost výraz podobný tomu, když šel do války.

„Claire,“ řekl a já najednou ztuhla. Říkal mi jménem jen tehdy, když se jednalo o něco opravdu vážného. „Claire, musím ti něco říct.“

„Co?“ Snažila jsem se vymyslet, jak se ho na to zeptat, ale najednou jsem to nechtěla slyšet. Udělala jsem krok dozadu, ale chytil mě za ruku.

Něco svíral v dlani. Neodporovala jsem. Vzal tu moji a vložil do ní nějakou věc. Bez toho, abych se podívala, jsem věděla, co to je; cítila jsem vyřezávaný oválný rámeček a jemný hrbolatý pomalovaný povrch.

„Claire.“ Viděla jsem, jak se jeho hrdlo nepatrně zatřáslo, když polknul. „Claire musím ti to říct. Já mám syna.“

Neřekla jsem nic, jen jsem rozevřela dlaň. Byl tam; stejný obličej, který jsem spatřila v Greyově pokoji. Dětská verze arogantního obličeje muže, který stál přede mnou.

„Měl jsem ti to říct už předtím.“ Hledal v mé tváři nějaký záchytný bod k mým emocím, ale pro jednou se v mém běžně průhledném obličeji nedalo nic vyčíst. „Já bych ti to řekl jen…“ Zhluboka se nadechl, aby měl sílu pokračovat dál.

„Nikdy jsem o něm s nikým nemluvil,“ řekl. „Ani s Jenny.“

Překvapil mě tak, že jsem promluvila.

„Jenny o něm neví?“

Zakroutil hlavou, otočil se a pozoroval kapustňáky.

Znepokojení našimi hlasy se přemístili o kus dál, ale pak se zase zastavili a dál okusovali vodní rostliny na okraji laguny.

„Bylo to v Anglii. Tedy on já jsem nemohl říct, že je můj. Nebyli jsme manželé, když se narodil, víš?“ Asi to bylo sluncem, když mu zrůžověly tváře. Kousl se do rtů a pokračoval.

„Neviděl jsem ho od dob, kdy byl ještě miminko. Nikdy ho už neuvidím zůstal mi po něm jen ten malý obrázek. Vzal si zpátky portrét a choval jej v dlaních jako hlavičku dítěte. Zamrkal se skloněnou hlavou.

„Bál jsem se ti to říct, promluvil tichým hlasem. „Zc strachu před tím, že si budeš myslet, že jsem zplodil desítky takových bastardů…, bál jsem se, že si budeš myslet, že mě Brianna tolik nezajímá, když jsem mohl mít další dítě. Ale ona mě zajímá, Claire mnohem víc, než jsem ti schopen říct. Zvedl hlavu a podíval se mi přímo do očí.

„Odpustíš mi to?

„A ty jsi.. , ta slova mě téměř dusila, ale musela jsem to říct. „Ty jsi ji miloval?

Na jeho obličeji se objevil neobyčejný smutek, ale neuhnul pohledem.

„Ne, řekl tiše. „Ona… mě chtěla. Měl jsem to nějak udělat měl jsem ji zastavit, ale nebyl jsem schopen. Chtěla se mnou spát. A já to udělal… zemřela kvůli tomu. Díval se dolů a dlouhé řasy skrývaly jeho oči. „Jsem vinen její smrtí, před bohem; a asi o to víc vinen protože jsem ji nemiloval.

Neřekla jsem nic, ale zvedla dlaň a dotkla se jeho tváře. Přitiskl na ni silně tu svou a zavřel oči. Na stene vedle nás seděl gekon. Měl téměř stejnou barvu jako omítka pod ním a jak denní světlo sílilo, začínal zářit.

„Jaký je?“ zeptala jsem se tiše. „Tvůj syn?

Se zavřenýma očima se usmál.

„Rozmazlený a tvrdohlavý, odpověděl. „Nevychovaný. Hlasitý. Zkažený. Spolkl. „A roztomilý a hezoučký, mazel a je silný, řekl tak tiše, že jsem ho téměř neslyšela.

„A tvůj, dodala jsem. Svíral mou dlaň a držel ji na zarostlé tváři.

„A můj, řekl. Zhluboka se nadechl a já spatřila pod jeho víčky třpytící se slzy.

„Měl jsi mi důvěřovat, řekla jsem nakonec. Pomalu kýval hlavou a pak otevřel oči, mou dlaň stále ve své ruce.

„Možná jsem měl, řekl potichu. „Také jsem přemýšlel jak bych ti to všechno řekl. O Genevě, o Williem, o Johnovi o Johno

vi už víš také?“ Zamračil se a zase uvolnil, když viděl, že jsem přikývla.

„Řekl mi to. Všechno, Zvedl obočí, ale pokračoval dál.

„Zvláště když jsi zjistila tu věc s Laoghaire. Jak jsem ti to mohl říct a očekávat, že poznáš rozdíl?

„Jaký rozdíl?

„Geneva Willieho matka chtěla mé tělo,“ řekl tiše a pozoroval, jak gekon dýchá. „Laoghaire potřebovala moje jméno a práci mých rukou, abych uživil ji a její děti. Pak otočil hlavu a upřeně na mě hleděl svýma modrýma očima. „A John hm.“ Pozvedl ramena

a zase je nechal klesnout. „Nemohl jsem mu dát to, co ode mě chtěl a jsme přátelé natolik, že mě o to nežádá.

Ale jak jsem ti to všechno měl říct, řekl se zkřivenými ústy. „A pak tvrdit že jsem vždy miloval jen tebe? Jak bys mi to mohla uvěřit?

Tato otázka visela mezi námi dvěmi ve vzduchu, mihotala se jako odraz ve vodě pod námi.

„Kdybys to řekl, promluvila jsem, „věřila bych ti.

„Opravdu? Vypadal docela překvapeně. „Proč?

„Protože jsi čestný muž, Jamie Frasere, řekla jsem a smála se, abych neplakala. „A možná kvůli tomu bude mít s tebou bůh slitování.

„Jen tebe, řekl tak tiše, že téměř nebyl slyšet. „Odevzdal jsem ti své tělo a všechno, co dělám. Mé jméno, celé své srdce a duši. Jen tobě. Neboť ty nedovolíš, abych ti lhal a přes všechno mě miluješ.

Natáhla jsem k němu ruku.

„Jamie, řekla jsem potichu a položila dlaň na jeho rameno. „Už nikdy nebudeš sám.

Až pak se otočil, vzal mě za ruce a podíval se mi do tváře.

„Přísahal jsem, řekl. „Když jsme se brali. Tehdy jsem to nemyslel vážně, ale přísahal jsem a nyní to myslím vážně. Otočila jsem jednu jeho dlaň, uchopila ji oběma rukama a cítila jemnou kůži na zápěstí a jeho tep v místě, kde jeho dýka rozřízla jeho kůži a jeho krev se navždy spojila s mojí.

Přitiskla jsem své zápěstí k jeho, tep k tepu, srdce k srdci.

„Krev mé krve. ,., zašeptala jsem.

„Kosti mých kostí.“ Jeho šepot byl hluboký a zastřený. Náhle přede mnou poklekl a vložil složené ruce do mých dlaní; gesto, jakým skotští horalové slibují věrnost svému vůdci.

„Odevzdávám ti svého ducha,“ řekl s hlavou skloněnou nad našimi dlaněmi.

„Do konce života,“ řekla jsem tiše. „Ale ten ještě neskončil, Ja mie, že?“

Pak vstal, svlékl mě a já nahá ulehla na úzkou postel a skrze jemnou žlutou záři jej stáhla k sobě dolů. A on si mě pak bral a bral a zase bral a ani jeden z nás už nebyl sám.

Vůně drahokamů

Rose Halí se nacházel deset mil od Kingstonu, nahoru po strmé točité cestě pokryté červeným prachem, vedoucí do modrých hor. Stezka byla zarostlá a tak úzká, že jsme museli většinu času jet jeden za druhým. Následovala jsem Jamieho přes tunel z cedrových, sladce vonících větví. Stromy, pod kterými jsme projížděli, byly téměř sto stop vysoké. Ve stínu rostly obrovské kapradiny, mladé zkroucené výhony měly šířku téměř jako skutečný krk houslí.

Všude bylo ticho, jen ptáci skřehotali v křovinách a i ti zmlkli, když jsme projížděli kolem. Jamieho kůň se najednou zastavil, škubnul sebou nahoru a zafrkal; počkali jsme, až se maličký zelený had proplazí na druhou stranu stezky a zmizí v podrostu. Snažila jsem se dívat dopředu, ale neviděla jsem dál než deset stop od kraje cesty; všechen zbytek byl ukrytý v chladném zeleném stínu. Napůl jsem doufala, že tudy pan Willoughby procházel v takovém místě by ho nikdy nenašli.

Navzdory intenzivnímu pátrání po celém městě se četníkúm Číňana nepodařilo najít. Zvláštní oddíl námořní pěchoty z Antiguy měl dorazit dalšího dne. Mezitím byl každý dům v Kingstonu zamčen jako bankovní trezor a vlastníci ozbrojení až po zuby.

Ve městě bylo opravdu nebezpečno. Chovali se stejně jako námořní důstojníci; dle názoru plukovníka domobrany až Číňana najdou, bude rád, když přežije tak dlouho, aby ho stihli pověsit.

„Roztrhají ho na kusy, doufám,“ řekl plukovník Jacobs, když nás doprovázel z rezidence v noci, kdy došlo k vraždě. „Roztrhnou mu koule a přerazí ten smradlavý krk, bezpochyby,“ dodal a vyloženě si tuto představu užíval.

„Bezpochyby,“ zamumlal Jamie ve francouzštině, když mě doprovázel do kočáru. Vím, že otázka pana Willoughbyho jej stále trápila; během jízdy přes hory byl tichý a zamyšlený. Přesto jsme nemohli nic dělat. Jestli byl malý Číňan nevinný, nemohli jsme ho zachránit; pokud vinen byl, nemohli jsme to vzdát. V nejlepším případě jsme mohli doufat, že ho nenajdou.

Mezitím jsme měli pět dnů na to, abychom našli mladého Tana. Jestli opravdu v Rose Halí byl. Jestli ne…

Plantáž byla oddělená od lesa plotem a malou brankou. Uvnitř byla půda odplevelená a osazená cukrovou třtinou a kávou. Nedaleko od domu, na odděleném svahu, stála velká hliněná budova, pokrytá palmovými listy. Lidé s tmavou pletí chodili dovnitř a ven a nad celým místem se vznášela nasládlá vůně připáleného cukru.

Dole pod rafinerií anebo jak jsem předpokládala stál velký lis na cukr. Primitivně vypadající věc, skládající se ze dvou obrovských klád, přeložených přes sebe ve tvaru písmena X, připevněných na enormní Šroub vyčnívající z těla lisu, které mělo tvar krabice. Dva nebo tři muži se plazili po lisu, ale momentálně nefungoval; voli, kteří jej táhli, se pobelhávali opodál a pásli se.

„Jak ten cukr odsud vůbec dostanou dolů?“ zeptala jsem se zvědavě a pomyslela na úzkou cestičku, kterou jsme se sem dostali. „Na mulách?“ Oklepala jsem si cedrové větvičky z kabátu, abych vypadala co nejlépe.

„Ne,“ odpověděl Jamie nepřítomně. „Posílají ho dolů ve člunech. Tam dole je řeka, dojdeš tam po cestičce, kterou uvidíš za domem.“

Ukázal na ni bradou. Jednou rukou stáhnul uzdu a druhou si vyklepal z kabátu prach z cesty, kterou jsme se sem dostali.

„Připravená, Sassenachová?“

„Jako vždy.“

Rose Halí byl dvoupatrový dům; dlouhý a vyvážený, se střechou pokrytou drahými břidlicovými tabulkami, ne jako u většiny sídel plantážníků, kteří měli domy přikryté cínovými plechy. Podél celého domu se táhla veranda s podélnými okny a francouzskými dveřmi, kterými se dalo vejít na verandu.

U vchodových dveří rostla velká žlutá růže, která se pnula po laťkové mříži a přečnívala až k okraji střechy. Voněla tak pronikavě, že se mi špatně dýchalo; anebo jsem byla tak rozrušená, že jsem oddychovala tak povrchně, jako bych měla slepené hrdlo. Čekali jsme, až někdo přijde otevřít, a já se rozhlížela kolem, jestli se náhodou kolem rafinérie nepohybuje postava s bílou kůží.

„Ano, pane?“ Dveře otevřela žena tmavé pleti a zvědavě na nás koukala. Byla mohutné postavy a na sobě měla bílé pracovní šaty a na hlavě omotaný červený turban. Její kůže zářila zlatě v záplavě květů na mříži.

„Pan a paní Malcolmovi, jsme tu za paní Abernathyovou,“ řekl Ja mie zdvořile. Ženu to spíše překvapilo, jelikož návštěvy tady nebyly běžné. Chvíli váhala a pak přikývla, poodstoupila dozadu a otevřela široce dveře.

„Počkat v salonu, prosím,“ řekla zpěvavým hlasem tak, že to slovo vyznělo jako „saong.“ „Já se zeptal paní, jestli vás přijmout.“

Byla to velká dlouhá místnost, dělená na části, s velkým křídlovým oknem po celé jedné straně. Na druhém konci pokoje byl krb, velká stavba s kamennými ornamenty a ohništěm z leštěné břidlice, která zabírala téměř celou stěnu. Dalo by se tam bez nejmenší námahy opéct vola a přítomnost obrovského rožně nasvědčovala tomu, že majitel domu to příležitostně dělává.

Otrokyně nám nabídla proutěné sofa a pokynula nám, abychom se posadili. Usedla jsem a rozhlížela se kolem, ale Jamie stále pochodoval tam a zpět a díval se oknem na třtinová pole, rozkládající se dole pod domem.

Byla to podivná místnost; pohodlně vybavená proutěným a rátáno vým nábytkem, s velkým množstvím objemných měkkých polštářů, které zdobily malé neobyčejné kuriozity. Na jedné okenní římse stála řada stříbrných zvonků, naskládaných postupně od nejmenšího až po ten největší. U mého lokte se nacházela skupinka kamenných a terakotových figurek; jakési primitivní modly a bůžci.

Všechno to byly ženské postavy v pokročilém stádiu těhotenství anebo s obrovskými kulatými ňadry a zveličenými boky a okolo všech se vznášela pronikavá a poněkud rušící aura sexuality. Tato doba nebyla prudérní, ale nečekala jsem, že takové objekty najdu v přijímacím salonu v kterékoli době.

O něco více ortodoxní byly jakobitské památky. Stříbrná tabatěr ka, skleněná karafa, zdobený vějíř, velký servírovací podnos i obrovský tkaný koberec na podlaze; vše ozdobeno hranatou bílou růží rodu Stuartů. To mi nepřišlo tak divné spousta Jakobitů, kteří po Cullodenu uprchli ze Skotska, odjela do Východní Indie, aby znovu získala jmění. Celá ta sestava mě nějakým způsobem povzbudila. Majitel domu, který sympatizuje s Jakobity, snad uvítá druha Skota a bude ochoten prokázat nám službu v záležitosti mladého lana. Pokud je tady, varoval mě tichý hlas v mé hlavě.

Ve vnitřní části domu se ozvaly kroky a ve dveřích vedle krbu se něco pohnulo. Jamie vydal zvuk, jako by ho někdo praštil, a já se podívala nahoru a spatřila majitelku domu, jak vchází do místnosti.

Vstala jsem a malý stříbrný šálek, který jsem právě zvedla, spadl na zem a zařinčel.

„Vidím, že sis zachovala svou dívčí postavu, Claire.“ Hlavu měla nakloněnou na stranu a její zelené oči pobaveně zářily.

Byla jsem příliš omráčená překvapením, než abych reagovala nahlas, ale hlavou se mi mihla myšlenka, že nemohu to samé říct i o ní.

Geillis Duncanová měla vždy rozkošně překypující krémová ňadra a velkoryse zakulacené boky. Zatímco její kůže byla stále stejné barvy, překypovala a zakulatila se všude tam, kde to bylo vidět. Měla na sobě mušelínové šaty, pod kterými se měkké tlusté tělo třáslo a pohupovalo, jak se pohybovala. Jemné lícní kosti se už dáv

no ponořily do kyprého těla, ale zářivé zelené oči byly pořád ty stejné, čišela z nich zlomyslnost a smysl pro humor.

Zhluboka jsem se nadechla a hlas se mi vrátil zpět.

„Doufám, že tě tím nijak neurazím,” řekla jsem a klesla jsem zpět na proutěnou pohovku, „ale jak to, že nejsi mrtvá?”

Zasmála se a její hlas byl čistý jako hlas mladé dívky.

„Myslíš, že bych měla, že? Víš, nejsi první a troufám si říci, že nebudeš také ani poslední.”

Její oči se proměnily v jasné zelené trojúhelníčky a sedla si, kývla neformálně na Jamieho a tlesknutím přivolala sluhu. „Nedáme si čaj?” zeptala se mě. „Dejme si a já ti pak přečtu osud z listů. Konec konců, mám dobrou pověst; umím předpovídat budoucnost a proč ne?“ Znovu se zasmála a její buclaté tváře zrůžověly radostí. Pokud byla šokovaná mou přítomností tak, jako jsem byla já její, mistrovsky to zamaskovala.

„Čaj,” řekla mladé služebné, která se objevila na zavolání. „Ten speciální druh v modré nádobce, ano? A dones mi také ořechové sušenky”

„Dáte si také?” otočila se na mě a zeptala se. Koneckonců, při takové příležitosti. „Přemýšlela jsem,” řekla a naklonila hlavu na stranu, jako když racek hodnotí své šance ulovit rybu, „jestli jsme se náhodou nepotkaly ještě pak toho dne v Cranesmuiru.”

Mé srdce přestalo šílet a šok ustoupil. Vystřídala jej vlna zvědavosti. Cítila jsem, že ve mně bublají desítky otázek, atak jsem jednu namátkově vybrala.

„Poznala jsi mě?” zeptala jsem se. „Když jsme se potkaly v Cranesmuiru?”

Zakroutila hlavou. Pramínky krémově bílých vlasů se uvolnily ze sponek a sjely dolů po jejím krku. Nahodile je zastrkovala zpět a přitom mě stále se zájmem pozorovala.

„Ne hned, ne. Ale jistě, říkala jsem si, že jsi mi nějaká povědomá a nemyslela jsem si to sama. Nebyla jsi připravená, když jsi přes kameny přišla, že ano? Ne cíleně, myslím?”

Neřekla jsem: „Tehdy ne.” Namísto toho jsem řekla: „Ne, byla to náhoda. Ty jsi sem přišla záměrně, že? Z roku 1967?”

Přikývla a upřeně mě pozorovala. Mezi obočím měla vrásky a ty se prohloubily ještě více, když se na mě dívala.

„Ano abych pomohla Princi Tearlachovi“ Její ústa se zkřivila, jako by spolkla něco hnusného, a pak najednou otočila hlavu a odplivla si. Kulička slin spadla na podlahu se slyšitelným mlask.

„An gealtaire salach Atailteach!“ řekla. „Hnusný italský zbabělec!“ Její oči ztmavly a nevyzařovaly nic pozitivního. „Kdybych to věděla, zajela bych do Říma a zabila ho, když byla možnost. Ten jeho bratr není o nic lepší, teda o koule míň, kněz jeden ufňukaný. Ne, že by v tom byl nějaký rozdíl. Po Cullodenu jsou jeden Stuart jako druhý k ničemu.“

Povzdechla si a pohnula se tak, že ratanová židle pod ní zaskřípala. Netrpělivě mávla rukou a Stuarty pustila z hlavy.

„Nicméně, tohle je prozatím hotovo. Přišla jsi náhodou prošla skrze kameny někdy v době kolem Slavnosti ohňů, že ano? Tak se to obvykle stává “

„Ano,” řekla jsem udiveně. „Přišla jsem naBeltane. Ale co myslíš tím ,obvykle stává‘? Potkala jsi hodně takových jako… my?“ dořekla jsem váhavě větu.

Zakroutila hlavou, spíše nepřítomně. „Hodně ne.“ Bylo vidět, že nad něčím přemýšlí, ale třeba to bylo jen to, že se chtěla napít; zvedla stříbrný zvonek a silně s ním zatřásla.

„K čertu s tou Clotyldou! Jako my?“ řekla a vrátila se k otázce. „Ne, nepotkala. Kromě tebe jen jednu, kterou jsem znala. Docela mě srazilo na kolena, když jsem si všimla té malé jizvy na tvé ruce a věděla, že jsi jako já.” Dotkla se vrchní části paže, kde se pod nabranou mušelínovou látkou ukrývala jizva po očkování. Znovu naklonila hlavu jako pták a zkoumala mě zářivým zeleným pohledem.

„Ne, když jsem řekla, že se to obvykle stává, myslela jsem tím, že tak soudím podle příběhů. Myslím tím lidi, co mizí v kamenných kruzích. Obvykle prochází skrz v době Beltanu anebo Sa mhainu; někteří i v době Slavností slunce letního nebo zimního slunovratu.”

„Tak proto ten seznam!” řekla jsem náhle a vybavil se mi šedý zápisník, který jsem nechala u Rogera Wakefielda. „Měla jsi seznam, na kterém bylo vždy datum a iniciály, bylo tam asi dvě stě jmen. Nevěděla jsem, proč ta data, ale pamatuji si, že to bylo většinou ke konci dubna nebo začátkem května, anebo také na konci října.”

„Ano, máš pravdu.“ Přikývla a stále na mě zamyšleně hleděla. „Takže jsi našla moji malou knihu? A proto jsi věděla, jak se sem dostat a hledala mě na Craigh na Dun? Byla jsi to ty, ne? Cos křičela mé jméno, ještě než jsem prošla kameny?”

„Gillian,” řekla jsem a viděla rozšiřující se zorničky, když uslyšela jméno, které jí kdysi náleželo. Její tvář se však ani nepohnula. „Gil lian Edgarsová. Ano, to jsem byla já. Nevěděla jsem, že mě v takové tmě uvidíš.” V paměti se mi vybavil kamenný kruh pohlcený nocí plápolající oheň uprostřed a útlou postavu plavovlasé dívky v žáru plamenů.

„Neviděla jsem tě,” řekla. „To potom později, když jsi křičela, když nás vyslýchali, tak jsem si říkala, že jsem tvůj hlas už někde slyšela. A pak, když jsem uviděla tu jizvu na tvém rameni…” Otřásla se a látka se na jejích pažích napnula a zase povolila zpět. „Kdo tam v tu noc s tebou byl?” zeptala se zvědavě. „Viděla jsem dvě postavy snědého krasavce a dívku.”

Přivřela oči a soustředila se. Pak je otevřela znovu a zírala na mě. „Později jsem myslela, že ji znám ale nemohla jsem si vzpomenout její jméno, ačkoli bych přísáhla, že jsem ji už viděla. Kdo to byl?”

„Paní Duncanová? Anebo teď už paní Abernathyová?” vyrušil nás Jamie, který vykročil dopředu a formálně se poklonil. První šok z toho, když ji spatřil, pomalu mizel, ale byl stále bledý. Pod napnutou kůží se rýsovaly lícní kosti.

Pohlédla na něho, pak ještě jednou, jako kdyby ho viděla poprvé.

„Ach, a není to náhodou to mladé lišče!” řekla pobaveně. Pozorně si ho prohlížela shora dolů a se zájmem podrobně zaznamenávala jeho vzhled.

„Vyrostl z tebe pěkný chlap, víš to?” řekla. Opřela se dozadu o křeslo, které hlasitě zaskřípalo pod její váhou, a zašilhala po něm. „Máš hodně z MacKenziů, hochu. Vždycky tomu tak bylo, ale teď, když jsi starší, máš v obličeji rysy obou tvých strýců.”

„Jsem si jist, že i Dougal i Colum by byli potěšeni, že si je tak dobře pamatujete.” Jamie upíral pohled na ni stejně jako ona na něj. Nikdy ji neměl rád a těžko by změnil názor i teď ale nemohl si dovolit odporovat; ne jestli tady někde měla lana.

Právě nám donesli čaj, a tak cokoliv chtěla odpovědět, přerušili ji. Jamie se posunul ke mně a sedl si na pohovku, zatímco Geilie opatrně nalévala čaj a podala každému šálek, jak to bývá zvykem u konvenčních hostitelů na čajových večírcích. Jako kdyby tu iluzi chtěla podpořit, nabídla i cukřenku a džbánek s mlékem a posadila se jakoby k lehkému rozhovoru.

„Snad vás neurazím mojí otázkou, paní Abernathyová, řekl Jamie, „jak jste se na tohle místo dostala? Slušnost mu nedovolila zeptat se na rovinu — Jak jste unikla, když jste byla upálena jako čarodějnice?

Zasmála se a sklopila koketně řasy dolů.

„No, vybavujete si, že když jsem byla v Cranesmuiru, tak jsem čekala dítě?“

„Myslím, že si na něco takového vzpomínám. Jamie usrkl čaje a konečky jeho uší nepatrně zrůžověly. Měl důvod si to pamatovat, souhlasím; uprostřed čarodějnického procesu ze sebe strhala šaty a ukázala všem vypouklé břicho, které jí zachránilo život alespoň dočasně.

Objevil se malý růžový jazyk a jemně sebral kapičky čaje z jejího horního rtu.

„Ty jsi měla děti? zeptala se a její obočí poskočilo nahoru.

„Ano.

„Hrozná nádeničina, že? Vláčíš se jako zablácená svině a pak se roztrhneš napůl jen kvůli něčemu, co vypadá jako utopená krysa. Zakroutila hlavou a vydala zvuk vyjadřující její znechucení. „Krása mateřství, co? Přesto bych si neměla stěžovat to krysí mládě mi zachránilo život. Lepší být zbídačená po porodu než upálená na hranici.

„Také si myslím, řekla jsem, „ačkoliv to druhé jsem nezažila, takže to nemohu říct jistě.

Geillis se rozkašlala a hnědá sprška čaje se rozstříkla po jejích šatech. Nedbale si je utřela a pobaveně na mě hleděla.

„Já to taky nezažila, ale měla jsem možnost vidět to. A myslím, že je pořád lepší ležet v zablácené díře a pozorovat, jak ti roste břicho, než to druhé.

„Drželi tě celou dobu ve vězení? Stříbrná lžička mě studila, ale začala se mi potit dlaň, když jsem si vzpomněla na díru pro zloděje z Cranesmuiru. Strávila jsem tam s Geillis Duncanovou tři dny, když mě obvinili z čarodějnictví. Jak dlouho tam zůstala?

„Tři měsíceřekla a zamyšleně pozorovala svůj šálek čaje. „Tři hrozné měsíce s omrzlými prsty, s havětí, co se plazila kolem, a smradlavými zbytky jídla. Páchlo to tam jako v hrobě a ve dne v noci jako by se na mě lepila smrt.“

Pak se podívala nahoru a rty měla zkřivené hořkostí a pobavením zároveň. „Ale nakonec jsem porodila jako člověk; v domě fiskálního úřední ka.“

Měla zastřené oči a já se zamyslela nad tím, jestli to, co měla ve sklenici, byl opravdu čaj.

„Měla jsem kosočtvercové okenní tabule, vzpomínáte si? Všechny v odstínech purpury, zelené a bílé nejbohatší dům ve vesnici. Zasmála se, když si na to vzpomněla. „Dali mi to dítě, abych si ho podržela, a když na něj padalo zelené světlo, opravdu vypadalo jako utopené. Myslela jsem, že bude na dotek chladné jako mrtvola, ale nebylo; bylo teplé. Teplé jako kulky jeho otce. Náhle se zasmála nepříjemným hlasem.

„Proč jsou muži tak hloupí? Vodíš je za ty jejich kulky, kam chceš na chvíli. Pak jim dáš syna a zase je vodíš za kulky. Ale to je vše, co pro ně jsi, ať už přicházejí nebo odcházejí jen kunda.

Opřela se ve svém křesle. Pak široce roztáhla stehna a ironicky připila na stydkou kost. Přitom se úkosem dívala přes oteklé břicho dolů.

„Tak, připijme na ni, říkám vám! Je to ta nejmocnější věc na světě. Alespoň ti černí to vědí. Pořádně si lokla svého nápoje. „Oni vyřezávají malé bohyně, všechny mají břicho, kundu a prsa. Stejně jako to dělají muži ze země, odkud pocházíme ty a já. Zašilhala na mě a pobaveně na mě cenila zuby. „Však znáš ty Časopisy, co si muži tajně kupují, že ano?

Krví podlité zelené oči se podívaly na Jamieho. „A ty určitě znáš ty obrázky a knihy, co si teď mezi sebou rozesílají muži v Paříži, že ano, lišáku? Je to pořád to samé. Mávla rukou a pořádně se napila. „S tím rozdílem, že černí máji tu slušnost a uctívají to.

„Jsou určitě velice vnímaví,” řekl Jamie potichu. Seděl opřený v křesle, nohy měl natažené dopředu a zjevně byl uvolněný, ale v prstech, ve kterých svíral šálek, jsem spatřila napětí. „A jak víte, na jaké obrázky se dnes muži v Paříži koukají, paní Abernathyová?”

Byla možná v podnapilém stavu, ale v žádném případě opilá. Když uslyšela jeho tón hlasu, ostře se na něj podívala a zkřivila ústa.

„O, paní Abernathyová to ví moc dobře. Když jsem žila v Paříži, používala jsem jiné jméno Madame Melisande Robicheux. Líbí se ti? Zdálo se mi zbytečně vznešené, ale dal mi ho tvůj strýček Dou gal, tak jsem si ho nechala jsem sentimentální.”

Sevřela jsem volnou ruku v pěst, pod sukní, aby to nebylo vidět. Slyšela jsem o Madame Melisande, když jsem žila v Paříži. Nebyla to stejná část společnosti, která k ní chodila jako ke slavné věštkyni; střežila ta nejhlubší tajemství dvorních dam, radila jim ohledně milostného života, investic a těhotenství.

„Domnívám se, že jsi těm slečnám mohla vyprávět velice zajímavé věci,” řekla jsem suše.

Tentokrát se zasmála opravdu od srdce. „Ó, mohla jsem, opravdu! Ale málo kdy jsem to dělala. Za pravdu lidi většinou platit nechtějí. Ačkoliv někdy vzpomínáš na Jeana Paula Marata a na to, jak jej jeho matka chtěla pojmenovat Rudolphe? Řekla jsem jí, že to jméno mu přinese neštěstí. Dnes o tom někdy přemýšlím kdyby se jmenoval Rudolphe, stal by se z něj revolucionář anebo by se třeba živil psaním poezie? Přemýšlel jsi o tom někdy, lišáku jak může jméno všechno změnit?” Upřeně se dívala na Jamieho zelenýma skleněnýma očima.

„Často,” řekl a odložil šálek. „Takže to byl Dougal, kdo vás z Cra nesmuiru odvedl pryč?”

Přikývla a potlačila říhnutí. „Ano. Přijel, aby odvezl dítě jen dítě, ze strachu, že by někdo přišel na to, že je otcem, víte? Ale nechtěla jsem mu ho dát. A když přišel a chtěl mi ho vzít násilím, popadla jsem dýku, co měl za opaskem, a přiložila ji dítěti ke krku ” Když si na to vzpomněla, na jejích roztomilých ústech se objevil nepatrný úsměv, coby známka spokojenosti.

„Řekla jsem mu, že pokud nebude přísahat na smrt svoji i vlastního bratra, že mě odtamtud odveze pryč do bezpečí, že dítě zabiju, opravdu.”

„A on ti uvěřil?” Cítila jsem se trochu nesvá, když jsem si představila jakoukoli matku s dýkou u krku svého novorozeněte, i kdyby to jen předstírala.

Podívala se zpátky na mě. „Ach, ano,” řekla tiše a usmála se ještě víc. „On mě znal, Dougal mě opravdu znal.”

Celý zpocený, i když to bylo v prosinci, a neschopný odtrhnout oči od maličkého obličeje svého spícího syna Dougal souhlasil.

„Když se shýbal pro dítě, napadlo mě, že podřežu krk jemu,” řekla a vzpomínala. „Ale pro mě samotnou by pak bylo mnohem těžší dostat se pryč, a tak jsem to neudělala “

Jamieho výraz obličeje se nezměnil, zvedl šálek čaje a napil se.

Dougal se sešel se žalářníkem, Johnem MacReem a kostelníkem a za diskrétní úplatek zajistil, že příští ráno ta postava s kapucí na hlavě, roztažená na kůlu u sudu s dehtem, nebude Geillis Duncanová.

„Myslela jsem, že použijí třeba slámu,” řekla, „ale on byl chytřejší, než se zdál. Stará babička Joan MacKenzieová, která zemřela tři dny předtím, měla být pochována ve stejné odpoledne. A to víte, pár šutrů do rakve, pořádně zatlouct víko a Bob je tvůj nejlepší kámoš, víte jak? Opravdové tělo lépe hoří.” Zasmála se a spolkla zbytek svého nápoje.

„Málokdo má možnost vidět svůj vlastní pohřeb; a co teprve vidět vlastní upálení?”

Byl konec zimy. Na konci vesnice rostl malý jeřabinový lesík. Na holých větvích se pohupovalo suché listí a zmrzlé červené kuličky pod stromy vypadaly jako kapky krve.

Byl to pochmurný den, vypadalo to, že bude padat sníh s deštěm anebo sníh, ale nakonec se objevila celá vesnice; upálení čarodějnice nebylo událostí, o kterou by chtěl někdo přijít. Farář, otec Bain, zemřel tři měsíce předtím na nějaký zánět, ale pro tuto příležitost pozvali kněze z vedlejší vesnice. S kadidelnicí před sebou šel stezkou do lesíka a prozpěvoval pohřební bohoslužbu. Za ním šel žalářník a dva jeho pomocníci, kteří za sebou táhli košatinu a na ní černě oděné tělo.

„Předpokládám, že babička Joan bude spokojená” řekla Geilie a vycenila zuby. „Myslím, že neočekávala na svém pohřbu více než čtyři nebo pět lidí a co se nestalo, měla tam celou vesnici, kadidlo a speciální modlitby k tomu!”

MacRae odvázal klátící se tělo a odnesl ho k sudu s dehtem, který už byl připraven.

„Soud se nade mnou smiloval a nemusela jsem být upálená zaživa,” vysvětlila ironicky Geillis. „Takže očekávali, že tělo bude mrtvé nebyl žádný problém v tom, že jsem už byla uškrcená. Jedinou věcí, která šla vidět, bylo to, že babička Joan vážila asi o polovinu méně než já, ale nezdálo se, že by si někdo všiml, že tělo, které MacRae nesl, bylo lehké.

„Ty jsi to viděla?” zeptala jsem se.

Samolibě přikývla. „Ó ano. Byla jsem zahalená do pláštěnky to byli všichni kvůli počasí ale já bych si to nenechala ujít.”

Když kněz ukončil poslední modlitbu proti zlým kouzlům, MacRae převzal od pomocníka sosnovou pochodeň a udělal krok dopředu.

„Bože, smiluj se nad duší této ženy a odpusť jí hříchy, které spáchala v tomto těle,” řekl a přiložil hořící pochodeň k sudu s dehtem.

„Bylo to mnohem rychlejší, než jsem si myslela,” řekla Geillis a zněla trochu překvapeně. „Oheň vzplál hlasitým huššš! pak závan horkého vzduchu a byly vidět jen plameny, střílející tak vysoko, že sežehly i jeřabinové větve nad námi.

Během minuty oheň zase klesl a skrze bledé plameny prosvítala tmavá postava. Kapuce a vlasy už shořely prvním spalujícím horkem a obličej už byl popálený tak, že nebyl k rozeznání. O chvíli později ze spáleného masa začaly vyčnívat kosti a nad hořícím sudem se vytvořila vzduchová kapsa.

V místech, kde měla oči, zůstaly jen prázdné díry,” řekla. Pohlédla na mě mechově zelenýma očima. Byly zastřené vzpomínkami. „Říkala jsem si, že se možná dívá na mě. Ale pak lebka explodovala a bylo po všem. Lidé se začali rozcházet všichni, kromě těch, co doufali, že si pak nasbírají zbytky kostí jako suvenýry.”

Vstala a potácivým krokem se vydala k malému stolu u okna. Zvedla stříbrný zvonek a hlasitě zacinkala.

„Ano, řekla, otočená k nám zády. „Možná, že porod je snadnější.

„Takže Dougal tě odvezl do Francie, řekl Jamie. Nepatrně cukal prsty pravé dlaně. „Jak jste se dostala sem, do Západní Indie?

„Ach, to mnohem později, řekla bezstarostně. „Po Cullodenu. Pak se otočila, usmála se na Jamieho a pak na mě.

„A co přivedlo vás do tohoto místa? Určitě ne potěšení z mé společnosti?

Pohlédla jsem na Jamieho a jak se narovnal, na jeho zádech bylo vidět jisté napětí. V obličeji měl klid, ale v očích se zračila ostražitost.

„Přijeli jsme hledat mého mladého příbuzného, řekl. „Mého synovce lana Murraye. Máme důvody myslet si, že tady pracuje.

Geiliino obočí vyskočilo tak vysoko nahoru, že sejí na čele udělaly vrásky.

„lan Murray? zeptala se a rozpačitě zakroutila hlavou. „Nezaměstnávám bílé dělníky. Ostatně, nechci tu bílé. Jediný svobodný člověk tady je dozorčí a tomu říkají ohař; ze čtvrtiny je černý.

Narozdíl ode mě uměla Geillis Duncanová velice dobře lhát. Z toho, s jak malým zájmem se vyjádřila k naší situaci, bylo těžké poznat, jestli jméno lan Murray kdy předtím slyšela. Ale lhala a já to věděla.

Jamie to věděl také; to, co zazářilo v jeho očích, nebylo zklamání, ale vztek, který rychle potlačil.

„Opravdu? řekl zdvořile. „A to se nebojíte být tady sama jen s otroky, tak daleko od města?

„Ach ne. Vůbec ne.

Široce se na něj usmála, pak zvedla dvojitou bradu nahoru a otočila ji směrem k terase za jeho zády. Otočila jsem hlavu a zjistila, že téměř celé francouzské dveře vyplňuje ohromný černoch, o několik palců vyšší než Jamie, a z jeho vyhrnutých rukávů vyčnívají jako svalnaté kmeny stromů ruce.

„Představuji vám Hercula, řekla Geilie a malinko se zasmála. „Má také bratra dvojče.

„Nejmenuje se náhodou Atlas? zeptala jsem se koutkem úst.

„Uhodla! No není to chytrá ženská, lišáku? Konspirativně mrkla na Jamieho a svaly na její kulaté tváři se zachvěly. Když otáčela hla

vu, zasáhlo ji slunce a já spatřila červenou pavučinu popraskaných kapilár, které jako síť pokrývaly její čelisti.

Hercules si nevšímal ani nás, ani čehokoli jiného. Jeho velký obličej byl povadlý a tupý a v hluboce osazených očích pod hřebenem obočí nebyl žádný život. Pohled na něho ve mně vyvolal velmi znepokojivý pocit, a to nejen pro jeho velikost; dívat se na něj bylo jako procházet kolem domu, ve kterém straší, kde něco číhá za okny.

„To stačí, Hercule; můžeš se vrátit zpět k práci.“ Geilie uchopila stříbrný zvonek a jemně s ním jednou cinkla. Obr se beze slova odkolébal z verandy pryč. „Já se otroků nebojím “ vysvětlila. „Oni se bojí mě, protože si myslí, že jsem čarodějnice. Je to velice vtipné, uvážíme li, nemyslíte?“ Její oči zablikaly za tučnými víčky.

„Geilie ten muž.“ Váhala jsem a připadalo mi absurdní ptát se na takovou věc. „Není to zombie?“

Potěšeně se zasmála a spráskla ruce.

„Kriste Pane, zombie? Ježíši, Claire!“ Řehtala se a rudla od krku a ke kořínkům vlasů.

„No, musím říct, že příliš bystrý není,“ řekla nakonec a stále lapala po dechu a sípala. „Ale mrtvý opravdu není!“ A zase vybuchla smíchem.

Jamie se na mě zmateně díval.

„Zombie?“

„Nevadí,“ řekla jsem a zrudla jsem v obličeji téměř stejně jako Geilie. „Kolik tady máš asi otroků?“ zeptala jsem se a chtěla změnit téma.

„Hý hý,“ řekla a zase se řehtala. „Ach, asi sto nebo tak nějak. To není tak velké místo. Je to jen tři sta akrů třtiny a trochu kávy na horních svazích.“

Vytáhla z kapsy krajkou lemovaný kapesník, otřela si zpocený obličej a párkrát vdechla nosem, aby se uklidnila. Spíše, než viděla, jsem cítila Jamieho napětí. Byla jsem si jistá tím, že stejně jako já byl přesvědčen o tom, že Geilie o Ianovi něco ví když už nic jiného, nebyla vůbec překvapená naší návštěvou. Někdo jí o nás musel říct a tím někým mohl být pouze lan.

Představa vyhrožování ženě kvůli informacím se nezdála Jami emu přirozenou cestou, já jsem však zastával odlišný názor. Nane

štěstí Herculova přítomnost ve mně tuto myšlenku ztlumila. Další nejlepší věc, která mě napadla, byla prohledat dům a okolí a pokusit se najít po chlapci jakoukoli stopu. Tři sta akrů nebylo málo. ale jestli se nacházel na pozemku, byl by nejspíš v domě nebo v okolních budovách dům, rafinerie, ubytovací prostory pro otroky.

Když jsem se ze světa myšlenek vrátila zpět do reality, uvědomila jsem si, že mi Geilie položila otázku.

„Cože?

„Říkala jsem,“ trpělivě zopakovala větu, „že když máš takový talent na léčení jako tehdy, když jsem tě znala ve Skotsku; znáš už toho zase více?“

„Domnívám se, že ano. Opatrně jsem si ji prohlédla. Chtěla, ať pomohu jí? Nebyla zdravá; pohled na její skvrnitou pleť a tmavé kruhy pod očima stačil k tomu, abych to poznala. Ale byla snad vážně nemocná?

„Já nic nepotřebuji?” řekla, když zjistila, jak se na ni dívám. „Rozhodně ne zrovna teď. Mám dva otroky, kteří onemocněli. Byla bys tak laskavá a prohlédla je?“

Podívala jsem se na Jamieho, který téměř neznatelně přikývl. Byla to šance prozkoumat bydlení otroků a pokusit se hledat lana.

„Když jsme přicházeli, viděl jsem, že je nějaký problém s lisem, řekl a rázně vstal. Pak chladně kývl hlavou směrem k Gailie. „Třeba bych se na to mohl podívat, zatímco vy a moje žena budete prohlížet nemocné. Nečekal na odpověď, sundal si kabát a pověsil ho na věšák u dveří. Pak si vyhrnul rukávy a odešel verandou pryč. V jeho vlasech probleskovalo slunce.

„Je šikovný, že ano? Geilie se za ním pobaveně otočila. „Můj manžel Barnabas byl také takový když uviděl jakýkoli stroj, nebyl schopen dát od něho ruce pryč. Anebo mladou otrokyni, dodala. „Pojď se mnou, nemocní jsou v zadní části kuchyně.

Kuchyň byla samostatnou budovou, spojenou s domem průchodem, obrostlým kvetoucím jasmínem. Bylo to, jako kdybyste procházeli oblakem vůně, obklopení bzukotem včel tak hlasitým, že jste jej cítili na kůži, jako kdyby někdo tiše hrál na dudy.

„Už tě někdy píchly? Geilis sfoukla létající chlupaté tělíčko a ohnala se rukou.

„Párkrát.“

„Mě také,“ řekla. „Tolikrát a nikdy se mi nic nestalo. Jen jsem měla na kůží červený flek. Ale minulé jaro jedna ta malá potvůrka píchla služku z kuchyně a děvče zpuchlo jako ropucha a zemřelo, mně před očima!“ Pohlédla na mě, vytřeštila oči a ironicky se zasmála. „Zvedla jsem si reputaci, to ti teda řeknu. Zbytek otroků šířil historku, že jsem ji očarovala; že jsem ji zaklela, abych ji zabila kvůli tomu, že spálila buchtu. Od té doby nemám ani jeden připálený hrnec.“ Zakroutila hlavou a odehnala další včelu.

Byla jsem její necitelností poněkud zděšená. Možná, že ty pomluvy, které jsem měla možnost slyšet u guvernéra na plese, se trochu zakládaly i na pravdě.

Odmlčela jsem se a dívala se skrze krajkové jasmínové listy do třtinových polí pod námi. Jamie spravoval lis. Prohlížel obrovské břevno, zatímco dozorce, jak jsem se domnívala, ukazoval prstem a vysvětloval. Když jsem je tak pozorovala, Jamie něco řekl, pak gestikuloval a dozorce důrazně kýval hlavou a mával rukama, což znamenalo odpověď. Když nenajdu žádnou stopu po lanoví v prostorách kuchyně, snad se Jamie něco dozví od dozorce. I když Geilie zapírala, instinktivně jsem cítila, že chlapec je tady někde na tomto místě.

V kuchyni po něm nebylo ani stopy; pouze tři čtyři ženy, které hnětly těsto na chléb a loupaly hrášek, se na nás zvědavě dívaly, když jsme procházely. Mou pozornost upoutala mladá dívka, a tak jsem na ni kývla a usmála se; třeba budu mít možnost přijít později a promluvit s ní. Údivem vytřeštila oči a pak najednou sklonila hlavu a upnula pohled na misku s hrachovými lusky. Zahlédla jsem, že na mě kradmo pohlédla, když jsme procházely místností, a pak jsem si všimla, že zakryla miskou břicho. Byla těhotná, ale ještě to nebylo příliš poznat.

První nemocný otrok ležel v malé komůrce, vzdálené od kuchyně. Ležel na slamníku pod policemi, na kterých byly hustě naskládané sýry, obalené gázou. Pacient, mladý muž asi ve věku dvaceti let, se náhle posadil a zamrkal do slunečních paprsků, když jsem otevřela dveře.

„Co mu je?“ Poklekla jsem k muži a dotkla se jeho kůže. Byla teplá a vlhká, nejevila žádné známky horečky. Nevypadal, že je na tom nějak špatně, jen ospale mrkal, když jsem jej prohlížela.

„Má červa.“

Překvapeně jsem pohlédla na Geilie. Z toho, co jsem viděla a slyšela na ostrovech, myslela jsem, že přinejmenším tři čtvrtiny černých obyvatel a i mnoho bílých trpí na cizopasníky. Jistě, bylo to odporné a vysilující, ale ohroženi byli většinou ti nejmladší a nejstarší.

„A to více než jednoho,” řekla jsem. Opatrně jsem převrátila otroka na záda a začala prohmatávat jeho břicho. Slezina byla měkká a nepatrně zvětšená také obvyklá záležitost v těchto oblastech ale necítila jsem v břišní dutině nic podezřelého, co by naznačovalo závažnější zamoření střev. „Vypadá docela zdravě; proč ho tadv držíš ve tmě?”

Jakoby v odpovědi na mou otázku otrok náhle uhnul před mou dlaní a pronikavě zařval. Stočil se do klubíčka. Svíjel se a zase narovnával jako jo jo a pak se otoěil ke stěně a tloukl do ní hlavou, stále u toho křičel. Potom, stejně jako když se křeč dostavila, zmizela a mladý muž klesl zpět na matraci, celý udýchaný a propocený.

„Ježíši Roosevelte Kriste” řekla jsem. „Co bylo tohle?”

„Červ loa loa “ řekla Geilie a vyloženě se bavila mou reakcí. „Žijí v očních bulvách, hned pod povrchem. Přemisťují se tam a zpět, z jednoho oka do druhého, a když procházejí přes nos, je to prý hodně bolestivé.” Kývla na otroka, který se stále ještě trochu třásl.

„Tma působí, že se červi tolik nepohybují,” vysvětlila. „Chlápek z Androsu říkal, že je musíš chytit těsně po tom, co vlezou do oka, protože jsou hned pod povrchem. Můžeš je prý nadzvednout velkou jehlou na látání. Když dlouho čekáš, dostanou se hlouběji a už je nejde dostat pryč.” Otočila se do kuchyně a zakřičela, aby přinesli světlo.

„Tady máš, vzala jsem jehlu, kdyby byla zapotřebí.” Zalovila ve vaku u svého pasu a vytáhla kus plstě, ve kterém byly zapíchnuté kovové jehly velikosti asi tří palců. Ochotně mi je nabídla.

„Zešílela jsi nebo co?” Zděšeně jsem na ni zírala.

„Ne. Neříkala jsi snad, že jsi dobrá léčitelka?” zeptala se logicky.

„Jsem, ale…“ Pohlédla jsem váhavě na otroka a pak vzala svíčku, kterou držela jedna z kuchařek.

„Přineste mi trochu brandy a malý ostrý nůž,” řekla jsem. „Ponořte nůž a jehlu do brandy, pak podržte na chvíli konec nože

v plameni. Nechte jej, ať vychladne, ale nedotýkejte se ho.“ Během vysvětlování jsem jemně vyhrnula jedno víčko. Mužovo oko na mě pohlédlo. Bylo zvláštně nepravidelné. Hnědá skvrnitá duhovka v krví podlitém bělmu barvy žluté husté smetany. Opatrně jsem přitáhla svíčku tak blízko, že se duhovka srazila, pak ji zase odsunula pryč, ale nic jsem tam neviděla.

Zkusila jsem to samé s druhým okem a téměř upustila svíčku. Byla jsem si jistá, že jsem zahlédla malé průhledné vlákno, pohybující se pod spojivkou. Když jsem to viděla, ucukla jsem, ale pak se ovládla, sáhla pro čerstvě vy sterilizovaný nůž a stále držela víčko.

„Drž ho za ramena,“ řekla jsem Geilie. „Nesmí se pohnout, jinak ho mohu oslepit.“

Chirurgie je děsivá, když se o ní rozjímá, ale překvapivě jednoduchá, když se má předvést. Rychle jsem nařízla vnitřní roh spojivky a konečkem jehly ji nazvedla. Na volné ploše se líně vlnil Červ, a tak jsem špičkou jehly vklouzla pod jeho tělo a vytáhla jej. Byl čistý jako smotaný kousek příze.

Potlačila jsem chuť otřást se odporem a červa jsem odhodila. Rozplácl se o stěnu, ozvalo se tiché vlhké plesk! A zmizel někde v tmavých prostorách pod sýry.

Nekrvácel; po krátké debatě samé se sebou jsem se rozhodla, že nechám ránu tak, ať už ji vyčistí slzy. Muselo se to zahojit samo; neměla jsem žádné tenké chirurgické nitě a zranění bylo tak malé, že by to bylo tak najeden dva stehy.

Ovázala jsem oko obvazem a posadila se, spokojená s mým prvním vpádem do tropické medicíny.

„Skvěle,“ řekla jsem a odsunula židli dozadu. „Kde je ten další?”

Druhý pacient ležel v chatrči za kuchyní, byl mrtvý. Dřepla jsem si k tělu. Byl to muž ve středním věku, měl prošedivělé vlasy. Cítila jsem zároveň lítost a vztek.

Příčina smrti byla více než zřejmá: kýla. Smyčka ze zkrouceného zaníceného střeva vyčnívající z jedné strany břicha, všechno potažené kůží, nyní už zbarvené dozelena, ačkoliv tělo bylo ještě teplé, skoro jako živé. V rysech obličeje bylo vidět agónii, končetiny měl stále zkroucené, díky kterým bylo jasně vidět, jakým druhem smrti zemřel.

„Proč jsi Čekala? Vstala jsem a zabodla se pohledem do Geilieiny tváře. „Pro rány boží, ty si se mnou piješ Čaj a povídáš a tady se děje tohle? On není mrtvý ani hodinu, ale musel se trápit už hodně dlouhou dobu několik dnů! Proč jsi mě sem nepřivedla hned?

„Dnes ráno vypadal ještě dobře,“ řekla a mé rozčílení ji vůbec neznepokojilo. Pokrčila rameny. „Viděla jsem jich předtím už tolik; nemyslela jsem, že bys s tím mohla něco dělat. Nezdálo se mi, že má cenu spěchat.”

Nechtěla jsem ji dál obviňovat. Měla pravdu; kdybych přišla o něco dříve, mohla jsem ho operovat, ale šance byly mizivé, vlastně žádné. Kýla byla něco, s čím jsem si mohla poradit i ve zdejších ztížených podmínkách; konec konců jde jen o zatlačení vyčnívajícího střeva zpět a sešití roztrženého břišního svalstva; jediným nebezpečím byla infekce. Ale jakmile se střevo dostalo ven a zkroutilo tak, že v něm přestala proudit krev a obsah začal zahnívat, muž byl odsouzen k smrti.

Ale nechat umírat člověka v zatuchlé chatrči, samotného… ale možná, že by se nenašla žádná bílá žena, která by jej více nebo méně utěšila. Přesto se objevil pocit neúspěchu; stejný, který se vynoří v přítomnosti smrti. Utřela jsem si ruce do utěrky nasáklé brandy a snažila se zvládnout emoce.

Jedno se povedlo, druhé se nepovedlo a stále hledáme lana.

„Když už tu jsem, možná bych se radši měla podívat i na zbytek tvých otroků, nabídla jsem. „Špetka prevence, víš jak.“

„Ach, oni jsou v pořádku. Geilie mávla bezstarostně rukou. Nicméně, jestli nevíš, co s časem, tak prosím. Ale později; dnes odpoledne mám návštěvu a chtěla bych si s tebou nejdřív promluvit. Pojď zpátky domů tady se o to někdo postará. Kývla nepatrně hlavou, když řekla “to. Měla na mysli otrokovo pokroucené tělo. Vzala mě pod paží a strkala do mě, abych už konečně šla zase do kuchyně.

Když jsme tam došly, odpojila jsem se a šla za těhotnou otrokyní, která právě na čtyřech drhla krbovou desku.

„Jdi napřed; chci se podívat na tu dívku. Nevypadá moc dobře, když se tak na ni dívám nechceš snad, aby potratila.

Geilie se na mě zvědavě podívala a pak pokrčila rameny.

„Dvakrát porodila bez problému, ale ty jsi doktorka. A jestli tě to baví, pokračuj. Ale nebuď tu příliš dlouho; ve čtyři má dorazit farář.“

Předstírala jsem, že prohlížím ohromenou dívku, zatímco Geilie ny šaty zmizely v průchodu.

„Poslyš,” řekla jsem. „Hledám tady mladého bílého chlapce jménem lan; jsem jeho teta. Nevíš, kde by mohl být?“

Dívka nemohlo jí být více než sedmnáct nebo osmnáct let na mě udiveně pohlédla. Zamrkala a podívala se na starší ženu, která přestala dělat svoji práci a přišla se přes pokoj podívat, co se děje.

„Ne, madam,” řekla starší žena a zakroutila hlavou. „Žádní bílí chlapci tady nejsou. Ani jeden.”

„Ne, madam,” dívka poslušně zopakovala. „Nevíme nic o vašem chlapci.” Ale neřekla to hned a ani se na mně nepodívala.

Ke starší ženě se už připojily i dvě kuchařky, aby ji podpořily. Stála jsem za neproniknutelnou zdí naprosté ignorance a neměla jak uniknout. Zároveň jsem si byla vědoma toho, jak to mezi ženami chodí vždy jedna druhou varovala; byly ostražité a o věcech mlčely. Mohlo to být jen tím, že se zničehonic na jejich území objevila bílá cizinka ale mohlo to být i něčím jiným.

Nemohla jsem zůstat déle; Geilie se mohla vrátit a hledat mě. Za šátrala jsem rychle v kapse, vytáhla dva šilinky a vtiskla je dívce do dlaně.

„Kdybys mladého lana viděla, řekni mu, že jeho strýc ho tady hledá.” Nečekala jsem na odpověď, otočila jsem se a pospíchala ven z kuchyně.

Když jsem procházela cestou k domu, podívala jsem se směrem k cukrovaru. Lis stál opuštěný a na mýtince se pásli voli. Po Jamiem ani po dozorci ani památka; třeba už šel zase dovnitř do domu?

Prošla jsem francouzskými dveřmi do haly a náhle se zastavila. Geilie seděla na proutěné židli, Jamieho kabát přes rameno a na klíně rozložené fotografie Brianny. Zaslechla mé kroky a s jedním zvednutým obočím a kyselým úsměvem vzhlédla.

„To je ale krásná slečna. Jak se jmenuje?”

„Brianna.” Ztuhly mi rty. Pomalu jsem kráčela k ní a potlačovala touhu vyrvat jí fotografie z rukou a utéct.

„Vypadá úplně jako její otec, že ano? Říkala jsem si, že je někomu podobná. Ta vysoká dívka s rezavými vlasy, kterou jsem viděla v tu noc na Craigh na Dun. On je její otec, ne?“ Ukázala směrem ke dveřím, kterými Jamie odešel.

„Ano. Dej mi to.“ Teď už to bylo jedno; stejně už fotografie viděla. Nicméně jsem nestrpěla, jak se její tlusté prsty dotýkají obličeje mé dcery.

Zkřivila ústa, jako by chtěla něco namítnout, ale pak je složila do úhledného čtverečku a beze slova mi je vrátila. Chvíli jsem je držela na prsou a nevěděla, co s nimi udělat, pak jsem je vsunula do kapsy u sukně.

„Posaď se, Claire. Za chvíli donesou kávu.“ Ukázala na malý stolek a židli u něj. Sledovala mě, když jsem se přemisťovala a přemýšlela.

Pobídla mě, abych nalila kávu nám oběma, a pak beze slova vzala svůj šálek. Nějakou chvíli jsme jen usrkávaly a mlčely. Třásly se mi ruce, a tak jsem si polila zápěstí. Odložila jsem šálek, utřela si ruku o sukni a přemýšlela, proč bych se měla bát.

„Dvakrát,” řekla náhle. Podívala se na mě se zděšením. „Kriste Pane na kříži, tys prošla dvakrát! Anebo ne třikrát to muselo být, protože jsi tady zas.” Nevěřícně kroutila hlavou a ani na chvíli mě nespustila z očí.

„Jak?“ zeptala se. „Jak jsi to mohla tolikrát udělat a přežít?“

„Nevím.” Všimla jsem si nepříjemné skepse, kterou měla v obličeji, a odpověděla na svou obranu. „Nevím! Prostě jsem prošla.”

„Cítila jsi to samé, co ostatní?” Její zelené oči se zúžily, když přemýšlela. „Jaké to bylo být mezi? Necítila jsi hrůzu? A takový hluk, že jsi měla dojem, že ti praskne lebka a rozstříkne se ti mozek?”

„Ano, bylo to tak.” Nechtěla jsem o tom mluvit; nechtěla jsem o průchodu časem ani přemýšlet. Vědomě jsem tu myšlenku zablokovala, řev smrti a rozkladu, hlas chaosu, který mě volal.

„Měla jsi krev nebo kameny, aby tě ochraňovaly? Nemyslím, že bys měla nervy na krev ale třeba se pletu. Každopádně jsi silnější, než jsem myslela, pokud jsi prošla třikrát a živá.”

„Krev?” Zakroutila jsem zmateně hlavou. „Ne. Nic jsem neměla. Říkala jsem ti já… jsem jen prošla. To je vše.” Pak jsem si vzpomněla na tu noc, když v 1968 procházela kameny; plameny ohně

na Craigh na Dun a zkroucený, černý tvar uprostřed ohně. „Greg Edgars ,“ řekla jsem. Tak se jmenoval její první manžel. „Nezabila jsi ho jen proto, že tě našel a snažil se tě zastavit, že ne? Anebo byl…“

„Krev, ano.” Upřeně mě pozorovala. „Nemyslela jsem, že je možné to udělat, projít ne bez krve.“ V jejím hlase byl údiv. „Staří vždycky používali krev. A pak oheň. Rozestavěli obrovské proutěné klece do tvaru kruhu, do těch nahnali své zajatce a zapálili je. Myslela jsem, že tak otevírají průchod.”

Ruce a rty jsem měla studené, a tak jsem vzala šálek, abych se zahřála. Kde je proboha Jamie?

„Nepoužila jsi ani kameny?”

Zakroutila jsem hlavou. „Jaké kameny?”

Chvíli se na mě dívala a přemýšlela, jestli mi to má říct nebo ne. Malým růžovým jazykem si olízla rty a pak se rozhodla a přikývla. Něco zabrblala a zvedla se ze židle. Šla směrem k obrovskému krbu na druhém konci pokoje a pokynula, ať jdu za ní.

S překvapivou grácií vzhledem k její postavě poklekla a přitlačila na zelený kámen osazený v krbové římse. Nepatrně se pohnul a pak se ozvalo tiché cvak! A jedna z krbových břidlicových desek se hladce vysunula. „Dostala jsem to od jednoho Dána ze St. Croix, vyrobil ji pro mě.”

„Výklopný mechanizmus,” vysvětlila Geilie a vytáhla z prohlubně dřevěnou krabičku, asi stopu dlouhou. Na hladkém dřevě byly světlé skvrny, vypadalo zduřele a byly na něm praskliny, jako kdyby nějakou dobu strávilo v mořské vodě. Když jsem to uviděla, kousla jsem se do rtu a doufala, že na mně nebylo nic znát. Neměla jsem už žádné pochybnosti o tom, že tu lan je, všechny zmizely protože tohle, pokud jsem se opravdu nepletla, byl poklad z tuleního ostrova. Naštěstí se v tu chvíli dívala Geilie na krabičku, ne na mě.

„Dozvěděla jsem se o těch kamenech od Inda ne červeného Indiána, od Hinda z Kalkaty,” vysvětlila. „Přišel za mnou, když hledal durman, a řekl mi, jak se z drahokamů dají vyrábět léky.”

Ohlédla jsem se přes rameno a hledala Jamieho, ale po něm ani památky. Kde k sakruje? Třeba našel lana někde na plantážích?

„Prášek z těchto kamenů se dá koupit v lékárně v Londýně,” mluvila dál a zamračeně zatlačila na posuvné víčko. „Ale mají hodně

špatnou kvalitu a pak bhasmas nefungují tak dobře. Nejlepší je mít kameny alespoň druhé jakosti těm říkají nagina. Je to větší kámen, který se pak brousí. Kámen první jakosti je hladký a nemá viditelné kazy, jenže většina lidí si nemůže dovolit spálit je. Popel, který pak vznikne, se jmenuje bhasmas,“ vysvětlovala a podívala se na mě. „To je to, co používáte v lékařství. Prosím tě, pomohla bys mi s tím? Poničila to slaná voda a víčko vždycky zduří, když je vlhké počasí což je v tomto ročním období pořád.” dodala a podívala se přes rameno na mraky nad pobřežím daleko pod námi.

Vložila mi krabičku do dlaní, těžkopádně vstala a s námahou něco mumlala.

Krabička pocházela z Cíny, už jsem takové viděla; docela jednoduchá, s malou posuvnou deskou, která zakrývala hlavní víčko. Problém byl v tom, že menší deska zvlhla a přilepila se k drážce.

„Když to zlomíš, postihne tě neštěstí,” podotkla Geilie, když pozorovala, co dělám. „Jinak bych to už dávno rozbila a nepárala se s tím. Tady máš, možná ti to pomůže.” Vyndala z šatů malý kapesní nožík z perleti a podala mi ho. Pak odkráčela k oknu a zazvonila na další ze stříbrných zvonků.

Opatrně jsem vytáhla ostří nože. Cítila jsem, že v rukojeti pevně drží, a zakroutila s ním. Kousek po kousku jsem malý dřevěný obdélníček vysouvala, až jsem jej mohla uchopit mezi prsty a vytáhnout jej úplně.

„Tak, hotovo,” řekla jsem a neochotněji krabičku vrátila zpět. Byla těžká, a když jsem ji naklonila, uvnitř se ozvalo kovové cinkání.

„Díky.” Když si ji vzala, v protějších dveřích se akorát objevila mladá služebná. Geilie se otočila a nařídila dívce, aby přinesla ovocný koláč. Pak vsunula bedýnku mezi záhyby látky a schovala

ji

„Vlezlé potvory,” řekla a zamračila se na odcházející dívku, která právě prošla dveřmi. „V tom je potíž s otroky; těžko udržíš tajemství.” Položila krabičku na stůl a zatlačila na víčko; ozvalo se tiché skřípnutí a víčko se odsunulo dozadu.

Sáhla dovnitř a něco vytáhla. Usmála se na mě a řekla: „Malá Jackie Hornerová do kouta se sama schová a pojídá vánočku. Dloub

ne dovnitř palečkem, švestičku si vyndá ven.“ Mávnutím rozevřela dlaň a řekla: „Jsem to ale šikula!

Čekala jsem, že to budou ony, ale tak nebo tak jsem neměla problém tvářit se ohromeně. Realita drahokamů je taková, že vás zasáhnou okamžitě a mnohem více vás ohromí než jejich popis. V její dlani zářilo a poblikávalo šest nebo sedm kamenů. Oheň a led. Třpytily se jako voda ve slunci a velký zlatý kámen vypadal jako oko číhajícího tygra.

Aniž jsem to měla v úmyslu, naklonila jsem se blíže k její dlani a fascinovaně zírala. „Dost velké, jak je tehdy popisoval Jamie, se svým typickým skotským talentem pro pochopení.

„Ze začátku jsem je měla pro peníze,“ vyprávěla Geilie a spokojeně strkala prstem do kamenů. „Jednodušeji se nosily než zlato nebo stříbro; tehdy jsem nevěděla, že mají i jiné použití.

„Cože, jako bhasmas?” Představa spálení kteréhokoli z těch kamenů mi připadala jako svatokrádež.

„Ach, ne, tyhle ne. Sevřela kameny v dlani, schovala si je do kapsy a sáhla do bedýnky pro další. Malá ohnivá sprška se sesypala do záhybů sukně. Láskyplně poklepala dlaní po kapse. „Ne, pro tyhle účely mám spoustu malých kamínků. Tyhle slouží k jiným účelům.

Přemýšlivě si mě změřila očima a kývla hlavou směrem ke dveřím na konci pokoje.

„Pojď se mnou do mé pracovny, řekla. „Mám tam několik věcí, které tě asi budou zajímat.

„Zajímat je hodně mírně řečeno, pomyslela jsem si.

Byla to dlouhá, prosluněná místnost s pultem podél jedné ze stěn. Svazky suchých bylin visely na háčcích nad námi anebo ležely přikryté gázou na sítích na další stěně. U poslední stěny stál sekretář a kredenc a na konci pokoje byla umístěna malá prosklená knihovna.

Jako bych teď zažila déjá vu; po chvíli jsem si uvědomila, že to bylo tím, že místnost hodně připomínala Geiliein pokoj ve vesnici Cranesmuir, v dome jejího prvního manžela ne, druhého, opravila jsem sama sebe a vzpomněla si na hořící tělo Grega Edgarse.

„Kolikrát jsi byla vdaná?“ zeptala jsem se zvědavě. Začala bohatnout se svým druhým manželem, finančním úředníkem ve čtvrti, ve které bydleli. Padělala jeho podpisy, aby převedla peníze na svůj účet, a pak jej zavraždila. Když s takovým pracovním postupem uspěla, uměla jsem si představit, že to zkoušela znovu; měla své zvyky, byla to Geilie Duncanová.

Odmlčela se a počítala. „Ó, pětkrát, myslím. Od doby, co jsem tady,” dodala jen tak.

„Pětkrát?“ zeptala jsem se poněkud mdlým hlasem. To nebyl jen zvyk; spíše návyk.

„Zdejší tropický vzduch nedělá Angličanům dobře,“ řekla a lstivě se na mě usmála. „Horečky, vředy, bolesti žaludku; sklátí je jakákoliv malá věc “ Patrně dbala na svou ústní hygienu; měla pořád velice hezké zuby.

Natáhla ruku a jemně pohladila malou láhev, která stála na nej nižší polici. Nebyla označená, ale čistý bílý arzenik jsem už kdysi viděla. Byla jsem celkem ráda, že jsem ještě nejedla.

„Ach, tohle tě bude zajímat,” řekla a pátrala po nádobě na vrchní polici. Zavrčela, postavila se na špičky, sundala láhev dolů a podala mi ji.

Uvnitř byl hrubý prášek, podle všeho směs různých látek hnědé, žluté a černé barvy, s přídavkem kousků poloprůsvitné hmoty.

„Co je to?“

„Jed pro zombie,” řekla a zasmála se. „Řekla jsem si, že to budeš chtít vidět.”

„O?” řekla jsem chladně. „Myslím, že jsi říkala, že nic takového neprovádíš”

„Ne,” opravila mě a stále se usmívala. „Říkala jsem, že Hercules není mrtvý; a také že není.” Vzala mi nádobu a odložila ji zpátky na polici. „Ale je pravda, že když dostane jednou týdně dávku tohohle svinstva, je mnohem snadněji ovladatelný. Vždycky mu to zamíchám do obilí”

„A co to k sakru je?”

Ledabyle pokrčila rameny. „Trochu toho, trochu tamtoho. Základ je nejspíš z nějaké ryby ty malé hranaté tečkované kousíčky; vypadají hodně legračně. Vezmeš kůži, usušíš ji a pak to samé uděláš

s játry. Ale pak se tam přidá ještě několik dalších věcí ráda bych věděla jakých,” dodala.

„Ty nevíš, co v tom je?“ Zírala jsem na ni. „To nevyrábíš ty?“

„Ne. Mám kuchaře” řekla Geilie, „teda, alespoň mi ho jako kuchaře prodali, ale čert ví Jestli si mohu být jistá tím, co dává do jídla, fiskus jeden černý. Předtím to byl houngan.“

„Cože?

„Houngan, tak říkají černí některým šamanům; ale abych byla přesná, tuším, že Ishmael říkal, že jemu černí říkali oniseegun anebo tak nějak.

„Hm, Ishmael? Olízla jsem si vyschlé rty. „On už přišel s takovým jménem?

„Ach ne. Měl nějaké šestislabičné jméno a chlap, který mi ho prodal, mu říkal ,Jimmy‘ oni všem černochům říkají Jimmy. Pojmenovala jsem ho Ishmael kvůli té historce, kterou mi o něm prodejce vyprávěl.

Ishmaele odvedli z ohrady pro otroky na Zlatém Pobřeží. Jedna ze zásilek šesti set otroků z Nigerie a Ghany, naložena na otrokářskou loď Persephone mířící na Antiguu. Když Persephone proplouvala Caicoským průplavem, strhla se náhlá bouře a loď ztroskotala u Hogsty Reef, poblíž Velké Inaquy. Loď se roztříštila a posádka tak tak unikla ve člunech.

Otroci, spoutaní a bezmocní pod palubou, se utopili. Všichni, kromě jednoho, kterého dříve vzal i do kuchyně, aby tam pomáhal, protože oba pomocníci zemřeli na syfilis cestou do Afriky. A tak muž, na kterého posádka zapomněla, přežil ztroskotání lodi tak, že se o dva dny později doplavil k pobřeží Velké Inaguy připoutaný k sudu s alkoholem.

Rybáře, kteří trosečníka objevili, ale více zajímal jeho záchranný dopravní prostředek než otrok samotný. Když otevřeli sudy, byli v šoku a zděšení, když uvnitř našli tělo muže nedokonale naloženého v lihu, ve kterém se namáčel.

„Zajímalo by mě, jestli pili mentolový krém,” zamumlala jsem a poznamenala si sama pro sebe, že odhad pana Overholta ohledně vztahu námořníků k alkoholu byl do značné míry správný.

„O tom nepochybuji,” řekla Geilie, poněkud rozmrzelá z toho, že jsem přerušila její vyprávění. „V každém případě, když jsem to

uslyšela, jméno Ishmael mě napadlo hned. Kvůli té plovoucí rakvi, víš?”

„Velice důmyslné,“ poblahopřála jsem jí. „Ehm… a zjistili, kdo byl ten muž v sudu?”

„Nemyslím si.“ Lhostejně pokrčila rameny. „Odevzdali ho guvernérovi Jamajky, který jej umístil do skleněné nádoby s lihem jako kuriozitu.”

„Cože?” řekla jsem nedůvěřivě.

„No, ne až tak toho muže samotného jako spíš podivné houby, které na něm rostly,” vysvětlila Geilie. „Guvernér měl v takových věcech zálibu. Ten starý guvernér, myslím; slyšela jsem, že teď už mají nového.”

„Ano, mají,” řekla jsem a cítila, že se mi zvedá žaludek. Pomyslela jsem si, že ten ex guvernér byl asi vhodnější pro to být kuriozitou než ten mrtvý muž.

Byla ke mně otočená zády, otevírala zásuvky a něco v nich hledala. Zhluboka jsem se nadechla a doufala, že v mém hlasu nic nepozná.

„Ten Ishmael vypadá jako zajímavý člověk; máš ho tu ještě?”

„Ne,” řekla nezúčastněným hlasem. „Utekl ode mě, černý bastard. Byl jediný, který mi vyráběl zombie jed. Neřekl mi jak, ať jsem dělala cokoliv,” dodala a zasmála se tak, že to nebylo vůbec komické. Vzpomněla jsem si najednou živě na jizvy na Ishmaelových zádech. „Řekl, že není vhodné, aby žena vyráběla léky, že tím se mohou zabývat pouze muži. Anebo hodně staré ženy, které už nekrvácí. Hmph!”

Zafuněla, sáhla do kapsy a vytáhla plnou hrst kamenů.

„Každopádně jsem tě sem nahoru nepřivedla jen kvůli tomu.”

Opatrně položila pět kamenů na pult a vytvořila z nich kruh. Pak sundala z police tlustou knihu obalenou v kůži.

„Umíš německy?” zeptala se a opatrně ji otevřela.

„Ne, moc ne,” řekla jsem a přistoupila k ní blíž, abych jí viděla přes rameno. Stálo tam Hexenhammer, byl to ručně psaný nápis.

„Kladivo na čarodějnice?” zeptala jsem se a zvedla obočí. „Kouzla? Magie?”

Skepse v mém hlasu musela být očividná, protože se na mě přes rameno zamračila.

„Podívej, ty hloupá,” řekla. „Kdo jsi? Anebo spíš co?“

„Kdo jsem?” zeptala jsem se udiveně.

„Přesně tak “ Otočila se, opřela se o pult a zkoumala mě přimhouřenýma očima. „Co jsi ty? Anebo já? Co jsme?“

Otevřela jsem ústa, abych odpověděla, ale pak jsem je zase zavřela.

„Přesně tak,” řekla tiše a pozorovala mě. „Ne každý může projít přes kameny, že ano? Proč my?“

„Nevím,” řekla jsem. „A ani ty to nevíš, obávám se. To, že jsme čarodějnice, nic neznamená, opravdu!”

„Neznamená?” Zvedla jedno obočí a otočila několik stránek knihy.

„Někteří lidé dokážou opustit své tělo a cestovat na míle daleko,” řekla a zamyšleně hleděla na list papíru. „Jiní je zase vidí, jak se procházejí venku, poznají je a ty můžeš zatraceně dobře dokázat, že ve skutečnosti byli v té době v posteli. Viděla jsem nahrávky, svědectví očitých svědků. Někteří lidé mají stigmata, viditelné, můžeš se jich dotknout viděla jsem to na vlastní oči. Ale ne každý. Jen někteří lidé”

Otočila další stránku. „Jestli to dokážou všichni, je to věda. Pokud ale jen někteří, je to magie, pověra anebo jakkoli to nazveš,” řekla. „Aleje to skutečné.” Pohlédla na mě přes knihu svýma zářivýma zelenýma hadíma očima. „My jsme skutečné, Claire ty a já. A neobyčejné. Nikdy ses neptala sebe, proč?”

Ptala jsem se. Mnohokrát. Ale nikdy jsem nepřišla na rozumnou odpověď. Zřejmě si Geilie myslela, že tu odpověď našla.

Otočila se zpátky ke kamenům položeným na pultu a na každý postupně ukazovala. „Ochranné kameny; ametyst, smaragd, tyrkys, lazurit a samčí rubín.”

„Samci rubín?”

„Plinius říká, že rubíny mají pohlaví; kdo jsem já, abych se s ním přela?” řekla netrpělivě. „Použitelné jsou jen kameny mužského pohlaví; ty ženského pohlaví použít nejde “

Potlačila jsem chuť zeptat se, jak přesně rozeznala u kamenů jejich pohlaví a zeptala se, „Použít k čemu?”

„K cestování,” řekla a zvědavě na mě pohlédla. „Skrze kameny. Ochraňují tě před… před tím něčím, tam někde.” Když pomyslela

na časový tunel, její oči poněkud ztmavly a já si uvědomila, že se toho smrtelně bojí. Kupodivu; já také.

„Kdy jsi sem přišla? Poprvé?“ Upřeně se na mě dívala.

„Z 19”5,“ řekla jsem pomalu. „A dostala jsem se do 17”3, pokud myslíš tohle.“ Zdráhala jsem se vyprávět jí toho víc; nicméně byla jsem také ohromně zvědavá. Měla pravdu v jedné věci; ona i já jsme byly jiné. Možná už nikdy nebudu mít šanci mluvit s někým, kdo by věděl, čím se zabývala. Ostatně, čím déle bude ona vyprávět, tím déle může Jamie hledat lana.

„Hm,“ spokojeně zamručela. „Dost blízko. Je to dvě stě let, podle příběhů z vysočiny když lidé usínali na vílích paloucích a pak tančili celou noc se Starým národem; trvalo přibližně dvě stě let, než se dostali zase domů.“

„Ale u tebe to bylo jinak. Ty jsi přišla z 1968, ale byla jsi v Crane smuiru už několik let, než jsem se tam dostala.“

„Pět let, ano.“ Zamyšleně kývala hlavou. „Ano, to ta krev.“

„Krev?“

„Oběť,“ řekla a náhle ztratila trpělivost. „Můžeš pak cestovat ve větším časovém rozmezí. A také to můžeš trochu řídit, takže víš, jak daleko ses dostala. Jak ses bez krve dostala třikrát tam a zpátky?“ ptala se.

„Já… prostě jsem se sem dostala, Potřeba zjistit o tom co nejvíce mě přiměla k tomu, že jsem přidala ještě něco málo navíc. „Myslím myslím, že to nějak souvisí s tím, jak jsi schopná soustředit se na určitého člověka, který je v době, do které se chceš dostat.

Tak jí to zaujalo, že vypoulila oči.

„Skutečně, řekla tiše. „Zamysleme se nad tím. Pomalu kroutila hlavou a přemýšlela. „Hm. Něco na tom bude. Přesto by měly kameny také fungovat; z různých kamenů skládáš různé vzorce, chápeš.

Vytáhla z kapsy další hrst kamenů, rozložila je na dřevěném povrchu a začala je ohmatávat.

„Ochranné kameny vyznačují body pentagramu, vysvětlovala a soustředěně je rozkládala, „ale kromě toho musíš poskládat další vzorec v závislosti na tom, kterým směrem a jak daleko chceš cestovat. A pak mezi nimi poskládáš linii z rtuti a zapálíš ji během vy

slovování kouzel. A samozřejmě poprášíš pentagram diamantovým práškem”

„Samozřejmě,” zamumlala jsem fascinovaně.

„Cítíš to?” zeptala se, na chvíli zvedla hlavu a čichala. „Nepomyslela by sis, že kameny můžou vonět, co? Ale když je rozemeleš na prášek, voní.”

Vdechla jsem a zdálo se mi, že jsem mezi rozličnými vůněmi bylin ucítila také jinou slabou neznámou vůni. Byla suchá, příjemná, ale nepopsatelná vůně drahokamů.

Zvedla jeden kámen a vítězoslavně vykřikla.

„To je on! To je ten, který potřebuji; nemohla jsem jej nikde na ostrovech najít, ale najednou jsem si vzpomněla na tu krabičku, co jsem nechala ve Skotsku.” Kámen, který držela v ruce, vypadal jako černý krystal; světlo padající přes okno prošlo skrz a pak zářil mezi bílými prsty jako kousek černého jantaru.

„Co je to?”

„Adamant; černý diamant. Používali ho dávní alchymisté. Knihy říkají, že adamant přináší potěšení v mnoha oblastech.” Zasmála se krátkým, ostrým smíchem a celé její dívčí kouzlo zmizelo. „Jestli existuje něco, co mi dá potěšení během cesty přes kameny, chci to!”

Něco mi pomalu začalo docházet, bohužel spíše opožděně. V sebeobraně mohu říci jen to, že jsem byla tak zaposlouchaná do toho, co Geilie říkala, že jsem si ani nevšimla, kdy se Jamie vrátil.

„Chceš se tedy vrátit?” zeptala jsem se a snažila se být co nejvíc uvolněná.

„Mohla bych.” V koutcích jejích úst se objevil úsměv. „Teď už mám všechny věci, co potřebuji. Říkám ti, Claire, bez nich bych to neriskovala.” Zírala na mě a kroutila hlavou. „Třikrát bez krve,” zamumlala. „Takže je to možné.”

„No, raději už pojďme dolů,” řekla najednou čile, smetla kameny do dlaně a hodila si je zpět do kapsy. „Lišák se vrací jmenuje se Fraser, že ano? Myslím, že Clotilda říkala něco jiného, ale ta blbá čubka vždycky všechno poplete.”

Když jsme procházely dlouhou pracovnou, něco malého a hnědého proběhlo po podlaze přede mnou. Geilie byla rychlá; navzdory

svým rozměrům; malým chodidlem zašlápla stonožku dříve, než jsem stačila zareagovat.

Chvíli pozorovala polorozmáčknuté stvoření, jak se svíjí na podlaze, pak se shrbila a podložila pod něj list papíru. Nabrala červa a hodila jej opatrně do skleněné nádoby.

„Nechceš věřit na čarodějnice a zombie a jiné věci, na které můžeš v noci narazit?” řekla a uličnicky se na mě usmála. Ukázala na stonožku, která nakloněná na stranu zuřivě běhala pořád dokola. „Tedy, legendy jsou mnohonohé potvory, víš? Ale zpravidla alespoň jednou nohou stojí v realitě.”

Sundala průhlednou nádobu z hnědého skla a do láhve se stonožkou nalila tekutinu. Ve vzduchu se rozlila štiplavá vůně alkoholu. Stonožka spláchnutá nárazem vlny ještě chvíli zoufale kopala nožičkami a pak se ve spazmatických křečích potopila na dno. Elegantně zazátkovala láhev a otočila se k odchodu.

„Ptala ses mě, proč si myslím, že jsme schopné cestovat přes kameny,” řekla jsem na oplátku. „A ty to víš, Geilie?” Podívala se na mě přes rameno.

„Jak to, no přece, abychom měnily dění,” řekla a zněla překvapeně. „Proč ještě? Pospěš si; tvůj manžel se už vrátil.”

Ať už to bylo cokoliv, co Jamie dělal, musela to být hodně těžká práce; košili měl úplně propocenou a lepila se mu na ramena. Rozhlížel se kolem, když jsme vstoupily do pokoje a já zahlédla, že se díval na dřevěnou krabičku, kterou Geilie nechala na stole. Z výrazu obličeje jsem usoudila, že jsem měla pravdu byla to ta bedýnka, kterou našel na tuleních ostrovech.

„Myslím, že se mi podařilo spravit váš lis na cukr, paní,” řekl a zdvořile se Geilie poklonil. „Praskl válec, a tak jsme použili klíny. Přesto se obávám, že budete brzo potřebovat nový.”

Geilie pobaveně škubla obočím.

„Jsem vám hluboce zavázána, pane Frasere. Mohu vám nabídnout něco k pití po tak těžké práci?” Natáhla ruku k řadě zvonků, ale Jamie zakroutil hlavou a zvedl z pohovky svůj kabát.

„Děkuji vám, paní. ale obávám se, že vás už opustíme. Do King stonu je daleká cesta, a tak musíme vyrazit na cestu, jestli se tam chceme dostat před soumrakem.” Jeho obličej náhle ztratil výraz a já věděla, že sáhl do kapsy svého kabátu a ucítil, že je prázdná a uvědomil si, že fotografie zmizely.

Rychle se na mě podíval kývla jsem hlavou a dotkla se části sukně, kde jsem fotografie schovala.

„Děkujeme za tvoji pohostinnost,” řekla jsem, vzala si klobouk a hbitě kráčela ke dveřím. Teď, když se Jamie vrátil, jsem si nepřála nic jiného, než se dostat od Rose Halí a majitelky co nejdál to šlo. Jamie se ještě na moment zdržel.

„Ještě by mě zajímalo, paní Abernathyová když jste se zmínila o tom, že jste bydlela nějakou dobu v Paříži jestli neznáte gentlemana, kterého já znám osobně také. Neznáte náhodou vévodu ze Sandringhamu?”

Zvídavě narovnala světlovlasou hlavu, ale když už dál nic neříkal, přikývla.

„Ano, znám ho. Proč?”

Jamie se na ni roztomile usmál. „Nemám konkrétní důvody, paní; řekněme, že se ptám jen ze zvědavosti.”

Když jsme projížděli bránou, nebe bylo zatažené a bylo spíš jisté, že se do Kingstonu nedostaneme, aniž bychom nezmokli. Ale za těchto okolností mi to bylo vcelku jedno.

„Máš ty fotografie s Briannou?” byla první otázka, kterou mi Jamie položil a na chvíli zastavil.

„Tady.” Poklepala jsem na moji kapsu. „Zjistil jsi něco o lanoví?”

Pohlédl přes rameno zpět, jako by se bál, že nás může někdo sledovat.

„Nemohl jsem nic dostat ani z toho dozorce ani z otroků oni se té ženské příšerně bojí a já se jim vůbec nedivím. Ale vím, kde je,” řekl spokojeně.

„Kde? Můžeme se připlížit a dostat ho odtamtud?” Zvedla jsem se v sedle a podívala se za sebe; přes vrcholky stromů byly ještě vidět střechy Rose Halí. Řekla jsem si, že na to odporné místo už nikdy nevkročím — jedině kvůli Ianovi.

„Ne teď.” Jamie chytil uzdu mého koně a otočil hlavu koně zpátky na cestu. „Budu potřebovat pomoc.”

Pod záminkou hledání vhodného materiálu k opravě lisu na cukr se Jamiemu podařilo prozkoumat většinu plantáže v oblasti tři čtvrtě míle od domu. včetně chatrčí otroků;, stájí, nepoužívaného skladiště tabáku a budovy rafinerie. Všude, kudy šel, mu nikdo nepřekážel, jen na sobě cítil zvědavé anebo nepřátelské pohledy kromě rafinerie.

„Jedna velká černá nestvůra, která přišla na terasu, seděla venku na trávě,“ řekl. „Když jsem šel k němu příliš blízko, dozorce byl z toho opravdu nervózní; stále mě volal pryč a upozorňoval mě, ať k tomu muži nechodím příliš blízko?

„To zní jako výborný nápad? řekla jsem a trochu se zachvěla. „Nepřibližovat se k němu, myslím. Ale tušíš, že měl něco společného s Ianem?“

„Seděl přede dveřmi, připevněnými k zemi, Sassenachová.“ Jamie šikovně vedl koně okolo spadlého kmene stromu. „Tam musel být vchod do sklepa pod rafinerii?” Ten muž se za celou dobu nepohnul ani o stopu, co se Jamie potuloval kolem rafinérie. „Jestli tam lana někde drží, musí to být tam?

„Jistě, já jsem si také jistá, že tam je.“ Vyprávěla jsem mu rychle o podrobnostech mé návštěvy a krátkém rozhovoru s kuchařkou. „Ale co tedy uděláme?1” uzavřela jsem. „Nemůžeme ho tam jen tak nechat! Přece jen nevíme, co s ním chce Geilis udělat, ale nejspíš to nebude nic nevinného, když nám nechtěla přiznat, že ho tam má, že ano?“

„Nevinné to teda opravdu není? souhlasil a zachmuřil se. „Dozorce sice nevyprávěl přímo o Ianovi, ale říkal věci, ze kterých by ti zkudr natěly vlasy, kdybys je už teď neměla kudrnaté jako ovečka? Podíval se na mě a pousmál se, navzdory jeho očividnému znepokojení.

„Soudě podle stavu tvých vlasů, Sassenachová, řekl bych, že začne hodně brzo pršet?

„Jsi tak všímavý? řekla jsem sarkasticky a marně se snažila zastrčit zpátky kadeře a pramínky vlasů vyčnívající z klobouku. „Skutečnost, že nebe je tmavé jako smůla a ve vzduchu jsou cítit blesky, samozřejmě s tím nemá nic společného?

Jak se k nám bouře blížila po svahu hor, listy na stromech okolo nás se třepetaly jako přivázaní motýli. Z malého vyvýšení, na kte

rém jsme právě stáli, jsem viděla bouřkový mrak, který se přihnal nad záliv. Pod ním jako opona visel tmavý závěs deště.

Jamie se zvedl v sedle a zkoumal terén. Pro mé nezkušené oko vypadalo okolí jako neprostupná džungle, ale jinak to viděl někdo, kdo žil sedm let na vřesovištích.

„Dokud můžeme, radši si pojďme najít nějaký úkryt, Sassenacho vá. Jeď za mnou.“

Šli jsme pěšky a koně vedli za sebou. Opustili jsme úzkou stezku a dostali se do lesa po něčem, čemu Jamie říkal stopy divokých prasat. O něco později našel to, co hledal; malý potok protékající kolem hlubokého srázu. Příkrý břeh byl porostlý kapradím a tmavými lesklými křovinami, zpestřený kmeny útlých stromků.

Poslal mě, ať nasbírám kapradí. Listy měly mít délky mé paže. Když jsem se vrátila s planou náručí materiálu, už měl hotovou konstrukci maličké chýše. Pozohýbal mladé výhony stromů a připevnil je ke spadlému kmeni. Ty pak překryl větvemi z blízkých keřů. Narychlo rozložená střecha z kapradí nebyla sice úplně vodotěsná, ale pořád to bylo lepší, než kdyby nás zastihla bouře na otevřeném prostoru. O deset minut později jsme byli bezpečně schovaní uvnitř.

Nastal okamžik naprostého ticha a pak se kolem nás ozval vítr. Ptáci přestali štěbetat, hmyz přestal bzučet; stejně jako my předvídali déšť a byli na nej přichystaní. Několik obrovských kapek se roztříštilo o listí a znělo to, jako když praská chrastí. A pak se strhla bouře.

Karibské přívalové deště jsou náhlé a prudké. Žádné mlhy a mrholení jako v Edinburghu. Nebesa zčernají a rozdělí se napůl a dolů se během minuty spustí galony vody. Během deště se nedá mluvit a s nárazy dešťových kapek stoupá ze země jemná mlha jako pára.

Déšť házel s kapradinovým listím nad námi a tmavé stíny našeho úkrytu vyplnila lehká mlha. Uprostřed klapání deště a neustálými hromy, které duněly v horách, se nedalo vůbec mluvit.

Nebyla mi zima, ale nad mojí hlavou byla štěrbina, přes kterou mi neustále kapalo za krk. Neměla jsem se kam pohnout; Jamie si sundal kabát a omotal jej kolem mě. Pak mě objal jednou rukou a čekali jsme, až bouře skončí. Navzdory děsivému rámusu venku jsem najednou pociťovala bezpečí, klid a po těch několika předešlých ho

dinách, několika dnech, dokonce i úlevu, lana jsme už vlastně našli a tady nám nikdo nemohl ublížit.

Stiskla jsem jeho volnou dlaň; usmál se na mě, sklonil se a jemně políbil. Voněl čerstvě a zemitě, byl cítit mízou z větví, které sekal, a také svým vlastním zdravým potem.

Už jsme téměř u konce, pomyslela jsem si. Našli jsme lana a dá li Bůh, dostaneme ho brzo do bezpečí. A co pak? Budeme muset opustit Jamajku, ale na světě je přece tolik jiných míst. Jsou francouzské kolonie na Martiniku a na Grenadě anebo holanská Eleuthera; třeba bychom se mohli plavit přes kontinent nehledě na kanibaly. Dokud jsem měla Jamieho po boku, ničeho jsem se neobávala.

Déšť odešel tak náhle, jako přišel. Jednotlivé kapky padaly ze stromů a keřů a všude se ozývalo ťukání. Po tom burácení mi úplně zvonilo v uších. Od potoka vál lehký, čerstvý vánek, odnášel vláhu pryč a zvedal vlhké kudrlinky na mém krku. Byl to velice příjemný chladivý pocit. Ptáci a hmyz se znovu začali ozývat. Nejdříve potichu a pak plným hlasem. Zdálo se, že vzduch sám o sobě tančí se zdejším zeleným životem.

Pohnula jsem se a povzdechla si, narovnala se a oklepala vodu z Jamieho kabátu.

„Víš, Geilie mi ukázala zvláštní kámen, nějaký černý diamant, kterému říkají adamant, řekla jsem. „Říkala, že jej používali alchymisté; prý způsobuje, že má člověk potěšení ze všech věcí. Myslím, že tady pod tím místem někde bude “

Jamie se na mě usmál.

„Vůbec bych se tomu nedivil, Sassenachová,“ řekl. „Vezmi si to, máš vodu po celém obličeji.

Sáhl do kabátu pro kapesník a pak se zarazil.

„Brianniny fotografie, řekl náhle.

„Ach, zapomněla jsem. Zalovila jsem v kapse a odevzdala mu hromádku fotografií. Vzal si je a rychle je prohlédl, pak se zarazil a udělal to ještě jednou, pomaleji.

„Co se děje? zeptala jsem se znepokojeně.

„Jedna chybí, řekl tiše. Někde v oblasti žaludku ve mě začal vyrůstat pocit nevyslovitelné hrůzy a radostný okamžik rázem vyprchal.

„Víš to jistě?

„Znám je tak dobře jako tvůj obličej, Sassenachová, řekl. „Ano, jsem si jistý. Je to ta u ohně.

Pamatovala jsem si tu fotografii velice dobře; Brianna na ní byla už dospělá, seděla na skále, u ohně. Seděla v klubíčku s lokty na kolenou a dívala se přímo do objektivu. V její tváři ozářené ohněm se zračily její sny a touhy, jejichž přítomnosti si nebyla vědoma. Vítr jí sfoukával vlasy dozadu.

„Musela šiji vzít Geilie. Našla ty fotografie ve tvém kabátě, když jsem byla v kuchyni, pak jsem jí je vzala. Musela ji ukrást v tu dobu.

„Zatracená ženská! Jamie se prudce otočil a podíval se na cestu. V očích měl vztek. V dlani pevně svíral pozůstalé obrázky. „Proč si ji brala?

„Třeba jen ze zvědavosti, řekla jsem, ale ten pocit strachu nezmizel. „Koneckonců, co s ní může udělat? Nikomu ji nemůže ukázat kdo by sem chodil?

Jako by v odpovědi na moji otázku Jamie náhle zvedl hlavu a uchopil mě za ruku. Zmlkla jsem. V nevelké vzdálenosti od nás, dole pod námi byla vidět skrz křoví klikatá cesta. Tenká stužka ve žlutém blátě. Tou stužkou se k nám pomalu blížila postava na koňském hřbetě. Muž v Černém oblečení. V té dálce vypadal jako mravenec.

Pak jsem si vzpomněla, co říkala Geilie. Čekám návštěvu. A potom, Říkal, že dorazí ve čtyři hodiny.

„To je duchovní, nějaký kněz, řekla jsem. „Říkala, že ho očekává.

„To je Archie Campbell, to bude on, řekl Jamie a vyznělo to poněkud zlověstně. „Co tu k čertu no, s ohledem na paní Duncano vou bych se možná neměl takhle vyjadřovat.

„Třeba z ní bude vymítat ďábla, navrhla jsem a nervózně se zasmála.

„To se tedy navymítá. Kostnatá postava zmizela mezi stromy, ale Jamie už před několika minutami zařídil, aby nás minula v bezpečné vzdálenosti.

„Budu potřebovat pomoc, řekl živě. „Chci s Innesem a MacLeo dem a zbytkem plout proti proudu řeky. Je tam místo, není to daleko

od rafinerie. Necháme tam člun, vystoupíme na břeh, poradíme si s Herculem as Atlasem také, jestli bude dělat potíže vtrhneme do sklepa, vezmeme lana a zmizíme. Za dva dny bude zatmění Měsíce přál bych si, aby bylo dříve, ale zase máme čas na to, abychom sehnali loď a zbraně.”

„A čím zaplatíme?” zeptala jsem se tupě. Za nové oblečení a boty jsme utratili podstatnou část zisku z prodeje guána. Za zbytek peněz nakoupíme jídlo na několik týdnů a možná zbude na pronájem člunu na jeden dva dny, ale určitě jsme neměli peníze na nákup většího množství zbraní.

Ani pistole ani meče se na ostrově nevyráběly; všechny zbraně se dovážely z Evropy, v důsledku toho byly tak drahé. Jamie sám měl dvě pistole od kapitána Rainese; Skoti měli jen nože na ryby a ty podivné šavle ty se nehodily pro ozbrojený útok.

Zamračil se a nedůvěřivě se na mě podíval.

„Musím požádat o pomoc Johna,” řekl jednoduše. „Smím?”

Chvíli jsem mlčky jela a pak souhlasně přikývla.

„Myslím, že budeš muset.” Nelíbilo se mi to, ale teď nezáleželo na tom, jestli se mi to líbí nebo ne; šlo o Ianův život. „Ještě jedna věc, Jamie…“

„Ano, vím,” řekl rezignovaně. „Chceš jít se mnou, že ano?”

„Přesně tak,” řekla jsem a zasmála se. „Koneckonců, co když je lan raněný, nemocný nebo…“

„Jasně, můžeš jít!” řekl popuzeně. „Ale udělej pro mě jednu laskavost, Sassenachová. Opravdu se snaž, aby tě někdo nezabil nebo nerozsekal na kusy, ano? Já jsem útlocitný.”

„Budu se snažit,” řekla jsem rozvážně. Popojela jsem na koni blíž k Jamiemu a lesem jsme bok po boku směřovali ke Kingstonu.

Na řece byl tuto noc překvapivě hustý provoz. Lawrence Stern, který trval na tom, že bude naši výpravu doprovázet, mi vyprávěl, že většina plantáží nahoře v kopcích využívá řeku jako hlavní spojnici s Kingstonem a přístavem; cesty buď vůbec neexistovaly, nebo byly naprosto příšerné a po každé sezóně dešťů je pohltila bujná vegetace.

Očekávala jsem, že na řece nikdo nebude, ale když jsme se prodírali složitě proti proudu, míjeli jsme dvě loďky a jeden prám, které pluly po proudu dolů. Prám byl ohromný temný obrys přeplněný sudy a žoky, projížděl kolem nás jako černý ledoborec, mohutný, hrbolatý a děsivý. Byly slyšet tiché hlasy otroků, kteří ho táhli po vodě a mluvili cizí řečí.

„Je to od vás milé, Lawrenci, že jste přišel,“ řekl Jamie. Měli jsme malou otevřenou loď s jedním stěžněm, na kterou jsme se sotva vešli. Byli jsme tam já, Jamie, šest skotských pašeráků a Stern. I když jsme se tam mačkali, byla jsem ráda, že je Stern s námi; byl liknavý a flegmatický, což bylo za daných okolností uklidňující.

„No, musím se přiznat, že jsem trošku zvědavý,” řekl Stern a natřásal si přední díl košile, aby trošku ochladil své zpocené tělo. Ve tmě to bylo jediné, co jsem z něj viděla, chvějící se bílou skvrnu. „Už jsem se s tou dámou dříve setkal.”

„Myslíte paní Abernathyovou?” odmlčela jsem se, potom jsem se opatrně zeptala, „Ehm… a co si o ní neslité?”

„Och, byla to velice milá dáma; velice… okouzlující.”

Byla tma, tak jsem mu neviděla do tváře, ale z hlasu jsem poznala, že mluví jednak s potěchou i se studem zároveň, z čehož vyplývá, že se mu vdova Abernathyová moc líbí. Z toho jsem odhadla, že Geilis od přírodovědce něco chce; nikdy jsem nezažila, že by se k mužům chovala hezky, tedy pokud od nich něco nepotřebovala.

„A kde jste se s ní setkal? V jejím domě?“ Podle hostů na bále guvernéra paní Abernathyová jen zřídka, pokud vůbec, opouští svou plantáž.

„Ano, bylo to v jejím domě. Chtěl jsem ji požádat, zda bych si u ní nemohl nasbírat vzácný druh brouka z řádu cucurlionidae kterého jsem našel nedaleko pramene na jejích pozemcích. Pozvala mě dále a… chovala se ke mně velice mile.“ Tentokrát byl v jeho hlase jasný spokojený výraz. Jamie stál vedle mě, řídil loď, zaslechl to a odťrkl si.

„Co od vás chtěla?“ zeptal se a bez pochyby si udělal stejný závěr o motivech a chování Geilis jako já.

„No, velice se zajímala o faunu a flóru, které jsem na ostrově nasbíral; ptala se mě na některé byliny a na místa, kde jsem je nasbíral. A také se zajímala o jiná místa, která jsem navštívil. Obzvláště ji zajímalo mé vyprávění o Hispaniole.“ Povzdechl si a pocítil lítost. „Dá se jen těžko uvěřit, že by tak úžasná žena prováděla tak ohavné věci, jaké jste mi popsal, Jamesi.“

„Úžasná, jo?“ řekl Jamie pobaveným tónem. „Tak to jste do ní asi beznadějně zamilovaný, ne, Lawrenci?“

V Lawrencově hlase se odrážel Jamieho smích. „Můj příteli Jame si, pozoroval jsem jistý druh masožravých much. Samec si vybere samičku, které se dvoří, nosí jí kousky masa nebo jiné potravy pečlivě zabalené v hedvábném smotku. Zatímco samička rozbaluje balíček s potravou, skočí na ni, kopuluje a potom rychle prchá pryč. Protože pokud by své aktivity nedokončil dříve, než ona dojí svou potravu anebo by byl tak neopatrný a nedonesl by jí žádný dárek, snědla by jeho.“ Ve tmě se nesl tichý smích. „Ne, byla to zajímavá zkušenost, ale myslím, že už bych k paní Abernathyové raději neměl chodit.“ „Pokud budeme mít štěstí, tak ne,“ souhlasil Jamie.

Muži mě nechali u břehu řeky, abych hlídala loď, a ztratili se v mlze. Dostali od Jamieho pokyny, aby zůstali na místech. Já dostala nabitou pistoli, ale důrazně mě varovali, abych nestřelila sama

sebe do nohy. Její váha mě uklidňovala, ale jak se v temném tichu minuty vlekly, připadaly mi tma a samota stále více skličující.

Z místa, kde jsem stála, jsem viděla dům, byl to velký temný obdélník a jen spodní tři okna svítila; to bude salon, napadlo mě, a přemýšlela jsem, proč nikde nevidím žádný pohyb otroků. Jak jsem pozorovala dům, měla jsem pocit, že jsem zahlédla stín, který se mihl v jednom z oken, a srdce mi poskočilo až do krku.

Nebyl to v žádném případě stín Geilis. Postava byla vysoká, štíhlá a podivně kostnatá.

Rozhlížela jsem se vyplašeně kolem a chtěla jsem vykřiknout; ale už bylo příliš pozdě. Všichni muži už byli mimo doslech. Chvíli jsem zaváhala, ale teď už se opravdu nedalo nic dělat. Vyhrnula jsem si sukně a vykročila do tmy.

Než jsem došla na verandu, byla jsem propocená a srdce mi bušilo tak nahlas, že přehlušilo ostatní zvuky. Došla jsem tiše k nejbližší mu oknu a snažila se nakouknout dovnitř, aniž by mě někdo uvnitř uviděl.

Vevnitř bylo ticho a vše na svých místech. V krbu hořel malý oheň a jeho záře se leskla na leštěné podlaze. Psací stůl Geilie z růžového dřeva byl otevřený, na psací desce byly hromady ručně psaných poznámek a něco, co vypadalo jako hodně staré knihy. Vevnitř jsem nikoho neviděla, ale také jsem neviděla do celého pokoje.

Naskočila mi husí kůže, když jsem si představila Herkula, jak mě tiše sleduje ve tmě. Popošla jsem verandou dál a s každým dalším krokem jsem se ohlížela přes rameno.

Dnes večer jsem na tomto místě měla zvláštní pocit, že je tu liduprázdno. Neslyšela jsem žádné tlumené zvuky otroků, které doprovázely předchozí návštěvu. Jak dělali svou práci, navzájem si vždy něco mumlali. Ale říkala jsem si, že to ještě nemusí nic znamenat. Většina otroků končí svou práci se západem slunce a jdou do svých chýší. Ale stejně, neměli by tady někde být sluhové, kteří by se starali o oheň a nosili z kuchyně jídlo?

Vstupní dveře byly otevřené. U vchodu se válely opadané žluté okvětní lístky růže a ve světle z chodby zářily jako starodávné zlaté mince.

Zastavila jsem se a poslouchala. Měla jsem pocit, že jsem něco zaslechla ze salonu, jako kdyby někdo listoval knihou, ale nebyla jsem si tím jistá. Sebrala jsem všechnu odvahu a vstoupila jsem dovnitř.

Zde byl pocit vylidnění ještě silnější. Příznaky zanedbání tady byly ještě více viditelné; na naleštěném povrchu skříňky byla váza s povadlými květinami, na stolku stály konvice na čaj a podšálek a na dně šálku byla seschlá sedlina. Kde všichni sakra jsou?

Zastavila jsem se ve dveřích salónu a znovu se zaposlouchala. Slyšela jsem tiché praskání ohně a znovu to tiché šustění, jako kdyby někdo otáčel stranami knihy. Strčila jsem hlavu do dveří a uviděla jsem postavu, jak sedí před psacím stolem. Nepopiratelně to byl muž, vysoký a s úzkými rameny a tmavými vlasy, hlavu měl skloněnou nad něčím před sebou.

„Iane!“ sykla jsem tak nahlas, jak jen to šlo. „Iane!

Postava sebou trhla, až převrátila židli, rychle vstala a zamrkala k mému stínu.

„Ježíši! řekla jsem.

„Paní Malcolmová? řekl překvapeně reverend Archibald Campbell.

Polkla jsem a snažila se zklidnit srdce, které jsem měla až v krku. Reverend vypadal stejně vyděšeně jako já, ale trvalo to jen chvíli. Potom jeho rysy ztvrdly a udělal krok ke dveřím.

„Co tady děláte?“ zeptal se.

„Hledám synovce mého muže, řekla jsem, protože nemělo cenu lhát; navíc by mohl vědět, kde lan je. Rychle jsem se rozhlédla po místnosti, ale byla prázdná, tedy kromě reverenda a malé rozsvícené lampičky, pod kterou četl. „Kde je paní Abernathyová?

„To nemám ani tušení,“ řekl a zamračil se. „Zdá se, že odjela. Co tím chcete říci, že hledáte synovce vašeho manžela?

„Odjela?” zamrkala jsem na něj. „A kam?“

„To nevím. Zamračil se a jeho špičatý horní ret překrýval spodní a vypadal jako zobák. „Když jsem dnes ráno vstal, byla pryč a zdá se, že s ní zmizelo i veškeré služebnictvo. To se tedy hezky chovají ke svým hostům!

I přes obavy jsem se trošku uvolnila. Alespoň mi nehrozí, že narazím do Geilis. Myslím, že s reverendem Campbellem bych si poradila.

„Aha,“ řekla jsem. „No, to tedy není zdvořilé, to souhlasím. Předpokládám, že jste neviděl chlapce tak kolem patnácti let, je velice vysoký a štíhlý a má husté tmavě hnědé vlasy? Ne, nemyslím, že byste ho viděl. V tom případě myslím, že bych měla…”

„Stůjte!” Chytil mě za paži, překvapeně jsem se zastavila, jak mi nepříjemně svíral ruku.

„Jaké je pravé jméno vašeho manžela?” ptal se.

„Proč Alexander Malcolm,” řekla jsem a zatahala za ruku mého věznitele. „To přece víte.“

„Opravdu? A jak je tedy možné, že když jsem vás představil paní Abernathyové, řekla mi, že vaše příjmení je Fraserová potom je tedy váš manžel James Fraser?”

„Ach.” Zhluboka jsem se nadechla a snažila se vymyslet něco hodnověrného, ale nic mě nenapadalo. Nikdy jsem neuměla pohotově zalhat.

„Ženská, kde je váš manžel?” chtěl vědět.

„Podívejte,” řekla jsem a snažila se vyprostit z jeho sevření, „s Ja miem se velice pletete. S vaší sestrou nemá nic společného, říkal mi to. On…”

„Vy jste s ním mluvila o Margaret?” Jeho sevření bylo ještě pevnější. Trošku jsem při tom zafuněla a ještě více sebou trhala.

„Ano. Říkal, že to nebyl on nebyl to on, za kým šla ke Cullode nu. Byl to jeho přítel Ewan Cameron.”

„Lžete,” řekl prostě. „Anebo on. To je ale jedno. Kde je?” Mírně se mnou zatřásl a já sebou trhla, chtěla jsem se vyprostit z jeho stisku.

„Říkám vám, že nemá nic společného s tím, co se stalo vaší sestře!” Couvala jsem a přemýšlela, jak to udělat, aby mě pustil, ale zároveň aby nevyrazil ven a nevyváděl kolem domu, aby nepřitáhl nechtěnou pozornost, protože by mohl ohrozit záchrannou akci. Osm mužů stačilo na to, aby se dostali přes Herkula, ale určitě by nestačili na sto probuzených otroků.

„Kde?” Reverend udělal krok ke mně a očima mě propichoval.

„Je v Kingstonu!” řekla jsem. Podívala jsem se na jednu stranu; byly tam francouzské dveře na verandu. Sice bych mu mohla utéci, aniž by mě chytil, ale co potom? Kdyby mě honil po polích, bylo by to horší, než když stojí tady a tlachá.

Zase jsem se podívala na reverenda, který se na mě nevěřícně mračil. Potom jsem něco zahlédla koutkem oka, otočila jsem hlavu na verandu a zírala.

Viděla jsem to. Na zábradlí verandy seděl velký bílý pelikán, hlavu obrácenou dozadu a zobák ukrytý v peří. Peří Ping An se v matném světle přes dveře lesklo a třpytilo jako stříbrné.

„Co to je? ptal se reverend Campbell. „Kdo je to? Kdo je tam venku?“

„Je to jen pták, řekla jsem a otočila se zpět na něj. Srdce mi bilo trhaně. Pan Willoughby musí být někde nablízku. Pelikáni tady byli běžní, obzvláště v ústí řeky, ale nikdy jsem neviděla pelikána tak daleko ve vnitrozemí. Ale pokud je pan Willoughby někde poblíž, co bych s tím mohla udělat?

„O tom velice pochybuji, že by byl Váš manžel v Kingstonu, řekl reverend a podezřívavě si mě prohlížel. „Ale i kdyby, vrátí se sem, aby vás odtud zachránil?”

„Ale ne!“ řekla jsem.

„Ne,“ řekla jsem natolik sebejistě, jak jsem jen v tu chvíli byla schopna. „Jamie se sem vracet nebude. Přišla jsem sem sama, navštívit Geilis paní Abernathyovou. Můj manžel mě neočekává dříve než příští měsíc.“

Sice mi nevěřil, ale stejně s tím nic nemohl udělat. Sešpulil ústa do malé rozety, potom je pootevřel, aby se zeptal, „Takže tady zůstanete?

„Ano, řekla jsem a byla jsem ráda, že znám tohle místo dost dobře na to, abych mohla předstírat, že jsem host. Koneckonců, když je pryč i služebnictvo, nemá kdo říci, že hostem vlastně nejsem.

Stál tiše a dlouze si mě prohlížel. Stiskl čelist a zdráhavé přikývl.

„No, potom byste mohla mít ponětí, kde je naše hostitelka a kdy se hodlá vrátit?

Asi jsem začínala mít nepříjemné tušení i když to nebylo přesné místo kam by asi Geilis Abernathyová mohla zmizet, ale reverend Campbell se mi nezdál jako vhodná osoba, které bych to chtěla vyprávět.

„Ne, obávám se, že to nevím, řekla jsem. „Já… ehm, byla jsem od včerejška na návštěvě na sousední plantáži. Vrátila jsem se až ted’.“

Reverend si mě pozorně prohlížel, ale měla jsem na sobě jezdecké oblečení protože to bylo jediné vhodné oblečení, které jsem měla, kromě fialových svátečních šatů na ples a dalších dvojích obnošených mušelínových takže má historka prošla.

„Aha, chápu,“ řekl. „Hmmm. Tak dobrá.“ Ošíval se, svíral hezké mohutné dlaně, jako kdyby si nebyl jistý, co s nimi.

„Nebudu vás tedy rušit,“ řekla jsem s okouzlujícím úsměvem a pokývla směrem ke stolu. „Vidím, že máte ještě hodně práce.“

Znovu zatnul zuby, a to takovým způsobem, že vypadal jako sova, která právě žvýká šťavnatou myš. „Práci jsem už skončil. Jen jsem opisoval nějaké dokumenty, které si přála paní Abernathyová.“

„To je zajímavé,“ odpověděla jsem automaticky a přemýšlela, že když budu mít trochu štěstí, budu moci předstírat, že se vracím do svého fiktivního pokoje všechny pokoje na tomto patře vedly na verandu, takže proklouznu ven a půjdu za Jamiem.

„Možná také sdílíte s naší hostitelkou a se mnou zájem o skotskou historii a vědu?“ Zúžil oči, sevřelo se mi hrdlo a ihned jsem poznala ten zápal vědce, který po něčem jde. Znala jsem to velice dobře.

„Jsem si jistá, že to bude velice zajímavé,“ řekla jsem a směřovala ke dveřím, „ale já toho moc nevím.Povšimla jsem si dokumentu nahoře na hromadě a úplně jsem ztuhla.

Byl to genealogický strom. Když jsem žila s Frankem, viděla jsem jich spousty, ale tento jsem ihned poznala. Byl to strom rodiny Fra serů a tento zatracený papír měl v Čele napsáno „Fraser z Lovatu“. Začínal někde kolem roku “00, tedy kam až jsem dohlédla, a pokračoval až do dnešní doby. Viděla jsem tam Simona pozdního a ne až tak bídného jakobitského pána, který byl popraven za svou účast v povstání Karla Stuarta. Dále jeho potomky, které jsem znala. A dole v rohu, s poznámkou, která znamenala jeho nelegitimitu, byl Brian Fraser Jamieho otec. A dole pod ním, napsáno úhledným černým rukopisem, stálo James A. Fraser.

Cítila jsem, jak mi přeběhl mráz po zádech. Reverend si všiml mé reakce a pobaveně mě sledoval.

„Ano, je to zajímavé, že to budou Fraserové, že?“

„To… co budou Fraserové?“ řekla jsem. Pomalu jsem se přibližovala ke stolu.

„Součástí proroctví, samozřejmě,” řekl a díval se trosku překvapeně. „Copak o tom nic nevíte? Váš manžel je nelegitimní následovník.. “

„Ne, to jsem nevěděla.“

„Aha.” Reverend se začínal bavit, obzvláště když našel příležitost, jak mě o všem informovat. „Myslel jsem si, že o tom s vámi paní Abernathyová třeba mluvila; zajímalo ji to natolik, že mi o tom psala až do Edinburghu.” Palcem prolistoval štos a vytáhl jeden papír psaný zřejmě galsky.

„Toto je původní znění proroctví,” řekl a strčil mi ,Ukázku A‘ až pod nos. „Napsal Brahan Seer; jistě jste o něm už slyšela, ne?“

V jeho hlase moc naděje nebylo, ale ve skutečnosti jsem už o něm slyšela, byl to prorok žijící v šestnáctém století a označovali ho za skotského Nostrodama.

„Ano, slyšela. Toto je proroctví týkající se Fraserů?”

„Fraserů z Lovatu, ano. Jazyk je poetický, jak už jsem říkal paní Abernathyové, ale jeho znění je více než jasné.” Jak pokračoval, stále více se rozplýval i přes to, že mě podezříval. „Proroctví říká, že nový vládce Skotska povstane z rodu Fraserů z Lovatu. To znamená ta přesmyčka ,Král bílé růže‘ to je jasný odkaz na papežence Stu arta.” Ukázal na bílé růže vetkané v koberci. „V proroctví je více zašifrovaných odkazů; doba, kdy se následovník zjeví anebo zda to bude král nebo královna kvůli špatnému zacházení s originálem jsou teď problémy s jeho přesnou interpretací…”

Pokračoval dál, ale já už jsem ho neposlouchala. Pokud jsem měla nějaké pochybnosti o tom, kam Geilis šla, tak ty už se vytrácely. Byla posedlá vládci Skotska, deset let svého života trávila návratem Stuartovců na trůn. Její sen se definitivně zhroutil u Cullodenu a těmi, co přežili, už jen pohrdala. A není se co divit, když si myslela, že ví, co bude následovat.

Ale kam by šla? Zpátky do Skotska, aby se pokusila spojit s Lo vatovými následníky? Ne, chtěla se znovu posunout v čase; to bylo z našeho hovoru více než jasné. Připravovala se na to, sbírala podklady vyzvedla si poklad na tulením ostrově a dokončila bádání.

Zírala jsem na ten dokument fascinovaně i s hrůzou zároveň.

V genealogii byly záznamy jen do dnešní doby. Věděla snad Geilis, kdo jsou Lovatovi následníci v budoucnosti?

Vzhlédla jsem, abych se reverenda Campbella na něco zeptala, ale slova mi přimrzla na rtech. Ve dveřích na verandu stál pan Willoughby.

Malý Číňan měl evidentně těžký den; jeho hedvábné pyžamo bylo potrhané a špinavé a jeho kulatá tvář se propadala hladem a únavou. Přejel mě pohledem, ve kterém byl jen slabý náznak poznání; veškerá jeho pozornost se soustředila na reverenda Campbella.

„Velice zbožný chlápek,“ a v jeho hlase bylo něco, co jsem ještě nikdy dříve neslyšela; byl to výsměch.

Reverend se otočil tak rychle, že loktem strčil do vázy; voda i žluté růže se vodopádem valily po stole z růžového dřeva a promočily papíry. Reverend vyděšeně vykřikl a vytáhl papíry z vody, hystericky s nimi třásl, aby voda skapala dříve, než se inkoust rozpije.

„Podívej, co s udělal, ty bezbožný pohanský vrahu!“

Pan Willoughby se zasmál. Ale nebylo to jeho běžné vysoké chichotání, ale bylo to hluboké zachechtání. Neznělo to pobaveně.

„Tak vrahu?“ Pomalu kroutil hlavou na strany a očima sledoval reverenda. „Ne já, ty svatoušku. Tys to byl.”

„Táhni, ty mizero!“ řekl chladně Campbell. „Nemáš co dělat v domě dámy.“

„Já vím, že ty” Číňanův hlas byl tichý a vyrovnaný, pohled upřený. „Viděl jsem tě. Viděl jsem tě v červeném salonku, se ženou, která se smát. Vidět tě i s těma smradlavýma čubkama ve Skotsku” Velice pomalu zvedl ruku ke krku a přejel si po něm, přesně jako s nožem. „Myslím, že ty zabíjet docela často, ty svatoušek.”

Reverend Campbell úplně zbledl, ať už to bylo strachem nebo vztekem, to nevím. Já jsem zbledla také strachem. Navlhčila jsem si oschlé rty a snažila se promluvit.

„Pane Willoughby…”

„Ne Willoughby” Nepodíval se na mě; ta oprava byla skoro bezvýznamná. „Jsem Yi Tien Cho.”

Jak jsem se snažila dostat ze současné situace, úplně nesmyslně mě napadlo, že nevím, zda ho mám správně oslovovat pane Yi nebo pane Cho?

„Ihned vypadni!” Reverend byl bledý vztekem. Udělal krok k malému Číňanovi a mohutné pěsti měl zaťaté. Pan Willoughby se ani nepohnul, zdálo se„že si z hrozícího duchovního nic nedělá.

„Lepší odejít, První Zena “ řekl tiše. „Svatý muž mít rád ženy ale ne s ptákem, ale s nožem.

Neměla jsem na sobě korzet, ale měla jsem pocit, jako kdybych ho měla. Nemohla jsem popadnout dech, abych promluvila.

„Nesmysl!” řekl ostře reverend. „Znovu opakuji vypadni! Nebo má.. “

„Stůjte klidně, prosím, reverende Campbelleřekla jsem. Ruce se mi třásly, ale vytáhla jsem z kapsy u pláště pistoli, kterou mi Jamie dal, a namířila na něj. K mému překvapení se ani nepohnul a zíral na mě tak, jako kdyby mi narostly dvě hlavy.

Nikdy dříve jsem na nikoho nemířila, ten pocit byl zvláštním způsobem opravdu vzrušující, nicméně jsem najednou nevěděla, co mám dělat.

„Pane.. “ vzdala jsem to a použila celé jeho jméno. „Yi Tien Cho. Viděl jste reverenda na guvernérově bále s paní Alcottovou?

„Viděl jsem ho, jak ji zabil,” řekl Yi Tien Cho prostě. „Raději vystřelit, První žena.

„Nebuďte blázen! Má drahá paní Fraserová, nemůžete přeci věřit šíleným slovům toho…” Reverend se otočil ke mně a snažil se najít vhodný výraz, načež mu na čele vyskočily dvě kapky potu.

„Myslím, že můžu,” řekla jsem. „Byl jste tam. Viděla jsem vás. A byl jste i v Edinburghu, když byla zabita poslední prostitutka. Nellie Cowdenová říkala, že jste žil v Edinburghu už dva roky; tak dlouho tam Ďábel dívky zabíjel.” Spoušť mi pod prstem klouzala.

„A stejně tak dlouho tam žil i onu Reverendova tvář ztrácela bledou barvu a začínala rudnout. Pohodil hlavou směrem k Číňanovi.

„Budete věřit slovu muže, který zradil vašeho manžela?

„Kdo?

„On?” Reverendův popuzený hlas byl teď ochraptělý. „To tenhle bezbožný mizera zradil Frasera siru Percivalu Turnérovi. Sir Perci val mi to řekl!

Málem jsem upustila zbraň. Všechno se to seběhlo nějak moc rychle. Zoufale jsem doufala, že Jamie se svými muži našel lana a vrátili se na řeku jistě půjdou do domu, když na místě srazu nebudu.

Pozvedla jsem trochu zbraň, abych reverendovi naznačila, že má jít dveřmi do kuchyně; chtěla jsem ho zamknout do špižírny, to bylo nejlepší, co mě teď napadlo.

„Myslím, že byste měl.. “ začala jsem, ale on se na mě vrhl.

Impulzivně jsem stiskla spoušť. Zároveň vyšla hlasitá rána a někdo mi vykopl zbraň z ruky, takže jak letěla kolem mé tváře, do očí se mi dostal střelný prach a začala jsem slzet.

Nezasáhla jsem ho. Exploze ho vylekala, ale teď se na jeho tváři objevil spokojený výraz. Beze slova sáhl do svého pláště a vytáhl rytou kovovou krabičku, asi šest palců dlouhou. Otevřel jeden konec a objevil se jelení roh.

Zcela jasně jsem si vybavovala všechno, co se v té hrozné chvíli dělo, od zářezu na konci ostří, když ho vytahoval z krabičky, až po vůni růže, kterou rozšlápl, když vyrazil směrem ke mně.

Nebylo kam utéci. Nabrala jsem odvahy k boji, i když jsem věděla, že to bude zbytečné. Na ruce mě pálila jizva od šavle, památka na to, co bude následovat. Najednou jsem koutkem zahlédla modrý záblesk a šťavnaté žuch! Jako kdyby někdo shodil z velké výšky meloun. Reverend se velice pomalu otočil na patě, oči měl doširoka otevřené a úplně prázdné. V tomto okamžiku vypadal jako Margaret. Potom sebou seknul.

Svalil se jako špalek, ani si pod sebe nedal ruku, aby pád zbrzdil. Jeden stůl odlétl a potpourri se rozlétlo na strany, stejně tak i leštěné kamínky. Reverendova hlava dopadla na podlahu vedle mých nohou, lehce odskočila a zůstala nehybně ležet. Udělala jsem krok vzad a byla jsem v pasti, zády jsem se opírala o zeď.

Na spánku měl velkou díru. Jak jsem ho pozorovala, jeho tvář měnila barvu, ze vzteklé rudé až do křídově bílé. Jeho hruď se nadzvedla, klesla, na chvíli se zastavila a znovu se zvedla. Oči měl otevřené; stejně tak i ústa.

„Tsei mi je tady. První ženo?” Číňan si dával do rukávu zpět pytlík, ve kterém měl kamenné kuličky.

„Ano, je tady je venku.“ Mávla jsem směrem k verandě. „Co… on… opravdu jste…?“ Cítila jsem závan hrůzy, který mě polil, snažila jsem se ho zahnat, zavřela jsem oči a zhluboka jsem se nadechla.

„Byl jste to vy?” řekla jsem a oči jsem měla stále zavřené. Pokud mě chce také praštit po hlavě, potom to nechci vidět. „Mluvil pravdu? Byl jste to vy, kdo siru Percivalovi vyzradil místo předání u Arbroathu? A kdo mu řekl o panu Malcolmovi a tiskárně?”

Ani neodpovídal, ani se nepohnul, po chvíli jsem otevřela oči. Stál tam a pozoroval reverenda Campbella.

Archibald Campbell ležel nehybně Jako kdyby byl mrtvý. Temný anděl se už blížil, jeho pleť dostala zelený nádech, jaký jsem vídala u mužů krátce před jejich smrtí. Jeho plíce se stále dýchavičně pohybovaly.

„Takže to nebyl Angličan,” řekla jsem. Ruce jsem měla vlhké, tak jsem šije otřela do sukně. „Ale jen anglické jméno. Willoughby.”

„Ne Willoughby,” řekl ostře. „Já jsem Yi Tien Cho!”

„Proč!” skoro jsem vykřikla. „Sakra, podívejte se na mě! Proc!“

Potom se na mě podíval. Jeho oči byly kulaté a temné, vypadaly jako kousky mramoru, ale už ztratily svůj lesk.

„V Číně,” řekl, „se vypráví… příběhy. Proroctví. Že jednoho dne přijdou duchové. A každý se bojí duchů.” Jednou dvakrát pokývnul a znovu se podíval na postavu na podlaze.

„Utekl jsem z Číny, abych zachránit život. Vzbudil po dlouhé době a vidět duchy. Všude kolem, duchové,” řekl tiše.

„Přijít velký duch hrozivá bílá tvář, nejhrozivější, a vlasy v plamenech. Myslel jsem si, že sní mou duši.” Oči, které pozorovaly reverenda, se zvedly a pohlédly do mé tváře, ale pohled byl vzdálený a nehybný jako stojatá voda.

„Je to tak,” řekl prostě a znovu přikývl. Poslední dobu se neholil, ale jeho pleť pořád ještě pod černým chmýřím na hlavě zářila ve světle, které sem pronikalo oknem.

„Snědl má duše, Tsei mi. Už nejsem Yi Tien Cho.”

„Zachránil ti život,” řekla jsem. Znovu pokývl hlavou.

„Já vím. Ale lepší zemřít. Lepší zemřít, než být Willoughby. Willoughby! Pcha!” otočil hlavu a odplivl si. Najednou se mu zkřivila tvář hněvem.

„Mluvil má slova, Tsei mi! On sníst mou duši!” Záchvat vzteku přešel tak rychle, jako se objevil. Potil se, i když zde nebylo moc teplo. Přejel mi třesoucí se rukou po tváři a setřel pot.

„Já viděl muže v taverně. Ptal se po Mac Doo. Já být opilý,“ řekl bez emocí. „Chtěl jsem žena, žádná žena jít se mnou jen smát, říkat, že já žlutý červa ukazovat…“ Mávl rukou k poklopci na svých kalhotách. Zakroutil hlavou a jeho cop zašustil po hedvábí.

„Je jedno, co gwao fei dělá; pořád je to stejné. Já pít,“ řekl znovu. „Ten muž chtít Mac Doo, ptal se, zda vědět. Říci ano, já znám Mac Doo.“ Pokrčil rameny. „Není důležité, co já říkala.“

Znovu se podíval na reverenda. Viděla jsem tu úzkou černou hruď, jak se pomalu zvedala, klesla, znovu zvedla, klesla… a zůstala bez hnutí. V pokoji bylo ticho, přidušené zvuky ustaly.

„To být dluh,“ řekl Yi Tien Cho. Pokývl k nehybnému tělu. „Já nemám čest. Jsem cizinec. Ale oplácím. Můj život za váš, První žena. Vy řeknete Tsei mi.“

Ještě jednou pokývl a otočil se ke dveřím. Z tmavé verandy se ozvalo zašustění peří. Ve dveřích se otočil.

„Když jsem probudit v docích, já myslel, že duchové přijít, byli všude kolem,“ řekl tiše Yi Tien Cho. Jeho oči byly tmavé a mdlé, nebyla v nich žádná hloubka. „Ale to byla chyba. Jsem to já; já být duch.“

Ve dveřích zašuměl vítr a byl pryč. Na verandě byly slyšet tiché vzdalující se kroky, které následovalo šustění roztažených křídel, potom tiché a naříkavě Gwaaa!, které mizelo v nočních zvucích plantáže.

Přesunula jsem se k pohovce, než se mi podlomí kolena. Předklonila jsem se a položila si hlavu do dlaní, modlila jsem se, abych neomdlela. Krev mi hučela v uších. Myslela jsem, že jsem zaslechla dýchavičný zvuk, v panice jsem trhla hlavou, ale reverend Campbell ležel nehnuté dál.

Nemohla jsem s ním zůstat v jedné místnosti. Vstala jsem, obešla ležící tělo v co největší vzdálenosti, ale než jsem došla ke dveřím na verandu, rozmyslela jsem si to. Všechny události večera se mi mísily v hlavě jako barevné střípky v kaleidoskopu.

Nemohla jsem přestat přemýšlet, jak jsem se snažila utřídit si myšlenky. Ale vybavila se mi slova reverenda, než vešel Yi Tien Cho. Pokud zde bude nějaká stopa po tom, kam Geilis Abernathyo vá šla, musí to být nahoře v patře. Vzala jsem ze stolu svíci, zapálila

ji a došla jsem tmavým domem ke schodišti, potlačila jsem chuť ohlédnout se. Byla mi zima.

Pracovna byla temná, dusná a ze vzdáleného rohu vyzařovalo záhadné fialové světlo. V pokoji bylo cítit něco spáleného; štípalo to v nose a musela jsem kýchnout. Vzadu v hrdle mi zůstala slabá kovová pachuť, tak jsem si rychle vybavila dávné hodiny chemie.

Rtuť. Hořící rtuť. Vůně, která se vznášela pokojem, byla nejen záhadně podmanivá, ale také vysoce toxická. Rychle jsem vytáhla kapesník a přiložila si ho k nosu a ústům, když jsem se blížila k fialové záři.

Linie pentagramu byly vypálené přímo na desce stolu. Pokud použila kameny, aby si vyznačila kresbu, pak si je vzala s sebou, ale něco za sebou přeci jen zanechala.

Fotografie byla po okrajích silně sežehnutá, ale prostřední část byla netknutá. Srdce mi poskočilo. Sebrala jsem obrázek Brianny a tiskla si její tvář ke své hrudi, cítila jsem vztek a paniku.

Co to mělo znamenat takové znesvěcení? Nebylo to gesto namířené proti mně nebo Jamiemu, protože nemohla tušit, že to některý z nás uvidí.

Musela to být magie nebo alespoň verze podle Geilie. Zoufale jsem se snažila vybavit si náš hovor v tomto pokoji; co to říkala? Zajímala se o to, jak jsem cestovala skrze kameny to bylo hlavní téma. A co jsem jí na to řekla? Jen něco vágního, že jsem se snažila soustředit myšlenky na osobu ano, tak to bylo řekla jsem jí, že jsem se soustředila na osobu, která pobývala v době, do které jsem se vracela.

Zhluboka jsem se nadechla, uvědomila jsem si, že se třesu. Bylo to jednak zpožděnou reakcí, kdy jsem si uvědomila, co se stalo dole v salonu, a jednak narůstající zlou předtuchou. Mohlo to znamenat jediné že chce Geilie vyzkoušet mou metodu, pokud se to tak dá nazvat, stejně jako svou, a použije obrázek Brianny jako směr její cesty. Nebo vybavily se mi reverendovy ručně psané poznámky, úhledně setříděné genealogie, a měla jsem najednou pocit, že asi omdlím.

„Jedno z proroctví Brahana Seeraříkal. „Zmiňuje se o Fraserovi z Lovatu. Skotský vůdce povstane z této linie, Ale díky pátrání Rogera Wakefielda vím a Geilie to ví určitě také, protože je skotskou historií skoro až posedlá že přímá linie Lovatů konci kolem roku 1800. Je tedy jediný pokračovatel linie, který žije v roce 1968 Brianna.

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že to tiché bručení vychází z mého hrdla, a potom ještě trošku delší chvíli, než jsem s jistým úsilím povolila čelist.

Zastrčila jsem si poničenou fotografii do kapsy u sukně a otočila se, pádila jsem ke dveřím, jako kdyby byla pracovna plná démonů. Musím ihned najít Jamieho.

Nebyli tam. Loď se pohupovala tiše na řece, ve stínech křovisek byla prázdná a tam, kde jsme ji zanechali. Po Jamiem a ostatních mužích nebylo ani památky.

Kousek ode mě po levé straně leželo třtinové pole, mezi mnou a zvedajícím se obdélníkem rafinérie. Nad polem se vznášela karamelová vůně páleného cukru. Potom se vítr otočil a ucítila jsem čistou vlhkou vůni mechu a vlhkých kamenů ve vodě smíšenou s ostatními pachy vodních rostlin.

Říční břeh se tady zvedal dost prudce, končil vysokým náspem, který se táhl až ke kraji třtinového pole. Vyškrábala jsem se nahoru na val, ruce mi klouzaly v měkkém mazlavém blátě. Otřepala jsem bahno s výkřikem znechucení a otřela si ruce do sukně. Zachvěla jsem se úzkostí. Sakra, kde je ten Jamie? Už měl být dávno zpátky.

Před domem hořely dvě louče, byly to dvě vzdálené třepotavé zářící tečky. Jedno světlo ale svítilo ještě blíž; záře ze zbytků rafinerie. Měl tam Jamie se svými muži nějaké problémy? Zdálky jsem slyšela slabý zpěv a zahlédla větší světlo, které muselo pocházet z otevřeného ohně. Všechno vypadalo tak poklidně, ale něco mi na této noci nebo na tomto místě připadalo zvláštní a necítila jsem se ve své kůži.

Najednou jsem ucítila ještě něco jiného kromě vůně řeřichy potoční a páleného cukru silný nasládlý zápach, který jsem ihned rozeznala pach hnijícího masa. Šla jsem opatrně vpřed a najednou se pode mnou rozevřelo peklo.

Jako kdyby pode mnou celá noc ožila a probrala se k činnosti někde do výše mých kolen. Hned vedle mne sebou škubnul obrovský předmět, praštil mě do holení a srazil na zem.

Můj výkřik splynul s hrozivým řevem bylo to chroptivé hlasité zasyčení, které potvrzovalo můj dojem, že se nacházím hned vedle něčeho velkého, obživlého a žeroucího zdechliny. Nevěděla jsem, co to je, ale chtěla jsem odtud ihned vypadnout.

Dopadla jsem tvrdě na zadek. Nezastavovala jsem se, abych viděla, co se stalo, ale vyskočila jsem na všechny čtyři a blátem se hnala pryč, za sebou jsem slyšela jen opakované syčení, které sílilo, a něco se za mnou škrábalo a klouzalo. Něco mě praštilo do lýtka; znovu jsem se postavila na nohy a dala se do běhu.

Byla jsem tak vyděšená, že jsem si vůbec neuvědomila, že je najednou vidět, dokud se přede mnou nezjevil stojící muž. Vrazila jsem přímo do něj, louč, kterou nesl, spadla na zem a ve vlhkém listí jen zasyčela.

Nějaké ruce mě chytily za paže a za mnou se ozvaly výkřiky. Mou tvář přitiskly k něčí hrudi bez chlupů, byla silně cítit potem. Znovu jsem nabrala rovnováhu, zalapala jsem po dechu a zaklonila se. Hleděla jsem do tváře mohutného černého otroka, který na mě shlížel s hrůzou.

„Slečno, co tady vy dělať?“ řekl. Než jsem stačila odpovědět, jeho pozornost sklouzla ze mne na děj, který se odehrával za mnou. Jeho sevření mých paží se uvolnilo a já se mohla otočit.

Šest mužů stálo kolem obludy. Dva měli pochodně, které drželi zvednuté, aby ti další čtyři měli světlo; na sobě měli jen bederní roušky, opatrně kroužili dokola a naostřená dřevěná kopí drželi připravená k útoku.

Po té ráně se mi nohy pořád ještě chvěly a podlamovaly; a když jsem zahlédla, co mě uhodilo, málem jsem spadla na zem. Ta věc byla skoro dvanáct stop dlouhá s obrněným tělem velikosti sudu vína. Mohutný ocas najednou máchl na jednu stranu; nejbližší muž

musel rychle uskočit, vyděšeně vykřikl a hlava ještěra se otočila, čelisti se rozevřely, aby vydaly další sykot.

Čelisti slyšitelně zaklaply a já viděla krvežíznivé vyčnívající tesáky na dolní čelisti, vypadaly jako úsměv a působily dojmem zvrhlé radosti.

„Nikdy se neusmívej na krokodýla,” řekla jsem přihlouple.

„Ne, madam, to jistě nebudu dělat,” řekl otrok, pustil mě a opatrně se vydal k místu, kde se celá scéna odehrávala.

Muži s oštěpy píchali do šelmy, evidentně se ji snažili rozzlobit. Zdálo se, že se jim to daří. Krokodýl řval Jeho mohutné tlapy zabořené do půdy. Děj nabíral na obrátkách; muž před ním chtěl uskočit, ale na blátě mu to uklouzlo a spadl.

Muž, do kterého jsem vrazila, prolétl vzduchem a skočil obludě na záda. Muži s pochodněmi poskakovali na všechny strany, povzbuzovali jej, potom se jeden muž s tyčí přiblížil, byl viditelně větší než ti ostatní, a praštil zvíře po hlavě, aby odvrátil jeho pozornost, zatímco ležící muž se škrábal dozadu a bosými patami zanechával v blátě otisky.

Muž na krokodýlím hřbetě se snažil nahmatat jeho tlamu, což mi přišlo jako zběsilá sebevražda. Jednou rukou svíral jeho krk a druhou hledal čumák, držel tlamu zvířete zavřenou a něco křičel na své druhy.

Najednou ze tmy třtinového pole vykročila postava, které jsem si předtím nevšimla. Poklekla před zápasící obludou najedno koleno a bez zaváhání omotala ještěrovi kolem tlamy smyčku z lana. Výkřiky se změnily v triumfální povyk, který ostře utnul klečící muž.

Vstal a vehementně mával rukama, vydával povely. Nemluvil anglicky, ale jeho záměr byl jasný; obrovský ocas byl stále ještě volný a mlátil sebou na všechny strany s takovou silou, že by porazil jakéhokoliv muže, který by se dostal do jeho dosahu. Když jsem viděla ty silné rány, byla jsem ráda, že budu mít na nohách jen modřiny a nejsou zlomené.

Muž s tyčí přistoupil blíž, aby splnil pokyny. Cítila jsem tu malát nost, která mne šokem pohltila, a ten pocit nereálnosti, takže mě ani nějak moc nepřekvapilo, že jejich vůdce se jmenuje Ishmael.

„Huwer řekl a ukazoval rukama s dlaněmi nahoru, takže bylo zřejmé, co tím chce naznačit. Dva muži vytáhli tyče a strčili je pod

jeho tělo, třetímu se podařilo zaklínit tyč pod hlavu a pak si přitiskli tyče k hrudi.

„Huwe!“ zopakoval Ishmael a muži se opřeli do dřevěných klacků. S lepivým mlask! se tělo plaza přetočilo na záda a ve světle louče jeho břicho zářilo bílou barvou.

Muži s pochodněmi začali znovu povykovat; ten hluk mi zněl v uších. Potom je Ishmael jedním slovem utnul, zvedl ruku, dlaň obrácenou vzhůru. Nevím, co bylo to slovo, ale úplně klidně to mohlo být „Skalpel!“ Intonace i výsledek byly stejné.

Jeden z mužů s pochodní vytáhl za pasem bederní roušky nůž na třtinu a podal ho do ruky jejich vůdce. Ishmael se otočil na patě a ve stejném pohybu zabořil čepel hluboko do plazova hrdla, a to přesně v místě, kde šupiny kolem čelistí přechází v hřbetní šupiny.

Krev se ve světle louče zdála černá. Všichni muži ustoupili a drželi se v bezpečné vzdálenosti, sledovali slábnoucí vzteklý zápas mohutného plaza se směsí úcty a hlubokého zadostiučinění. Ishma el se napřímil a jeho košile zářila bledou barvou oproti třtinovému poli; na rozdíl od ostatních mužů byl celý oblečený, ale byl na boso a kolem pasu měl přivázaných několik kožených váčků.

Můj nervový systém se zablokoval a já tam celou tu dobu stála jako přikovaná. V tuto chvíli mi nervová spojení donesla zprávu od nohou až do mozku a najednou jsem se posadila a sukně se mi namočila do rozblácené půdy.

Ten pohyb přitáhl Ishmaelovu pozornost; úzká hlava se obrátila mým směrem a jeho oči se rozšířily. Když ho ostatní muži uviděli, také se otočili a následovalo několik nevěřícných poznámek v mnoha jazycích.

Moc jsem se o to nezajímala. Krokodýl stále dýchal, i když už jen chroptěl a bublal. Byla jsem na tom stejně. Očima jsem pozorovala šupinatou hlavu, oči se zúženými zorničkami v barvě zelenozlatého turmalínu, nepřítomný pohled působil dojmem, že se dívá na mě. Krokodýlův úsměv byl vzhůru nohama, ale pořád tam byl.

Cítila jsem, že bláto je hladké a studené, černé jako hustý proud, který protékal mezi šupinami plaza. Tón otázek i poznámek se změnil v obavy, ale to už jsem neslyšela.

Neztratila jsem vědomí; matně jsem si vybavovala strkání kolem a poskakující světla, potom mě zvedli do vzduchu a někdo mě pevně držel v náručí. Vzrušeně mezi sebou mluvili, ale já jsem pochytila jen sem tam nějaké slovo. Chtěla jsem jim nějak říci, aby mě položili na zem a něčím přikryli, ale můj jazyk se nepohnul.

Jak se můj doprovod prodíral třtinovým polem, listy se mi otíraly o tvář; bylo to jako prodírat se kukuřičným polem bez klasů, byly tam jen stonky a šustící listí. Teď už muži mezi sebou nemluvili; jak jsme šli polem, tak šelest tlumil dokonce i naše kroky.

Než jsme došli na volné prostranství, kde měli otroci své chatrče, už se mi pomalu začaly vracet všechny smysly. Byla jsem jen trochu poškrábaná a potlučená, ale jinak jsem nebyla zraněná; nicméně jsem neviděla důvod proč to oznamovat. Když mě nesli do jedné chatrče, měla jsem pořád oči zavřené a nehýbala jsem ani rukama ani nohama. Snažila jsem se potlačit paniku a vymyslet nějaký rozumný plán, než se probudím oficiálně.

Kde jsou sakra Jamie a ostatní muži? Pokud všechno půjde dobře anebo se to pokazí co budou dělat, až dojdou k lodi a nenajdou mě tam? A všude kolem budou stopy stopy? To místo je teď úplné bahniště boje a já nikde?

A co přítel Ishmael? Co tady, milosrdný bože, dělá tenl Věděla jsem velice dobře jednu věc rozhodně není kuchařem.

Před otevřenými dveřmi chatrče bylo slyšet spousta oslavného povyku a ucítila jsem i závan nějakého alkoholického nápoje nebyl to rum, bylo to něco hrubšího se štiplavým aroma co se rozlévalo uvnitř dusné chatrče, kde byla cítit zpocená těla a vařící se sladké brambory. Pootevřela jsem jedno oko a na ušlapané podlaze viděla odrazy ohně. Před otevřenými dveřmi se míhaly stíny; nemohla jsem tedy odejít bez povšimnutí.

Ozývaly se vítězné pokřiky a najednou všechny postavy zmizely, myslím, že směrem k ohni. Předpokládala jsem, že dělají něco s krokodýlem, kterého přinesli zároveň se mnou, a houpal se hřbetem dolů na tyčích lovců.

Opatrně jsem se překulila na kolena. Mohla jsem se protáhnout ven a zmizet, když budou zabráni do toho, co právě dělají? Pokud by se mi podařilo prchnout do nejbližšího třtinového pole, byla jsem si

skoro jistá, že by mě tam nenašli. Ale už jsem si nebyla tak jistá, že by se mi v této tmě a samotné podařilo najít řeku.

Anebo jsem se měla jít schovat do hlavního domu, kde bych narazila na Jamieho a jeho záchranný tým? Při vzpomínce na dům a dlouhou tichou černou postavu na zemi jsem se mírně zachvěla. Ale pokud nepůjdu do domu nebo k řece, jak je najdu? Měsíc není a všude je tma jak v ďáblově prděli.

Mé plány šly na chvíli stranou, když světlo ve dveřích zastínila nějaká postava. Zkusila jsem otevřít oči, potom jsem se posadila vzpřímeně a zařvala.

Postava ihned přiskočila a poklekla vedle mé postele.

„Vy nekřičet tolik, madam,“ řekl Ishmael. „To jsem jen já.“

„V pořádku,“ řekla jsem. Na čelisti mi vyskočil ledový pot a srdce mi bušilo až v krku. „Věděla jsem to celou dobu.“

Už odřízli krokodýlí hlavu a vyřízli z ní jazyk a spodní patro. Nesl tu velkou věc s ledovýma očima jako klobouk, jeho oči byly v hlubině mezi zuby sotva vidět. Děravá spodní čelist byla pokleslá, zvláštně se usmívala a skrývala spodní část jeho tváře.

„Egungun, neporanil vás moc?“ zeptal se.

„Ne,“ řekla jsem. „Díky mužům. Ehm… nechtěl byste si to třeba sundat?“

Ignoroval mou prosbu a posadil se na paty, prohlížel si mě. Neviděla jsem mu do tváře, ale celé jeho tělo vyjadřovalo nerozhodnost.

„Proč vy být zde?“ zeptal se nakonec.

Nenapadlo mě nic lepšího, tak jsem mu to řekla. Předpokládám, že mě nehodlá vzít něčím po hlavě, protože kdyby to chtěl udělat, provedl by to, když jsem se zhroutila u třtinového pole.

„Aha,“ řekl, když jsem skončila. Čumák plaza se ke mně mírně naklonil, jak přemýšlel. Na holou dlaň mi dopadla kapka ze zavřených nosních dírek krokodýla, zachvěla jsem se a rychle to otřela do sukně.

„Paní tady dnes v noci nebýt,“ řekl nakonec, jako kdyby zvažoval, zda mi tuto informaci může poskytnout.

„Ano, já vím,“ řekla jsem. Složila jsem si nohy pod sebe, abych mohla vstát. „Mohl bys nebo někdo z mužů mě odvést zpátky

k velkému stromu u řeky? Můj manžel mě tam bude hledat,“ řekla jsem bez obalu.

„Ona pravděpodobně vzít chlapce s sebou,” pokračoval Ishmael a nevnímal má slova. Srdce mi poskočilo, když potvrdil mé obavy, že Geilie odjela; teď spadlo se vzdáleným žuchnutím v hrudi zpět.

„Ona s sebou vzala lana? Proč?”

Neviděla jsem mu do tváře, ale jeho oči v masce krokodýla zářily něčím, co se z části dalo vyložit jako pobavení. Ale jenom z části.

„Paní mít ráda chlapceřekl a zlomyslný tón byl zcela jasný.

„To tedy ano,“ řekla jsem kategoricky. „A nevíš, kdy se vrátí?“

Dlouhý zubatý čumák se najednou zvedl, ale než stačil odpovědět, ucítila jsem, že někdo stojí za mnou a rychle jsem se na posteli otočila.

„Znám vás,“ řekla a na širokém hladkém čele se objevila vráska, když na mě pohlédla. „Nebo snad ne?“

„Užjsme se setkaly,” řekla j sem a snažila se polknout knedl í k v krku, jak mě to překvapilo. „Jak jak se máte, slečno Campbellová?”

Evidentně lépe, než když jsme se viděly naposledy, a to i přesto, že na sobě měla místo krásné bavlněné róby pracovní šaty z hrubé bílé bavlny, opásané otrhaným bavlněným páskem potřísněným tmavě modrou indigovou barvou. Tváře i postavu měla štíhlejší, ale neměla ten bledý propadlý výraz, díky několika měsícům práce na vzduchu.

„Mám se dobře, děkuji, madam,” řekla zdvořile. Její bledé modré oči měly pořád ten vzdálený nepřítomný pohled, a i když byla pěkně opálená, bylo více než zřejmé, že její mysl není teď a tady.

Ten dojem umocnil i fakt, že si ani nevšimla íshmaelova nevšedního oděvu. Anebo Ishmaela samotného. Dále na mě hleděla a v jejích otupených rysech se mihl krátký záchvěv zájmu.

„Je to od vás velice hezké, že jste se zastavila, madam,“ řekla. „Mohla bych vám nabídnout občerstvení? Třeba šálek čaje? Bohužel nemáme klaret, protože můj bratr tvrdí, že silný alkohol probouzí v lidech neřestné choutky.”

„Také si to myslím,” řekla jsem, ale měla jsem pocit, že bych v tuto chvíli toho pokušení trochu snesla.

Ishmael vstal a teď se hluboce ukláněl slečně Campbellové, velká hlava mu nejistě klouzala.

„Vy být připravena, bébé?u zeptal se. „Oheň už čeká

„Oheň,“ řekla. „Ano, jistě,“ a otočila se opět ke mně.

„Nepřidáte se ke mně, paní Malcolmová?“ zeptala se zdvořile. „Čaj se bude podávat už za chvíli. Strašně ráda se dívám do ohně,“ svěřila se mi a vzala mě za ruce, jak jsem vstávala. „Nemáte také někdy pocit, že vidíte v plamenech jisté věci?“

„Sem tam ano,“ řekla jsem. Pohlédla jsem na Ishmaela, který stál ve dveřích. Z jeho postoje čišela nejistota, ale když se slečna Camp bellová vydala směrem k němu a vlekla mě za sebou, pokrčil rameny a ustoupil.

Venku jasně hořela uprostřed prostranství s chatrčemi hranice. Krokodýla už stáhli; kůže byla napnutá na rámu nedaleko jedné z chatrčí a házela na dřevěnou stěnu bezhlavý stín. Kolem ohně bylo zapíchnutých několik naostřených dřevěných tyčí, na každé nabodnutý kus masa, které prskalo a nádherně vonělo, až se mi svíral žaludek.

Kolem ohně byly tak tři tucty lidí, muži, ženy i děti, smáli se a povídali si. Jeden muž pořád ještě tiše zpíval, byl sehnutý nad otlučenou kytarou.

Když jsme se objevili, jeden muž si nás všiml, prudce se otočil a křiknul něco, co znělo jako „Hau!“ Hovor i smích okamžitě ustaly a dav s úctou zmlkl.

Ishmael k nim pomalu došel a krokodýlí hlava se spokojeně usmívala. Světlo z ohně ozařovalo jejich tváře a těla, která vypadala jako leštěný černý jantar a rozpuštěný karamel, jejich hluboké černé oči sledovaly náš příchod.

U ohně byla malá lavička, postavená na jakémsi pódiu z hrubých fošen. Bylo to zcela zjevně čestné místo, slečna Campbellová zamířila přímo k němu a mně pokynula, abych se posadila vedle ní.

Cítila jsem na sobě všechny pohledy, jejich výraz byl od nepřátelství až po čirou zvědavost, ale většinou se dívali na slečnu Camp bellovou. Kradmo jsem se rozhlížela po okolních tvářích, zarazil mě jejich neobvyklý výraz. Byly to tváře Afriky a byli pro mě cizinci, nebyly to tváře, jakou měl Joe, ta nesla jen nepatrné známky po jeho

předcích, zahlazené staletími evropské krve. Ať už byl Joe Aberna thy černý nebo ne, podobal se mnohem více mně než těmto lidem byl odlišný až do morku kostí.

Muž s kytarou hudební nástroj odložil a vytáhl malý bubínek, který si položil mezi nohy. Boční stěny byly potažené kůží nějakého tečkovaného zvířete; možná kozy. Začal na něj tiše bubnovat dlaněmi, v podobném rytmu jako je tlukot srdce.

Podívala jsem se na slečnu Campbellovou, která vedle mě tiše seděla, ruce opatrně položené v klíně. Hleděla přímo před sebe do poskakujících plamenů a na rtech jí pohrával malý zasněný výraz.

Pohupující dav otroků se rozdělil a vyšly z něj dvě malé dívenky, nesly mezi sebou velký koš. Madlo koše bylo ovinuto bílými růže mi, víko poskakovalo pohybem něčeho uvnitř.

Dívky položily koš Ishmaelovi k nohám a v bázni pohlédly na jeho groteskní pokrývku hlavy. Každé z nich položil na hlavu svou dlaň, zamumlal pár slov a potom je propustil. Jeho ruce byly otočené dlaněmi vzhůru, dlaně byly žluto růžové a vypadaly jako vznášející se motýlci nad dívčími hlavami.

Diváci se zatím chovali s bázní a stáli tam tiše. To ještě pořád trvalo, ale teď postoupili blíž a natahovali krky, aby viděli, co se bude dít. Bubínek začal tlouct rychleji, i když pořád tiše. Jedna z žen držela kameninovou láhev, pak udělala krok vpřed, podala ji Ishma elovi a zanořila se zpět do davu.

Ishmael si vzal láhev a nalil malé množství alkoholu na zem, opatrně vytvořil kruh kolem koše. Ten byl v tuto chvíli sice potichu, ale tu a tam se pohnul, jeho obsah byl evidentně vyrušen buď pohybem, nebo zápachem alkoholu.

Muž, který držel hůl obalenou hadry, udělal krok vpřed a zapálil klacek v ohni, až se rozhořel jasným rudým plamenem. Na íshmae lův pokyn sklonil louč a zapálil kruh z alkoholu. Ozvalo se sborové „Ach!“, jak se plamenný kruh rozhořel do modra a zase hned uhas nul, tak rychle, jako vzplál. Z koše se ozvalo hlasité zaskřehotání.

Slečna Campbellová se vedle mě pohnula a podezřívavě si prohlížela koš.

Jako kdyby bylo kokrhání signál snad i byl začala hrát píšťala a mumlání davu zvýšilo intenzitu.

Ishmael přistoupil k provizornímu stupínku, na kterém jsme seděly, a v rukách držel rudou stužku. Tu ovázal Margaret kolem zápěstí, a když skončil, opatrněji položil ruku zpět do klína.

„A, to je můj kapesníček! vykřikla a nevědomky pozvedla zápěstí a otřela si nos.

Zdálo se, že si toho kromě mě nikdo nevšiml. Všichni se dívali na Ishmaela, který stál před davem a mluvil řečí, kterou jsem nepoznala. Kohout v koši znovu zakokrhal a jak bušil do koše, bílé růže na madlech se zachvěly.

„Kéž by nekokrhal, řekla Margaret Campbeilová skoro až nedůtklivě. „Pokud to udělá ještě jednou, bude to potřetí a to znamená smůlu, ne?“

„Opravdu?“ Ishmael teď rozléval zbytek alkoholu kolem našeho pódia. Doufala jsem, že ji plameny nevyděsí.

„Och, ano, Archie to říkal. ‘Než kohout třikrát zakokrhá, zradíš mě Archie říkával, že všechny ženy jsou zrádkyně. Myslíte si, že je to pravda?“

„Myslím, že to záleží na úhlu pohledu,“ zamumlala jsem a sledovala, co se kolem nás děje. Zdálo se, že to klácení davu slečnu Campbellovou nevzrušovalo, ani mumlání otroků, hudba, otřásající se koš, ani Ishmael, který bral od lidí v davu nějaké předměty, které mu podávali.

„Mám hlad,“ řekla jsem. „Doufám, že čaj bude už brzy.“

Ishmael to zaslechl. K mému překvapení sáhl do jednoho váčku za pasem a vytáhl malý balíček, ve kterém byl zabalený naštípnutý a otlučený porcelánový šálek, na jehož obrubě byly ještě stále patrné stopy po zlatých lístcích. Potom jí ho položil obřadně do klína.

„Ách, bože,“ řekla Margaret šťastně a tleskala rukama. „Možná budou i sušenky,

Já doufala, že ne. Ishmael pokládal předměty vybrané od davu k našemu piedestalu. Bylo tam několik malých kostí s vyrytými čárami kolem dokola, větvička jasmínu, dvě nebo tři malé hrubě vyřezané postavičky ze dřeva, každá zabalená v kusu látky a na hlavě měly jílem přilepené prameny vlasů.

Ishmael znovu promluvil, louč měl skloněnou a najednou kolem nás vyšlehly modré plameny. Když znovu pohasly, v nočním vzdu

chu byl cítit zápach spálené půdy a brandy. Potom otevřel koš a vytáhl kohouta.

Byl to velký zdravý pták, jeho černé peří se lesklo ve světle louče. Mlátil kolem sebe křídly, pronikavě křičel, ale Ishmael ho držel pevně, s nohama ovázanýma v látce, aby nemohl nikoho poškrábat. Pak se hluboce uklonil, něco řekl a podal kohouta Margaret.

„Ach, děkujiřekla zdvořile.

Kohout protáhl krk, vole měl zrudlé vypětím, a pronikavě zakokrhal. Margaret s ním zatřásla.

„i ty jeden ošklivý ptáku!“ řekla nazlobeně a zvedla ho ke svým ústům, aby ho kousla za hlavu.

Slyšela jsem slabé zapraskání měkkých kostí, potom namáhavé zafunění, jak trhla hlavou vzad a oddělila tak hlavu nebohého kohouta.

Tiskla si svíjející se tělo k ňadrům a tiše si pobrukovala. „Teď i potom, teď i potom, je to v pořádku, můj drahý,“ a krev stříkala do šálku v jejím klíně a všude po jejích šatech.

Dav nejdříve vykřikl, ale teď zase zmlkl a sledoval nás. I píšťala umlkla, ale bubínek pořád bubnoval a zněl mnohem hlasitěji než předtím.

Margaret odložila tělo bez krve na stranu, kde vyskočil z davu malý chlapec a chňapl po něm. Nepřítomně si setřela krev z šatů a rukou s červenou stuhou zvedla šálek.

„Hosté mají přednost,“ řekla zdvořile. „Dáte si hlt nebo dva, paní Malcolmová?“

Před odpovědí mě naštěstí uchránil Ishmael, který mi podal do dlaní nádobu z rohu a naznačil mi, že se mám napít. Když jsem uvážila jinou alternativu, bez zaváhání jsem ho přiložila k ústům.

Byl to čerstvě destilovaný rum, ostrý a hrubý, že by mi propálil hrdlo, zakuckala jsem se a zalapala po dechu. Vzadu v krku jsem ucítila pachuť nějaké byliny, která mi pronikla až do nosu; alkohol byl s něčím smíchaný anebo v něm byly byliny vyluhovány. Bylo to trošku natrpklé, ale ne nepříjemné.

Davem kolovaly další nádobky podobné té mé. Ishmael udělal ostré gesto, které naznačovalo, že se mám napít víc. Poslušně jsem zvedla šálek k ústům, ale nechala jsem tekutinu stékat do úst, aniž bych polykala. Ať už se tady děje cokoliv, napadlo mě, že bych měla být co nejvíce při smyslech.

Vedle mě seděla slečna Campbellová a noblesně usrkávala ze svého nealkoholického šálku. V davu narůstalo napětí z očekávání; teď se pohupovali, jedna žena začala nahlas a chraplavě zpívat, její hlas nezvykle zdůrazňoval zvuky bubnu.

Na tvář mi dopadl stín Ishmaelovy pokrývky hlavy a vzhlédla jsem. I on se pomalu pohupoval ze strany na stranu. Jeho bílá košile bez límce byla na ramenou potřísněna černými kapkami od krve a lepila se mu na zpocené tělo. Najednou jsem si uvědomila, že ta krokodýlí hlava musí vážit dobrých třicet liber, to je docela váha; svaly na krku i ramenou měl napnuté.

Pozvedl ruce a také začal zpívat. Cítila jsem, jak mi přeběhl mráz po zádech, až ke kostrči, kdy by začínal můj ocas. Se zamaskovanou tváří to mohl být klidně Joeův hlas; hluboký a medový, ale silný, aby přitahoval veškerou pozornost. Když jsem zavřela oči, tak to byl Joe, se slabým leskem jeho brýlí a se zlatým zubem vzadu v puse, když se zasmál.

Potom jsem znovu otevřela oči a dívala jsem se vyděšeně do krokodýlí děsivé tlamy a do zlatozelených chladných krutých očí. Vyschlo mi v ústech a v uších mi bušila krev, kolem jsem zaslechla hlasitá sladká slova.

Získával si pozornost, to je jasné; v noci bylo kolem ohně plno očí, byly Černé, doširoka otevřené a zářily, mezi písněmi se ozývalo mumlání a výkřiky.

Zavřela jsem oči a pořádně zatřásla hlavou. Chytila jsem se kraje dřevěné lavičky, přilnula jsem k její hrubé realitě. Nebyla jsem opilá, to jsem věděla; ať už do toho rumu přimíchali jakoukoliv bylinu, byla silná. Cítila jsem, jak se mi jako had proplétá do krve, měla jsem pevně zavřené oči a bojovala jsem s jejími následky.

Nemohla jsem neslyšet, jak hlasy narůstají a zase utichají.

Nevím, kolik času uply nulo. S trhnutím jsem se probrala ve chvíli, kdy jsem si uvědomila, že hlasy i bubínek umlkly.

Kolem ohně bylo naprosté ticho. Slyšela jsem tiché praskání ohně a šustění třtinového listí v nočním vánku; cupitání krysy do bezpečí ve střeše z palmového listí v chatrči za mnou.

Drogu jsem měla pořád v krvi, ale účinky pomalu slábly; cítila jsem, jak se mi vrací smysly. Nemyslela jsem na dav; oči jsem

měla upřené vpřed a ani jsem nemrkla, najednou jsem si vzpomněla na legendy woodoo, které jsem slýchávala za mých časů o zombi a o houngan, o jejich tvůrcích. Co to Geilie říkala? Na každém šprochu pravdy trochu.

Promluvil Ishmael. Už si sundal krokodýlí hlavu. Ležela na zemi u našich nohou, oči byly ve stínu tmavé.

„lis sont arrivés,“ řekl tiše Ishmael. Už přišli. Pozvedl zpocenou tvář, zvrásněnou vyčerpáním, a otočil se k davu.

„Kdo se bude ptát?“

Jako odpověď jedna mladá dáma s turbanem na hlavě vystoupila z davu, pořád se ještě kymácela a padla na zem před náš stupínek. Položila ruku na jednu vyřezávanou sošku, byla to hrubá dřevěná ikona ve tvaru těhotné ženy.

Její oči vzhlédly v naději, a i když jsem jejím slovům nerozuměla, bylo jasné, nač se ptá.

„Aya, gado.“ Hlas se ozval někde u mne, ale nebyla to Margaret Campbellová. Byl to hlas staré ženy, vysoké a zmrzačené, ale odpovídala sebejistě a pozitivně.

Mladá žena radostí zalapala po dechu a padla tváří k zemi. Ishma el ji zlehka postrčil nohou; rychle vyskočila na nohy a vrátila se do davu, svírala sošku a pokyvovala hlavou, pořád dokola opakovala „Mana, mana“

Po ní přišel na řadu mladý muž, podle tváře to byl zřejmě bratr předchozí mladé ženy, dřepnul si a než promluvil, dotknul se hlavy.

„Grand měre,“ začal vysokou nosovou francouzštinou. Babičko? Pomyslela jsem si. Když pokládal otázku, díval se stydlivě do země. „Opětuje mi žena, kterou miluji, lásku?“ Jeho byla ta jasmínová větvička; držel ji tak, že se dotýkala nártu bosé a zaprášené nohy.

Žena vedle mě se zasmála, její starodávný hlas byl ironický, ale nebyl nepříjemný. „Certainement“ odpověděla. „Ano, opětuje; ale kromě tebe dalším třem mužům. Najdi si jinou; méně kyprou, ale bude stát za to.“

Mladý muž se zahanbeně vrátil a místo něj předstoupil starší muž. Ten mluvil africkým jazykem, který jsem neznala. Když se dotkl jedné z hliněných figurek, v jeho hlase byla cítit hořkost.

„Setato hoye“ řekl kdo? Hlas se změnil, byl to mužský hlas, dospělý, ale ne moc starý. Odpovídal stejným jazykem a byl nazlobený.

Nenápadně jsem se koukla na stranu, a i když šlo od ohně horko, na předloktí mi naskočila husí kůže. Už to nebyla tvář Margaret Camp bellové. Rysy byly stejné, ale oči byly jasné, bystré a upřené na žadatele, ústa rozhazovačně pokřivená a bledý krk měla napuchlý jako žába, jak se snažila mluvit nahlas, ať už se s mužem dohadoval kdokoliv.

„Jsou tady,“ řekl Ishmael. „Oni, skutečně?1 Postavil se na jednu stranu, byl potichu, ale zůstával ostražitý, všimla jsem si, že se na mě na okamžik podíval, než přešel k Margaret. Anebo ke komukoliv, kým teď Margaret byla.

„OniJeden po druhém k ní lidé přicházeli, poklekli a ptali se. Někdo mluvil anglicky, někdo francouzský, jiný řečí otroků nebo africkým jazykem jejich zmizelého domova. Nerozuměla jsem všemu, ale když byly otázky kladené v angličtině nebo francouzštině, tak většinou uctivě začínaly „dědečku“ nebo „babičko“, jednou dokonce „teto“.

Pokaždé se tvář i hlas orákula vedle mne změnily, když „oni“ přišli, aby odpovídali; muži i ženy, většinou ve středním věku nebo starší, jejich stíny tančily v záblescích ohně na její tváři.

Nemáte také někdy pocit, že vidíte v plamenech jisté věci? Zaslechla jsem ozvěnu jejího hlasu, který se ke mně vracel, byl slabý a dětský.

Když jsem tomu naslouchala, vstávaly mi vzadu na krku chlupy; také jsem poprvé pochopila, proč se Ishmael na toto místo vrátil a riskoval při tom, že ho znovu zajmou a upadne do otroctví. Nebylo to přátelství, ani láska ani žádná oddanost svým druhům otrokům, ale moc.

Jakou cenu má tady moc předpovídat budoucnost? Viděla jsem tu odpověď v zaujatých tvářích shromáždění, byla to jakákoliv cena. Vrátil se pro Margaret.

Nějakou dobu jsem tam seděla. Nevěděla jsem, jak dlouho ta droga bude působit, ale viděla jsem lidi, jak sem tam upadnou na zem a usnou; jiní se nenápadně vrací zpět do tmavých chýší a po chvíli jsme tam byli skoro sami. Kolem ohně jich zůstalo už jen pár; byli to sami muži.

Všichni byli statní, sebejistí a podle jejich postoje byli i zvyklí na jistou úctu, tedy alespoň mezi otroky. Drželi se vzadu pohromadě jako skupina a sledovali dění. Potom jeden z nich konečně vystoupil dopředu,, byl to zjevně jejich vůdce.

„Už jsou hotoví ,“ řekl Ishmaelovi a pohodil hlavou směrem ke spícím postavám kolem ohně. „Teď se ptej.

Na Ishmaelově tváře se nezračilo nic kromě slabého úsměvu, i když se najednou zdál nervózní. Možná to bylo tím, že se ostatní muži přibližovali. Nebylo na nich nic zjevně podezřelého, ale vypadali vážně i pátravě ale nezaměřili se pro změnu na Margaret, ale na Ishmaela.

Nakonec přikývl a otočil se tváří k Margaret. Během těch krátkých pauz její tvář zbledla; úplné prázdno.

„Bouassa, řekl jí. „Pojď, Bouassa.

Odtáhla jsem se od ní tak daleko, jak jen to šlo, abych nespadla do ohně. Ať byl Bouassa kdokoliv, přišel ihned.

„Poslouchám. Byl to hluboký hlas, jako Ishmaelův, a mohl být i stejně příjemný. Ale nebyl. Jeden z mužů uskočil dozadu.

Ishmael stál sám; zdálo se, že se od něj ostatní muži stáhli, jako kdyby trpěl nějakou nakažlivou chorobou.

„Bouasso, řekni mi, co chci vědět, řekl.

Margaret mírně naklonila hlavu a její bledé modré oči se pobaveně zaleskly.

„Co chceš vědět? řekl hluboký hlas pohrdavě. „A proč? Stejně odejdeš, ať už ti to povím nebo ne.“

I na Ishmaelově tváři se odrazil slabý úsměv.

„Máš pravdu, řekl tiše. „Ale tito… Pohodil hlavou směrem k jeho společníkům a oči neodtrhl od tváře. „Půjdou se mnou?

„Je to možné, řekl hluboký hlas. Nepříjemně se pochechtával. „Maggot za tři dny zemře. A nebude pro ně ničím. To vše, co ty ode mne chtít? Aniž by čekal na odpověď, Bouassa si doširoka zívnul a z jemných úst Margaret se ozvalo hlasité říhnutí.

Potom ústa zavřela a její oči nabraly svůj předchozí prázdný výraz, ale muži si toho nevšimli. Vzrušeně mezi sebou hovořili, až je Ishmael okřikl a významně se na mě podíval. Najednou ztichli a odtáhli se, ale pořád si něco mumlali a dívali se na mě.

Když poslední z mužů zmizel z prostranství, Ishmael zavřel oči a jeho ramena poklesla. Také jsem se cítila trošku vyčerpaná.

„Co…“ začala jsem, potom jsem se zarazila. Ze stínu cukrové třtiny vystoupil muž. Jamie byl vysoký stejně jako třtina a dohasínající oheň mu házel rudé odlesky na tvář i košili, takže měly stejnou barvu jako jeho vlasy.

Pozvedl prst ke rtům a já přikývla. Opatrně jsem si skrčila nohy pod sebe a jednou rukou jsem si posbírala urousanou sukni. Mohla bych vstát, proběhnout kolem ohně a schovat se ve třtině, než by mě Ishmael doběhl. Ale co Margaret?

Zaváhala jsem, otočila jsem se na ni a uviděla, že její tvář opět ožila. Měla ji zvednutou, nedočkavou, rty pootevřené a rozzářené oči zúžené tak, že vypadaly jako šikmé. Dívala se přímo přes oheň.

„Tati?“ řekl Briannin hlas vedle mě.

Na předloktích mi vyskočila husí kůže. Byl to hlas Brianny, tvář Brianny, bledé modré oči temné a šikmé dychtivostí.

„Bree?“ zašeptala jsem a tvář se otočila.

„Mamiřekl hlas mé dcery z hrdla věštkyně.

„Brianno,“ řekl Jamie a ona k němu otočila prudce hlavu.

„Tati,“ řekla s jistotou. „Věděla jsem, že jsi to ty. Snila jsem o tobě.“

Jamieho tvář byla šokem úplně bílá. Viděla jsem na jeho rtech, jak chce vyslovit „Ježíši“, ale mlčel a jen se pokřižoval.

„Nenech mámu odejít samotnouřekl hlas s rozhodností. „Půjdeš s ní. Dám na vás pozor.“

Nebylo slyšet nic, jen praskání ohně. Ishmael tam stál jako přikovaný a zíral na ženu vedle mě. Potom znovu promluvila Brianniným měkkým zastřeným hlasem.

„Miluji tě, tati. Tebe také, mami.“ Naklonila se ke mně, až jsem ucítila čerstvou krev. Potom se svými rty dotkla mých a já zařvala.

Ani jsem si neuvědomovala, že jsem vyskočila na nohy, ani že jsem přeběhla prostranství. Pamatuji si jen to, že jsem se pověsila na Jamieho, třásla jsem se a tvář jsem si schovala do jeho pláště.

Pod tváří jsem slyšela jeho bušící srdce, myslím, že se také třásl. Pevně mě objal kolem ramen a vnímala jsem, jak dělá nad mými zády symbol kříže.

„To bude dobré,“ řekl a já cítila, jak se přemáhá a snaží mluvit vyrovnaně. „Už je pryč.“

Nechtěla jsem nic vidět, ale nakonec jsem otočila hlavu k ohni.

Všechno vypadalo tak poklidně. Margaret Campbellová seděla poklidně na své lavičce, něco si pro sebe brumlala a kroutila si v klíně dlouhá černá ocasní pera. Ishmael stál vedle ní a jednou rukou ji hladil po vlasech, vypadalo to docela něžně. Něco jí tichým zvučným hlasem říkal byla to otázka a ona se klidně usmívala.

„Ne, vůbec nejsem unavená!” ujišťovala ho a vzhlédla k ustarané tváři, která se nad ní skláněla. „To byl ale hezký večírek, že?”

„Ano, bébě“ řekl něžně. „Ale teď si musíš odpočinout, ano?” Otočil se a hlasitě mlaskl. Najednou se ze tmy vynořily dvě ženy v turbanech; musely někde Čekat, až jim dá znamení. Ishmael jim něco řekl, oni hned přiskočily k Margaret, zvedly ji na nohy a mezi sebou ji někam odváděly a tiše jí ve francouzštině a v africkém nářečí mumlaly slova lásky a něhy.

Najednou si na nás Ishmael vzpomněl a pohlédl na nás přes oheň. Stál tam nehybně jako jedna ze sošek Geilie, vyřezaná ze tmy.

„Nepřišel jsem sám,” řekl Jamie. Mávl rukou za sebe do pole cukrové třtiny, jako kdyby chtěl naznačit, že má s sebou celou armádu.

„Ach, ale ty jsi sám,” řekl Ishmael a slabě se pousmál. „Ale to nevadí. Loa k tobě promluvila; nemusíš se mě bát.” Díval se na nás, z jednoho na druhého.

„Uff,” řekl se zájmem. „Nikdy neslyšet, že loa mluvit s buc,kra“ Potom zakroutil hlavou, aby zahnal myšlenku.

„Vy teď už jít,” řekl tiše, ale se znatelnou autoritou.

„Ještě ne.“ Jamieho paže sklouzla z mých ramen a narovnal se vedle mě. „Přišel jsem pro chlapce jménem ían a bez něho neodejdu.”

Ishmael pozvedl obočí, až tři vrásky mezi nimi nebyly skoro vidět.

„Ufffřekl znovu. „Vy na toho chlapce zapomenout; být pryč.”

„Kde pryč?” zeptal se ostře Jamie.

Úzká hlava se naklonila na jednu stranu, jak si ho Ishmael pozorně prohlížel.

„Pryč s Maggot, pane, řekl. „A kam jde ona, vy se nedostat. Chlapec být pryč, pane,“ řekl s definitivní platností. „Vy odejít, vy moudrý muž. Odmlčel se a poslouchal. Někde z dálky byl slyšet bubínek, bylo to hlasitější než jen šumění noci.

„Ostatní přijít brzy,“ poznamenal. „Mne se bát nemusíte, pane, ale jich ano.“

„Kdo jsou ti ostatní? zeptala jsem se. Hrůza z hovoru s loa pomalu vyprchávala a byla jsem schopna zase mluvit, i když mi pořád běhal mráz po zádech a chvěla jsem se strachem.

„Myslím, že má na mysli uprchlé otroky,“ řekl Jamie. „A ty?“

Duchovní přikývl, bylo to jedno formální pokývnutí hlavy.

„Je to pravda, řekl. „Vy slyšet Bouassa mluvit? Jeho loa nám požehnat, my jít. Pokývl směrem na chatrče a tmavé kopce za nimi. „Bubínek je svolává, aby sešli dolů, ti, kteří jsou dost silní na to, aby mohli odejít.

Otočil se a zdálo se, že je hovor u konce.

„Počkej! řekl Jamie. „Řekni nám, kam odešla paní Aberna thyová a chlapec!

Ishmael otočil hlavu a ramena měl potřísněna krokodýlí krví.

„Do Abandawe, řekl.

„A kde to je?“ zeptal se Jamie netrpělivě. Položila jsem mu ruku na rameno.

„Vím, kde to je, řekla jsem a Ishmaelovi se rozšířily údivem oči. „No, vím alespoň to, že je to na Hispaniole. Řekl mi to Lawrence. To po něm chtěla vědět Geilie chtěla vědět, kde to je.“

„A co to je? Město, vesnice? Kde? Cítila jsem Jamieho napětí pod mou dlaní, jak už chce vyrazit.

„Je to jeskyně, řekla jsem a pocítila jsem chlad, i když byla teplá noc a oheň ještě hřál. „Stará jeskyně.

„Abandawe je magické místo, vložil se do hovoru Ishmael hlubokým tichým hlasem, jako kdyby se to jméno bál vyslovit nahlas. Podíval se na mě tvrdým pohledem. „Clotilda říkala, že vás Maggot vzala do pokoje v patře. Možná tedy víte, co ona tam dělat?

„Tak trošku. Vyschlo mi v ústech. Vybavily se mi ruce Geilies, měkké, buclaté a bílé, jak pokládá kameny do obrazců a mumlá u toho něco o krvi.

Jako kdyby Ishmael vycítil mou myšlenku, udělal krok vpřed.

„Zeptám se vás, ženo pořád pravidelně krvácíte?”

Cítila jsem pod dlaní, jak sebou Jamie trhnul, ale stiskla jsem ho, aby stál klidně.

„Ano, řekla jsem. „Proč? Co to s tím má co společného?

Oniseegun nebylo zrovna jednoduché; vzhlédl ode mě k chatrčím. Za ním ve tmě byl znát nějaký pohyb; mnoho těl se pohupovalo sem a tam a mumlali si, jako když šumí třtina. Už byli připraveni k odchodu.

„Pokud žena krvácí, může zlomit kouzlo. Když krvácet, vy mít ženskou energii a kouzla na vás neplatit. Proto dělají kouzla staré ženy; očarují někoho, kdo si říkat loa, je pak nemocný a může čarovat. Dlouze se na mě zadíval, jako kdyby mě hodnotil, a zakroutil hlavou.

„Vy nebudete dělat kouzla, jako dělala Maggot. Kouzla ji zabijí, to je jisté, ale zabijí i vás. Mávl rukou za sebe k prázdné lavičce. „Slyšela mluvit Boussa? On říkat, že Maggot za tři dny zemřít. Ona vzala chlapce, ten také zemřít. Vy jít za ní, madam, jistě také zemřít.

Hleděl na Jamieho a pozvedl před něj obě ruce, zápěstí překřížená, jako kdyby byla svázaná. „To vám říkám, amiki,“ řekl. Potom ruce spustil a odtrhl je od sebe, jako kdyby chtěl přetrhnout imaginární pouta. Najednou se otočil a zmizel ve tmě, kde sílilo přešlapování nohou a bouchání předmětů, jak je přesouvali.

„Svatý Michaeli, ochraňuj nás, zamumlal Jamie. Projel si rukou vlasy, až mu pramínky zůstaly v třepotajícím se světle ohně stát. Nikdo tam nebyl, aby do ohně přiložil, a tak rychle uhasínal.

„Znáš to místo, Sassenachová? Kam Geilie odvezla lana?

„Ne, jediné co vím, tak že je to někde v kopcích na Hispaniole a že tam protéká potok.

„Potom s sebou musíme vzít Sterna, řekl rozhodně. „Tak pojď, chlapi už jsou u lodě na řece.

Otočila jsem se, abych šla za ním, potom jsem se ale na kraji třtinového pole otočila a ohlédla se.

„Jamie! Podívej! Za námi byly žhavé uhlíky dohasínajícího ohně egungun a za ním tmavý půlkruh chatrčí. Vzadu byl rozlehlý dům Geilie, který byl jen malou rozsvícenou tečkou oproti tmavému kopci. Ale dále za kopcem zářila rudá obloha.

„To je sídlo Howe, hoří, řekl. Zněl chladně, bez emocí. Ukázal doleva k horám, kde na tu vzdálenost hořela jen malá oranžová tečka, jako špendlíková hlavička. „Předpokládám, že to je panství U dvanácti stromů.

Nocí se neslo bubnování, až k řece. Co to Ishmael říkal? Bubínek je svolává, aby sešli dolů, ti, kteří jsou dost silní na to, aby mohli odejít.

Od chatrčí odcházelo v řadě několik otroků, ženy nesly děti a balíky, hrnce přehozené přes ramena a na hlavách měly bílé turbany. Vedle jedné ženy kráčela také s bílým turbanem i Margaret Camp bellová, držela ji za paži s úctou.

Jamie ji zahlédl a udělal krok vpřed.

„Slečno Campbellová, řekl ostře. „Margaret.

Margaret i její pečovatelka se zastavily; mladá žena se postavila tak, jako kdyby chtěla svou svěřenkyni před Jamiem bránit, ale on měl obě ruce zvednuté, aby bylo jasné, že jí nechce ublížit. Popošel až k nim a ona váhavě ustoupila.

„Margaret, řekl. „Copak ty mě nepoznáváš?

Dívala se na něj prázdným pohledem. Pomalu se jí dotkl a vzal její tvář do dlaní.

„Margaret, mluvil k ní velice tichým a naléhavým hlasem. „Margaret, poslouchej mě! Margaret, znáš mě?

Jednou dvakrát zamrkala a její hladká kulatá tvář povolila a probrala se k životu. Nebyla to náhlá změna jako při loa; byl to pomalý váhavý návrat, jako kdyby se styděla a něčeho bála.

„Ano, znám tě, Jamie, řekla nakonec. Mluvila zřetelně, byl to hlas mladé dívky. Její rty se pozvedly a oči ještě jednou ožily, pořád držel její tvář ve svých dlaních.

„Je to dlouho, co jsem tě viděla naposledy, Jamie, řekla a pohlédla mu do očí. „Nemáš nějaké zprávy od Ewana? Má se dobře?

Chvíli stál bez hnutí, tvář byla jako bledá maska, která skrývá silné emoce.

„Má se dobře, zašeptal nakonec. „Moc dobře, Margaret. Dal mi tohle, abych ti to předal, až tě uvidím.“ Sklonil hlavu a něžněji políbil.

Několik žen se zastavilo a stály tiše vedle, pozorovaly je. Teď začaly něco mumlat a nejistě se dívaly jedna na druhou. Když Margaret Campbellovou pustil a ustoupil vzad, obstoupily ji, aby ji chránily, a jemu hlavou pokynuly, aby odešel.

Zdálo se, že si toho Margaret nevšímá; očima pořád sledovala Ja mieho tvář a usmívala se.

„Děkuji ti, Jamie!“ zavolala, ale její pečovatelka ji vzala za ruku a táhla pryč. „Řekni Ewanovi, že už budu brzy u něj! Malá skupinka žen v bílém oblečení se pohnula a zmizela jako duchové v třtinovém poli.

Jamie se chtěl vydat jejich směrem, ale položila jsem mu ruku na rameno, abych ho zastavila.

„Nech ji jít, zašeptala jsem, když jsem si uvědomila, co leží na podlaze v salonu. „Jamie, nech ji jít. Nemůžeš ji zastavit, s nimi jí bude lip.

Na chvíli zavřel oči, potom přikývl.

„Ano, máš pravdu. Otočil se, potom se najednou zastavil a otočil znovu, aby si prohlédl to, co uviděl. V domě byla světla. Za okny blikotaly louče a míhaly se po schodišti nahoru a dolů. Když jsme se dívaly, začaly nahoře v tajné pracovně hořet plameny.

„Nejvyšší čas jít, řekl Jamie. Chytil mě za ruku a rychle jsme vyrazili. Zanořili jsme se do tmavého šelestu třtiny a prchali, ve vzduchu jsme najednou ucítili vůni hořícího cukru.

Abartdawe

„Můžeš si vzít guvernérovu loď; je sice malá, ale moře zvládne. Zamumlal Grey nad zásuvkou pracovního stolu. „Napíšu příkaz do doků, aby vám ji přichystali a předali.

„Ano, loď budeme potřebovat nechci riskovat Artemis; ta je Ja redova ale myslím, že bychom měli raději nějakou ukrást, Johne.

Jamie se mračil a obočí měl svraštělé. „Nechci, aby ses se mnou nějak viditelně zaplétal. Už i tak budeš mít dost problémů.

Grey se nešťastně usmál. „Problémy? Ano, můžeš tomu říkat problémy, čtyři domy na plantážích hoří a přes dvě stě otroků uprchlo a jen bůh ví kam! Ale myslím, že za těchto okolností nebudou nikoho mé vztahy zajímat. Ve strachu z otroků a Číňana zachvátila ostrov panika, takže takový jeden pašerák, to je banální záležitost.

„Je pro mě úleva slyšet, že jsem banalita,“ řekl velice suše Jamie. „Ale i tak tu loď raději ukradneme. A pokud nás u toho chytí, tak jsi mě nikdy neviděl a nikdy jsi o mně neslyšel, ano?“

Grey na něj zíral, na tvářích sváděly boj emoce, byly to hlavně pobavení, strach a zlost.

„A to by bylo v pořádku? řekl nakonec. „Nechat je, aby tě chytili, dívat se, jak tě pověsí, a při tom celou dobu mlčet jen proto, že bych měl strach o své dobré jméno? Pro boha, Jamie, za koho mě máš?

Jamie pozvedl koutek úst.

„Za přítele, Johne, řekl. „A pokud mám tvé přátelství a vezmu si tvou zatracenou loď potom přijmi ty to moje a mlč, ano?

Guvernér na něj chvíli zíral, rty semknuté, ale potom to vzdal a jeho ramena poklesla.

„Tak dobrá, řekl úsečně. „Ale prokázal bys mi velikou čest a radost, pokud by se ti to podařilo zvládnout tak, aby tě nezajali.

Jamie si přejížděl prsty po rtech a skrýval úsměv.

„Pokusím se o to, Johne.

Guvernér se znaveně posadil. Pod očima měl černé kruhy a jeho vždy čisté prádlo bylo zválené; zcela evidentně se od včerejšího dne nepřevlékal.

„Tak dobře. Nevím, kam máš namířeno a asi to tak bude i lepší. Ale pokud to půjde, drže se dál od severní Antigui. Dnes ráno jsem tam vyslal loď, aby poskytli tolik námořníků z kasáren, kolik jen bude možné. Nejpozdčji pozítří se tudy budou vracet, aby bránili město a přístav pro případ, že by chtěli uprchlí otroci vyvolat povstání.

Zachytila jsem Jamieho pohled a pozvedla tázavě obočí, ale on skoro nepostřehnutelně zakroutil hlavou. Řekli jsme guvernérovi o povstání na řece Yallahs a o útěku otroků o čemž ale určitě

slyšel i od svých informátorů. Ale neřekli jsme mu o tom, co jsme viděli u té malé jeskyně, se staženými plachtami, aby nebyla vidět jejich bílá barva.

Řeka byla temná jako onyx a leskla se. Slyšeli jsme je, jak přichází, měli jsme tak čas skrýt se, když nás míjela jejich loď; bubnování a smíšené hlasy se nesly po řece, když nás Bruja míjela. Unášel ji proud. Těla pirátů leží bezpochyby někde nahoře po proudu, aby v poklidu shnila mezi cypřiši.

Uprchlí otroci od řeky Yallahs se nevydali nahoru do hor Jamajky, ale na moře, pravděpodobně chtějí následovat Bouassu na Hispanio lu. Lidé v Kingstonu se tak uprchlých otroků nemusí bát ale bude to pro nás mnohem lepší, když se námořnictvo soustředí zde, než aby se zaměřili na Hispaniolu, kam míříme.

Jamie vstal, že už odcházíme, ale Grey ho zastavil.

„Počkej. Nechceš zanechat v bezpečí svou paní Fraserovou?“ Nedíval se na mě, ale na Jamieho, oči měl klidné. „Byl bych poctěn, pokud bys ji svěřil do mé péče. Může zůstat tady, v Rezidenci, dokud se nevrátíš. Nikdo ji nebude obtěžovat a nikdo ani nemusí vědět, že je tady.”

Jamie zaváhal, hledal slova jak mu to zdvořile vysvětlit.

„Johne, musí jet se mnou,“ řekl nakonec. „Nemáme na výběr, musí jet.”

Grey po mě hodil pohledem, ale ještě předtím jsem si všimla jeho žárlivého pohledu. Bylo mi ho líto, nebylo na to co odpovědět; nemohli jsme mu říci pravdu.

„Ano,” řekl a viditelně polknul. „Chápu. V pořádku.”

Jamie mu podal ruku. Chvíli zaváhal, potom ji ale přijal.

„Hodně štěstí, Jamie,“ řekl a hlas měl mírně zastřený. „Bůh s tebou.” S Fergusem bylo ovšem trošku horší pořízení. Rozhodně trval na tom, že nás bude doprovázet, předkládal nám jeden argument za druhým a bylo to ještě horší ve chvíli, když zjistil, že skotští pašeráci pojedou s námi.

„Je vezmete, ale beze mne klidně pojedete?” Ve Fergusově tváři bylo znát rozhořčení.

„Ano, to udělám,” řekl přísně Jamie. „Pašeráci jsou svobodní mládenci nebo vdovci, všichni do jednoho, ale ty jsi ženatý muž.” Podí

val se zpříma na Marsali, která sledovala náš rozhovor a v její tváři byla vidět úzkost. „Myslel jsem si, že je příliš mladá na vdavky, ale mýlil jsem se; ale jsem si naprosto jistý, že je příliš mladá na to, aby byla vdovou. Ty zůstaneš.” Otočil se, záležitost byla uzavřena.

Když jsme spustili plachty na Greyově lodi, byla úplná tma. Byla to asi třicet stop dlouhá šalupa s jednou palubou. Za námi zůstali dva strážní svázaní a s roubíkem v hlídacím domku v docích. Loď měla jeden stěžeň, ale byla větší než rybářská loď, se kterou jsme se vydali po řece Yallahs, i když sotva velká na to, aby se dala označovat za „loď”.

Ale i tak se zdála, že by mohla moře zvládnout. Brzy už jsme byli z přístavu Kingstonu pryč, loď se nakláněla v ostrém večerním větru a mířila k Hispaniole.

Pašeráci si mezi sebou rozdělili práce na palubě, takže jsme si mohli s Jamiem a Lawrencem sednout na dlouhou lavici u zábradlí. Jen tak jsme si roztěkaně povídali o tom a onom, ale po chvíli jsme zmlkli, zabráni do svých myšlenek.

Jamie si opakovaně zívnul, ale nakonec se po mém naléhání natáhl na lavici a hlavu mi položil do klína. Já jsem byla příliš napnutá, než abych usnula.

I Lawrence byl vzhůru, díval se nahoru na oblohu a ruce měl složené za hlavou.

„Ve vzduchu je dnes v noci cítit vlhkost,” řekl a pokývl hlavou směrem ke stříbřitému srpku narůstajícího měsíce. „Vidíte ten opar okolo měsíce? Během noci může pršet; to je pro toto roční období neobvyklé.”

Hovor o počasí mi přišel dost nudný na to, aby ukonejšil mé přetažené nervy. Hladila jsem Jamieho vlasy, které byly pod mou dlaní husté a jemné.

„Vážně?” řekla jsem. „Vy oba umíte s Jamiem vyčíst počasí z oblohy. Já znám jen tu starou říkaČku o červené noční obloze a potěšení námořníka, zatímco rudé ranní červánky jsou jeho varováním. Ani jsem si nevšimla, jakou barvu měla obloha dnes večer, vy ano?”

Lawrence se spokojeně zasmál. „Byla taková narůžovělářekl. „Ale nedokážu odhadnout, zda bude ráno rudá; je to až k nevíře, jak často jsou taková znamení spolehlivá. To má samozřejmě vědecké opodstatnění je to lom světla od vlhkosti ve vzduchu, přesně jak jsem si před chvílí všiml u měsíce.

Pozvedla jsem bradu a vychutnávala si vítr, který mi zvedal těžké vlasy z mého krku.

„A co zvláštní úkazy? Nadpřirozené jevy? zeptala jsem se. „Věci, kde vědecké poznatky nehrají žádnou roli? Já jsem vědec; slyšela jsem v paměti jeho hlas a slabý akcent jen podtrhoval jeho věcný tón. Nevěřím na duchy.

„Jako například?

„No… Chvíli jsem tápala, potom jsem si vzpomněla na vlastní příklady Geilie. „Co třeba lidé, kteří mají krvavá stigmata? Astrální cesty? Vidění, nadpřirozená zjevení… prostě zvláštní věci, které se nedají vysvětlit racionálně.

Lawrence zavrčel a posadil se pohodlněji na lavičce vedle mne.

„No, já říkám, že úkolem vědy je pozorování, řekl. „Hledá souvislosti, kde je to možné, ale také si uvědomuji, že je na světě hodně věcí, které se nedají nijak vysvětlit. Ne proto, že by vysvětlení neexistovalo, ale proto, že toho víme ještě příliš málo. Úkolem vědy ale není trvat na vysvětlení jenom pozorujeme a doufáme, že se vysvětlení najde samo.

„To může být věda, ale není to v lidské povaze, poznamenala jsem. „Lidé pořád trvají na vysvětlení.

„To ano. Diskuze ho začínala zajímat; opřel se dozadu, ruce si složil na štíhlém břiše, jak to dělávají učitelé. „Z toho důvodu vytváří vědci hypotézy navrhují možná vysvětlení pro svá pozorování. Ale hypotéza se nikdy nesmí zaměňovat s vysvětlením tam už musí být důkaz.

„Viděl jsem už spoustu úkazů, které by se mohly jevit jako zvláštní. Například padající ryby, kde opravdu obrovské množství ryb a všechny stejného druhu a zhruba stejné velikosti začalo padat z čisté oblohy na suchou zemi. Mohlo to vypadat, že pro to není žádné racionální vysvětlení ale i tak, dá se to považovat a má to všechny atributy nadpřirozeného jevu? Zdá se to pravděpodobné,

že by se nějaká božská bytost chtěla bavit tím, že na nás z oblohy chrstne kvanta ryb anebo je to spíše nějaký meteorologický fenomén vodní smršť, tornádo, něco podobného co i když nevidíme, tak pořád pracuje? A stejně,“ jeho hlas začínal být více zádumčivý, „proč a jak! může přírodní jev, jako je vodní smršť, utrhat hlavy a jen hlavy všem rybám?“

„Viděl jste něco takového na vlastní oči?“ zeptala jsem se zvědavě a on se zasmál.

„Promluvila vědkyně!“ řekl a pochichtával se. „První, na co se vědec zeptá, je jak to víte? Kdo to viděl? Mohl bych to také vidět na vlastní oči? Ano, viděl jsem takové věci ve skutečnosti už třikrát, i když v jednom případě na nás padaly spíš žáby než ryby.“

„Byl jste poblíž jezera nebo moře?“

„Jednou bylo poblíž mořské pobřeží, jednou to bylo jezero to byly ty žáby ale potřetí se to stalo hluboko ve vnitrozemí; asi dvacet mil od nejbližší vodní hladiny. A ty ryby byly druh, který jsem viděl jen v hlubokých oceánech. Ani v jednom případě jsem neviděl žádné prudké pohyby ve svrchních vrstvách vzduchu nebyly mraky ani velký vítr, rozhodně nebyl vidět žádný legendární vodní sloupec, který by se zvedal z moře. A stejně ty ryby padaly; a je to fakt, protože jsem to viděl.

„A kdybyste to neviděl, tak by to nebyl fakt? zeptala jsem se suše.

Pobaveně se zasmál, Jamie se zavrtěl a něco mumlal k mému stehnu. Pohladila jsem ho po vlasech a on zase usnul.

„Možná ano; možná ne. Ale to vědec nikdy nemůže takto říci, ne? Co se píše v křesťanské Bibli ,Blahoslavení ti, kdož uvěří, aniž by viděli‘?“

„Ano, tak to tam stojí.

„Některé věci musíme přijmout jako fakt, aniž by existovaly důkazy. Znovu se zasmál, ale teď to nebylo pobavením. „Jako vědec, kterým je zároveň i žid, mám možná rozdílný názor na takové jevy a stigmata a na vstání z mrtvých, což většina civilizovaného světa bez pochybností přijímá jako fakt. Ale i tak nemůžu na svůj skeptický názor snad ani pomyslet, natož to někomu říkat, aniž bych se někoho hrubě nedotknul?”

„Koneckonců Nevěřící Tomáš byl také žid,a řekla jsem a usmála se. „Pro začátek.”

„Ano; a když přestal pochybovat, stal se křesťanem a mučedníkem. Jeden by se mohl hádat, že to ho zabilo, ne?“ V jeho hlase byla ironie. „Je velký rozdíl mezi úkazy, které se přijímají na základě víry, a těmi, které jsou vědecky podloženy, i když obojí může být svým způsobem považováno za ,racionální. Ale hlavní rozdíl je tento: jevy, které lidé běžně vnímají svými smysly a mají s nimi zkušenost, budou lidé klidně pohrdat, zatímco jevy, které nikdy neviděli ani nezažili, tak budou bránit na smrt.”

„Víra má stejnou sílu jako věda,” dodal na závěr tichým hlasem do tmy, „aleje mnohem nebezpečnější.”

Chvíli jsme tam tiše seděli a dívali se přes bok lodi na tenký proužek temnoty, který rozděloval noc byl temnější než purpurová záře oblohy nebo šedostříbrný lesk moře. Černý ostrov Hispaniola se neúprosně přibližoval.

„A kde jste viděl ty ryby bez hlav?” zeptala jsem se pojednou. Vůbec mě nepřekvapilo, když naklonil hlavu směrem k černému pruhu.

„Tam,” řekl. „Mezi těmi ostrovy jsem viděl hodně podivných věcí ale tam asi víc než kdekoliv jinde. Některá místa jsou prostě taková.”

Několik minut jsem vůbec nepromluvila a uvažovala jsem, co asi leží před námi a doufala jsem, že to byl lan, o kom Ishmael mluvil, že ho Geilie vzala do Abandawe. Najednou mě něco napadlo prostě jsem na to během těch posledních dvaceti čtyř hodin zapomněla, vytěsnily to všechny události.

„Lawrenci a co ti ostatní skotští chlapci? Ishmael říkal, že jich viděl dvanáct, včetně lana. Když jsi bádal na plantážích nenašel jsi nějaké stopy po těch ostatních?”

Prudce se nadechl, ale neodpověděl mi hned. Cítila jsem, jak mu v hlavě víří jedna myšlenka, ale přemýšlí, jak mi to říci. Napovědělo mi to mrazení v kostech.

Ale odpověď nepřišla od Lawrence, nýbrž od Jamieho.

„Našli jsme je,” řekl tiše ze tmy. Jeho ruka spočinula na mém koleni a jemně ho stiskla. „A neptej se víc, Sassenachová protože ti to neřeknu.”

Pochopila jsem. Takže Ishmael měl pravdu; musí to být lan, kdo je s Geilie, protože Jamie jinou možnost nepřipouštěl. Položila jsem mu ruku na hlavu, mírně se otočil tak, že jsem cítila dech na své dlani.

„Blahoslavení ti, kdo nevidízašeptala jsem si, „ale věří.”

Před úsvitem jsme vyhodili kotvu, byla to malá bezejmenná zátoka na severním pobřeží Hispanioly. Byla tam úzká pláž ohraničená skalami. Mezi nimi byla úzká průrva, písčitá pěšina vedoucí do nitra ostrova.

Jamie mě poponesl několik kroků ke břehu, postavil mě na zem a otočil se k Innesovi, který šplouchnul s balíkem jídla na zem.

„Děkuji ti, a charaid“ řekl formálně. „Tady se rozloučíme; s požehnáním panenky Marie se tady za čtyři dny sejdeme.

Innesova hubená tvář se nemilým překvapením stáhla; potom jeho rysy vypadaly rezignovaně.

„Ano,“ řekl. „Budu tady kotvit, dokud se všichni nevrátíte.

Jamie si toho výrazu všiml a s úsměvem zakroutil hlavou.

„A nejen ty, chlape; pokud bych potřeboval silnou paži, tak jako prvního budu volat tebe. Ne, zůstanete tady všichni, abyste zachránili mě a Žida.“

Rezignovaný výraz vystřídal čirý údiv.

„Zůstat tady? Všichni? Ale to nás nebudeš potřebovat, Mac Dub hu?“ Úzkostlivě se podíval na útesy porostlé pnoucími se rostlinami. „Vypadá to dost strašidelně na to, aby tam šel člověk bez přátel.

„Duncane, považuji to za projev velkého přátelství, když tady na mě počkáš,” řekl Jamie a já si s šokem uvědomila, že jsem až dosud neznala Innesovo křestní jméno.

lnnes znovu pohlédl na útesy s ustaranou protáhlou tváří, potom souhlasně sklopil hlavu.

„Ano, jsi to ty, kdo si o tom rozhoduje, Mac Dubhu. Ale ty víš, že bychom chtěli my všichni.

Jamie pokývl, s tváří odvrácenou.

„Ano, vím to moc dobře, Duncane, řekl tiše. Potom se k němu zase otočil a natáhl paži. Innes ho objal a jednou rukou poplácával po zádech.

„Pokud připluje nějaká loď, řekl Jamie a pokračoval, „potom vezměte sami nohy na ramena. Královské námořnictvo bude šalupu hledat, jasný? Pochybuji, že by ji jeli hledat až sem, ale kdyby náhodou nebo vás cokoliv jiného ohrožovalo potom utečte. Ihned vyplujte.

„To vás tady máme nechat? Ne, Mac Dubhu, můžeš mi přikázat spoustu věcí a já je udělám, ale tohle ne.

Jamie se zamračil a zakroutil hlavou; vycházející slunce mu prozářilo prameny vlasů a strniště na bradě a zahalilo ho do záře ohně.

„Duncane, ani mně, ani mé ženě to nepomůže, když se necháte zabít. Pamatuj na to, co jsem ti říkal když se objeví loď, padejte odtud. Potom se odvrátil a šel se rozloučit s ostatními Skoty.

Innes si zhluboka povzdechl, v jeho tváře jsem četla nesouhlas, ale už dál neprotestoval.

V džungli bylo horko a vlhko, my tři jsme skoro vůbec nemluvili, když jsme postupovali hloub do vnitrozemí. Ono ani nebylo co říci; s Jamiem jsme nemohli před Lawrencem o Brianně mluvit a ani se nedaly připravit jakékoliv plány dopředu, než dorazíme do Aban dawe a uvidíme, co tam je. V noci jsem toho moc nenaspala, několikrát jsem se vzbudila a dívala se na Jamieho, seděl opřený o strom vedle mne a nepřítomně hleděl do ohně.

Na místo jsme dorazili na druhý den kolem oběda. Před námi vyrůstal příkrý a skalnatý kopec z vápence, porostlý špičatými aloe a posetý drny tvrdé trávy. Zahlédla jsem je na hřebenu kopce. Mohutné stojící kameny, megality, v kruhu kolem vrcholu.

„Neříkal jste, že je tady kamenný kruh, řekla jsem. Bylo mi na omdlení, ale nebylo to jen vlhkem a horkem.

„Jste v pořádku, paní Fraserová? Lawrence se na mě díval lehce vyděšeně a opálená tvář mu trochu zčervenala.

„Anořekla jsem, ale tvář mě musela zradit, protože Jamie byl hned u mě a chytil mě za paži a kolem pasu.

„Proboha, dávej pozor, Sassenachová!“ zamumlal. „Nesmíš k nim chodit moc blízko!”

„Musíme tam jít, pokud je blízko nich i Geilie s lanem,” řekla jsem. „Jdeme .“ Přemohla jsem své váhavé nohy, aby se pohnuly. Vydal se za mnou a pořád si něco mumlal galsky doufala jsem, že je to modlitba.

„Už jsou tady velice dlouho,” řekl Lawrence, když jsme dorazili až nahoru a stáli jen několik stop od nich. „Nepostavili je tady otroci, ale původní obyvatelé ostrova.”

Kruh byl prázdný a vypadal nevinně. Jako velké kameny uspořádané do kruhu a pod sluncem nehybné. Jamie si úzkostlivě prohlížel mou tvář.

„Slyšíš je, Claire?” řekl. Lawrence vypadal překvapeně, ale neře kl nic, když jsem vykročila k nejbližšímu z nich.

„Nevím,” řekla jsem. „Dnes není správný den myslím tím, že není ani žádný svátek slunce, ani ohně. Nevím, možná ani nejsou otevřené.”

Pevně jsem se držela Jamieho za ruku, udělala jsem krok vpřed a poslouchala. Měla jsem pocit, že ve vzduchu slyším slabé hučení, ale nemuselo to nic znamenat, mohlo to být jen běžné hučení pralesního hmyzu. Velice jemně jsem se dotkla dlaní nejbližšího kamene.

Jen matně jsem si vybavovala, jak mě Jamie volá jménem. Cítila jsem, jak má mysl bojuje s fyzickou existencí, jak namáhavě pracuje otevírání a zavírání srdečních komor. V uších mi hučelo, byla to spíš hluboká vibrace, než zvuk, která mě zamrazila až do morku kostí. A někde na malém klidném místě uprostřed toho chaosu stála Geilie Duncanová a její zelené oči se smály do mých.

„Claire!”

Ležela jsem na zemi, Jamie se s Lawrencem skláněli nade mnou a jejich tváře plné úzkosti byly oproti obloze tmavé. Měla jsem vlhké tváře a po krku mi stékal čůrek potu. Zamrkala jsem a namáhavě pohnula končetinami, abych si ověřila, že je ještě mám.

Jamie odložil kapesník, kterým mi otíral tvář, a posadil mě.

„Jsi v pořádku. Sassenachová?“

„Ano,“ řekla jsem a pořád jsem se cítila trochu zmateně. „Jamie ona je tady!“

„Kdo? Paní Abernathyová?“ Lawrencovo husté obočí poskočilo nahoru a rychle se podíval za mě, jako kdyby očekával, že se mu na místě zjeví.

„Slyšela jsem ji viděla nebo tak nějak.“ Smysly se mi pomalu začaly vracet. „Je tady. Ne v kruhu, ale někde poblíž.“

„A víš kde?“ Jamie měl ruku položenou na dýce, když. se rychle rozhlížel kolem dokola.

Zakroutila jsem hlavou a znovu zavřela oči. Snažila jsem se váhavě znovu si vybavit ten moment, kdy jsem ji zahlédla. Byla tam tma, vlhký chlad a záblesk rudého světla louče.

„Myslím, že je v jeskyni“ řekla jsem ohromeně. „Je to někde tady, Lawrenci?“

„To ano,“ řekl a zvědavě si prohlížel mou tvář. „Vstup do ní je nedaleko odtud

„Odveď nás tam.“ Jamie už byl na nohou a zvedal i mě.

„Jamie.“ Zastavila jsem ho rukou na jeho paži.

„Jamie ona také ví, že jsem tady.“

Na místě se zastavil. Odmlčel se a já viděla, jak polknul. Potom zaťal zuby a pokývl.

„A Mhíchael bheannaichte, dion sinn bho dheamhainneanřekl tiše a otočil se ke kopci. Blahoslavený Michaeli, ochraňuj nás před démony.

Byla naprostá tma. Dala jsem si dlaně na tváře; cítila jsem, jak se dotýkám dlaní nosu, ale nic jsem neviděla. Myslím, že tu nebylo prázdno. Zem chodby nebyla rovná, pod nohama nám křupaly malé částečky a stěny byly na některých místech tak úzké, že jsem přemýšlela, jak se tady vůbec Geilie mohla protáhnout.

A i tam, kde byla chodba širší a kamenné zdi byly od sebe tak daleko, že jsem mohla roztáhnout ruce, jsem je pořád vnímala. Je to

jako být ve tmavé místnosti s další osobou s někým, kdo je zticha, ale jehož přítomnost cítím, není dál než na délku paže.

Jamie mě držel pevně za rameno a já za sebou cítila jeho přítomnost, bylo to teplé vyrušení v chladné prázdnotě jeskyně.

„Jdeme správným směrem?“ zeptal se, když jsem se na chvíli zastavila, abych popadla dech. „Jsou tady i odbočky; cítil jsem je, jak jsme procházeli. Jak můžeš vědět, kam máme jít?“

„Slyším. Slyším je. To. Slyšíš to také?” Měla jsem problém promluvit, dát dohromady souvislou větu. Zvuky tady byly jiné, nebyl to takový hukot včelínu jako na Craigh na Dun, byla to spíše vibrace vzduchu, která je slyšet po odbíjení zvonů. Cítila jsem to bušení ve všech kostech na rukách a ozvěnou se mi neslo až za hrudní kost a po páteři.

Jamie mi pevně sevřel rameno.

„Zůstaň se mnou!” řekl. „Sassenachová nedovol, aby tě to vtáhlo; zůstaň!”

Naslepo jsem se natáhla a on si mě pevně přitiskl k hrudi. Tlukot jeho srdce u mého ucha byl silnější než bušení kladiva.

„Jamie. Jamie, drž si mě.“ Nikdy jsem nebyla víc vystrašená. „Ne nech mě odejít. Pokud mě to pohltí Jamie, už se nebudu moci vrátit. Pokaždé to bylo horší. Jamie, zabilo by mě to!”

Pevně mě objal, až jsem cítila praskání žeber a zalapala jsem po dechu. Po chvíli vyrazil, odsunul mě na stranu a protáhl se dál do průchodu. Pořád ale dbal na to, aby se mě dotýkal.

„Půjdu první,” řekl. „Drž se mě za opasek a ani za nic se ho nepouštěj.”

Byli jsme spojeni. Pomalu jsme se posouvali dál do temnoty. Lawrence chtěl jít také, ale Jamie mu to nedovolil. Zanechal ho u ústí do jeskyně, aby tam čekal. Pokud se nevrátíme, měl se vydat na pobřeží a sejít se s Innesem a ostatními Skoty.

Pokud se nevrátíme…

Musel ucítit, že jsem ho sevřela ještě pevněji, protože se zastavil a přitáhl si mě k sobě.

„Claire,” řekl tiše. „Musím něco říci.”

Věděla jsem předem, co to bude, tak jsem mu chtěla dát dlaň na ústa, ale místo toho jsem se jen dotkla jeho tváře. Chytil mě za zápěstí a pevně ho sevřel.

„Pokud si budeme muset vybrat mezi ní a jedním z nás potom to musím být já. Víš to, že?“

To jsem věděla. Pokud tam pořád ještě Geilie bude a jeden z nás bude muset zemřít, aby ji zastavil, potom bude muset riskovat Ja mie. Protože když Jamie zemře, já zůstanu a buduji moci následovat přes kameny, což by Jamie nemohl.

„Vímzašeptala jsem konečně. Věděla jsem také, co už neřekl, ale co také věděl; že pokud už Geilie šla, budu muset jít také.

„Polib mě, Claire,“ zašeptal. „Musíš vědět, že pro mě znamenáš víc, než můj život. Nebudu toho litovat.“

Nevzmohla jsem se na odpověď, políbila jsem ho. Nejprve jeho dlaň, jeho pochroumané prsty byly teplé a pevné, potom opálené zápěstí šermíře, nakonec jeho ústa, byly pro mě přístavem, příslibem i bolestí, vše se smíchalo a cítila jsem slanou příchuť jeho slz.

Potom jsem vyrazila a otočila se do tunelu, který se stáčel doleva.

„Tudy,“ řekla jsem. Po deseti krocích jsem zahlédla světlo.

Byly to jen odlesky světla na kamenné zdi, ale stačilo to na to, aby se nám navrátil zrak. Najednou jsem viděla mé ruce i nohy, i když jen matně. Můj dech se změnil v povzdech, ať už to byla úleva nebo strach. Když jsem kráčela směrem ke světlu a tichému hučení zvonů přede mnou, cítila jsem se jako duch, který dostává kontury.

Teď už bylo světlo silnější, potom zase zesláblo, když Jamie proklouzl přede mne a jeho záda mi zastínila výhled. Potom se sklonil a prošel nízkým otvorem. Šla jsem za ním a najednou jsem se ocitla ve světle.

Byla to docela rozlehlá komora, ale stěny na druhé straně od pochodně byly ještě pořád studené a temné. Myslím, že stěna před námi ožila. Blýskala se a zářila, úlomky minerálů v ní se odrážely ve světle borové louče, která byla zasazená v prasklině.

„Tak jsi přišla, viď?“ Geilis byla na kolenou a očima sledovala proud bílého prášku, který sypala ze zavřené dlaně a vytvářela na tmavé podlaze čáru.

Slyšela jsem Jamieho, jak vydal slabý zvuk, napůl to byla úleva a napůl hrůza, když zahlédl lana. Chlapec ležel na boku uprostřed pentagramu, ruce měl svázané za zády a ústa zacpaná bílou látkou. Vedle něj ležela sekera. Byla z lesklého tmavého kamene, vypadalo

to jako obsidián, se štípanými ostrými hranami. Rukojeť byla okázale zdobená korálky, které byly v africkém stylu se vzory pruhů a klikatých čar.

„Ty jedna liško ryšavá, dál už nechoď.“ Geilie se posadila na paty a vycenila na Jamieho zuby, ale úsměv to nebyl. V jedné ruce držela pistoli; dalšího přítele měla nabitého za koženým páskem.

Dívala se upřeně na Jamieho, potom znovu sáhla do koženého váčku, který sňala z opasku, a nabrala plnou hrst diamantového prachu. Na jejím hustém světlém obočí jsem viděla kapičky potu; dunění zvonu pro cestu časem ji muselo zasáhnout stejně jako mě. Bylo mi špatně a po těle mi pod oblečením stékaly stružky potu.

Vzorec na podlaze už byl skoro hotový. Pistolí mířila přesně a než domalovala pentagram, nechala pot pomalu stékat dolů. Kameny v něm už byly skoro uložené zářily ze země v mnoha barevných odlescích a byly spojeny lesknoucí se tekutou rtutí.

„Takže.“ S úlevou si vydechla a posadila se na paty, jednou rukou si shrnula dozadu husté hebké vlasy. „Už je to dobré. Diamantový prach zadrží ten hluk. Je příšerný, že?”

Poplácala lana, který před ní ležel na zemi svázaný a s roubíkem, nad kterým byly oči plné strachu. „Támhle, támhle, mo chridhe. Neměj strach, brzy to bude za námi.“

„Dej od něj pryč ty své pracky, ty jedna bezbožná čarodějnice!” Jamie udělal nerozvážný krok vpřed, ruku na dýce, potom se zastavil, když na něj namířila pistolí.

„Připomínáš mi tvého strýce Dougala, a sionnach “ řekla a koketně naklonila hlavu na stranu. „Když jsem ho potkala, byl starší, než jsi teď ty, ale máš jeho pohled. Chceš si vzít vše, co chceš, a běda tomu, kdo ti stojí v cestě.”

Jamie se podíval na lana, který byl schoulený na podlaze, potom zpět na Geilie.

„Vezmu si, co je mé,” řekl tiše.

„Ale to teď nemůžeš, že?” řekla potěšeně. „Ještě jeden krok a zastřelím tě. Teď tě uchráním jen proto, že se zdá, že tě má Claire ráda.” Očima přeskočila na mě, stála jsem ve stínu za Jamiem. Pokývla na mě hlavou.

„Život za život, drahá Claire. Pokusila ses mě zachránit, na Craigh na Dun; a já tě zachránila před čarodějnickým procesem v Crane smuiru. Takže teď jsme si kvit, že?“

Geilie vzala malou láhev, odzátkovala ji a opatrně nalila její obsah na Ianovo oblečení. Prostory zaplnila vůně brandy, byla silná a omamná a světlo louče se rozhořelo, jak se k němu dostaly alkoholické výpary. lan se vzpínal a kopal, vydával zvuky protestů, pak ho kopla prudce do žeber.

„Buď zticha! “ řekla.

„Nedělej to, Geilie,“ řekla jsem, i když mi bylo jasné, že ta slova k ničemu nebudou.

„Musím,” řekla chladně. „Je to zapotřebí. Je mi to líto, ale musím ti vzít dívku, za to ti nechám muže.”

„Jakou dívku?” Jamie zaťal pěsti, až mu zbělely klouby prstů, což bylo vidět i ve světle louče.

„Briannu. Ták se jmenuje, že?” Setřásla si dozadu své husté vlasy a shrnula šije z tváře. „Je poslední z linie Lovatů.” Usmála se na mě. „Jaké štěstí, že ses za mnou stavila na návštěvu, že? Jinak bych se to nikdy nedozvěděla. Myslela jsem, že všichni zemřeli před rokem 1900.”

Otřásla jsem se hrůzou. Cítila jsem, že se Jamie otřásl úplně stejně, ztuhly mu svaly.

Muselo to být znát i na jeho tváři. Geilie prudce vykřikla a uskočila dozadu. Když se na ni vrhl, vystřelila. Hlava se mu zvrátila dozadu a tělo se stočilo, ale ruce pořád svíraly její hrdlo. Potom spadl a jeho tělo leželo napříč pentagramu. lan přiškrceně zachroptěl.

Spíše jsem cítila, než slyšela výkřik, který se mi dral z hrdla. Už nevím, co jsem řekla, ale Geilie se ke mně překvapeně otočila.

Když byly Brianně dva roky, předjíždělo nás neopatrně auto a narazilo do zadních dveří, kde seděla Brianna. Zpomalila jsem a zastavila, rychle zkontrolovala, že není zraněná, potom jsem se odpoutala a vyrazila k druhému autu, které zastavilo kousek od nás.

Druhým řidičem byl muž třicátník, byl mohutný a evidentně si byl vědom své výřečnosti. Ohlédl se přes rameno a viděl mě přicházet, rychle vytáhl okýnko a skrčil se ve svém sedadle.

Nebyla jsem vzteklá, ani jsem nevnímala jiné emoce; prostě jsem věděla, a to bez jakýchkoliv pochyb, že bych to okno a to udělám rozbila a vytáhla ho ven. On to věděl také.

Nemyslela jsem dál a ani jsem nemusela; příjezd policejního auta mě znovu probral a byla jsem zase při smyslech, potom jsem se začala třást. Ale vzpomínka na výraz tváře toho muže mi zůstávala v paměti.

Oheň neumí dobře osvětlit, ale stačí na to, aby sejmul z její tváře tmu a já v ní viděla výraz, kdy si Geilie najednou uvědomila, co se k ní blíží.

Vytrhla z opasku i druhou pistoli a mířila na mě; kulatý otvor hlavně jsem viděla zcela jasně a bylo mi to jedno. Jak vystřelila, jeskyní se nesl rachot jako mohutná ozvěna a na hlavu se nám snášely úlomky kamení a prachu. Ale to už jsem se natahovala po sekeře.

Zcela zřetelně jsem si prohlédla kožený opasek, byl zdobený vzory z korálků. Byl rudý se žlutými klikatými čarami a černými tečkami. Tečky připomínaly černou barvu obsidiánu ostří sekery a rudá a červená znázorňovaly odstíny plamenů louče za ní.

Uslyšela jsem za sebou hluk, ale neotočila jsem se. V jejích očích se zračily rudé odlesky ohně. Červená věc, nazýval to Jamie. Musel jsem se tomu odevzdat, říkal.

Nemusela jsem se odevzdávat, vzalo si mě to samo.

Neměla jsem strach, ani vztek, ani pochyby. Byl jen úder sekery.

Ten šok se mi přenesl na paže, prsty mi umdlely. Stála jsem úplně nehybně, nepohnula jsem se dokonce ani ve chvíli, kdy se řítila na mě.

Krev je ve světle ohně černá, ne rudá.

Udělala směrem ke mně ještě jeden krok a potom spadla, svaly jí ochably a neměla snahu bránit se. To poslední, co jsem viděla z její tváře, byly oči; byly doširoka posazené, krásné jako drahokamy, průzračné zelené a bylo v nich vědomí smrti.

Někdo mluvil, ale slova nedávala smysl. V uších mi silně hučel zvuk skalní rozsedliny. Louč zablikala a v průvanu zahořela žlutě; je to tlukot křídel černých andělů, napadlo mne.

Jen zvuk se ozval znovu, byl za mnou.

Otočila jsem se a uviděla Jamieho. Vstal na kolena a klátil se. Z hlavy mu crčela krev a jednu stranu tváře měl od ní rudočernou. Druhá polovina tváře byla bledá jako maska harlekýna.

Zastav krvácení, našeptávaly mi zbytky smyslů, tak jsem sáhla pro kapesník. Plazil se k místu, kde ležel lan, a natahoval se k jeho poutům. Trhnul za kožený popruh, aby ho uvolnil, a kapky jeho krve dopadaly na chlapcovu košili. lan se přetočil na nohy, tvář měl bílou jako křída a podal strýci ruku, aby mu pomohl.

Jamie měl ruku na mém rameni. Vzhlédla jsem a tupě jsem jim podávala ten kousek látky. Vzal šiji a otřel si tvář, potom mě zatahal za ruku a táhl mě do ústí tunelu. Zakopnula jsem a skoro upadla, vzpamatovala jsem se.

„Tak pojď!” říkal. „Copak neslyšíš ten vítr? Blíží se bouřka.”

Vítr? Pomyslela jsem si. V jeskyni? Ale měl pravdu; průvan nebyl jen mou iluzí; slabý vánek z průrvy u vchodu se změnil v rovnoměrný hučící vítr a ten úzký průchod jsme museli zdolávat po kolenou.

Otočila jsem se a chtěla se ohlédnout přes rameno, ale Jamie mi pevně sevřel ruku a táhl mě dopředu. Můj poslední pohled na jeskyni byl zastřený, viděla jsem černou barvu a rubíny s bílou nehybnou postavou uprostřed podlahy. Potom se vítr změnil ve hřmění a louče uhasla.

„Ježíši!“6 Byl to hlas mladého lana, plný hrůzy, byl někde poblíž. „Strýčku Jamie! “

„Tady.” Jamieho hlas se ozval z temnoty přede mnou, byl překvapivě chladný, jenom hlasitější, aby překřičel ten hukot. „Tady, chlapče. Pojď ke mně, lané. Neboj se; to je jenom dech jeskyně.”

To ale neměl říkat. Když to dořekl, ucítila jsem, jak se ledový dech kamene dotkl mého krku a naskočila mi tam husí kůže. Polilo mě horko při představě, že je jeskyně živým organismem, který dýchá kolem nás, je slepý a zlovolný.

Ta představa byla pro lana stejně děsivá, jako pro mě, protože jsem slyšela slabé zalapání po dechu, potom mě chytil za ruku a tisk se k mé paži.

Jednou rukou jsem ho pevně svírala a druhou jsem hmatala před sebou a hledala cestu. Hned jsem před sebou narazila na Jamieho mohutnou postavu a to mě uklidnilo.

„Mám Iana,“ řekla jsem. „Proboha dostaň nás odtud!“

Místo odpovědi mi sevřel ruku a společně jsme se prodírali větrným tunelem, klopýtali jsme v naprosté tmě a šlapali si vzájemně na paty. A po celou tu dobu nám na záda dýchal vítr duchů.

Nic jsem neviděla; ani záblesk Jamieho košile přede mnou, i když byla sněhobílá; ani stopa pohybu mé světlé barevné sukně, i když jsem slyšela, jak mi při chůzi šustí kolem kotníků a mísí se se zvuky větru.

Hukot větru slábl a zase sílil, šeptal a kvílel. Snažila jsem se potlačit vzpomínky na to, co bylo za námi, morbidní zvuky větru, které s sebou přinášely hlasy a šeptaly tajemství.

„Slyším ji,“ řekl za mnou najednou lan. Zvýšil hlas a v panice se mu skoro zlomil. „Slyším ji! Bože, och, bože, ona se blíží!“

Zastavila jsem se v půli pohybu a z hrdla se mi dral výkřik. Chladný pozorovatel v mém mozku věděl, že to tak není byl to jen vítr a Ianův strach ale nic to neměnilo na hrůze, která mi svírala žaludek a podlomila mi kolena. Také jsem věděla, že se blíží, a zařvala jsem.

Jamie si mě i s lanem pevně přitiskl k sobě, každého objímal jednou paží a tváře jsme měli přitisknuté k jeho hrudi. Voněl po borovém kouři, potu a brandy a já začala úlevou z jeho blízkosti skoro až vzlykat.

„Ticho!“ křikl rozzlobeně. „Ticho, oba dva! Nedovolím jí, aby se vás dotkla. Nikdy!“ Pevně si nás k sobě přivinul; cítila jsem pod svou tváří a lanovou paží prudce bít jeho srdce, které se ke mně pevně tisklo a potom se sevření uvolnilo.

„Tak už pojďme,“ řekl už Jamie tišeji. „Je to jen vítr. Když se nahoře mění vítr, v jeskyni to hučí, jak sem proniká skulinami. Už jsem to dříve slyšel. Venku se schyluje k bouřce. Už musíme jít.“

Bouřkabylajen krátká. Nežjsme se dostali venk východu, mžourali jsme do slunečního svitu, déšť ustal a svět byl jako znovuzrozený.

Lawrence se choulil pod palmou u vchodu, ze které ještě kapala voda. Když nás zahlédl, vyskočil na nohy a na jeho tváři se rozlil pocit úlevy.

„Je všechno v pořádku?” řekl a díval se ze mě na krví potřísněného Jamieho.

Ten přikývl a pousmál se na něj.

„Všechno je v pořádku,” řekl. Otočil se a ukázal na lana. „Smím vám představit svého synovce, lana Murraye? Iane, tohle je doktor Stern, které nám při pátrání po tobě velice pomáhal “

„Doktore, jsem vám velice zavázán,” řekl lan a pohodil hlavou. Přejel si rukávem umazanou tvář a podíval se na Jamieho.

„Věděl jsem, že přijdeš, strýčku Jamie,” řekl třesoucím se hlasem a usmál se, „ale chvilku lo trvalo, že?” Usmál se ještě víc, potom úsměv zmizel a celý se roztřásl. Rychle mrkal, aby potlačil slzy.

„Ano, trvalo a moc se za to omlouvám, Iane. Pojď sem, a bha laich“ Jamie se k němu natáhl a pevně ho objal, poplácával ho po zádech a mumlal něco galsky.

Chvíli jsem je pozorovala, než mi došlo, že na mě Lawrence mluví.

„Jste v pořádku, paní Fraserová?” zeptal se. Na odpověď ale nečekal a chytil mě za paži.

„Já nevím.” Cítila jsem se úplně prázdná. Vyčerpaná jako po porodu, ale bez té nesmírné radosti. Nic se nezdálo jako reálné; Jamie, lan, Lawrence, všichni jsou jako hračky, které se pohybují a mluví, ale jsou vzdálené a jejich zvukům nerozumím.

„Myslím, že bychom toto místo měli raději opustit,” řekl Lawrence a podíval se na ústí z jeskyně, odkud jsme se zjevili. Nebyl zcela ve své kůži. Na paní Abernathyovou se neptal.

„Myslím, že máte pravdu.” Vzpomínka na jeskyni byla v mé paměti ještě příliš živá ale stejně tak nereálná jako svěží zelená džungle a šedé kameny kolem nás. Nečekala jsem na muže, až vyrazí za mnou, ale otočila jsem se a šla jsem pryč.

Jak jsme kráčeli, pocit vzdálenosti v nás ještě více narůstal. Cítila jsem se jako robot z oceli, jak kráčí díky nataženému mechanismu. Šla jsem za Jamieho širokými zády dál kolem potoků i přes mýtiny, po slunci i ve stínu a nevnímala jsem, kam kráčíme. Po tvářích i do očí mi stékal pot, ale skoro jsem si toho nevšímala, abych si ho setřela. Až po dlouhé době, před západem slunce, jsme zastavili na malé mýtině u potoka, abychom tady přenocovali.

Už mi došlo, že mít Lawrence s sebou na táboření je velice užitečné. V hledání a stavění úkrytů byl dobrý stejně jako Jamie, ale vyznal se i v místní fauně a flóře, takže stačilo, aby se na půl hodiny zanořil do džungle kolem nás a vynořil se s hrstí plnou jedlých kořenů, hub a ovoce, které tak skvěle rozšířily chudé zásoby v našich zavazadlech.

Zatímco sbíral Lawrence něco k jídlu, lan dostal za úkol nasbírat dříví na oheň. Já jsem se posadila k Jamiemu s nádobkou vody, abych mu ošetřila ránu na hlavě. Z tváře i vlasů jsem mu vymyla krev, ale k mému překvapení jsem zjistila, že mu kulka nevyryla do kůže rýhu, jak jsem předpokládala, ale zaryla se do hlavy tam, kde začínají růst vlasy, a evidentně zmizela v hlavě. Po ráně, kudy by střela vyšla ven, nebylo ani stopy. To mě znervózňovalo, neklidně jsem prohmatávala jeho lebku, až mě vyrušil pacientův výkřik. Kulka se objevila.

Na zátylku byla malá bulka. Kulka z pistole se dostala pod kůži, kudy se dostala podél křivky jeho hlavy až k zátylku.

„Ježíši H. Kriste!” zařvala jsem. Znovu jsem ji nahmatala, bylo to neuvěřitelné, ale byla tam. „Vždy jsi říkal, že máš pevnou lebku, a ať mě vezme ďas, jestli jsi neměl pravdu. Střelila tě přímo do hlavy, ale kulka se od ní prostě odrazila.”

Když jsem ho prohlížela, Jamie si podpíral hlavu v dlaních. Teď vydal zvuk, který byl něco mezi zafuněním a zasténáním.

„No, ano,” řekl a jeho hlas byl mezi dlaněmi tlumený, „vždy jsem říkal, že jsem tvrdohlavý, ale kdyby tam dala paní Abernathyová plnou dávku střelného prachu, tak by mě nic nezachránilo.”

„Bolí to moc?”

„Ta rána ani ne, i když to štípe. Ale spíš mě bolí hlava.”

„To se ani nedivím. Vydrž chvíli; vytáhnu tu kulku ven.”

Protože jsem nevěděla, v jakém stavu můžeme lana najít, tak jsem s sebou vzala malou lékárničku, ve které jsem naštěstí měla trošku alkoholu a malý skalpel. Musela jsem v okolí oholit Jamieho zpupnou hřívu, hned na té bouli, a potřít mu tam kůži alkoholem kvůli desinfekci. Prsty jsem měla od alkoholu prochladlé, ale jeho kůže byla na dotek teplá a příjemná.

„Třikrát se zhluboka nadechni a zatni,“ zamumlala jsem. „Musím tě říznout, ale bude to rychlé.“

„Tak dobře. Vzadu na krku byla jeho kůže trochu bledá, ale pulz byl stabilní. Poslušně se zhluboka nadechl a s povzdechem vydechl. Držela jsem kůži na zátylku napnutou mezi ukazováčkem a pro středníčkem levé ruky. Na třetí nádech jsem řekla „teď a zajela jsem ostřím rychle a hluboko do kůže. Slabě zavrčel, ale nevykřikl. Pravým palcem jsem přitlačila na bouli, trošku víc a otvorem, který jsem vytvořila, vyskočila kulka ven. Spadla mi do levé dlaně jako zralá hrozinka.

„Mám ji,u řekla jsem a až teď jsem si uvědomila, že jsem zadržovala dech. Odložila jsem střelu která se kontaktem s lebkou mírně zkroutila do jeho dlaně a trošku roztřeseně jsem se na něj usmála. „Suvenýr,“ řekla jsem. Přitiskla jsem k malé rance kousek látky a ovázala celou hlavu pruhem látky, aby to drželo, a potom jsem znenadání bez předchozího varování začala plakat.

Cítila jsem, jak se mi po tvářích kutálejí slzy a třesou se mi ramena, ale pořád jsem se cítila vzdáleně; jako kdybych nebyla ve svém těle. Pořád jsem cítila to ohromení.

„Sassenachová, jsi v pořádku? Jamie se na mě díval ustaranýma očima, které vykukovaly zpod narychlo spíchnutého obvazu.

„Ano,“ řekla jsem, i když jsem byla na pokraji pláče. „Já n nevím, proč p pláči. Já n nevím!“

„Pojď sem. Vzal mě za ruku a stáhl si mě k sobě na klín. Pevně mě objal pažemi a bradou se opřel o mou hlavu.

„Bude to v pořádku, zašeptal. „Už je to dobré, mo chridhe, už je to dobré. Jemně mne kolébal, rukou mě hladil po vlasech a po krku a mumlal mi do ucha nedůležité drobnosti. Tak jak jsem se rychle vzdálila, byla jsem zase zpět ve svém těle, bylo mi teplo a chvěla jsem se, olověný krunýř se rozpouštěl v mých slzách.

Pomalu jsem přestávala plakat a ležela jsem mu tiše na hrudi, sem tam jsem škytla a necítila jsem nic kromě klidu a radosti, že je tady se mnou.

Jen tak matně jsem vnímala, že se Lawrence s lanem vrátili, ale nevěnovala jsem jim pozornost. V jednu chvíli jsem slyšela lana

říkat tónem, který byl spíše zvědavost než varováním, „Strýčku Ja mie, vždyť vzadu na krku celý krvácíš.”

„Možná bys mi tam mohl dát nový obvaz, Iane,“ řekl Jamie. Jeho hlas byl tichý a klidný. „Ted” musím držet tvou tetu.” O chvíli později jsem usnula, pevně sevřená v jeho náručí.

Když jsem se později vzbudila, ležela jsem schoulená na dece vedle Jamieho. Opíral se o strom a jednu ruku měl položenou na mém rameni. Cítil, že jsem se probudila, a slabě mě stiskl. Byla tma a slyšela jsem někde nablízku rytmické chrápání. To musí být Lawrence, pomyslela jsem si rozespale, protože hlas mladého lana jsem zaslechla z druhé strany.

„Ne,” říkal pomalu, „na lodi to nebylo zase tak špatné. Drželi nás všechny pohromadě, takže jsem měl společnost ostatních chlapců. Stravu jsme také dostávali dobrou a po dvou jsme se mohli procházet po palubě. Samozřejmě jsme se všichni báli, protože jsme neměli ani tušení, proč nás unesli a námořníci nám také nic neřekli ale nezacházeli s námi špatně.”

Bruja plula po řece Yallahs a svůj lidský náklad dovezla až přímo do Rose Halí. Tady je vstřícně přijala paní Abernathyová, pak je ovšem rychle strčili do nového vězení.

Sklepení pod rafinérií bylo celkem útulně zařízené, byly tam postele a nočníky a kromě hluku z denního zpracování cukru to bylo celkem pohodlné. Ale pořád nikdo z chlapců netušil, proč tam jsou, i když je sem tam něco napadlo, tak se to zdálo jako nepravděpodobné.

„Čas od času zašel k nám dolů velký černoch s paní Abernathyo vou. Pořád jsme je prosili, aby nám řekli, proč tam jsme a zda by nás pro slitování boží nenechala odejít? Ale ona se vždy jen usmála, poplácala nás po zádech a řekla, že se to dozvíme v pravý čas. Potom si vybrala některého z chlapců a velký černoch ho chytil za rameno a odvlekl s nimi.” Ianúv hlas zněl nervózně i trošku zvědavě.

„Vrátili se ti chlapci?” zeptal se Jamie. Krátce mě poplácal rukou, natáhla jsem se a stiskla mu ji.

„Ne tedy obvykle ne. A to nás děsilo přímo k smrti.”

Na lana přišla řada po osmi týdnech od jejich příjezdu. Do té doby byly pryč už tři chlapci a nevrátili se. Když na něm spočinuly jasné zelené oči paní Abernathyové, odmítl spolupracovat.

„Kopl jsem toho černocha a potom praštil dokonce jsem ho i kousl do ruky“ řekl lan smutně, „a chutnal dost odporně tak nějak po oleji. Ale nebylo mi to nic platné; praštil mě po hlavě, až mi zvonilo v uších, zvedl mě ze země a přehodil si mě přes rameno, jako kdybych byl jen malé děcko.“

Odvedli lana do kuchyně, kde ho svlékli, vykoupali a dali mu čistou košili ale nic jiného a odvedli ho do hlavního domu.

„To bylo v nociřekl teskně, „a všechna okna svítila. Vypadalo to jako Lallybroch, když sjíždíš za soumraku dolů z kopce a máma rozsvěcí svíce vždy se mi při tom sevře srdce a připomene mi to domov.“

Ale neměl moc času zavzpomínat na domov. Herkules nebo Atlas ho odvedl nahoru po schodech do pokoje, který byl zřejmě ložnicí paní Abernathyové. Ta už na něj čekala, na sobě měla měkkou volnou halenu s podivnými rudými a zlatými výšivkami postav kolem lemů.

Byla srdečná, vítala ho a nabídla mu nápoj. Voněl divně, ale nebyl odpudivý, a protože neměl moc na výběr, tak ho vypil.

V pokoji byly dvě pohodlné židle, každá na jiné straně dlouhého stolu. Po jedné straně byla velká postel, měla nebesa a baldachýny jako postel královská. On se posadil na jednu postel, paní Aberna thyová na druhou a kladla mu otázky.

„Jaké otázky?“ ptal se naléhavě Jamie, když viděl, že lan váhá.

„No, o mém domově, o rodině ptala se na jména všech mých sester a bratrů a na mé tety a strýce“ trošku jsem sebou trhla. Takže proto nebyla Geilie překvapená, když jsme se tady objevili „a na spoustu dalších věcí, strýčku. Potom zeptala se mě, zda jsem zda už jsem spal s nějakou dívkou. Jako kdyby se mě ptala, zda jsem měl k snídani ovesnou kaši!“ Ianův hlas byl při té vzpomínce vyděšený.

„Nechtěl jsem jí nic říkat, ale zdálo se, že nemohu jinak. Bylo mi teplo, jako kdybych měl horečku, a nemohl jsem se moc hýbat. A tak jsem jí odpovídal na všechny otázky, ona tam jen tak seděla, mile se usmívala a dívala se na mě těma velkýma zelenýma očima

„Takže jsi jí řekl pravdu?“

„Ano. Ano, řekl.“ lan mluvil pomalu, když si tu scénu znovu vybavoval. „Řekl jsem jí, že jsem spal s dívkou, a také jsem jí vyprávěl o o Edinburghu, o tiskárně, o námořníkovi, o nevěstinci a o Mary

prostě o všem.“

To bylo poprvé, kdy se zdálo, že Geilie není s jeho odpovědí spokojena. Její tvář ztvrdla a oči se ji zúžily a lan se začal bát. Chtěl utéci, ale nohy se mu podlamovaly a u dveří stál ten obří černoch.

„Vstala a dupla si, potom řekla, že jsem zničený, protože nejsem panic, a jak je to možné, že takový malý chlapec jde s dívkou a zkazí si živoť?“

Potom přestala řečnit, nalila si sklenici vína a vypila ji. Zdálo se, že se po ní uklidnila.

„Potom se zasmála, pozorně si mě prohlédla a řekla, že by to se mnou nemuselo být zase až tak marné. Když už nejsem použitelný na to, co se mnou měla v plánu, možná bych se hodil na něco jiného, Ianův hlas byl trošku přiškrcený, jako kdyby měl příliš těsný límec. Jamie ho utěšoval, pak se lan zhluboka nadechl a byl odhodlán pokračovat dál.

„No, ona vzala mě za ruku a přinutila vstát. Potom mi sundala košili, kterou jsem měl na sobě a strýčku, přísahám, že je to pravda! klekla si přede mne na podlahu a dala si mého ptáka do pusy!“

Jamie stiskl mé rameno ještě pevněji, ale v jeho hlase se nezrcadlilo nic víc než jen slabý zájem.

„Ano, věřím ti, lané. A potom se s tebou milovala, ano?“

„Milovala?“ lan zněl zmateně. „No chci říci, já nevím. To ona

no, postavila mi ptáka a potom mě přinutila, abych s ní šel do postele a lehl si a ona dělala různé věci. Ale vůbec to nebylo jako s Mary!“

„No, to si nemyslím, že by to bylo stejné řekl suše strýček.

„Bože, bylo to takové divné!“ Z lánová tónu hlasu jsem vycítila, že se chvěje. „V polovině jsem vzhlédl a stál tam ten černoch, byl hned u postele a držel svícen. Řekla mu, ať ho zvedne výš, aby lépe viděla Odmlčel se a já slyšela žbluňkání, jak pil z jedné láhve. Zhluboka a rozechvěle vydechl.

„Strýčku. Už jsi někdy spa] se ženou, se kterou jsi spát nechtěl?“

Jamie chvíli zaváhal, pevně stiskl mé rameno, ale potom tiše odpověděl. „Ano, lané. Spal.“

„Oeh.” Chlapec mlčel a slyšela jsem, jak se škrábe na hlavě. „Takže víš, jaké to asi je, strýčku? Jak to můžeš dělat, i když to ani trosku nechceš a nenávidíš to a ale stejně se ti to líbí?“

Jamie se slabě suše zasmál.

„No, když na to dojde, tak tvůj pták na rozdíl od tebe svědomí nemá.“ Jeho ruka pustila mou paži a otočil se ke svému synovci. „S tím si nedělej starosti, Iane,“ řekl. „Nemohl jsi s tím nic dělat a zdá se, že ti to zachránilo život. Ti ostatní chlapci ti, kteří se už do sklepa nevrátili nevíš, zda byli panici?”

„No těch pár, o kterých to vím, rozhodně byli protože jsme měli dost času na povídání, chápeš? Po čase jsme toho na sebe věděli dost. Někteří se kasali, že už s dívkami byli, ale já si myslím podle toho, co o tom vyprávěli že to doopravdy nedělali.” Na chvíli se odmlčel, jako kdyby váhal, zda se zeptat na to, na co se zeptat musí.

„Strýčku víš, co se jim stalo? Těm ostatním chlapcům, co byli se mnou?”

„Ne, lané,” řekl Jamie vyrovnaně. „Nemám vůbec tušení.” Znovu se opřel o strom a zhluboka si povzdechl. „Malý lané, myslíš, že bys usnul? Pokud ano, tak spi, protože zítra nás čeká náročná cesta k pobřeží.”

„Ale ano, strýčku, můžu spát,” ujišťoval ho lan. „Ale neměl bych zůstat na hlídce? Ty bys měl odpočívat, byl jsi postřelený a tak.” Odmlčel se a potom dodal, trošku stydlivě: „Ještě jsem ti nepoděkoval, strýčku Jamie.”

Jamie se zasmál, teď to bylo uvolněné.

„Není zač, lané,” řekl a pořád se usmíval. „Lehni si a spi, chlapče. Až bude třeba, vzbudím tě.”

lan se poslušně schoulil a během chvíle už těžce oddechoval. Jamie si povzdechl a opřel se o strom.

„Jamie, nechceš si také lehnout?” posadila jsem se vedle něj. „Jsem vzhůru; můžu tady hlídat.”

Oči měl zavřené a skomírající plameny ohně mu v odlescích tančily na víčkách. Aniž by je otevřel, usmál se na mě a chytil mě za ruku.

„Ne. Pokud budeš chtít sedět chvíli vedle mě a dívat se. Když zavřu oči, tak mě ta hlava bolí trošku míň “

Chvíli jsme tam spokojeně tiše seděli, ruku v ruce. Sem tam se z džungle ozval podivný zvuk nebo vzdálený křik zvířete, ale v tuto chvíli se nezdálo, že by nám něco hrozilo.

„Vrátíme se na Jamajku?” zeptala jsem se nakonec. „Pro Ferguse a Marsali?“

Jamie začal kroutit hlavou, potom se zaúpěním přestal.

„Ne,“ řekl. „Myslím, že bychom měli plout na Eleutheru. Ta patří Holanďanům a je neutrální. Pošleme zpět Innese s Johnovou lodí a on může předat Fergusovi zprávu, aby se k nám přidali. Po tom všem už nemohu na Jamajku ani vstoupit.

„Ne, to si také myslím.” Chvíli jsem mlčela, potom jsem řekla: „Přemýšlím, jak to pan Willoughby chci říci Yi Tien Cho všechno zvládne. Nemyslím si, že by ho někdo našel, pokud zůstane v horách, ale…

„No, on to zvládne bez problémů,” přerušil mě Jamie. „Nakonec, má přece pelikána, aby pro něj lovil.” Jeden koutek jeho úst se zkroutil do úsměvu. „No, a pokud je mazaný, tak se dostane na jih na Martinique. Tam je malá kolonie čínských obchodníků. Vyprávěl jsem mu o ní; řekl jsem mu, že až na Jamajce skončíme, tak ho tam vezmu.

„Ty už se na něho nezlobíš?” Podívala jsem se na něj zvědavě, ale jeho tvář byla klidná a vyrovnaná, ve světle ohně bez vrásek.

Tentokrát si dal pozor, aby nepohnul hlavou, ale pokrčil jedním ramenem a ušklíbl se.

„Ale ne.” Povzdechl si a posunul se, aby se mu sedělo pohodlněji. „Myslím, že ani moc netušil, co tím způsobil. A nemohu se zlobit na člověka za to, že mi nedal, co sám nepovažoval za důležité.” Potom otevřel oči a slabě se usmál, věděla jsem, že myslí na Johna Greye.

lan sebou ve spánku házel, hlasitě chrápal a přetočil se na záda, ruce rozpažené. Jamie se podíval na svého synovce a jeho úsměv se ještě prohloubil.

„Díky bohu,” řekl. „První lodí, která popluje do Skotska, tak pojede za svou mámou.

„No, já nevím,” řekla jsem s úsměvem. „Jestli se mu po takovém dobrodružství bude chtít zpět na Lallybroch.

„Tó mě nezajímá, jestli bude nebo nebude chtítřekl Jamie rozhodně. „Pojede, i kdybych ho měl zabalit do bedny. Hledáš něco, Sassenachová?“ dodal, když si všiml, že po něčem šátrám ve tmě.

„Už to mám,” řekla jsem a vytáhla jsem z kapsy krabičku s injekčními stříkačkami. Otevřela jsem ji, abych zkontrolovala obsah, a v pohasínajícím světle jsem musela přimhouřit oči. „Díky bohu, ještě je tam dost na jednu dávku.“

Jamie se trošku napřímil.

„Mám trošku horečku,” řekl a ostražitě si mě prohlížel. „Ještě si to pořádně rozmysli, zda mi chceš tu zatracenou jehlu bodnout do hlavy, Sassenachová!”

„Tobě ne,” řekla jsem. „Janovi. Tedy pokud nemáš v úmyslu poslat ho domů Jenny se syfilidem nebo jinou bezva nemocí.”

Jamie pozvedl obočí skoro až ke kořínkům vlasů, potom sebou trhnul.

„Uff. Syfilis? Myslíš?”

„Ani by mě to nepřekvapilo. Demence je jedním z příznaků pokročilé nemoci i když v jejím případě se to dá jen těžko odhadnout. Ale lepší teď zasáhnout, než potom litovat, ne?”

Jamie krátce pobaveně zafuněl.

„No tak to by mohlo lana odradit od laškování. Až potáhneš chlapce za keř, abys ho tam mučila, raději vezmu Sterna stranou; Stern je na Žida dobrej chlápek, aleje moc zvědavej. Nechci, aby tě v Kingstonu upálili na hranici.”

„Myslím, že by to pro guvernéra bylo nepříhodné,” řekla jsem suše. „I když by se mu to třeba i osobně hodilo.”

„To si nemyslím, Sassenachová.” Mluvil stejně suše jako já. „Nedosáhneš někde na můj plášť?”

„Ano.” Našla jsem ho poskládaný na zemi nedaleko ode mne a podala jsem mu ho. „Je ti zima?”

„Ne.”’ Znovu se opřel a přehodil si plášť přes kolena. „Jen jsem chtěl mít své děti poblíž, když budu spát.” Usmál se na mě a položil si ruce na plášť a obrázky v něm, znovu zavřel oči. „Dobrou noc, Sassenachová.”

Ráno, posilněni odpočinkem a snídaní, která se skládala ze sušenek a ovoce, jsme vyrazili v dobré náladě k pobřeží dokonce i lan, který po první čtvrt míli přestal ostentativně kulhat. Když jsme se soutěskou dostali až dolů k pláži, naskytnul se nám nádherný výhled.

„Bože Ježíši, to jsou oni!“ vybafnul lan. „Piráti!” Otočil se připraven prchat zpět do kopců, ale Jamie ho chytil za paži.

„To nejsou piráti,” řekl. „Ale otroci. Podívej!”

Otroci uprchlí z plantáží na řece Yallahs neměli zkušenosti z plaveb na velkých lodích, a tak se k Hispaniole blížili dost pomalu a klikatě. Na ostrov už nějak dojeli a nechali loď na mělčině. Bruja ležela nakloněná v mělké vodě a kýl byl zabořený hluboko do písečného bláta. Kolem ní postával hlouček velice rozrušených otroků, pobíhali po pláži a pokřikovali, jiní utíkali do džungle, kde hledali útočiště, a pár jich tam postávalo, aby pomohli posledním druhům z lodě ven.

Stačil nám jediný pohled na vodu, abychom pochopili jejich rozrušení. Na obzoru se objevily bílé skvrny, a jak jsme se dívali, zvětšovaly se.

„Válečná loď,” řekl Lawrence se zájmem.

Jamie si něco zamumlal galsky a lan se na něho vyděšeně podíval.

„Musíme odtud vypadnout,” řekl Jamie jadrně. Otočil lana a postrčil ho k soutěsce, potom mě chytil za ruku.

„Počkejte!” řekl Lawrence a zastínil si oči. „Jede sem ještě jedna loď. Je menší.”

Abychom byli přesnější, byla to soukromá loď guvernéra Jamajky, která se nakláněla při zatočení do malé zátoky, plachty měla propnuté větrem.

Jamie tam chvíli stál a zvažoval možnosti, potom mě znovu chytil za ruku.

„Jdeme!” řekl.

Než jsme došli na kraj pláže, malá loďka už mířila ke břehu a Reaburn s MacLeodem se opírali do vesel. Lapala jsem po dechu a z běhu se mi podlamovala kolena. Jamie mě sevřel do náručí a hnal se se mnou příbojem, za námi lan a Lawrence, oba se nořili do vln jako velryby.

Viděla jsem Gordona, sto yardů od nás, jak stojí na přídi lodi a míří na břeh zbraní. Věděla jsem, že nás pronásledují. Mušketa vystřelila a zahalila se do obláčku kouře. Za ním stál Meldrum, který také zvedl zbraň a vypálil. Ti dva kryli náš zběsilý šplouchavý úprk, dokud nám přátelské ruce nepomohly nahoru na palubu.

„Rychle vyplouváme!” Innes byl u kormidla a vykřikoval rozkazy, ráhno se přesmýklo a ihned se spustily plachty. Jamie mě postavil na nohy hned u lavičky, potom přeskočil a sedl si s funěním vedle mne.

„Dobrý bože,“ zachroptěl. „Copak jsem ti Duncane neříkal, abyste se drželi stranou?”

„Šetři dech, Mac Dubhu,” řekl Innes a pod vousy se mu rozšířil úsměv. „Ještě ho budeš potřebovat.” Vykřikl něco na MacLeoda, který na něj pokývl a udělal něco s provazy. Naše loď se otočila, změnila kurz a vyrazila pryč z malé zátoky přímo v ústrety válečné lodi. Ta už byla tak blízko, že jsem viděla u její přídě poskakující delfíny.

MacLeod něco galsky zakřičel a udělal gesto, takže obsah jeho slov už byl bez pochyb jasný. Innes vítězoslavně zakřičel a hned nato jsme projeli těsně před Porpoise. Tak blízko, že jsme mohli vidět udivené tváře, které na nás vykukovaly z ráhnoví.

Když jsme vyjeli ze zátoky, ohlédla jsem se a viděla námořní loď, jak do ní pořád ještě směřuje. Pod svými třemi stěžni vypadala masivně. Naše šalupa by jí na otevřeném moři nikdy nemohla uniknout, ale na takto malém prostoru se s naší loďkou mnohem lépe manévruje, ve srovnání s monstrem válečné lodi.

„Honí tu loď s otroky,” řekl Meldrum a podíval se mým směrem. „Zahlédli jsme je asi tři míle od ostrova. Tak nás napadlo, že když mají teď jiné starosti, mohli bychom tam proklouznout a vyzvednout vás všechny z pláže.”

„Dobrý nápad “ řekl Jamie s úsměvem. Hruď mu pořád poskakovala, ale už popadl dech. „Jen doufám, že bude mít Porpoise ještě nějakou chvíli dost práce.“

Ale varovný výkřik od Reaburna nás přesvědčil o pravém opaku. Ohlédli jsme se a viděli záblesk mědi na palubě Porpoise, jak se otevřely střílny, a zamířilo na nás několik hlavní.

Teď měli v hledáčku nás a z toho jsem měla dost nepříjemný pocit. Ale pořád jsme ještě pluli docela rychle. Innes prudce otočil kormidlem, potom znovu na druhou stranu a klikatě jsme se vzdalovali od pobřeží.

Děla na zadní palubě vystřelila zároveň. Na levoboku jsme uslyšeli šplouchance, asi dvacet yardů od nás, ale bylo to příliš blízko na to, abychom byli klidní. Obzvláště pokud vezmeme do úvahy, že by nás střela o váze dvaceti čtyř liber poslala ke dnu jako třísku.

Innes zaklel a naklonil se nad kormidlem, jeho chybějící ruka mu dodávala zvláštního nahnutého vzezření. Náš kurz byl pořád nevyzpytatelný, takže další tři rány šly dost mimo. Potom se ozvala silnější rána. Ohlédla jsem se a zahlédla Bruju na písčině, jak se rozlétla na kusy, když na ni vypálila děla z přední paluby.

Na pláž se do hloučku prchajících otroků sesypalo množství střel. Těla a jejich části létala vzduchem jako černé panenky a padala zpět do písku, zůstávaly na nich jen červené skvrny. Urvané končetiny se válely po pláži jako naplavené dřevo.

„Svatá Marie, Matko Boží.“ Mladý lan byl úplně bledý, pokřižoval se a s hrůzou sledoval pláž. Palba pokračovala. Další dva výstřely zasáhly Bruju a v jejím boky se objevila ohromná díra. Několik jich skočilo přímo v písku, další dopadly do změti pobíhajících lidí. Pak už jsme míjeli poslední výběžek pevniny a vyplouvali jsme na širé moře, takže pláž a její krveprolití mizely z našeho dohledu.

„Modli se za nás hříšné, teď i v hodině naší smrti.“ lan šeptem dokončil svou modlitbu a znovu se pokřižoval.

Na lodi jsme toho moc nenamluvili, s výjimkou toho, jak dával Jamie Innesovi pokyny ohledně Eleuthery, potom následoval krátký hovor mezi Innesem a MacLeodem ohledně správného kurzu. Všichni ostatní jsme byli příliš v šoku z toho, co jsme viděli a byli jsme vděčni, že jsme unikli než aby nám bylo do řeči.

Počasí bylo příjemné, vál slabý větřík a plavba probíhala bez problémů. Ještě před západem slunce nám zmizela Hispaniola z dohledu a po levé straně jsme míjeli Grand Turk Island.

Snědla jsem svůj příděl sušenek, které jsme měli v zásobě, vypila jsem šálek vody a schoulila jsem se ke spánku na palubu mezi lana a Jamieho. Innes si také lehl ke spánku na přídi, zatímco MacLeod a Meldrum převzali noční řízení lodi.

Ráno mě vzbudil výkřik. Opřela jsem se o loket, ospale jsem zamrkala, byla jsem po noci na holé vlhké palubě celá zkřehlá. Jamie stál u mě a vlasy mu vlály v ranní bríze.

„Co? zeptala jsem se Jamieho. „Co se děje?

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl a díval se dozadu přes zábradlí. „To je znovu ta zatracená lod’!“

Vyskočila jsem na nohy a na vlastní oči jsem to uviděla; vzadu na horizontu byly vidět malé bílé plachty.

„Jsi si jistý?“ řekla jsem a mhouřila oči. „Poznáš to na takovou vzdálenost?

„Já ne, řekl upřímně Jamie, „ale Innes s MacLeodem ano. A ti říkají, že jsou to zkurvení Angláni, na to vezmi jed. Nějak si tipnuli náš směr a vyrazili za námi hned, jak skončili s těmi ubožáky na Hispaniole. Odvrátil se od zábradlí a pokrčil rameny.

„Bohužel nemáme moc možností, co se dá dělat, snad jen modlit se, že nás nedostihnou. Innes říkal, že máme šanci proklouznout jim u Kočičího ostrova, pokud tam doplujeme za tmy.

Během dne jsme se drželi pořád mimo dostřel, ale Innes vypadal pořád víc a víc ustaraně.

Moře mezi Kočičím ostrovem a Eleutherou bylo mělké a plné korálových útesů. Sem nás nikdy válečná loď nemohla pronásledovat ale ani my jsme se tam nemohli vydat a zpomalit, aniž by nás nepotopila dlouhá děla na Porpoise. Jakmile se ocitneme mezi mělčinami a v úzkých kanálech, budeme jako kačeny na vodě.

Nakonec padlo váhavě rozhodnutí, že se vydáme na východ; nemohli jsme zpomalit a nebyla šance, že bychom jim v noci proklouzli.

Za úsvitu už země nebyla vidět. Bohužel ale Porpoise byla. Zatím nebyla blízko, ale jak se sc sluncem zvedl vítr, spustili všechny plachty a začali nás dohánět. Každý kousek plachty už byl spuštěný, nebylo se kam skrýt, a tak se nedalo dělat nic jiného než prchat a čekat.

Celé dopoledne se Porpoise na obzoru hodinu od hodiny zvětšovala. Obloha se zatáhla a zvedal se vítr, ale to pomáhalo více Porpoise., která měla mnohem větší plochu plachtoví než my.

V deset hodin už byla tak blízko, že se pokusila vystřelit. Sice o dost minuli, ale i tak nás to vystrašilo. Innes se ohlédl přes rameno, aby odhadl vzdálenost, potom zakroutil hlavou a držel dál náš kurz. Nemělo význam, abychom teď křižovali; museli jsme jet vpřed, tak dlouho, jak jen to bude možné. O úhybný manévr se pokusíme až tehdy, až nebudeme mít jinou možnost.

Kolem jedenácté už byla Porpoise necelé čtvrt míle od nás, takže se každých deset minut ozývaly monotónní výstřely, jak se nás snažili zaměřit. Když jsem zavřela oči, viděla jsem Erika Johansena sehnutého se zápalnou loučí nad dělem, je celý špinavý od střelného prachu. Doufala jsem, že Annekje nechali i s jejími kozami na Antigue.

Kolem půl dvanácté se spustil déšť a moře se vzedmulo. Z boku nás zasáhl poryv větru, takže se ráhno na přední palubě skoro dotýkalo vody. Ten náhlý pohyb mě srazil na podlahu, oddělili jsme se od sebe, zatímco MacLeod a Innes obratně udržovali loď. Ohlédla jsem se, což jsem podvědomě dělala každých pár minut, a viděla jsem námořníky na Porpoise, jak se šplhají nahoru do plachtoví, aby svinuli plachty.

„Máme štěstí!” Zařval mi MacGregor do ucha a pokývl směrem, kterým jsem se dívala. „To je zpomalí.”

Kolem dvanácti třiceti už byla obloha purpurově zelená a vítr se změnil v děsivé skučení. Porpoise svinula ještě více plachet, ale pořád měla ještě napnutou hlavní plachtu, cár plátna sebou mrskal o stěžeň a znělo to jako plácání křídel albatrosa. Už je to dlouho, co po nás vystřelila, měla problém v takové bouři zamířit na příliš malý cíl.

Vzhledem k tomu, že se už slunce skrylo, nebyla jsem schopná odhadnout čas. Asi o hodinu později nás zasáhla bouře v plné síle.

Nebylo vůbec nic slyšet; posunky a grimasami přiměl Innes ostatní muže, aby stáhli plachty. Pokud bychom nechali plachty napnuté nebo třeba jen povolené, riskovali bychom, že se nám vyvrátí stěžeň.

Jednou rukou jsem pevně objímala stěžeň, tou druhou jsem držela lana. Jamie se krčil nad námi, paže měl doširoka roztažené a kryl nás svými zády. Déšť bičoval kolem nás, až štípal do kůže. Kvůli silnému větru byl skoro horizontální a tak hustý, že jsem jen stěží viděla na horizont, o kterém jsem tušila, že by tam měla být Eleuthera.

Moře se děsivě vzedmulo, vlny byly až čtyřicet stop vysoké. Šalupa je bez problémů zvládala, stoupala výš a výš a výš do závratných výšin, aby se náhle propadla do údolí mezi vlnami. Jamieho tvář byla ve světle bouřky smrtelně bledá a promočené vlasy se mu lepily k hlavě.

Už se skoro stmívalo, když se to stalo. Obloha byla skoro černá, ale po celém horizontu byla vidět úděsná zelená záře, která zvýraz ňovala obrysy Porpoise za námi.

Další poryv deště nás hodil na stranu a my se kymáceli a houpali na vrcholu ohromné vlny.

Když jsme se po dalším nárazu posbírali, Jamie mě chytil za paži a ukázal za nás. Přední stěžeň Porpoise se divně nakláněl, jeho vrchol byl dost na stranu. Než jsem si stačila uvědomit, co mi chce naznačit, asi patnáct stop dlouhý horní díl se odlomil a spadl do moře, strhl sebou ráhna a část plachtoví a lanoví.

Válečná loď se prudce otočila kolem své nově vzniklé kotvy a stočila se bokem k velké vlně. Nad lodí se vztyčila ohromná zeď vodní masy a dopadla dolů přímo na její široký bok. Porpoise se naklonila na bok a jednou se celá otočila. Blížila se další vlna, která zasáhla její záď a stáhla ji celou pod vodu, ze stěžňů létaly třísky, jako kdyby to byly větvičky. Stačily tři vlny a celá loď se potopila, s ní i celá nešťastná posádka, s hrůzou jsme ten děs pozorovali. Ještě to naposledy ve vlnách zuřivě zabublalo a válečná loď byla pryč.

Jamieho paže pod mou rukou byla nehybná a pevná jako ze železa. Všichni muži zírali dozadu, tváře hrůzou úplně ztuhlé. Všichni kromě Innese, který se zarputile skláněl nad kormidlem, se strachem čelili dalším vlnám.

Další vlna se zjevila přímo nade mnou, zvedala se nad zábradlím a vypadalo to, jako kdyby se tam vznášela. Mohutná stěna z vody byla křišťálově čistá, viděla jsem v ní trosky a muže z potopené Por poise, končetiny rozhozené jako v nějakém groteskním baletu. Tělo Thomase Leonarda viselo necelých deset stop ode mě, údivem měl otevřená ústa, zatímco jeho dlouhé jemné vlasy mu poletovaly nad pozlaceným límcem kabátce.

Potom ta vlna udeřila. Smetla mě z paluby a ihned pohltila do chaosu. Neviděla jsem ani neslyšela, nemohla jsem dýchat, byla jsem uvržena do prostoru, ruce i paže se mi kroutily pod náporem vody.

Všechno bylo temné; kolem mě nebylo nic, měla jsem jen své pocity, které byly intenzivní, ale nerozeznatelné. Tlak, hluk a pohlcující chlad. Necítila jsem šaty, jak mě táhnou ke dnu, ani trhnutí lana pokud tam ještě pořád bylo které jsem měla omotané kolem pasu. Najednou mé nohy zalilo příjemné teplo v okolním chladu. Moč, jen jsem nevěděla, zda moje neboje to poslední dotek jiného lidského těla, které pohltila vlna, zatímco já už byla v jejích útrobách.

Dostala jsem velkou ránu do hlavy a najednou jsem byla na palubě šalupy, která se nějakým zázrakem stále držela na hladině, a mohla jsem si vykašlat plíce. Pomalu jsem se posadila, kuckala jsem a chroptěla. Lano jsem měla pořád kolem pasu, a to tak pevně uvázané, že jsem si byla skoro jistá, že jsou dolní žebra polámaná. Slabě jsem lanem trhla, chtěla jsem se nadechnout. Najednou tam byl Jamie, jednou paží mě objímal a druhou sahal za opasek pro dýku.

„Jsi v pořádku?” zakřičel, ale jeho hlas byl v kvílení větru sotva slyšet.

„Ne!“ snažila jsem se zařvat nazpět, ale bylo to spíše jen slabé zaskučení. Zakroutila jsem hlavou a osahávala si pas.

Obloha teď byla podivně purpurově zelená, byla to barva, jakou jsem nikdy předtím neviděla. Jamie řízl do provazu, tvář měl skloněnou a promáčenou sprškami vody, měla mahagonovou barvu a vlasy ho ve větru ostře šlehaly.

Lano povolilo a já sc zhluboka nadechla, vůbec jsem nevnímala bodavou bolest v boku a odřenou kůži kolem pasu. Loď se divoce nakláněla na obě strany jako kluzák. Jamie spadl na palubu a stáhl

me s sebou, lezl po čtyřech a snažil se dostat ke stěžni, který byl asi Šest stop od nás, a mě táhl za sebou.

Šaty jsem měla z ponoření do vln úplně promočené a lepily se mi na tělo. Teď nás zasáhl tak prudký poryv větru, že mi zvedl sukni, ta se odlepila od nohou a napůl vysušená mi pleskala po tváři jako husí křídla.

Jamieho paže byla obepnutá kolem mé hrudi a pevná jako železná tyč. Tiskla jsem se k němu a snažila se posouvat vpřed k našemu cíli, nohy mi klouzaly po kluzké podlaze. Malé vlny se přelévaly přes zábradlí a v malých intervalech nás smáčely, ale už se neobjevovala žádná velká monstra.

Chytily nás nějaké pevné paže a těch posledních pár stop k předpokládanému útočišti stožáru nás postrčily. Innes už před pěknou chvílí přivázal kormidlo; když jsem pohlédla dopředu, viděla jsem blesky, jak bičují moře před námi a na mé sítnici zanechávaly vytištěný obrazec ve tvaru pavučiny.

Nebylo možné mluvit bylo to i zbytečné. Reaburn, lan, Meld rum a Lawrence se tiskli ke stěžni a byli přivázaní. I když to bylo na palubě děsivé, dolů nechtěl jít nikdo, do té drtivé temnoty, kde nemáte ani ponětí, co se děje nad vámi.

Seděla jsem s nataženýma nohama na palubě, stěžeň jsem měla za zády a lano bylo omotané kolem hrudi. Na jedné straně byla obloha olověná, na druhé zářivě zelená a blesky šlehaly náhodně do mořské hladiny jako zářivé zuby v temnotě. Vítr byl tak silný, že i rachot blesků byl slyšet jen tu a tam, byly to tlumené rány, jako kdyby někde v dálce střílela loď.

Potom těsně vedle lodi uhodil blesk, zahřmělo to i zablýsklo se zároveň, bylo to tak blízko, že jsme slyšely sykot vařící se vody po zásahu. Vzduch kolem nás zahalila pára. Innes se otočil od světla, jeho vysoká štíhlá postava byla proti záblesku ostře řezaná, takže v tu chvíli vypadal jako kostlivec černé kosti oproti obloze.

Chvilkový záblesk a jeho pohyb způsobily, že znovu vypadal, jako kdyby byl celý. Poletovaly tam obě paže a ta, která chyběla, se k němu znovu vrátila ze světa duchů, zde, na pokraji věčnosti.

Oh, lebka je připevněná ke… krční páteři. V mé paměti se mi vybavil tichý zpěv Joea Abernathyho. A krční páteř… k hrudníku…

Najednou se mi vybavil ten děsivý pohled na poházené končetiny, které jsem viděla na pláži u trosek lodi Bruja, byly nasvětlené, zkroucené a pozohýbané, jako kdyby se zase měly připojit.

Ozvalo se další zahřmění blesku a já zařvala, ale bylo to spíše tou vzpomínkou. Držela jsem v dlaních lebku, a kde jsou nyní prázdné důlky, byly dříve oči v barvě zelené oblohy hurikánu.

Jamie mi něco zařval do ucha, ale neslyšela jsem ho. Ani jsem v tom šoku nemohla zakroutit hlavou, hrůzou mi naskákala husí kůže.

Vlasy i sukni jsem už měla větrem vysušené; ve větru mi pramínky poskakovaly na hlavě. Když byly vlasy suché, cítila jsem vzadu na krku prskání statické elektřiny. Kolem sebe jsem najednou ucítila prudký pohyb, tak jsem vzhlédla a na ráhnoví a v plachtoví jsem viděla modrou fosforeskující záři ohně svátého Eliáše.

Ohnivá koule dopadla na palubu a valila se na nás a zanechávala za sebou světélkující cestičku. Jamie do ní praštil, já vyskočila do vzduchu a odkalila jsem se k zábradlí, za mnou zůstalo jen spáleniště.

Vzhlédla jsem k Jamiemu, abych se ujistila, že je v pořádku. Rozpuštěné vlasy mu trčely z hlavy, odrážel se v nich oheň a vlály dozadu jako vlasy démona. Když si uhlazoval rukou vlasy z tváře, kolem konečků prstů mu zářila jasně modrá barva. Podíval se dolů, uviděl mě a chytil mě za ruku. V tu chvíli jsme oba dostali ránu od elektřiny, ale on mě nepustil.

Nedokážu odhadnout, jak dlouho to trvalo; zda to byly hodiny nebo dny. Ústa jsme měli vysušená větrem a žízní se mi lepil jazyk na patro. Obloha se změnila z šedé na černou, ale nevím, zda už byla noc nebo se jenom blížil déšť.

Ach ty kosti, ach ty kosti, budou chodit dokola. Teď slyšte slovo zákona!

Když se konečně snesl déšť, uvítali jsme ho. Přišel s hrozným hřmotem, který doprovází tropické přeháňky, i přes hučení větru bylo slyšet bubnování kapek vody. Spíš než déšť to bylo krupobití; mohutné kroupy mě mlátily do hlavy, jako kdyby to byly dlažební kostky, ale mě to nevadilo. Oběma rukama jsem nabrala ledové kusy a napůl rozpuštěné je polykala, což bylo pro moje bolavé hrdlo ledové požehnání.

Meldrum se s MacLeodem plazili oba po čtyřech po palubě a nabírali kroupy do nádobek a mističek, prostě do čehokoliv, co zadrží vodu.

Přerušovaně jsem pospávala, hlavu jsem si opřela o Jamieho rameno. Když jsem se vzbudila, vítr pořád hučel kolem. Byla jsem ochromená hrůzou, už jsem jen čekala. Už mi bylo jedno, jestli přežijeme nebo zemřeme, hlavně ať přestane ten příšerný řev.

Když se slunce skrylo, nepoznali jsme čas, ani to, zdaje den nebo noc. Chvílemi se zdálo, že tma slábne, těžko říci, zda byl den nebo svítil měsíc. Spala jsem a budila se a zase spala.

Když jsem se znovu vzbudila, vítr se trochu utišil. Moře bylo pořád vzedmuté a naše loď se na vlnách pohupovala jako skořápka, s pravidelností, ze které se mi až zvedal žaludek, nás vlny vyhazovaly nahoru a dolů. Ale už to tolik neburácelo; slyšela jsem, když MacGregor křičel na lana, aby mu podal hrneček vody. Muži měli tváře drsné a rozpraskané, od větru měli vysušené i rty a tekla jim z nich krev, ale usmívali se.

„Už je to pryč,“ říkal mi Jamie tiše do ucha a jeho hlas byl ochraptělý. „Bouřka je pryč.“

Byla; v olověně šedivé obloze už byly světlejší proužky, bledé až světle modré. Napadlo mě, že musí být brzy ráno, hned po úsvitu, ale nebyla jsem si tím jistá.

I když už hurikán slábl, pořád ještě dost foukalo a loď se hnala pořádnou rychlostí. Meldrum převzal od Innese kormidlo, sklonil se, aby zkontroloval kompas, a překvapeně vykřikl. Ohnivá koule, které se na nás během bouře snesla, sice nikoho nezranila, ale z kompasu teď zbyl jen roztavený kovový kus, jeho dřevěné rámování bylo nepoškozené.

„Úžasné!” řekl Lawrence a dotýkal se s úctou jedním prstem kovu.

„No, ale nám se to zrovna moc nehodí,“ podotkl suše Innes. Vzhlédl ke zbytkům chuchvalců mraků na obloze. „A podle oblohy se také moc řídit nemůžeme, že, pane Sterne?“

Jamie, Innes a Stern dlouhou dobu mžourali do zbytků ranních hvězd a nakonec odhadli, že míříme zhruba na severovýchod.

„Musíme se stočit na západ,” řekl Stern, když se skláněl s Jamiem a Innesem nad mapou. „Nevíme, kde jsme, ale na západě musí být

innes přikývl a díval se rozvážně na mapu, kde byla spousta malých ostrovů rozesetých jako kuličky pepře na vlnách Karibiku.

„Ano, to je pravda,” řekl. „Jen bůh ví, jak dlouho jsme mířili na otevřené moře. Loď je sice v jednom kuse, ale to je tak vše, co by se dalo říci. Co se týče stěžně a plachet no, snad nám ještě chvíli vydrží.“ Zněl velice pochybovačně. „Jen bůh ví, kde se můžeme vyloupnout.”

Jamie se na něj pousmál a setřel si krev, která mu vytryskla z popraskaných rtů.

„Rozhodně to bude někde na pevnině, Duncane, v tomhle směru nejsem moc vybíravý.”

Innes pozvedl jedno obočí a na rtech se mu mihl úsměv.

„Ano? No a já si myslel, že se z tebe stane námořník, Mac Dubhu; na palubě sis vedl dost dobře. Za ty poslední dva dny jsi ani jednou nezvracel!”

„Protože jsem dva dny už nic nejedl,” řekl suše Jamie. „Je mi úplně jedno, jestli první ostrov, na který narazíme, bude anglický, francouzský, španělský nebo nizozemský, ale byl bych velice rád, kdyby tam bylo jídlo, Duncane.”

Innes si otřel rukou ústa a bolestivě polknul; při zmínce o jídle začaly všem téci sliny, i když měli sucho v ústech.

„Udělám vše, co je v mých silách, Mac Dubhu,” slíbil.

„Země! To je země!” Nakonec se po pěti dnech ozvalo toto zvolání, ale hlas byl žízní a větrem tak ochraptělý, že to bylo jen zaskře hotání, ale i tak plné radosti. Hnala jsem se nahoru na palubu a nohy mi klouzaly po příčkách žebříku. Každý se vykláněl přes zábradlí

a díval se na ten hrbolatý černý tvar na horizontu. Sice to bylo vzdálené, ale rozhodně to byla země.

„Kde si myslíš, že jsme?“ zkusila jsem se zeptat, ale byla jsem tak ochraptělá, že jsem jen šeptala a nikdo mě neslyšel. Ale to bylo jedno; i kdybychom mířili přímo ke kasárnám námořnictva na ostrově Antiqua, tak by mi to nevadilo.

Vlny se valily jako obrovské hromady a vypadaly jako záda velryb. Vál nárazový vítr a Innes volal něco na kormidelníka.

Viděla jsem hejno letících velkých ptáků, letěli v řadě jako procesí táhnoucí se k pobřeží. Pelikáni hledají mělčiny, kde by mohli lovit ryby, slunce se jim odráží na lesklém peří.

Zatahala jsem Jamieho za rukáv a ukázala na ně.

„Podívej…“ začala jsem, ale pak jsem se odmlčela. Ozvalo se ostré prásk! A svět explodoval v černou tmu a jiskřičky. Spadla jsem do vody. Byla jsem omámená a dusila jsem se, uvázla jsem a bojovala v temné zeleni. Něco se mi omotalo kolem nohou a táhlo mě to dolů.

Zběsile jsem kolem sebe mávala a kopala nohama, abych se vymanila ze smrtelného sevření. Něco mi plulo kolem hlavy, tak jsem po tom chňapla. Dřevo, požehnané dřevo, něco, čeho se mohu v těch vzedmutých vlnách chytit.

Tmavý předmět se mi pod vodou smekal jako tuleň a necelých šest stop ode mě se zjevila rudá hlava, která lapala po dechu.

„Vydrž!“ řekl Jamie. Udělal dvě tempa a byl u mě, zanořil se pod kus dřeva, které jsem držela. Cítila jsem, jak mě něco tahá za nohy, potom ostrou bolest a nakonec se sevření uvolnilo. Na druhé straně trámu se opět vynořil Jamie. Pevně mě chytil za zápěstí a lapal po vzduchu, jak nás zpěněná voda nesla nahoru a dolů.

Loď jsem nikde neviděla; potopila se? Přes hlavu se mi přelila voda a Jamie na chvíli zmizel. Otřepala jsem hlavu, zamrkala jsem a najednou tady zase byl. Usmál se na mě, byl to spíše takový lopotný úšklebek, a jeho sevření mého zápěstí ještě zesílilo.

„Drž se!“ znovu zachroptěl a já se držela. Dřevo bylo na dotek hrubé a plné třísek, ale já se zuby nehty držela. Voda nás nesla, napůl jsme byli oslepení kapkami vody, která si s námi pohrávala jako s naplavenými věcmi. Chvíli jsme viděli břeh a chvíli zase Širé

moře, ze kterého jsme připlavali. A když se přes nás přehnala voda, neviděla jsem nic jiného než vodu.

Měla jsem něco s nohou; byla podivně bez citu a sem tam mi do ní vystřelovala ostrá bolest. Hlavou se mi mihla představa Murphy ho dřevěné nohy a ostrých žraločích zubů; copak jsem snad přišla o nohu kvůli nějaké takové zubaté potvoře? Pomyslela jsem na teplou krev, která mi vytéká z ukousnuté končetiny do nekonečné ledové prázdnoty, a zachvátila mě panika. Snažila jsem se vykroutit ruku z Jamieho sevření, abych si nohu ohmatala.

Něco si nesrozumitelně zavrčel a ještě pevněji mě sevřel, jako kdyby šlo o život. Po chvíli zběsilé snahy se mi zase navrátily smysly a zklidnila jsem se; uvědomila jsem si, že kdybych opravdu o nohu přišla, už bych byla v bezvědomí.

Při tomhle jsem ale pomalu omdlévat začala. Začal se mi kalit zrak a v koutcích oka bylo Šedo, přes Jamieho tvář se míhaly šedé skvrny. Opravdu vykrvácím neboje to jen zimou a šokem? Zdá se ale, že na tom nezáleží, pomyslela jsem si přihlouple; výsledek je stejný.

Přepadla mne malátnost a pohltil mě naprostý klid. Necítila jsem nohy a jen Jamieho pevný stisk mi připomínal existenci. Hlava mi padla pod vodu, snažila jsem se zadržovat dech.

Vlny trošku poklesly a dřevo se vyplavilo na hladinu, takže jsem měla zase nos nad vodou. Nadechla jsem se a rozjasnil se mi i zrak. Asi stopu ode mne byla tvář Jamieho Frasera, vlasy měl přilepené k hlavě a rysy měl stažené před další sprškou vody.

„Drž se!“ zařval. „Drž se, sakra!“

Trošku jsem se usmála, sotva jsem ho slyšela. Cítila jsem naprostý klid, který mě odnášel pryč od hluku a chaosu. Už mě nic nebolelo. Na ničem nezáleželo. Přelila se přese mne další vlna, tentokrát jsem ale zapomněla zadržet dech.

Kuckání mě rychle probralo, a to na dost dlouhou dobu, abych v Jamieho očích viděl hrůzu. Potom se mi zase udělalo černo před očima.

„Sakra, Sassenachová!“ řekl jeho hlas z veliké dálky. Zajíkal se emocemi. „Sakra! Přísahám, že jestli mi tady v náručí zemřeš, tak tě zabijuií

Byla jsem mrtvá. Všechno kolem mě bylo bílé a slyšela jsem zvuky, znělo to jako šustění křídel andělů. Necítila jsem tělo, všude kolem me se rozprostíral mír, necítila jsem hrůzu, vztek, byla jsem naprosto šťastná. Potom jsem se rozkašlala.

Koneckonců tělo jsem pořád ještě měla. Noha mě bolela. Hodně bolela. A postupně jsem si začala uvědomovat, že mě bolí i dost jiných věcí, ale levá holeň jasně vedla. Měla jsem vzdálený pocit, že mi vyndali kost a místo ní dali do ruda rozpálený pohrabáč.

Alespoň je více než jisté, že je noha na svém místě. Když jsem s námahou otevřela oči, abych se podívala, měla jsem pocit, že bolest v mé noze je téměř viditelná, i když to mohl být jen výplod mé zmámené mysli. Zda to bylo mentální nebo fyzické, výsledkem byly bílé mžitky se záblesky jasných světýlek. Při tom pohledu mě strašně pálily oči, tak jsem je zase zavřela.

„Díky bohu, jsi vzhůru!“ řekl poblíž mého ucha hlas se skotským přízvukem, ze kterého byla cítit úleva.

„Ne, nejsem,“ řekla jsem. Můj vlastní hlas byl chraplavý a nakřáplý ze spolykané mořské vody. Mořskou vodu jsem cítila až v dutinách, takže jsem měla pocit ozvěny. Znovu jsem se rozkašlala a nos začal znovu pracovat. Potom jsem si kýchla.

„Epčíííík!“ ozvalo se a po horním rtu se mi spustila kaskáda hlenu. Má ruka se zdála příliš vzdálená a nehmotná, ale vyvinula jsem dostatek úsilí, abych ji zvedla a otřela si tvář.

„Zůstaň v klidu, Sassenachová; postarám se o tebe.“ V jeho hlase jsem uslyšela radost, což mě dost nazlobilo a otevřela jsem oči. Zahlédla jsem Jamieho tvář, pozoroval mě a potom mi zmizel z očí v záplavě bílého kapesníku.

Důkladně mi otřel tvář a mé protesty a hrozící udušení zcela ignoroval, potom mi přiložil kapesník k nosu.

„Smrkej,” řekl.

Udělala jsem, jak řekl. K mému překvapení mi to velice pomohlo. Když už jsme neměla tolik ucpané dutiny, začal mi pracovat i mozek.

Jamie se na mě usmál. Vlasy měl mořskou solí zmuchlané a ztuhlé a na spánku měl velkou oděrku, která vypadala jako strašidelná

temně rudá skvrna na bronzové kůži. Vypadalo to, že nemá košili a má přes sebe přehozenou nějakou látku.

„Cítíš se moc zle?“ zeptal se.

„Příšerně,” zachroptěla jsem jako odpověď. Rozčilovalo mě, že jsem naživu, i všechny věci kolem mě. Když Jamie uslyšel můj nakřáplý hlas, natáhl se pro sklenku vody u mé postele.

Zmateně jsem zamrkala, ale opravdu to byla postel, ne kóje na lodi nebo houpací síť. Prostěradlo přispělo k pocitu všeho bílého kolem, který mě na začátku pohltil. To bylo znovu posíleno bíle omítnutými zdmi a stropem a bílými muselínovými závěsy, které se ve větru, který sem pronikal oknem, nadouvaly dovnitř jako lodní plachty.

Blikající světélka byla odrazy, které se zrcadlily na stropě; zcela zjevně byla někde venku poblíž voda a odráželo se v ní slunce. Vypadalo to velice útulně. Ale i přesto jsem pocítila smutek, že zmizel ten naprostý mír, který mě pohltil v samotném srdci vlny ten smutek spíš vyzařoval z ostré bolesti, která mi při pohybu vystřelila nohou.

„Myslím, že máš asi zlomenou nohu, Sassenachová,” řekl Jamie, ale to už mi bylo jasné. „Raději by ses neměla moc hýbat.”

„Díky za radu,” řekla jsem skrze zaťaté zuby. „Kde to ksakrujsme?”

Krátce pokrčil rameny. „Nevím. Je to docela velký dům a to je vše, co vím. Moc jsem se o to nestaral, když nás nesli dovnitř. Jeden muž říkal, že se toto místo jmenuje Les Perles.” Přidržel mi hrníček u úst a já se s radostí napila.

„Co se stalo?” Když jsem se moc nehýbala, bolest v noze byla celkem snesitelná. Automaticky jsem si sáhla za čelist a nahmatala tep; byl silný a to mě uklidnilo. Nebyla jsem v šoku; takže i když mě noha bolí, nebude to s ní tak zlé.

Jamie si projel rukou po tváři. Vypadal velice unaveně a já si všimla, jak se mu ruka třese vyčerpáním. Na tváři měl velkou modřinu a na krku linii zaschlé krve, jak se o něco poškrábal.

„Myslím, že se ulomila horní Část stěžně. Jedna z částí spadla a srazila tě přes palubu. Když jsi spadla do vody, šla jsi ke dnu jako balvan, tak jsem skočil a potopil se za tebou. Chytil jsem tebe a díky bohu i ten kus stěžně. Měla jsi nohy zamotané do lanoví a to tě táhlo

dolů, ale mně se to podařilo sundat. Zhluboka si povzdechl a poškrábal se na hlavě.

„Prostě jsem tě jen držel; a po nějaké době jsem ucítil písek pod nohama. Vynesl jsem tě na břeh a potom nás našli muži a donesli nás sem. To je všechno. Pokrčil rameny.

Přejel mi mráz po zádech, i když sem pronikal oknem teplý vzduch.

„A co je s lodí? Kde jsou muži? lan? Lawrence?

„Myslím, že jsou v bezpečí. Se zlomeným stěžněm nás nemohli dostihnout než se jim podařilo napnout provizorní plachtu, byli jsme už dávno pryč. Zhluboka si odkašlal a hřbetem ruky si otřel ústa. „Ale jsou v pořádku; muži, kteří nás našli, říkali, že viděli necelé čtvrt míle odtud u mělčin malou šalupu. Vyrazili tam na pomoc a muže přivedou.

Napil se vody, poválel si ji v ústech a došel k oknu, aby ji vyplivl.

„Mám písek v zubech, řekl a ušklíbl se, když se ke mně vracel. „A v uších. A v nose a ani bych se nedivil, kdybych ho měl i v řiti.

Natáhla jsem se a vzala ho znovu za ruku. Jeho dlaň byla ztuhlá, ale už na ní byly vidět nabíhající puchýře a místa odřená až do krve, kde se už puchýře strhly.

„Jak dlouho jsme byli ve vodě? zeptala jsem se a hladila ho po liniích na opuchlé dlani. Malé „C“ u kořene palce už bylo časem zašlé tak, že nebylo skoro vidět, ale já ho pořád cítila. „Jak dlouho jsi to vydržel?

„Dost dlouho, řekl prostě.

Mírně se na mě usmál a pevně mi sevřel ruku, i když ho ta jeho bolela. Najednou jsem si uvědomila, že vlastně na sobě nic nemám; cítila jsem na své holé kůži hladkou a chladivou přikrývku a viděla, jak mi pod tenkou přikrývkou tvrdnou bradavky.

„Co se stalo s mými šaty?

„S těmi tvými spodničkami bych tě neunesl, tak jsem je musel urvat, vysvětlil mi. „A to, co zbylo, nestálo za záchranu.

„To si také myslím, řekla jsem pomalu, „ale Jamie co ty? Kde máš plášť?

Pokrčil rameny, ta mu potom poklesla a on se smutně usmál.

„Myslím, že je na dně moře,“ řekl. A fotky Brianny a obrázek Willieho také.

„Och, Jamie. Je mi to tak líto.“ Natáhla jsem se pro jeho ruku a pevněji stiskla. Otočil hlavu a jednou nebo dvakrát zamrkal.

„No, ano,“ řekl tiše. „Snad si je budu pamatovat, Znovu pokrčil rameny a usmál se na mě. „A pokud ne, podívám se do zrcadla, ne?“ Zasmála jsem se, ale byl to spíše vzlyk; s bolestí polkl, ale pořád se usmíval.

Podíval se dolů na své otrhané kalhoty, zdálo se, že na něco myslí. Zaklonil se a zalovil rukou v kapse.

„Nepřiplaval jsem tak úplně s prázdnýma rukama, řekl a potlačil kyselý výraz.

Otevřel dlaň a já jsem na jeho bolavé dlani zahlédla nějaký záblesk. Byly to prvotřídní kameny, pěkně vybroušené a k magii jako stvořené. Smaragd, rubín myslím, že samčí, velký ohnivý opál, tyrkys tak modrý, jako obloha venku, na kterou jsem viděla, zlatý kámen, který zářil jako slunce zalité medem, a zvláštní křišťál, který vypadal jako Geiliin černý diamant.

„Ty máš adamant, řekla jsem a jemně jsem se ho dotkla. Na dotek byl chladný, i když ho měl tak blízko u těla.

„Ano, mám, řekl, nedíval se na kámen, ale na mě a usmíval se u toho. „Cože má ten adamant přinášet? Potěšení ze všeho?

„Tak mi to říkala. Zvedla jsem ruku k jeho tváři a pohladila jsem ho, cítila jsem tvrdé kosti a živou tkáň, tak teplou na dotek, a na pohled to byla ta nejúžasnější věc na světě.

„Máme lana, řekla jsem tiše. „A sebe navzájem.

„Ano, to je pravda. Úsměv se zablýskl i v jeho očích. Odložil kameny na blyštící se hromádku na stole a opřel se v židli, mou dlaň držel ve svých dlaních.

Uvolnila jsem se a cítila jsem teplo a klid, které mě začaly obestí rat, i když mě všechno bolelo, byla jsem odřená a bolela mě noha. Byli jsme naživu, v bezpečí a spolu a na ničem jiném zase až tak moc nezáleželo; ani na oblečení, ani na zlomené holenní kosti. Všechno se časem nějak vyřeší teď to není třeba. Teď mi stačilo jen to, že dýcháme a že mohu hledět na Jamieho.

Chvíli jsme jen tak tiše seděli, dívali jsme se na oblohu a na závěsy zalité slunečním svitem. Mohlo to být deset minut stejně jako hodina, když jsem zaslechla venku tiché kroky a opatrné zaklepání na dveře.

„Vstupte,“ řekl Jamie. Narovnal se, ale mou ruku nepustil.

Dveře se otevřely a vstoupila žena, její příjemná tvář se na uvítanou usmívala a objevila se v ní i zvědavost.

„Dobré ráno,” řekla trochu stydlivě. „Musím se vám omluvit, že jsem nepřišla dříve; byla jsem ve městě a dozvěděla jsem se o vašem příjezdu” při tom slově se trošku usmála „až po mém návratu, právě teď.“

„Musíme vám moc poděkovat, madame, za péči, která nám byla věnována,” řekl Jamie. Vstal a formálně se jí poklonil, pořád svíral mou ruku. „K vašim službám, madam. Nemáte nějaké zprávy o našich společnících?”

Lehce zčervenala a v odpověď na jeho poklonu vysekla pukrle. Byla mladá, něco přes dvacet a nevěděla, jak se za daných okolností chovat. Měla světle hnědé vlasy, svázané vzadu do uzlu, světle růžovou pleť a lehký, podle mého názoru západní, přízvuk.

„Oh, ano,” řekla. „Moji sluhové je vyzvedli z lodi; teď jsou v kuchyni a dostávají něco k jídlu.”

„Děkuji,” řekla jsem a myslela jsem to vážně. „Je to od vás velice laskavé.”

Studem zčervenala.

„Není zač,” zamumlala a stydlivě na mě pohlédla. „Musím se omluvit za mé nedostatečné chování, madam,” řekla. „Vůbec jsem se vám nepředstavila. Jmenuji se Patsy Olivierová paní Joseph Olivierová, tak “ V očekávání hleděla ze mě na Jamieho a očividně čekala i na naše jména.

Vyměnili jsme si s Jamiem pohledy. A kde přesně jsme? Paní Olivierová byla Angličanka, o tom nebylo pochyb. Jméno jejího manžela bylo francouzské. Podle zátoky venku se nedalo nic poznat; může to být kterýkoliv z ostrovů Barbados, Bahamy, Exumas nebo Andros

dokonce i Panenské ostrovy. Nebo něco mě napadlo nás mohl hurikán hnát na jih a ne na sever; v tom případě by to byla Antiqua

a spadli jsme do klína britského námořnictva! nebo Martinique, pohlédla jsem na Jamieho a pokrčila rameny.

Naše hostitelka pořád Čekala a v očekávání se dívala z jednoho na druhého. Jamie stiskl mou ruku ještě pevněji a zhluboka se nadechl.

„Doufám, že to nebudete považovat za hloupou otázku, paní Oli vierová ale mohla byste nám říci, kde jsme?“

Obočí paní Olivierové poskočilo až k čepečku a udiveně na nás zamrkala.

„No… ano,“ řekla. „Říkáme tomu Les Perles.“

„Děkuji,” vložila jsem se do toho, když jsem viděla, jak se Jamie nadechuje, aby to zkusil znovu, „ale na co se chceme zeptat, tak na kterém ostrově jsme?“

Na jejím růžovém obličeji se rozzářil široký úsměv.

„Aha, chápu!” řekla. „Ale jistě, vás zahnala pryč bouře. Můj manžel zrovna včera večer říkal, že něco tak příšerného v tomto ročním období nikdy nezažil. Máte štěstí, že jste naživu! Takže vy jste pluli od ostrovů na jih?“

Jih. Tohle nebude Kuba. Mohli jsme doplout na Svatého Tomáše nebo dokonce na Floridu? Rychle jsme si vyměnili pohledy a stiskla jsem Jamieho ruku. Cítila jsem na jeho zápěstí tep.

Paní Olivierová se shovívavě usmála. „Už nejste na ostrovech. Jste na pevnině; v kolonii Georgia.“

„Georgia,“ řekl Jamie. „Amerika?” Zněl trošku překvapeně, ale to se nebylo čemu divit. Bouřka nás zahnala dobrých šest set mil.

„Amerika,“ řekla jsem tiše. „Nový svět.” Tep pod mými prsty se zrychlil, byl ozvěnou mého. Nový svět. Útočiště. Svoboda.

„Ano,“ řekla paní Olivierová a zjevně netušila, jakou má pro nás ta novinka cenu, ale pořád se na nás usmívala. „Je to Amerika.”

Jamie narovnal ramena a také se na ni usmál. Světlo mu projelo vlasy, až zazářily jako plamínky.

„Tak v tom případě, madam,” řekl, „se jmenuji James Fraser.” Potom se podíval na mě, oči měl modré a leskly se jako obloha za ním, a jeho silný tlukot srdce jsem cítila na své dlani.

„A toto je Claire,” řekl. „Má žena.”