Vážka v jantaru

Diana Gabaldon

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Kniha navazuje na první díl s názvem "Cizinka". V něm se mladá žena Claire, která tráví na skotském venkově po konci druhé světové války své druhé líbánky, ocitá po doteku záhadných menhirů o dvě stě let zpět v období, kdy vrcholí snahy Stuartovců o znovuzískání skotského trůnu a do boje jsou vtaženy i skotské rodinné klany. Claire je přinucena pod vlivem krutých okolností provdat se za Skota jménem Jamie Fraser, do kterého se postupem času velice zamiluje a místo možného návratu ke svému prvnímu manželovi a do moderní doby zůstává s ním. Tento díl nás přivádí do Francie, kam se Jamie se svou manželkou Claire ukryl před brutálním útokem velitele anglické pevnosti ve Skotsku, který jej neprávem nařkl z vraždy a udělal z něj tak psance. Jeho příbuzný mu nabízí nejen střechu nad hlavou, ale i luxusní bydlení a přístup do vyšší společnosti tím, že ho v jeho nepřítomnosti bude zastupovat a povede mu obchod s vínem. V Paříži se také u dvora objevuje skotský následník, který zde žije v exilu a snaží se získat prostředky pro další válečný pokus o nástup na trůn. Claire ale ví, že tento pokus dopadne katastrofálně a smete všechny skotské klany a jejich vysočina bude vítěznými Angličany pleněna, nezůstane tam kámen na kameni. Proto se snaží s Jamiem skotskému králi v jeho snahách zabránit a překazí jeho obchody s vínem, které by mu mohli přinést peníze. Jamie se ale zaplete do souboje se svým úhlavním nepřítelem, kapitánem Randallem, o kterém si mysleli, že už je mrtvý, a je zajat a uvržen do Bastily. Claire jde ke králi prosit o milost a jako La Dame Blanche je požádána, aby rozhodla spor a odhalila temné síly, což končí smrtí jejich hlavního obchodního rivala, který je otráven. Francouzský král Ludvík Jamieho nakonec osvobodí pod podmínkou, že opustí Francii a vrátí se zpět do Skotska, kde mu také vyjedná milost. Tím ale bohužel končí jejich jediná šance na zastavení skotského krveprolití a Stuartovi už nestojí nic v cestě. Na jejich skotském panství je zastihne glejt psaný skotským králem s podpisy všech skotských klanů, které králi slíbily věrnost. Objevuje se tam i Jamie, a to bez jeho souhlasu, ale teď už není cesty zpět. Musí se tedy pokusit o nemožné a musí pomoci Skotům vyhrát. První bitva v září 1745 u Prestonu pro ně končí vítězně a to dodá všem sebevědomí. Hlavně král nabírá dech a vydává se ještě dále na jih a pomalu začíná ohrožovat i Londýn. Král požádá Jamieho, aby se vrátil zpět na sever a požádal o vyslovení věrnosti králi i svého děda, pána z Lovatu, kterého ale nikdy neviděl a který k němu žádnou náklonnost nechová, neboť jeho otec byl nemanželský a vzal si ženu, kterou mu otec neschválil. Jamie musí překonat svou osobní averzi, protože jejich pomoc by mohla zvrátit chod dějin a život na Skotské vysočině by nemusel být u konce. Tato část Jamieho mise je sice úspěšná a svého příbuzného zapojí do povstání, ale chod dějin se jim zvrátit nepodaří a konečná bitva u Cullodenu se odehraje. Před tím se ale Jamie rozhodne zachránit svůj rod v podobě těhotné Claire a i proti její vůli ji vrací u kamenů na Craig na Dun o dvě století vpřed. Po dvaceti letech života v moderní době a po smrti svého prvního manžela Franka Claire svěřuje toto tajemství své dceři, aby jí sdělila pravdu o jejím otci. Ta ale skutečnosti nechce uvěřit. Jejich rodinný přítel Roger, který je s Claiřinou historií také spjat, začíná pomalu celou souvislost chápat a rozhodne se pro záchranu své předchůdkyně, která se také ztratí do minulosti, kde má být upálena jako čarodějnice. Bohužel se mu nepodaří zachránit ji a navíc Claire sděluje smutnou zprávu, kterou o Jamiem vypátral. Je to román ze života a o životě, byť se odehrává o několik století dříve. Je plný lásky, sexu, nenávisti, pomsty i touhy.

Diana Gabaldon

Vážka

V JANTARU

nakladatelství PLEJÁDA

Název originálu:

Dragonfly in Amber

Přeložil: Robert Dastych

Copyright © 1992 by Diana Gabaldon

Copyright © 2011 for the Translation by Robert Dastych

Copyright © 2011 Plejáda publishing s, r, o.

ISBN 978-80-87374-74-0

ČÁST PRVNÍ

Něco nejasného v zrcadle

Inverness 1968

1

Hledání archivů

Roger Wakefield stál uprostřed zaplněného pokoje. Byl obklopen tolika věcmi: kolem něj stály stoly, pokryté cetkami a různými suvenýry, mohutný nábytek ve viktoriánském stylu potažený plyšem, na naleštěné podlaze ležely malé lemované koberečky a čekaly na nepozornou nohu, která na ně vstoupí, aby uklouzla. Kolem se nacházelo dvanáct místností plných nábytku, oblečení a papírů. A těch knih můj bože, ty knihy!

Studovna, ve které stál, byla ze tří stran obehnána policemi s knihami a každá z nich byla narvaná k prasknutí. V úhledných sloupcích ležely brožované knihy s mysteriózní tematikou, vše rozdělené podle knižních klubů. Hned vedle historické knihy ze zavřených knihoven a tisíce a tisíce brožurek, letáků a ručně vázaných rukopisů.

Podobně to vypadalo v celém domě. Knihy a papíry pokrývaly každou vodorovnou plochu, byla jimi vycpaná i každá skříň. Jeho adoptivní otec žil dlouhý a bohatý život, o dobrých deset let více než přiřčenou biblickou kopu a ještě deset navrch. Během těch osmdesáti let reverend Reginald Wakefield nic nepropásl.

Roger potlačil chuť vyběhnout ze dveří, skočit do svého Morrise Minor, jet zpět do Oxfordu a zanechat faru s jejím obsahem blahovůli vandalů a počasí. Uklidni se, říkal sám sobě, zhluboka se nadechni. To zvládneš. Knihy budou ta jednodušší věc; jen si je protřídíš, potom někomu zavoláš, ať si pro ně přijede a odveze si je. Na to ale budou potřebovat náklaďák velký jako vagon, ale to se dá zařídit. Oblečení – to také nebude problém. Oxfam (Oxfam je hnutí proti hladu ve světě: pozn, překl.) za ně bude rád.

Neměl ani tušení, co bude Oxfam dělat s tolika černými obleky, někdy z roku 1948, ale hladovějící lidé nejsou zřejmě tolik vybíraví. Už se mu dýchalo lépe. Vzal si z oxfordského historického oddělení měsíční volno, aby zařídil vše po reverendu Wakefieldovi. No, snad to bude stačit. Byl tak sklíčený, že měl pocit, že to bude trvat alespoň několik let.

Došel k jednomu ze stolů a zvedl malý porcelánový talířek. Bylo na něm několik malých kovových obdélníků, byly to olověné „gaberlunzy“, které vydávaly v osmnáctém století farnosti a dávaly je žebrákům jako jistou formu povolení, tzv, žebračenky. U lampy stála sbírka kameninových lahví. Má je dát do muzea? zamyslel se pochybovačně. Dům byl plný artefaktů Jakobitů; reverend byl totiž amatérský historik a jeho oblíbeným loveckým revírem bylo osmnácté století.

Prstem přejel po hřbetu několika knih, prohlížel si jejich tituly – byla to jména a data diákonů a pokladníků Spolku krejčích pro kanovníky, Edinburg, 1726. Možná by si pár kousků po reverendovi mohl nechat… Potom udělal pár kroků zpět a rozhodně zakroutil hlavou. „Nech to být, blbče,“ řekl sám sobě nahlas, „nebo se z toho zblázníš.“ Také tady musí být hodně krys. Ty milují monstrózní domy a ty generace haraburdí kolem.

Myšlenka na generace odpadu kolem mu připomněla garáž a on poklekl. Reverend byl ve skutečnosti Rogerovým prastrýcem, který ho adoptoval, když mu bylo pět. Jeho rodiče zahynuli během druhé světové války. Jeho matka v Blitzu a otec v temných vodách kanálu La Manche. Strýc se svými vrozenými obrannými instinkty uchovával všechny vzpomínky na ně zalepené v krabicích vzadu v garáži. Roger věděl, že je v posledních dvaceti letech nikdo neotevřel.

Roger si povzdechl při pomyšlení, že se bude muset prohrabat i památkami na ně. „Pane Bože,“ řekl nahlas. „Jen to ne!“

Ta poznámka nebyla ve skutečnosti myšlena jako modlitba, ale jako na zavolanou se ozval zvonek u dveří. Roger se v úžasu kousl do jazyka.

Dveře farnosti se ve vlhku těžko otvíraly, což znamenalo, že to nešlo otevřít po většinu času. Rogerovi se to se silným zavrzáním podařilo a za dveřmi uviděl ženu.

„Co pro vás mohu udělat?“

Byla středně vysoká a moc hezká. Celkově vypadala velice příjemně, měla bílé oblečení a husté hnědé vlnité vlasy stočené do drdolu. Měla ty nejpodivnější světlé oči v barvě dobře vyzrálého sherry.

Očima ho přejela od tenisek velikosti jedenáct až po jeho tvář o stopu výše, než byla její. Úsměv se jí rozšířil. „Nesnáším začínat s klišé,“ řekla, „ale jak jsi vyrostl, malý Rogerku!“

Roger cítil, jak rudne. Žena se zasmála a natáhla ruku. „Ty jsi Roger, ne? Jmenuji se Claire Randallová; byla jsem reverendovou starou přítelkyní. Ale neviděla jsem tě od té doby, kdy ti bylo pět let.“

„Řekla jste, že jste byla přítelkyní mého otce? Takže vy už víte, že…“

Úsměv zmizel a nahradil ho soucitný pohled.

„Ano, bylo mi to moc líto, když jsem se to dozvěděla. Bylo to srdíčko, že?“

„Ano. Bylo to velice náhlé. Právě jsem přijel z Oxfordu, abych se postaral… o všechno.“ Mávnul neurčitě rukou za sebe a ukázal na všechny ty věci v domě.

„Jen co si pamatuji z knihovny vašeho otce, tak to budete dělat do příštích Vánoc,“ poznamenala Claire.

„V tom případě bychom vás neměli rušit,“ zaslechl měkký americký hlas.

„Ach, pardon, zapomněla jsem,“ řekla Claire a otočila se k dívce, která stála mimo výhled v rohu verandy. „Roger Wakefield – moje dcera Brianna.“

Brianna Randallová udělala krok vpřed a po tváři jí přelétl plachý úsměv. Roger na ni chvíli zíral, potom si ale vzpomněl na dobré vychování. Ustoupil dozadu, otevřel zeširoka dveře a na chvíli se zamyslel, kdy si naposledy měnil košili.

„To je v pořádku, to je v pořádku!“ řekl srdečně. „Právě jsem si chtěl dát pauzu. Nepůjdete dál?“

Gestem ukázal oběma ženám, aby vstoupily, a vedl je směrem k reverendově studovně. Bez ohledu na to, jak byla dcera atraktivní, nikdy neviděl tak vysokou dívku. Bude mít alespoň šest stop, pomyslel si, když procházela halou. Sám se podvědomě narovnal, aby ukázal svých šest stop a tři palce. Na poslední chvíli sehnul hlavu, aby se o ni nepraštil do rámu dveří, jak následoval ženy dovnitř.

„Chtěla jsem přijet už dříve,“ řekla Claire a sedla si do hlubokého ušáku. Na čtvrté stěně reverendovy pracovny byla od podlahy až po strop velká okna a slunce v jejích vlasech vytvářelo malé perličky. Pramínky vlasů jí neposlušně vyskakovaly z drdolu a ona si je bezděčně během hovoru dávala rukou za uši.

„Chtěla jsem přijet už minulý rok, ale bohužel jsme měli v nemocnici v Bostonu naléhavý případ – jsem lékařka,“ vysvětlovala a mírně se pousmála, když viděla Rogerův výraz překvapení, který nedokázal docela skrýt. „Je mi to moc líto, že to nevyšlo; moc jsem si přála ještě jednou vidět vašeho otce.“

Roger přemýšlel, proč vlastně teď přijely, když ví, že je reverend mrtvý, ale přišlo mu nezdvořilé se na to ptát. Místo toho se raději zeptal: „Přijely jste na výlet podívat se na památky?“

„Ano, přijely jsme z Londýna,“ odpověděla Claire. Usmála se na dceru. „Chtěla jsem, aby Bree tuto zemi viděla; podle řeči byste to nepoznal, ale je Angličanka, tak jako já, i když tady nikdy nežila.“

„Opravdu?“ Roger se podíval na Briannu. Nevypadala moc anglicky, pomyslel si. Pokud odhlédne od její výšky, tak má husté zrzavé vlasy, které nosí rozpuštěné na ramena, a ostře řezanou tvář s dlouhým rovným nosem – možná až příliš dlouhým.

„Narodila jsem se v Americe,“ vysvětlila Brianna, „ale moje matka i otec jsou – byli – Angličané.“

„Byli?“

„Můj manžel zemřel před dvěma lety,“ řekla Claire. „Myslím, že jste ho znal – Frank Randall.“

„Frank Randall! Ale jistě!“ Roger se plácl do čela a začervenal se, když se Brianna zahihňala.

„Budete si myslet, že jsem blázen, ale já jsem si až teď uvědomil, kdo vlastně jste.“

To jméno mnohé vysvětlovalo; Frank byl významný historik a dobrý reverendův přítel. Vyměňovali si různá tajemství Jakobitů. Uvědomil si, že to bylo alespoň deset let, co tady byl Frank naposledy.

„Takže jste se přijely podívat na historická místa v okolí Inverness?“ Zkusil vypátrat Roger. „Už jste byly u Cullodenu?“

„Ještě ne,“ odpověděla Brianna. „Pojedeme tam asi až koncem týdne.“ Její úsměv byl zdvořilý, ale nic víc.

„Dnes odpoledne jsme si už zaplatily výlet k jezeru Loch Ness,“ vysvětlila Claire. „A zítra bychom si možná zajely k pevnosti Fort William nebo se budeme jen tak procházet po městě. Od té doby, co jsem tu byla naposledy, se město velice rozrostlo.“

„A kdy to bylo?“ snažil se zjistit Roger, aby jim mohl nabídnout služby jako průvodce. Neměl mnoho času, ale Randallovi byli dobrými přáteli reverenda. Navíc výlet autem k pevnosti Fort William se dvěma atraktivními ženami vypadal mnohem lákavěji než prohlídka pozůstalosti v garáži, která měla být dalším bodem programu dne.

„To už bude víc jak dvacet let. To už je dávno.“ V hlase Claire bylo něco zvláštního, co přinutilo Rogera, aby se na ni podíval. Ona ale jeho pohled opětovala s úsměvem.

„No,“ zkusil to znovu Roger, „zda bych pro vás něco mohl udělat, když budete zde na vysočině…?“

Claire se stále usmívala, ale něco v její tváři se změnilo. Dokonce si myslel, že snad i čeká na nějakou záminku. Podívala se na Briannu, potom zpět na Rogera.

„No, když už jsi to zmínil,“ řekla a zeširoka se usmála.

„Ale mami!“ řekla Brianna a napřímila se v křesle. „Doufám, že s tím nechceš pana Wakefielda otravovat! Podívej, co všechno musí projít!“ rukou ukázala na přeplněnou knihovnu s plnými krabicemi a nekonečnými policemi knih.

„Ale mě to nebude obtěžovat v žádném případě!“ zaprotestoval Roger. „Ehm… a oč vlastně jde?“

Claire se podívala vítězně na Briannu. „Nechci mu valit klíny do hlavy a vytáhnout ho ven za vlasy,“ řekla kysele. „Třeba bude znát někoho, kdo by nám mohl pomoci. Je to takový malý projekt, který se týká historie,“ vysvětlovala Rogerovi. „Potřebuji někoho, kdo se velice dobře vyzná v historii Jakobitů v osmnáctém století – Bonnie Prince Charlie a tak.“

Roger se se zájmem naklonil dopředu. „Jakobité?“ zeptal se. „Toto období sice není mojí specialitou, ale něco o něm vím – vždyť bydlím kousek od Cullodenu. Tam se odehrála závěrečná bitva,“ vysvětloval Brianně. „Tam narazily jednotky Bonnieho Prince Charlieho na vévodu z Cumberlandu a byly zmasakrovány.“

„Správně,“ řekla Claire. „A to má co do činění s tím, co potřebuji zjistit.“ Sáhla do kabelky a vytáhla složený papír.

Roger ho otevřel a rychle si prohlédl jeho obsah. Byl to seznam jmen – asi třiceti mužů. Nahoře na papíře byl nadpis: „POVSTÁNÍ JAKOBITŮ, 1745 – CULLODEN“

„Aha, rok 45?“ zeptal se Roger. „Ti muži bojovali u Cullodenu, že?“

„Ano, bojovali,“ odpověděla Claire. „A co potřebuji zjistit, kolik z nich tu bitvu přežilo.“

Roger si mnul bradu, jak si pečlivě ten list prohlížel. „To je jednoduchá otázka,“ řekl, „ale odpověď na ni bude možná těžko dohledatelná. Na cullodenském poli padlo příliš mnoho mužů z klanů, kteří následovali prince Karla, takže ani nebyli pohřbíváni individuálně. Dávali je do masových hrobů a jediným označením byl kámen se jménem klanu.“

„Já vím,“ řekla Claire. „Brianna tam nebyla, ale já ano, to už je dávno.“ Měl pocit, jako kdyby v jejích očích zahlédl jakýsi stín, ale ten náhle zmizel, když sáhla do kabelky. Ale nebylo by divu, kdyby tam byl, pomyslel si. Culloden je dojemné místo; i jemu zmínka o něm vehnala slzy do očí… Ten pohled na rozlehlá vřesoviště a vzpomínka na odvahu a statečnost skotských mužů z vysočiny, kteří leží mrtví pod zemí.

Rozložila několik dalších listů psaných na stroji a podala mu je. Dlouhý bílý prst přejížděl po okraji jednoho z nich. Krásné ruce, povšiml si Roger; jemně tvarované, pečlivě pěstěné, s jednoduchým prstenem na každé z nich. Obzvláště ten stříbrný na pravé ruce ho zaujal; široký proužek Jakobitů se symbolem vysočiny zdobený květy bodláků.

„Tady jsou jména jejich žen, tedy alespoň pokud jsem je znala. Myslím, že by to mohlo pomoci, protože pokud ti muži u Cullodenu padli, tak ony se potom mohly znovu vdát nebo emigrovat. O tom by určitě byla zmínka ve farních záznamech, ne? Všichni jsou ze stejné farnosti; kostel v Broch Mordha – je to na jih odtud.“

„To by nám mohlo pomoci,“ řekl Roger mírně překvapen. „Je to způsob, jakým historici uvažují.“

„Já se mohu stěží považovat za historičku,“ řekla suše Claire Randallová. „Ale pokud s jedním žijete, sem tam od něj něco pochytíte.“

„Zajisté.“ Roger dostal nápad a vstal z křesla. „Jsem to ale mizerný hostitel; dovolte mi, prosím, abych vám nabídl něco k pití, a potom si o tom můžeme více popovídat. Možná bych vám s tím mohl pomoci já sám.“

Bez ohledu na ty zmatky věděl, kde jsou dekantéry, a ihned hostům nabídl whisky. Do Brianniny dal trochu více sody, ale povšiml si, že se zatvářila, jako kdyby byla ve sklenici kyselina mravenčí a ne ta nejlepší Glenfiddich. Claire, která sáhla po sklenici až na požádání, vypadala, že si ji vychutnává mnohem více.

„Dobrá.“ Roger se znovu posadil a vzal do ruky ten papír. „Je to velice zajímavý problém, alespoň z pohledu historika. Říkáte, že ti muži pocházejí ze stejné farnosti? Předpokládám také, že budou pocházet ze stejného klanu – vidím, že hodně z nich se jmenuje Fraser.“

Claire přikývla, ruce složené v klíně. „Pocházeli ze stejného statku; z malé farmy na vysočině, která se jmenovala Broch Tuarach – lokálně se jí říkalo Lallybroch. Patřili do klanu Fraserů a nikdy formálně neslíbili věrnost lordu Lovatovi. Tito muži se k povstání připojili hned zpočátku; bojovali už v bitvě u Prestonpans, zatímco Lovatovi muži se přidali až před bitvou u Cullodenu.“

„Opravdu? To je zajímavé.“ Za normálních okolností by tito malí rolníci v osmnáctém století zemřeli tam, kde žili, a byli by pohřbeni na malém vesnickém hřbitově. To by také bylo zaneseno ve farních záznamech. Ale bohužel snaha Bonnieho Prince Charlieho získat znovu skotský trůn v roce 1745 obrátila tyto podmínky vzhůru nohama.

Během hladomoru, který po bitvě u Cullodenu následoval, emigrovalo mnoho lidí z vysočiny do Nového světa; jiní se při hledání jídla a práce přesouvali z roklí a vřesovišť do měst. Pár jich zůstalo, kteří tvrdohlavě lpěli na svých tradicích a na své zemi.

„O tom by byl zajímavý článek,“ řekl Roger, přemýšleje nahlas. „Sledovat osud několika jedinců a zjistit, co se s nimi stalo. Méně zajímavé by bylo, pokud by všichni padli u Cullodenu, ale jsou jisté šance, že by jich z toho pár mohlo vyváznout.“ On sám by tento projekt uvítal jako změnu, i kdyby ho o to Claire nepožádala.

„Ano, myslím, že vám s tím mohu pomoci,“ řekl a byl odměněn zářivým úsměvem, který mu věnovala.

„Opravdu nám pomůžete? No to je úžasné!“ řekla.

„Potěšení je na mé straně,“ řekl Roger. Složil papír a položil ho na stůl. „Hned s tím začnu. Ale řekněte mi, jak se vám líbila cesta z Londýna?“

Následovala obecná konverzace o jejich cestě přes Atlantik a jízdě z Londýna. Rogerova pozornost pomalu upadala, jak si v hlavě pomalu začal plánovat výzkum. Trošku se cítil vinen, že to přijal, opravdu neměl času nazbyt. Ale na druhou stranu to byla velice zajímavá otázka. A navíc je možné, že bude moci zkombinovat obojí, při výzkumu bude procházet některé reverendovy věci. Věděl, že v garáži je čtyřicet osm krabic s nápisem „JAKOBITÉ, RŮZNÉ“. Šly na něj mdloby jen při pomyšlení na ně.

S trhnutím odvrátil svou pozornost od garáže a zjistil, že se konverzace mezitím točila kolem úplně jiného tématu.

„Druidové?“ zeptal se Roger zmateně. Díval se podezřívavě do své sklenice a kontroloval, zda si opravdu přidal i sodu.

„Neslyšel jsi o nich?“ podívala se na něj Claire mírně zklamaně. „Tvůj otec, reverend, o nich věděl. Samozřejmě neoficiálně. Možná si myslel, že by tě to nezajímalo; považoval to za vtip.“

Roger se poškrábal na hlavě a pročísl si své husté černé vlasy. „Ne, opravdu si to nevybavuji. Ale možná máte pravdu, že to nebral vážně.“

„No dobrá.“ Přehodila si nohu přes nohu. Paprsek slunce padl na její punčochy a odhalil tak krásné nohy pod nimi.

„Když jsem zde byla naposledy s Frankem – bože, to už je přes dvacet let! Reverend mu říkal, že je tady místní skupina – dobrá, něco jako moderních druidů nebo jak je nazýváte. Nemám ani tušení, jak by mohli být autentičtí; s největší pravděpodobností asi moc ne.“ Brianna se nyní se zájmem naklonila dopředu, sklenici whisky držela nevědomky v rukou.

„Reverend si samozřejmě o nich nemohl vést oficiální záznamy – o pohanech a tak – ale jeho hospodyně, paní Grahamová, do jedné takové skupiny patřila, takže měl sem tam o jejich činnosti nějaké informace. A tak dal Frankovi tip, že bude za úsvitu na prvního máje na Beltane nějaká ceremonie.“

Roger přikývl a snažil se vybavit si starou paní Grahamovou, tu spořádanou ženu, během pohanských rituálů, jak tančí nad ránem dokola kolem kamenů. Jediné, co si sám z druidských ceremoniálů pamatuje, je to, že někteří upalují oběti v proutěných klecích, takové chování ovšem bylo u skotské presbyteriánky pokročilého věku ještě nepravděpodobnější.

„Na kopci nedaleko odtud je kruh menhirů. Tak jsme tam za rozbřesku šli, abychom je mohli pozorovat,“ pokračovala a omluvně pokrčila rameny. „Však víte, jací jsou učenci. Když se jedná o ně, nemají žádné svědomí, ani pocit sociální ohleduplnosti.“ Roger sebou trhnul, ale pokývl na souhlas.

„A oni tam byli,“ řekla. „Včetně paní Grahamové, všichni na sobě měli prostěradla, opěvovali předměty a tančili ve středu kamenného kruhu. Frank byl fascinován,“ dodala s úsměvem. „Dělalo to dojem i na mě.“

Na chvíli se odmlčela a zamyšleně se zadívala na Rogera.

„Dozvěděla jsem se, že paní Grahamová před pár lety odešla. Zajímalo by mě… nevíte, zda neměla rodinu? Vím, že členství v podobných skupinách bývá často dědičné; možná má dceru nebo vnučku, která by mi o tom něco mohla říci.“

„No,“ řekl pomalu Roger. „Má vnučku – jmenuje se Fiona, Fiona Grahamová. Ve skutečnosti sem chodí na faru vypomáhat od té doby, co její babička zemřela; reverend už byl moc starý na to, aby zde mohl žít sám.“

Pokud mohlo něco z jeho hlavy vytěsnit myšlenku na to, jak paní Grahamová tančí v prostěradle, tak to byla myšlenka, že by devatenáctiletá Fiona střežila starodávné mystické tajemství, ale dál v té hře pokračoval.

„Právě teď zde není, bohužel. Ale myslím, že bych se jí na to mohl zeptat.“

Claire odmítavě mávla rukou. „Nedělejte si starosti. Zeptám se jí někdy jindy. Už jsme vás zdržely až příliš dlouho.“

K Rogerovu zděšení odložila prázdnou sklenici od whisky na stolek mezi křesly. Brianna tam pohotově odložila i svou stále ještě plnou. Všiml si, že Brianna Randallová si okusuje nehty. Tento malý důkaz její nedokonalosti v něm vzbudil odvahu k následujícímu kroku. Uchvátila ho a on ji nechtěl nechat odejít bez ujištění, že ji zase znovu uvidí.

„Když už mluvíme o těch kamenných kruzích,“ dodal rychle. „Myslím, že znám ten, o kterém jste mluvila. Je to opravdu úchvatné místo a není to daleko od města.“ Usmál se přímo na Briannu Randallovou a nevědomky si všiml, že má na lícní kosti tři malé pihy. „Možná bychom mohli s tím projektem začít tím, že si zajedeme do Broch Tuarach. Není to stejný směr jako menhiry, ale snad… ááá!“

Claire Randallová smetla svou velkou kabelkou na zem obě sklenice a polila tak Rogerův klín a stehna výbornou whisky a množstvím sody.

„Moc se omlouvám,“ řekla neklidně. Sklonila se a začala sbírat střípky roztříštěného skla, ačkoli se jí v tom Roger snažil zabránit.

Brianna jí přispěchala na pomoc s hromadou ubrousků, které vzala na straně na poličce. „Opravdu, mami, nevím, jak můžeš dělat na chirurgii. Nezvládneš nic menšího než kráječ na chleba. Podívej, promočila jsi mu boty whiskou!“ řekla. Poklekla na podlahu a začala stírat rozlitou tekutinu a sbírat střípky skla. „A také jeho kalhoty, podívej.“

S utěrkami, které měla v ruce, začala pečlivě leštit jeho boty a její rudá hříva mu vlála kolem kolen. Pozvedla hlavu a podívala se na jeho stehna a snažila se vysušit i mokré fleky na manšestru. Roger zavřel oči a úporně myslel na hrozivé havárie aut na dálnicích, na daňové formuláře a létající talíře mimozemšťanů – prostě na cokoliv, co by jeho myšlenky odvedlo od toho pocitu hanby, který mohl přijít jako odpověď na fakt, že cítil horký Briannin dech, jak prostupuje přes vlhkou látku jeho kalhot…

„No, možná byste si zbytek raději utřel sám, ne?“ Hlas přišel odněkud z úrovně jeho nosu, a tak otevřel oči a uviděl tmavě modré oči nad širokým úsměvem. Raději se rychle natáhl po ubrousku, který mu podávala, a oddechoval rychle, jako kdyby dobíhal vlak.

Když se sklonil, aby si vyčistil kalhoty, zahlédl pohled Claire Randallové, který byl směsicí sympatie a pobavení. Jinak se z jejího výrazu nedalo vyčíst nic; žádný záblesk, z nějž by měl pocit, že tam byl ještě předtím, než se stala ta katastrofa. Pomyslel si, že se mu to asi jenom zdálo. Pro všechno na světě, proč by to měla dělat schválně?

* * *

„Od kdy se zajímáš o druidy, mami?“ Brianna vypadala této myšlence příznivě nakloněna. Všimla jsem si, jak se kouše do tváří během mého rozhovoru s Rogerem Wakefieldem. A ten její úsměv, který se před tím snažila skrýt, byl teď přes celou její tvář. „Chceš si vzít prostěradlo a přidat se?“

„Bylo by to rozhodně zábavnější, než schůzka nemocničního personálu každý čtvrtek,“ řekla jsem. Hlasitě se zasmála, až vyplašila dvě veverky na cestě před námi.

„Ne,“ řekla jsem vážně. „Není to žena druidů, která mě ve skutečnosti zajímá. Ve Skotsku byl někdo, koho jsem znala a koho bych chtěla zase najít, pokud by to šlo. Nemám její adresu a nebyla jsem s ní ve styku přes dvacet let, ale zajímá se o takové ty podivné věci, jako je čarodějnictví, dávná náboženství, báje a pověsti. Všechny tyto věci. Kdysi tady žila; a já doufám, že je pořád ještě tady a mohla by být členkou nějaké podobné skupiny.“

„Jak se jmenuje?“

Zakroutila jsem hlavou a sáhla jsem po sponě, která se mi uvolnila z vlasů. Proklouzla mi mezi prsty a spadla do vysoké trávy u cesty.

„Sakra!“ řekla jsem a sklonila jsem se pro ni. Hledala jsem nejistě prsty mezi hustou trávou. Spona šla těžko uchopit a klouzala, jak byla vlhká od mokré trávy. Pomyšlení na Geillis Duncanovou mě vynervovalo dokonce i teď.

„Nevím,“ řekla jsem a shrnovala jsem si vlasy z rudé tváře.

„Mám tím na mysli, že už je to moc dlouho, už se určitě bude jmenovat jinak. Byla to vdova, mohla se znovu vdát nebo zase používá své dívčí jméno.“

„Aha.“ Brianna tak ztratila o téma zájem a dál jsme šly chvíli mlčky. Najednou se zeptala: „Mami, co si myslíš o Rogeru Wakefieldovi?“

Podívala jsem se na ni; měla růžové tváře, ale to mohlo být i od svěžího jarního vánku.

„Vypadá jako milý mladík,“ řekla jsem opatrně. „Zajisté je inteligentní; je jedním z nejmladších profesorů na Oxfordu. Jeho inteligencí jsem si jistá, zajímalo by mě, zda má také i představivost. Většina učenců ji nemá. Ale představivost bude užitečná.“

„Má ty nejúžasnější oči,“ řekla zasněně Brianna a zcela ignorovala poznámku o jeho mozku. „Nejsou to ty nejzelenější, jaké jsi kdy viděla?“

„Ano, jsou velice zvláštní,“ souhlasila jsem. „A byly takové vždycky; pamatuji si, že jsem si jich všimla už tenkrát, když jsem ho viděla ještě jako dítě.“

Brianna se na mě podívala a zamračila se.

„Ale mami, vážně! Musela jsi říkat ‚Jejda, jak jsi nám vyrostl?‘, když nám otvíral dveře? Jak ponižující.“

Zasmála jsem se.

„No dobře, ale když někoho vidíš, když ti sahá sotva po pupík a pak mu najednou ty saháš sotva po nos, tak jsem si nemohla pomoci a musela jsem se o tom rozdílu zmínit.“

„Mami!“ zachroptěla smíchem.

„Má taky moc hezký zadek,“ poznamenala jsem, abych ji přiměla pokračovat. „Všimla jsem si toho, když se sehnul pro whisky.“

„MAMIIII! Ještě tě někdo uslyší!“

Už jsme byly skoro na autobusové zastávce. Byly tam dvě nebo tři ženy a jeden postarší gentleman v tvídu, stáli u značky; ohlédli se a dívali se na nás, když jsme se přiblížily.

„Odjíždí odtud autobus na výlet k jezeru Loch Ness?“ zeptala jsem se a prohlížela jsem si množství letáků a reklam, které byly vylepené na zastávce.

„Ano, jistě,“ řekla mile jedna z dam. „Autobus by měl přijet tak za deset minut.“ Prohlížela si Briannu, která vypadala tak americky v modrých džínách a bílé větrovce. Nakonec podotkla s tónem patriota a s rudou tváří od potlačovaného smíchu. „Jedete na Loch Ness? Poprvé, že?“

Usmála jsem se na ni. „Na jezeře jsem se projížděla už před dvaceti lety se svým manželem, ale pro mou dceru je tohle první cesta do Skotska.“

„Opravdu?“ To přitáhlo pozornost dalších dvou žen, které se shlukly kolem nás. Najednou byly přátelské, nabízely rady a vyzvídaly, dokud se za rohem nevynořil žlutý výletní autobus a nedojel až k nám.

Brianna se na chvíli zastavila, než vystoupila po schodech nahoru. Obdivovala nádherné pitoreskní zelené křivky okolních kopců podtržené modrým jezerem a lemované tmavými borovicemi.

„No, to bude legrace,“ řekla se smíchem, „když si pomyslím, že uvidím lochnesku.“

„To nikdy nemůžeš vědět,“ řekla jsem.

* * *

Roger byl po zbytek dne roztržitý, nepřítomně proplouval mezi jednotlivými úkoly. Knihy, které byly jako dar pro Společnost za záchranu historických věcí, ležely vysypané ven z krabice; reverendův nákladní vůz stál na příjezdové cestě se zvednutou kapotou a oprava motoru ještě nebyla dokončena; na stole stál napůl nedopitý šálek čaje s rozlitým mlékem na oušku, jak zamyšleně pozoroval večerní deštík.

Věděl, že se musí pustit do vyklízení reverendovy studovny. Nešlo jen o knihy, i když těch byla také spousta. Jen se bude muset rozhodnout, které si nechá, které věnuje Společnosti, a které dá do knihovny na bývalé reverendově fakultě. Dříve či později se také bude muset pustit do obrovského stolu plného papírů a vytřídí šuplík po šuplíku. Další čas zabere vytřídění ozdob, které visely na korkové stěně; to bude zkouška odvahy.

Ačkoliv věděl, že se do té práce bude muset pustit, Rogera lákalo něco jiného. On nechtěl vyklízet, i když věděl, že je to zapotřebí; ale chtěl pracovat na projektu pro Claire Randallovou, který se týkal pátrání po mužích z klanu od Cullodenu.

Byl by to velice zajímavý projekt, kdyby měl menší rozsah. Ale to nebyl. Když se ale teď nad tím zamýšlí, chce se do šetření Claire Randallové pustit, protože chce být v dosahu pensionu paní Thomasové a výsledky chce složit k nohám Brianny Randallové tak, jak by to udělal rytíř s hlavou draka. I kdyby se mu ale nepodařilo nic zjistit, chtěl mít nějakou výmluvu, aby ji mohl zase vidět.

Připomíná mu obraz od Bronzina, pomyslel si. Ona i její matka mu svým způsobem přišly jako cizinky, vymalované v živých barvách a propracované do detailu a zároveň vystupující na pozadí tak, jako kdyby byly vyřezané. A Brianna měla ty zářivé barvy, které prosycují vzduch kolem ní a dýchají naprostou fyzickou přítomností. Stejně tak jako malované objekty Bronzina, které vás stále sledují očima a vy máte pocit, že na vás z rámu musí každou chvíli promluvit. Nikdy neviděl, že by Bronzino maloval tváře na sklenice od whisky, ale pokud by to udělal, byl přesvědčen, že tvář by vypadala přesně jako Briannina.

„Sakra,“ řekl si nahlas sám pro sebe. „To přece nezabere moc času projít si zítra záznamy v Cullodenu, ne? Ty,“ podíval se na přeplněný stůl, „můžeš přece ještě den počkat, ne? A ty také,“ podíval se na knihovnu a vytáhl z ní jeden román. Útočně se rozhlédl kolem a chtěl se odvážně postavit i dalším kusům nábytku, ale neozýval se žádný zvuk, kromě bzučení elektrického vytápění. Vypnul ho a s knihou pod paží odešel ze studovny, kde ještě předtím zhasnul.

O chvíli později se vrátil, po tmě přešel místnost a sáhl po seznamu se jmény.

„Blbej seznam!“ řekl a zastrčil si ho do kapsy u košile. „Nechci si tady tu blbost zítra ráno zapomenout.“ Pohladil si kapsu a i přes látku ucítil zašustění papíru hned u srdce. Potom si šel lehnout.

* * *

Vrátily jsme se od jezera Loch Ness pěkně vyfoukané od větru a promrzlé deštěm. Uvítalo nás teplé pohodlí s horkou večeří a zapáleným krbem v salonu. Brianna začala nad smaženými vejci zívat a brzy se omluvila, že si půjde dát horkou koupel. Ještě chvíli jsem zůstala dole a klábosila s paní Thomasovou, majitelkou domu. Bylo už skoro deset, když jsem se sama vydala nahoru, dala si sprchu a převlékla se do noční košile.

Brianna brzy vstávala i brzy chodila spát; uvítalo mě její lehké oddechování, když jsem vešla do naší ložnice. A nejen, že chodila spát brzy, ona i spala velice nahlas. Opatrně jsem se pohybovala po pokoji, pověsila jsem si oblečení, trochu uklidila věci a dávala si pozor, abych ji nevzbudila. Dům už ztichnul, a tak mé vlastní počínání mi v tom tichu přišlo až příliš hlasité.

Vzala jsem si s sebou několik Frankových knih a chtěla jsem je věnovat knihovně v Inverness. Ležely poskládané na dně mého kufru a tvořily tak tvrdou podložku pro mnohem křehčí věci nad nimi. Po jedné jsem je vytahovala ven a pokládala na postel. Bylo to pět objemných svazků. Každý z nich měl pět set nebo šest set stran, a to bez seznamu a ilustrací.

Byly to sebrané spisy mého manžela s kompletními poznámkami. Na přebalu obdivná hodnocení od všech známých expertů na historii. To není pro celoživotní práci špatné, pomyslela jsem si. Měl být na co hrdý. Ucelené, objemné a spolehlivé.

Vyskládala jsem si knihy úhledně na stolek vedle mé kabelky, abych na ně ráno nezapomněla. Tituly na hřbetech byly rozdílně dlouhé, a tak jsem je poskládala tak, aby jméno autora „Franka W. Randalla“ bylo na konci pěkně zarovnáno jedno pod druhým. V tlumeném světle lampičky na nočním stolku ta jména zářila jako nějaký klenot.

V penzionu vládlo ticho; na hosty bylo ještě v tomto ročním období dost brzy a těch pár, co tu přebývalo, ještě spalo. Na druhé posteli Brianna zachroptěla ze spánku a přetočila se na druhou stranu. Na zasněné tváři jí zůstalo ležet několik pramenů jejích rudých vlasů. Pod přikrývkou jí vylezly nohy, a tak jsem ji přes ni zase opatrně přetáhla.

Nutkání dotýkat se spícího dítěte nikdy nezmizí, bez ohledu na to, že dítě už je větší než jeho matka a žije už svůj vlastní život. Shrnula jsem jí vlasy z čela a pohladila ji. Ze spánku se usmála, krátký reflex sounáležitosti, který pominul tak rychle, jak přišel. Jak jsem ji pozorovala, sama jsem se bezděky usmála a jejím uším, které ve spánku nemohly nic slyšet, jsem zašeptala, jako už tolikrát před tím: „Bože, jsi mu tak podobná.“

Zúžilo se mi hrdlo, a tak jsem polkla, teď už spíše ze zvyku. Natáhla jsem se k židli pro oblečení. Byla strašná zima a dubnové noci na Skotské vysočině byly dost chladné, ale přesto jsem nechtěla dál zůstat ve vyhřátém hnízdečku mé postele.

Poprosila jsem majitelku, aby nechala hořet oheň v krbu, že ho uhasím, než půjdu spát. Opatrně jsem zavřela dveře a viděla jsem její ruce a nohy.

„Ani tohle není špatné jako celoživotní dílo,“ zašeptala jsem do temné chodby. „Možná není tak ucelené, ale určitě je spolehlivé.“

Malý salon byl tmavý a útulný a v krbu pomalu dohoříval oheň. Několik plamínků poskakovalo po oharku velkého polena. Přitáhla jsem si před krb malý ušák a nohy si natáhla a položila na mříž před krbem. Kolem sebe jsem slyšela všechny známé zvuky moderního života; vrčení ledničky dole v přízemí; hučení ústředního topení od krbu, které bylo spíše příjemné než nezbytné; zvuk projíždějících aut.

Ale za tím vším bylo i hluboké ticho noci na vysočině. Seděla jsem velice tiše, abych to slyšela. Je to už dvacet let, co jsem něco podobného cítila, a ta uklidňující síla temnoty byla stále zde, ukrytá mezi horami.

Sáhla jsem do kapsy u šatů a vytáhla poskládaný papír – kopii seznamu, který jsem dala Rogeru Wakefieldovi. Byla příliš velká tma, aby se dalo číst při světle z krbu, ale já jsem na ta jména nepotřebovala vidět. Rozložila jsem si papír na kolenou a nepřítomně jsem se dívala na písmo, které nebylo ve tmě čitelné. Pomalu jsem prstem přejížděla každý řádek a mumlala jsem si každé jméno jako modlitbu. K této chladné jarní noci ti lidé patřili více než já. Ale já se dál dívala do plamenů a nechala tmu vstoupit dovnitř, aby zaplnila i prázdná místa uvnitř mě samé.

Říkala jsem jejich jména, jako kdybych je vyzývala. Udělala jsem první krok zpět, abych přešla prázdnou temnotu, kde čekali.

2

Záměr se naplňuje

Roger opouštěl příští den ráno archiv v Cullodenu s dvanácti stranami poznámek a se vzrůstajícím pocitem zmaru. To, co se na začátku jevilo jako jednoduchý historický průzkum, se bez pochyb obrátilo v nějakou podivnou motanici.

V záznamech o mrtvých od Cullodenu našel jen tři jména ze seznamu, který mu dala Claire Randallová. To samo o sobě by nebylo nic zvláštního. Armáda Karla Stuarta zpravidla nevedla přesné záznamy o všech svých vojácích, které Bonnie Princovi poskytli vůdci klanů, a mnozí z nich zmizeli dříve, než je vůbec kdo do oficiálních dokumentů stačil zanést. Seznamy vojáků z klanů z vysočiny byly přinejlepším náhodné a ke konci už skoro žádné; žold se vyplácel málokdy, jen pokud bylo vůbec z čeho.

Poskládal své dlouhé tělo do starodávného Morrise a automaticky se sehnul, aby se nepraštil do hlavy. Vytáhl si poskládané papíry, které svíral pod paží, a zamračil se na stránky, které si okopíroval. Zvláštní na nich bylo to, že většina mužů ze seznamu Claire byla i na seznamu jiné armády.

Nebývalo nic neobvyklého, když se vojáci z klanů přiklonili k druhé straně, když viděli blížící se katastrofu. Ale co na tom bylo zvláštního, byl fakt, že jména ze seznamu se objevila kompletně v regimentu mladého pána z Lovatu. Ten se přidal k povstání až ke konci, aby splnil slib podpořit Stuarta, který dal Simon Fraser, pán z Lovatu.

Jak už Claire řekla – a pohled na její seznam to jen potvrzoval – všichni muži pocházeli z malé usedlosti jménem Broch Tuarach, daleko na jihozápad od ostatních statků Fraserů. Ve skutečnosti to bylo na pomezí území klanu MacKenziů. A navíc Claire uvedla, že ti muži byli v armádě od doby, kdy se uskutečnila bitva u Prestonpans, což bylo na začátku povstání.

Roger zakroutil hlavou. To nedávalo vůbec žádný smysl. Claire mohla zaměnit roky, sama říkala, že není historičkou. Ale co místo? A jak mohli být muži ze statku Broch Tuarach, kteří nesložili žádnou přísahu spojenectví vůdci klanu Fraserů, k dispozici Simonu Fraserovi? Pravda je, že se pánovi z Lovatu přezdívalo „stará liška“, a to z dobrých důvodů. Ale Roger pochyboval, že by ten hrozný starý hrabě dokázal něco podobného.

Roger se nad tou myšlenkou zamračil, nastartoval auto a vyjel z parkoviště. Záznamy v cullodenském archivu byly až děsivě nekompletní; většinou to byly směšné dopisy od lorda Georga Murraye, který si stěžoval na zásobování, a věci, které vypadají dobře v muzeu. Ale on potřeboval víc než to.

„Vydrž, blbče,“ připomněl sám sobě, když se podíval při zatáčení do zpětného zrcátka. „Chtěl jsi napoprvé zjistit vše, co netrápilo nikoho u Cullodenu. Proč by mělo záležet na tom, jak se tam dostali, když se vrátili zpět?“

Ale on to tak nemohl nechat. Celé to bylo tak podivné. Jména se tak často opakovala, obzvláště na vysočině, kde se polovina populace v libovolné době jmenovala „Alexander“. Navíc muži byli také v té době známi nejen pod svým příjmením, ale i pod označením místa nebo jména klanu. A to dokonce někdy i místo příjmení. „Lochie“, jeden z prominentních náčelníků Jakobitů, byl ve skutečnosti Donald Cameron z Lochielu, což ho odlišilo od stovek dalších Cameronů, kteří se jmenovali Donaldové.

A všichni ostatní muži z vysočiny, kteří se nejmenovali Donald nebo Alec, se jmenovali John. A ta tři jména, která našel ze seznamu Claire, byla – Donald Murray, Alexandr MacKenzie Fraser a John Graham Fraser. Ani u jednoho nebylo jméno místa; jen základní jména a regiment, ke kterému patřili. Regiment pána z Lovatu, Fraserův regiment.

Ale bez udání místa si nemohl být jistý, že to byli stejní muži jako na seznamu Claire. Na seznamu mrtvých bylo alespoň pět Johnů Fraserů a to ten seznam určitě nebyl kompletní. Angličany moc úplnost a přesnost nezajímala – většina záznamů vznikla až v době, kdy náčelníci klanů začali zjišťovat své lidi, kteří přežili, a ty, kteří se už domů nevrátili. Dost často se domů nevrátili ani samotní náčelníci, což věci ještě více komplikovalo.

Rozčileně si projel rukou vlasy, jako kdyby doufal, že jemná masáž mu bude stimulovat mozek. A pokud ta jména nepatřila těm mužům, pak se záhada ještě více prohlubuje. U Cullodenu byla zmasakrována dobrá polovina armády Karla Stuarta. A Lovatovi muži byli v samém středu bitvy. To bylo nemyslitelné, aby v této situaci třicet mužů přežilo, aniž by to pro někoho nemělo fatální následky. Pán z Lovatu se k povstání přidal až později, kdy byla dezerce u jiných regimentů celkem běžná. Ti, kdo už dlouho sloužili, tušili, co se děje. Ale Fraserovi vojáci byli velice loajální – a doplatili na to.

Z přemýšlení ho vytrhlo zatroubení za ním. Sjel na stranu, aby nechal projet velký náklaďák. Rozhodl se, že přemýšlení a řízení nejsou kompatibilní aktivity. Pokud by v nich pokračoval, mohl by příště napálit do kamenné zdi.

Chvíli jen tak tiše seděl a uvažoval. Jeho impulzivní povaha ho vedla k tomu, aby vyrazil k penzionu paní Thomasové a řekl Claire vše, co až doposud zjistil. Skutečnost, že by se tak mohl alespoň na chvíli objevit ve společnosti Brianny Randallové, tuhle myšlenku ještě posilovala.

Na druhou stranu jeho duše historika křičela po dalších faktech. A nebyl si jistý, že Claire je ta osoba, která mu je poskytne. Neměl ani tušení, proč ho do tohoto projektu zatáhla a zároveň mu dala nepřesné informace. To nedávalo smysl, ale Claire na něj působila jako inteligentní osoba.

A navíc zde byla ta záležitost s whisky. Při vzpomínce na ni mu pěkně žhnuly tváře. Byl si jistý, že to udělala záměrně – a protože opravdu nevypadala jako nějaký šprýmař, domýšlel se, že to udělala proto, aby přestal zvát Briannu na výlet do Broch Tuarach. Nechtěla, aby na to místo jel, anebo nechtěla, aby tam jel s Briannou? Čím více o té nehodě přemýšlel, tím více se utvrzoval v tom, že Claire Randallová něco před svou dcerou tají, ale co to je, to si nedokázal představit. Navíc pořád nerozuměl tomu, jakou to má spojitost s ním nebo s projektem, do kterého se pustil.

Vzdal by to nebýt dvou věcí. Brianny a obyčejné zvědavosti. Chtěl zjistit, co se stalo, a byl odhodlán tomu přijít na kloub.

Poklepával si pěstmi na volant, přemýšlel a nevnímal provoz kolem sebe. Když se rozhodl, znovu nastartoval a vjel do silnice. Na dalším kruhovém objezdu se otočil o 270 stupňů a zamířil do centra Inverness a k železniční stanici.

Flying Scotsman by ho dovezl do Edinburgu za tři hodiny. Kurátor jmenovaný pro správu dokumentů Stuartů byl reverendův blízký přítel. A tak chtěl začít u něj. Seznamy, na kterých našel těch třicet mužů od Claire, ukazovaly na to, že byli pod velením kapitána Jamese Frasera z usedlosti Broch Tuarach. Ten muž byl jediným pojítkem mezi Broch Tuarach a Frasery z Lovatu. Přemýšlel, proč se James Fraser také neobjevil na seznamu od Claire.

* * *

Vysvitlo slunce, což je uprostřed dubna vzácná událost, a tak si ji chtěl Roger co nejvíce užít tím, že si na straně řidiče otevřel okna a nechal se ovívat.

V Edinburgu přespal a vrátil se až další den pozdě odpoledne. Z dlouhé cesty vlakem byl tak unavený, že nezvládl víc než sníst horkou večeři, na které Fiona trvala, a potom už padl do postele. Ale dnes vstal nabitý energií a s odhodláním vyrazil autem k malé vesnici zvané Broch Mordha, která ležela nedaleko usedlosti Broch Tuarach. Pokud Briannina matka nechtěla, aby dcera do Broch Tuarach jela, jeho to nemohlo v žádném případě odradit od toho, aby se na to místo jel podívat.

Nakonec našel i samotný Broch Tuarach, tedy si to alespoň myslel; byla to hromada povalených kamenů, které obklopovaly zbytky starodávné kruhové věže, která v dávných dobách sloužila jak k bydlení, tak i jako obrana. Galštinu znal dost dobře na to, aby věděl, že jméno v překladu znamená „Věž směřující na sever“ a krátce se zamyslel nad tím, jak mohla tahle věž získat takové jméno.

I panský statek, i budovy kolem ležely v rozvalinách. Většina z nich už byla dávno pryč. Jméno pána bylo na znaku u vjezdu do dvora, ale počasím bylo zcela vybledlé a nečitelné. Roger zastavil na kopci nad domem a rozhlédl se kolem. Při zběžném pohledu nenašel nic, kvůli čemu by Claire nechtěla, aby Brianna viděla tohle místo.

Zaparkoval Morrise na nádvoří a vystoupil. Bylo to nádherné místo, ale velice odlehlé. Trvalo mu to skoro tři čtvrtě hodiny, než se sem se svým Morrisem opatrně dokodrcal z hlavní silnice, aby si neprorazil nádrž o kameny.

Dovnitř do domu nešel – ten byl zjevně opuštěný a bylo by to i nebezpečné. Na překladu nade dveřmi bylo vyryto jméno Fraser, tedy alespoň si to myslel, že je to tohle jméno. Stejné se objevovalo i na množství malých náhrobků – tedy alespoň těch, které byly čitelné. Zde musel být rodinný hřbitov. To mu ale také moc nepomohlo. Žádné z těch jmen nebylo na jeho seznamu. Bude se muset dostat po cestě dál, tedy alespoň podle mapy, do vesnice Broch Mordha, která je odtud vzdálená tři míle.

Jak se obával, malý kostelík se dávno nepoužíval a byl stržen už před mnoha lety. Jeho vytrvalé klepání na dveře vyvolalo podezřívavý pohled a potom i pochybné spekulace letitého farmáře, který staré farní záznamy už dávno předal do muzea ve Fort William anebo snad do Inverness, kde byl farář, který podobné nesmysly sbíral.

Byl unavený a zaprášený, ale odhodlání ještě neztratil. Doplahočil se k autu, které bylo hned poblíž místní hospody. To byla obvyklá překážka, se kterou se historik v terénu často setkává, a on byl na ni zvyklý. Dal si pintu – no fajn, dobrá, tak ještě jednu, je přece jenom dost parno – a vyrazil směrem k pevnosti Fort William.

Ještě ho ale napadlo, zda by ty záznamy, které hledá, nemohly být v archivu reverenda. Právě v tom archivu, který teď zanedbával, aby se blýsknul před jistou slečnou. Jeho cesta do Edinburgu nepřinesla mnoho užitku, kromě toho, že díky ní eliminoval ta tři jména, která našel v záznamech v Cullodenu. Všichni tři muži patřili do jiných regimentů, ne ke skupině z usedlosti Broch Tuarach.

Dokumenty Stuartů zabíraly tři celé místnosti, nemluvě o nevybalených krabicích ve sklepě muzea, a tak může jen stěží prohlásit, že provedl vyčerpávající šetření. Nicméně našel kopii výplatní listiny, kterou už viděl v Cullodenu, ze které bylo patrné členství mužů v regimentu pána z Lovatu – syna Staré lišky, což byl mladý Simon. Ten starý bastard to hrál na obě strany, pomyslel si Roger, dědice poslal bojovat za Stuarty a sám zůstal doma a tvrdil, že je loajální anglickému králi. Pěkně vymyšlené.

Podle toho dokumentu byl Simon Fraser mladším velitelem, o Jamesi Fraserovi tam nebyla žádná zmínka. Pomyslel si, že James Fraser byl asi zmiňován v jiných záznamech, v memorandech a tak. A pokud to byl ten stejný muž, tak byl v povstání velice aktivní. Zda se jmenoval jen „James Fraser“, to bylo těžké říci. Také nebylo zřejmé, zda se jednalo o toho z Broch Tuarach nebo ne. James bylo na vysočině tak běžné jméno jako třeba Duncan nebo Robert. Pouze na jediném dokumentu byl James Fraser zmiňován i se svými dalšími jmény, které by pomohly v jeho identifikaci, ale zase tam nebyla žádná zmínka o jeho mužích.

Pokrčil rameny a naštvaně se ohnal rukou po muškách, které ho kousaly. Než by se těmi záznamy uspokojivě probral, strávil by tím několik let. Aby se zbavil těch dotěrných mušek, zanořil se do tmavé pivní atmosféry hospody a nechal je venku, aby tam v marné naději čekaly.

Upíjel vychlazené hořké pivo a v hlavě si srovnával kroky, které až dosud podniknul. Měl ještě čas, aby do Fort William zajel dnes a pozdě večer se vrátil do Inverness. A pokud se ukáže, že v muzeu ve Fort William nic není, tak další rozumný krok bude ironický – projít archiv reverenda.

A co potom? Dopil pivo do poslední kapky a mávl na hospodského, ať mu donese další. Když na to dojde, obejde všechny hřbitovy a pohřebiště v blízkém okolí Broch Tuarach. Pochyboval, že by obě ženy chtěly v Inverness zůstat další dva tři roky a čekat na nějaký výsledek.

Sáhl si do kapsy pro poznámkový bloček, který je důvěrným společníkem každého historika. Než odjede z Brochu Mordha, měl by se alespoň podívat, co zbylo z dávného hřbitova. Člověk nikdy neví, co se může objevit, a tak si případně ušetří čas, kdyby se musel vracet zpět.

* * *

Příští den odpoledne přišly obě ženy k Rogerovi na návštěvu, aby jim nabídl čaj a přednesl své dosavadní výsledky.

„Našel jsem několik jmen z vašeho seznamu,“ řekl Claire, když je vedl do studovny. „Je to velice zvláštní, nenašel jsem nikoho, o kom bych mohl s určitostí říci, že padl u Cullodenu. Myslel jsem, že tři jména už mám, ale ukázalo se, že to byli jiní muži, jen se stejnými jmény.“ Podíval se na doktorku Randallovou; stála tam tiše, jednou rukou tiskla opěradlo ušáku a vypadala, jako kdyby zapomněla, kde je.

„Nechcete se posadit?“ nabídl jí Roger a ona s malým trhnutím přikývla a posadila se na kraj křesla. Roger ji zvědavě pozoroval, potom vytáhl své poznámky z šetření a podal jí je.

„Jak jsem už říkal, je to zvláštní. Nepodařilo se mi ta jména vypátrat, musel bych prohledat všechny farní záznamy a hřbitovy v okolí Broch Tuarach. Mnoho těch záznamů jsem našel v dokumentech mého otce. Dalo by se očekávat, že alespoň někdo z nich padl u Cullodenu. Obzvláště potom, když říkáte, že byli u jednoho z Fraserových regimentů, které se ocitly v samém srdci vřavy, kde to bylo nejhorší.“

„Já vím,“ v jejím hlase bylo něco, co ho přimělo se na ni zmateně podívat. Ale z její tváře se nedalo nic vyčíst, jak se nahýbala k němu nad stolem. Většina těch záznamů byly kopie, které si Roger opsal ručně, protože do vládních archivů ještě nepronikl ten převratný objev fotokopírky. Ale bylo tam i několik originálních dokumentů, které Roger našel v archivu reverenda Wakefielda, vztahujícímu se k osmnáctému století. Obracela ty křehké papíry jemně prstem, aby se jich nedotýkala více, než bylo nezbytně nutné.

„Máš pravdu, to je zvláštní.“ Najednou poznal v jejím hlase emoce – bylo to vzrušení smíchané se spokojeností a úlevou. Určitým způsobem to očekávala – anebo v to doufala.

„Řekni mi…,“ zaváhala. „Ta jména, která jsi našel. Co se s nimi stalo, pokud nepadli u Cullodenu?“

Byl překvapen, když viděl, že ji to i nadále zajímá, a tak si vytáhl složku se svými poznámkami a otevřel ji. „Dva z nich jsem našel v lodních výplatních páskách; krátce po Cullodenu emigrovali do Ameriky. Čtyři z nich umřeli do roka přirozenou smrtí – není divu, po Cullodenu vypukl velký hladomor a na vysočině zemřelo mnoho lidí. A tohoto jsem našel ve farních záznamech, ale z jiné fary, než ze které pocházel. Jsem si téměř stoprocentně jistý, že je to jeden z vašich mužů.“

Jediné, čeho si na ní všiml, bylo jisté napětí.

„Chcete, abych pro vás dohledal i ten zbytek?“ zeptal se a doufal, že odpověď bude „ano“. Přes matčino rameno pozoroval Briannu. Stála u korkové stěny, napůl otočená zády k nim a vypadala, že se o projekt matky vůbec nezajímá, ale mezi jejím obočím zahlédl malou vrásku.

Možná vycítila to stejné, co on, to zvláštní napětí a vzrušení, které obklopovalo Claire jako elektrické pole. Všiml si toho, už když vstoupily dovnitř, ale tohle odhalení to ještě více posílilo. Měl pocit, že kdyby se jí dotknul, vytvořil by se mezi nimi oblouk statické elektřiny.

Jeho myšlenky přerušilo zaklepání na dveře. Potom se dveře otevřely a dovnitř vstoupila Fiona Grahamová a tlačila před sebou dezertní vozík s čajem v konvici, k tomu šálky, ubrousky, tři druhy sendvičů, smetanové a marmeládové koláčky, kynuté koláčky a vdolečky se šlehačkou.

„Jé!“ vykřikla Brianna. „To je všechno pro nás anebo očekáváte ještě někoho?“

Claire Randallová se podívala na tu svačinu k čaji a usmála se. Ten elektrický náboj tam stále byl, ale už slábl. Roger viděl jednu její ruku tak pevně stisknutou v záhybech sukně, až se jí jeden z prstenů zařezával do masa.

„Ten čaj je tak silný, že nebudeme muset několik týdnů jíst,“ řekla. „A všechno vypadá tak úžasně!“

Fiona se usmála. Byla to malá, buclatá a pohledná ženská. Roger si sám pro sebe povzdechl. Na jednu stranu byl potěšen, že může hostům něco nabídnout na občerstvení, ale na druhou stranu se obával, že to nemělo potěšit hosty, ale jeho. Fioně bylo devatenáct a měla jedinou životní ambici. Stát se manželkou. A nejlépe nějakého dobře postaveného muže. Když Roger před týdnem přijel, aby zde vyklidil věci po reverendovi, stačil jí jediný pohled, aby se rozhodla, že profesorský asistent historie bude asi nejlepší partií, která se jí v Inverness nabízí.

Od té doby ho vykrmovala jako vánoční husu, leštila mu boty, uklízela pantofle a zubní kartáček, stlala postel, kartáčovala kabát, nosila mu večerní noviny a nechávala je ležet vedle talíře, masírovala mu krk, když pracoval za stolem dlouhé hodiny a neustále plnila veškeré požadavky na jeho tělesné, mentální a zdravotní pohodlí. Dosud nezažil tak silný útok v podobě domácího života.

V krátkosti, Fiona ho dováděla k šílenství. To, že chodil neoholený, bylo spíše reakcí na její neúprosný nátlak než přirozená potřeba muže cítit se volný, pokud nemusí pár dnů do práce a do společnosti.

Při představě, že bude v manželském svazku s Fionou Grahamovou, ho mrazilo až do morku kostí. Svým věčným otravováním by ho do roka přivedla do blázince. A mimo to zde byla Brianna Randallová, která si právě prohlížela vozík a přemýšlela, kde začít.

Dnes odpoledne myslel jen na Claire Randallovou a její projekt, na její dceru se vůbec nepodíval. Claire Randallová vypadala nádherně, měla krásné lícní kosti a průsvitnou pokožku, což jí dodávalo vzhledu, že jí mohlo být šedesát nebo klidně i dvacet. Ale když se podíval na Briannu Randallovou, zůstal téměř bez dechu.

Nesla se jako královna a nekymácela se tak, jak to často vysoké dívky dělají. Když se díval na její matku, jak rovně sedí a na její grácii, bylo mu jasné, po kom to zdědila. Ale nebyla to její výška, co ho fascinovalo, ale kaskáda rudých vlasů, které jí sahaly až do pasu, třpytily se jako zlato a měď s pramínky skořice a jantaru. Kroutily se jí kolem obličeje a spadaly dolů po ramenou jako plášť. Její oči byly tmavě modré, že v určitém světle vypadaly skoro jako černé. A její ústa byla plná, se širokým dolním rtem, který přímo lákal k polibku a vášni. To musela zdědit po svém otci.

Roger byl velice rád, že tady její otec není, protože by se musel cítit otcovsky uražen za Rogerovy myšlenky; myšlenky, o kterých se obával, že jsou z jeho tváře jasně čitelné.

„Čaj?“ zeptal se srdečně. „Výborné. Úžasné. Vypadá to fantasticky, Fiono. Ne, Fiono, děkuji. Myslím, že už nic nebudeme potřebovat.“

Zcela ignorovala jasný pokyn k odchodu a s radostí přijímala komplimenty od hostů, rozložila ubrousky a šálky, nalila čaj, nabídla první tácek s koláčky a vypadala odhodlaná zůstat zde jako paní domu.

„Nedáte si na vdoleček trochu šlehačky, Rog… pardon, chtěla jsem říci, pane Wakefielde?“ zeptala se, a aniž by čekala na odpověď, tak mu ji tam plácla. „Jste moc pohublý, potřebujete vykrmit.“ Podívala se konspirativně na Briannu Randallovou a řekla: „Však znáte muže; dokud na ně nedohlídne žena, tak nebudou jíst pořádně.“

„Tak to má velké štěstí, že má právě vás, abyste se o něj starala,“ řekla zdvořile Brianna.

Roger se zhluboka nadechl a několikrát si opakovaně protahoval prsty, dokud ho nepřešla náhlá potřeba Fionu uškrtit.

„Fiono,“ řekl. „Mohla byste mi prosím udělat jednu laskavost?“

Rozzářila se jako lampionek, pusu od ucha k uchu, těšila se z představy, že pro něj bude moci něco udělat. „Ale jistě, Rog…, pane Wakefielde. Cokoliv!“

Roger se dost styděl, ale pořád si opakoval, že to bude dobré pro ni i pro něj, protože by mohl nakonec udělat něco, čeho by potom oba litovali.

„Děkuji, Fiono. O nic se nejedná; jen jsem si objednal nějaký… nějaký…,“ usilovně přemýšlel a snažil se rychle si vzpomenout na nějaké jméno prodavače z vesnice, „nějaký tabák od pana Buchanana na High Street. Byla byste velice laskava a došla mi tam pro něj; dal bych si ho do dýmky a vychutnal si ten váš vynikající čaj.“

Fiona už si rozvazovala zástěru, zdobenou řasením, jak si Roger teď povšiml. S úlevou na chvíli zavřel oči, když se za ní zavřely dveře, a úplně v tu chvíli zapomněl na skutečnost, že vůbec nekouří. Oddechl si a vrátil se zpět k hovoru se svými hosty.

„Ptal ses mě, zda chci, abys dohledal zbytek těch jmen z mého seznamu,“ řekla okamžitě Claire. Roger měl podivný pocit, že i ona s ním sdílí úlevu, že už je Fiona pryč. „Chtěla bych, pokud by to pro tebe nebyl velký problém?“

„Ne, ne! Vůbec ne,“ řekl Roger a jen trošku zalhal. „Moc rád to udělám.“

Roger mávl nejistě rukou směrem k přeplněnému vozíku, zalovil dole a vytáhl křišťálový dekantér s dvanáctiletou Muir Breame whisky. Po potyčce s Fionou měl pocit, že si to zaslouží.

„Nedáte si také trochu?“ zeptal se zdvořile hostů. Když zachytil Briannin pohled, raději rychle dodal, „anebo čaj?“

„Čaj,“ řekla Brianna s úlevou.

„Nevíš, o co přicházíš,“ řekla Claire své dceři a v extázi vdechovala její vůni.

„Ale ano, vím,“ odpověděla Brianna. „Právě proto o to klidně přijdu.“ Pokrčila rameny a podívala se s pozvednutým obočím na Rogera.

„Musí ti být dvacet jedna, abys mohl v Massachusetts legálně pít alkohol,“ vysvětlovala mu Claire. „Bree ještě chybí osm měsíců, takže není na pití zvyklá.“

„Ty děláš, jako by bylo nějakým zločinem, že někdo nepije whisky,“ zaprotestovala Brianna a nad šálkem čaje se na Rogera usmála.

Jako odpověď pozvedl obočí. „Drahá dámo,“ řekl přísně. „Tady jste ve Skotsku. Samozřejmě, že je to zločin!“

„Opravdu?“ řekla Brianna sladce a napodobila jeho skotský hrdelní přízvuk. „Tak to budu doufat, že to není hrrrdelní zločin jako třřřřeba vrrražda, ne?“

Překvapila ho, a tak polkl doušek whisky se smíchem, až se zakuckal. Kašlal a sám se bouchal do hrudi, podíval se na Claire, aby se tím vtipem také pobavila. Na rtech jí viděl vynucený úsměv, ale tváře byly bledé. Potom zamrkala, úsměv vypadal zase přirozeně a ten okamžik pominul.

Roger byl překvapen, jak lehce mezi nimi konverzace plynula, ať už o projektu Claire nebo o obyčejných věcech. Brianna se o práci svého otce evidentně zajímala a věděla tak o Jakobitech více než její matka.

„Je to úžasné, že to dotáhli až ke Cullodenu,“ řekla. „Věděl jste, že muži z vysočiny vyhráli bitvu u Prestonpans se sotva dvěma tisíci muži? Proti anglické armádě s osmi tisíci? Neuvěřitelné!“

„Ano, a bitva u Falkirku byla něco podobného,“ přidal se hned Roger. „V početní nevýhodě, beze zbraní a šli pěšky…, vůbec by se jim nemělo podařit to, čeho dosáhli…, ale jim se to povedlo!“

„Eh,“ řekla Claire a pořádně se napila whisky. „To ano.“

„Přemýšlel jsem,“ řekl Roger Brianně při tomto neformálním rozhovoru, „jestli byste se se mnou nechtěla jet podívat na některá místa – například na místa bitev nebo tak? Jsou velice zajímavá a myslím, že byste mohla projektu hodně prospět.“

Brianna se zasmála a shrnula si dozadu vlasy, které měly tendenci padat jí do čaje. „Nevím, zda bych byla nějak nápomocna, ale pojedu moc ráda.“

„Báječné!“ překvapen a radostně rozrušen jejím souhlasem málem upustil dekantér. Claire ho zachytila a nalila mu skleničku.

„Nakonec to i zvládnu, poté, co jsem to tady naposledy rozlila,“ usmála se jako odpověď na jeho dík.

Když ji teď viděl uvolněnou, Roger začal o svém dřívějším podezření pochybovat. Možná to byla opravdu jen nehoda? Ta krásně chladná tvář mu nic neprozradila.

Za půl hodiny už byl servírovací stolek pěkně rozházený, dekantér prázdný a všichni tři seděli v povznesené náladě z jeho obsahu. Brianna si jednou nebo dvakrát poposedla, potom se podívala na Rogera a nakonec se zeptala, zda si smí „odskočit“.

„Toaleta, jistě.“ Postavil se na nohy, ztěžklé po mandlovém koláči. Pokud se Fiony rychle nezbaví, tak bude vážit tři sta liber ještě dříve, než odjede zpět do Oxfordu.

„Ale je to trošku starý typ,“ vysvětloval a ukázal směrem do haly a k záchodu. „S nádrží nahoře u stropu a s řetízkem na zatáhnutí.“

„Už jsem takové viděla v Britském muzeu,“ řekla Brianna a přikývla. „A nebyly mezi vystavovanými exponáty, ale na dámských záchodech.“ Potom zaváhala a zeptala se: „Ale nemáte i ten samý druh toaletního papíru, který také používají v Britském muzeu? Protože pokud ano, tak bych si vzala nějaké kapesníčky z mé kabelky.“

Roger jedno oko přimhouřil a druhým se na ni podíval. „To neumím dost dobře říci,“ řekl, „asi jsem vypil o hodně více, než jsem si myslel.“ Ve skutečnosti s Claire s lahví Muir Breame pěkně zamávali, zatímco Brianna zůstala u čaje.

Claire se smála a poslouchala rozhovor. Potom vstala a podala Brianně ze své kabelky několik papírových kapesníčků. „Sice to není voskový papír s emblémem „Majetek vlády“ jako v muzeu, ale nevím, zda to bude o mnoho lepší,“ řekla své dceři. „Britský toaletní papír bývá docela tuhý.“

„Díky.“ Brianna si vzala kapesníčky, otočila se ke dveřím, ale pak se zase obrátila zpět. „Proč proboha dělají lidé toaletní papír, který je tvrdý jako alobal?“ chtěla vědět.

„Naši muži jsou jako srdce dubu,“ zanotoval Roger, „jako nerez jsou jejich zadky. A to tvoří charakter národa.“

„Myslím, že v případě Skotů je to dědičné umrtvení nervů,“ dodala Claire. „Lidé, kteří jezdí na koních jenom v kiltech, musí mít zadky jako kůži na koňském sedle.“

Brianna vyprskla smíchem. „To bych chtěla vidět, co tihle používají místo toaletního papíru,“ řekla.

„Ve skutečnosti to nebylo špatné,“ řekla překvapivě Claire. „Listy z divizny jsou velice příjemné; skoro jako dvouvrstvé papírové kapesníčky. A v zimě nebo venku se používal kousek vlhkého hadříku, což také nebylo nakonec tak zlé.“

Roger a Brianna se na ni chvíli přihlouple dívali.

„Eh…, někde jsem to četla,“ dodala a začervenala se.

Brianna se stále chichotala a vypadla hledat toaletu. Claire zůstala stát u dveří.

„Bylo to od tebe moc hezké, že jsi nám připravil takhle milou zábavu,“ řekla a usmála se na Rogera. Chvilkové zneklidnění zmizelo a nahradil ho její obvyklý výraz. „A moc ti děkuji za to, že jsi pro mne našel ta jména.“

„Potěšení je na mé straně,“ ujistil ji Roger. „Byla to příjemná změna od vymetání pavučin a kuliček proti molům. Dám vám vědět hned, jak najdu něco dalšího o Jakobitech.“

„Děkuji.“ Claire zaváhala, ohlédla se přes rameno a ztišila hlas. „Když je teď Bree na chvíli pryč…, chtěla bych tě o něco soukromě požádat.“

Roger si odkašlal a povolil kravatu, kterou si k této příležitosti vzal.

„Žádejte,“ řekl Roger rozradostněn úspěchem čajového dýchánku. „K vašim službám.“

„Ptal ses Bree, zda by se k tobě nepřidala při výzkumu v terénu. Chtěla bych tě poprosit…, existuje místo, kam bych byla raději, kdybys ji nebral, pokud by ti to nevadilo.“

Znovu mu zacinkal v hlavě alarm. Dozví se teď to tajemství Broch Tuarach?

„Kruh vztyčených kamenů – to místo se jmenuje Craigh na Dun.“

V její tváři byla nějaká předzvěst, jak se k němu naklonila blíž. „Mám pro to vážný důvod, jinak bych tě o to nežádala. Chtěla bych tam vzít Briannu sama, ale obávám se, že ti to teď nemohu vysvětlit. Určitě to časem udělám, ale ne teď. Slíbíš mi to?“

Hlavou se mu honily myšlenky. Tak nakonec to není Broch Tuarach, od kterého chce držet dceru stranou. Jedna záhada se vysvětlila, jen aby prohloubila druhou.

„Pokud si to přejete,“ řekl na konec. „Jistě.“

„Děkuji.“ Dotkla se lehce jeho paže a otočila se k odchodu. Když proti světlu uviděl její siluetu, na něco si vzpomněl. Možná to nebyla ta správná chvíle, ale nemůže tím přece nikomu ublížit.

„Oh, doktorko Randallová…, Claire?“

Claire se k němu otočila. Když odvrátil pozornost od Brianny, všimnul si, že Claire je svým způsobem velice krásná žena. Od whisky jí zrůžověly tváře a měla zvláštně hnědozlaté oči, pomyslel si, jako jantar v křišťálu.

„Ve všech těch záznamech, které jsem ohledně vašich mužů procházel,“ řekl Roger a pečlivě vážil slova, „byl zmiňován i kapitán James Fraser, který se zdál být jejich vůdcem. Ale on na vašem seznamu nebyl. Jen jsem chtěl vědět, zda o něm také víte.“

Na chvíli ztuhla jako kámen a připomněla mu to chování, které měla, když dnes odpoledne přišly. Trvalo to ale jen okamžik, potom se lehce otřásla a vyrovnaně odpověděla.

„Ano, věděla jsem o něm.“ Mluvila klidně, ale všechna barva z tváře jí zmizela a Roger jí viděl na krku, jak se jí zrychlil tep.

„Nedala jsem ho na seznam, protože už vím, co se s ním stalo. Jamie Fraser padl u Cullodenu.“

„Jste si jistá?“

Claire už se chystala k odchodu, vzala si svou kabelku a podívala se směrem k toaletám, kde rachocení řetízku znamenalo, že už se Brianna brzy vrátí.

„Ano,“ řekla a neohlédla se. „Jsem si úplně jistá. Pane Wakefielde…, chtěla jsem říci Rogere.“ Teď se otočila a upřela na něj své oči zvláštní barvy. V tomto světle vypadaly téměř žlutě, pomyslel si; oči velké kočky, leopardí oči.

„Prosím,“ řekla, „nemluvte o Jamie Fraserovi před mou dcerou.“

* * *

Už bylo pozdě a Roger by měl být v posteli, ale nemohl usnout. Zda to bylo rozčilením z Fiony, záhadnou protimluvou u Claire Randallové anebo z nadšení, že bude provádět výzkum s Briannou Randallovou; byl úplně probraný. Než aby se jen tak převaloval nebo počítal ovečky, rozhodl se své nespavosti využít. Snad ho procházení reverendových dokumentů samo uspí.

Fionino světlo dole v hale stále svítilo, tak šel po špičkách, aby ji nevyrušil. Šátral dole ve studovně po světle, na chvíli se zastavil a přemýšlel o úkolu, který má před sebou.

Ta nástěnka ilustrovala mysl reverenda Wakefielda. Celou jednu stěnu pokrývala korková tabule, která měřila alespoň dvacetkrát dvanáct stop. Ve skutečnosti pod vrstvami papírů, poznámek, fotografií, archů, účtenek, stvrzenek, ptačího peří, odtržených rožků obálek se zajímavými známkami, adresami, svazky klíčů, pohledů, gumiček a jiných nezbytností nebyl korek ani vidět.

Ačkoliv se ty drobnosti překrývaly i ve dvanácti vrstvách, reverend věděl přesně, kam sáhnout, aby potřebnou věc našel. Roger si myslel, že nástěnka musela být uspořádána podle nějakého principu, a to tak důmyslného, že by ho ani vědci z americké NASA nerozluštili.

Roger se na ni díval pochybovačně. Nenašel žádný logický způsob, jak se rozhodnout, kde začít. Zkusil začít ofocenými termíny Valného shromáždění OSN, které otci zaslali z kanceláře biskupa, ale jeho myšlenky byly nakonec odvedeny k obrázku draka kresleného uhlem, s umělecky ztvárněnými obláčky dýmu, které mu vycházely z nozder a z huby mu šlehaly zelené plameny.

Roztřeseným písmem bylo velkými písmeny dole v rohu napsáno ROGER. Jen matně si vzpomínal na vysvětlení, že šlehají drakovi z tlamy zelené plameny, protože jí jenom špenát. List z Valného shromáždění zase nechal klesnout na své místo a odvrátil se od korkové stěny. S tím se může porvat později.

Ve srovnání s tím vypadal mohutný dubový stůl s roletkou a minimálně čtyřiceti přihrádkami jako malina. S povzdechem si Roger přisunul kancelářskou židli a snažil se projít všechny dokumenty, které přišly reverendovi, že by mohly mít pro něj nějakou cenu, aby si je ponechal.

Jedna hromádka účtů k zaplacení. Další stoh dokumentů, které vypadaly jako úřední: nárok na automobil, expertní zprávy, certifikáty stavební inspekce. Další hromádka historických záznamů a poznámek. Další rodinné suvenýry. Další hromádka, ta největší, byly blbosti.

Byl tak zabrán do práce, že si ani nevšiml, když se dveře za ním otevřely a blížily se k němu kroky. Najednou se vedle něj na stole objevil velký šálek čaje.

„Jejda?“ narovnal se a zamrkal.

„Myslela jsem si, že byste si dal trošku čaje, pane Wake…, chtěla jsem říci Rogere.“ Fiona položila malý podnos, na kterém byl šálek s talířkem a sušenky.

„Jistě, děkuji.“ Ve skutečnosti měl hlad a tak se na Fionu přátelsky usmál, což jí vehnalo ruměnec do její kulaté tváře. Tímto posilněna se rozhodla neodejít a zůstala přišpendlená v rohu stolu a pozorovala Rogera, jak pracuje a mezitím ukusuje její čokoládové sušenky.

Roger se cítil divně a měl pocit, že nějakým způsobem musí na její přítomnost reagovat. Pozvedl napůl okousanou sušenku a pronesl: „Dobré.“

„Opravdu? Dělala jsem je sama.“ Fiona zčervenala ještě více. Malá atraktivní dívka, Fiona. Malá, zaoblená, s tmavými vlnitými vlasy a se širokýma hnědýma očima. Najednou se sám pro sebe zamyslel nad tím, zda Brianna Randallová umí vařit. Zatřásl hlavou, aby to pomyšlení setřásl.

Fiona ale to gesto považovala za nesouhlas a naklonila se k němu blíž. „Ale ano, opravdu,“ trvala na svém. „Je to recept mojí babičky. Vždy říkala, že jsou to reverendovy nejoblíbenější sušenky.“ Široké hnědé oči se jí jemně zamlžily „Zanechala mi všechny svoje kuchařky a další věci. Však víte, že jsem byla její jediná vnučka.“

„Je mi líto vaší babičky,“ řekl Roger upřímně. „Bylo to rychlé, že?“

Fiona truchlivě pokývla hlavou. „Ano. Celý den pršelo, seděla u večeře a povídá, že se cítí unavená a šla si lehnout.“ Dívka pozvedla ramena a nechala je zase klesnout. „Šla spát a už se nikdy nevzbudila.“

„To je dobrý způsob, jak odejít,“ řekl Roger. „Jsem za to rád.“ Paní Grahamová byla na faře ještě dříve, než sem přišel Roger – vystrašený, čerstvě osiřelý pětiletý chlapec. Už tenkrát byla ve středním věku, byla vdova a měla odrostlé děti, ale přesto ho zahrnovala skoro až mateřskou láskou pokaždé, když sem přijel ze školy na prázdniny. Ona a reverend představovali zvláštní pár a dům přetvořili na domov.

Roger byl pohnut vzpomínkami, a tak se natáhl a stiskl Fioně ruku. Ona stisk opakovala a měla slzu na krajíčku. Mírně pootevřela růžová ústa, naklonila se k Rogerovi, až cítil její teplý dech na uchu.

„Děkuji,“ zamumlal Roger. Vyprostil ruku z jejího sevření. „Moc děkuji. Za… ehm… čaj a tak. Dobré. Bylo to dobré. Velice dobré. Děkuji.“ Otočil se a rychle sáhl náhodně po dalším štosu papírů, aby zakryl své rozpaky, a z přihrádky vytáhl novinové výstřižky.

Narovnal srolované zažloutlé papírky na stůl a dlaněmi je přitiskl k desce. Zamyšleně se zamračil, jak se sklonil níž k samotnému textu. Po chvíli se Fiona s povzdechem narovnala a její kroky zamířily ke dveřím. Roger od práce nevzhlédl.

Zhluboka si oddechl, krátce zavřel oči a rychle se pomodlil jako dík za tak obratný únik. Ano, Fiona byla atraktivní. Ano, bez pochyb to byla dobrá kuchařka. Ale byla také vlezlá, pořád se do něčeho pletla a iritovala ho a byla příliš fixovaná na manželství. Ještě jednou se jí dotkne a do měsíce mu budou zvonit svatební zvony. Ale pokud by zvony musely zvonit, tak se jménem Roger Wakefield bude spojeno jméno Brianny Randallové, tedy pokud k tomu může Roger něco říct.

Roger o tom přemýšlel, kolik by toho k tomu mohl říci, když otevřel oči a zamrkal. Před ním bylo jméno, které si představoval na svatebním oznámení – Randallová.

Ale samozřejmě ne Brianna Randallová. Claire Randallová. Nadpis zněl NÁVRAT ZE SMRTI. Pod tím byl obrázek Claire Randallové o dvacet let mladší, ale vypadala jinak než teď, obzvláště výraz v její tváři. Vyfotografovali ji, jak sedí vzpřímeně v nemocniční posteli, vlasy má rozpuštěné a poletují jí kolem tváře, krásná ústa mírně rozevřená jako ocelová past a její výjimečné oči se dívají přímo do objektivu.

Šokovaný Roger se začal rychle probírat celým svazkem výstřižků, potom se k nim postupně vracel, aby si je pozorně pročetl. Ačkoliv ty noviny ve své době nadělaly určitě pořádný rozruch, reálná fakta zde byla jen velice zřídka.

Claire Randallová, manželka již zmíněného historika Dr. Franclina W. Randalla zmizela během dovolené ve Skotsku v Inverness na jaře roku 1945. Auto, kterým jela, se našlo, ale ona zmizela beze stopy. Veškeré pátrání bylo neúspěšné, policie a opuštěný manžel nakonec došli k závěru, že byla zavražděna, možná nějakým tulákem, a její tělo bylo pohozeno ve zdejších skalách.

A v roce 1948, téměř tři roky poté, se Claire Randallová zase vrátila. Našli ji dezorientovanou a oblečenou jen do jakýchsi hadrů v místě, kde zmizela. Byla v dobré fyzické kondici, jen trochu podvyživená a její manžel pan Randall byl z toho zmatený.

Roger mírně pozvedl obočí nad zjištěním, že i Claire Randallová byla trochu popletená a začal si listovat mezi ostatními útržky. Zjistil něco víc, než jen, že byla Claire léčena v nemocnici na šok a pomatení. Byly tam také fotografie pravděpodobně rozradostněného manžela Franka Randalla. Vypadal spíše ohromeně než radostně, pomyslel si kriticky Roger, a nikdo by se za to na něj nemohl zlobit.

Se zájmem si ty obrázky prohlížel. Frank Randall byl štíhlý a pohledný muž se vzhledem aristokrata. Byl snědý a s grácií vešel vyrovnaně do dveří nemocnice, kde byl zaskočen fotografem, který ho chtěl zvěčnit, jak jde se svou znovuobjevenou manželkou.

Sledoval linii jeho dlouhé štíhlé čelisti a zakřivení hlavy a uvědomil si, že hledá stopy Brianny, které má po svém otci. Zaražen tou myšlenkou vstal a podal si z knihovny jednu z knih Franka Randalla. Když ji otočil a podíval se na zadní záložku, našel tam lepší fotografii. Obrázek na přebalu byl barevný a zachycoval celou tvář Franka Randalla. Ne, jeho vlasy byly rozhodně tmavě hnědé, ne rudé. Ta úžasná svatozář tedy musí pocházet od prarodičů, stejně tak i tmavě modré oči, šikmé jako oči kočky. Byly nádherné, ale vůbec nevypadaly jako oči její matky. Ale ani jako oči jejího otce. Ať hledal, jak hledal, ve slavném historikovi nenašel nic ze své ohnivé bohyně.

S povzdechnutím zavřel knihu a posbíral výstřižky. Musí přestat s tím lelkováním a pustit se do práce nebo tady bude sedět další rok.

Už se chystal položit výstřižky na hromádku s rodinnými suvenýry, když jeden z nich s nadpisem UNESENA SKŘÍTKY? upoutal jeho pozornost. Nebo přesněji ne výstřižek, ale datum, které bylo hned nad nadpisem – 6. května 1948.

Opatrně ty výstřižky položil, jako kdyby to byla nějaká bomba, která mu může vybuchnout v ruce. Zavřel oči a snažil se vybavit si konverzaci s Randallovými. „Musí vám být dvacet jedna let, abyste mohl pít v Massachusetts legálně alkohol,“ řekla Claire. „Brianně chybí ještě osm měsíců.“ Takže dvacet. Brianně je dvacet.

Nebyl schopen to dopočítat zpětně, a tak vstal a došel ke korkové stěně, kde měl reverend kalendář, který zabíral místo jen sám pro sebe. Našel to datum a stál s prstem přišpendleným k papíru. Krev mu zmizela z tváře.

Claire Randallová se ze svého záhadného zmizení vrátila dezorientovaná, zmatená, podvyživená – a těhotná.

* * *

Roger měl dost času, a tak se alespoň trošku prospal. Protože byl vzhůru dlouho do noci, vstával také později. Měl červené oči a strašně ho bolela hlava, nepomohla ani studená sprcha, ani snaha Fiony rozehnat ji veselým švitořením.

Ten pocit byl tak skličující, že odložil svou práci a šel se ven projít.

I když jemně mrholilo, na čerstvém vzduchu ho přestávala bolet hlava. Ale bohužel se mu také vybavily myšlenky z minulé noci a začal přemýšlet o důsledcích toho, co objevil.

Brianna to neví. To bylo dost jasné z toho, jak mluvila o svém otci – tedy o muži, o kterém si myslela, že je její otec – o Franku Randallovi. A Claire pravděpodobně nechce, aby to zjistila, nebo jí to chce říci sama. Anebo má být tahle skotská výprava předehrou k jejímu doznání? Podle všeho musí být její otec Skot; Claire zmizela – a znovu se zase objevila ve Skotsku. Je ještě pořád tady?

To byla ohromující myšlenka. Přivezla Claire svou dceru do Skotska proto, aby ji představila jejímu skutečnému otci? Roger zakroutil pochybovačně hlavou. Něco takového by bylo moc riskantní. Pro Briannu by to bylo dost matoucí a pro Claire zase příliš bolestivé. A otec by mohl být vyděšen k smrti. A děvče bylo celým srdcem oddáno Franku Randallovi. Jak by se asi cítila, kdyby zjistila, že ten muž, kterého celý život milovala a idealizovala si ho, s ní nemá žádné krevní pouto?

Rogerovi bylo líto všech zúčastněných, včetně sebe samého. On to nechtěl vědět a stejně jako včera si přál zůstat raději v nevědomosti.

Měl Claire Randallovou rád, měl ji moc rád, ale pomyšlení na to, že se dopustila cizoložství, mu přišla ohavná. Zároveň se ale sám sobě ušklíbl nad tím staromódním sentimentem. Kdo ví, jaký měla s Frankem Randallem život? Možná měla dost dobrý důvod utéci od něj s jiným mužem. Ale proč se potom vrátila?

Propocený a ve špatné náladě se Roger Wakefield vrátil zpět do domu. Sako si pověsil v hale a šel nahoru dát si koupel. Někdy ho koupel uklidnila a on teď moc po uklidnění toužil.

Rukou přejel po řadě ramínek ve skříni a hledal huňatý bílý obnošený župan. Na chvíli se zarazil a potom místo toho sáhl až úplně dozadu, dokud rukou nenahmatal to, co hledal.

Starou róbu si prohlížel se zalíbením. Podklad ze žlutého hedvábí už měl okrovou barvu, ale pávi byli pořád tak barevní, jako kdysi, a své ocasy roztahovali s panskou bezstarostností a pozorovali návštěvníka očima černýma jako korálky. Přiložil si jemnou látku pod nos a zhluboka se nadechl a zavřel oči. Vůně Borkum Riff a rozlitá whisky mu připomněly reverenda Wakefielda více než jeho nástěnka s našpendlenými upomínkami.

Často cítil tuhle vůni, i kolínskou Old Spice, jeho hladká tvář se tiskla k chladivému hedvábí a reverendovy baculaté ruce ho objímaly v ochranném gestu a nabízely mu útočiště. Ostatní reverendovy šaty nabídl do Oxfamu, ale s tímhle se nějak nemohl rozloučit.

Najednou si přehodil róbu přes svá holá ramena a byl překvapen příjemným teplem, bylo to jako pohlazení po kůži. Spokojeně si pod látkou narovnal ramena, potom si župánek stáhl pevněji kolem těla a zavázal pásek na uzel.

Bedlivě sledoval, aby tam zase nevlítla Fiona, a opatrně přešel horní chodbou až do koupelny. Ve vaně vytryskl gejzír horké vody a on tam stál jako strážce svatého pramene, přikrčený a věčný. Další jeho vzpomínka z dětství se vracela ke každotýdenní hrůze z toho, jak musel zapalovat plamen v karmě, aby se ohřála voda, a on se vždy bál, aby neunikal plyn a nedošlo k výbuchu a následně jeho zabití, a tak se mu potily ruce a klouzaly po kovovém zapalovači.

Dnes už je to kouzlo dávno pryč, plamen se zapálí automaticky a gejzír sám tiše vytryskne a hořící kruh není vidět; je schovaný za kovovým krytem. Roger otočil kohoutek s nápisem „Teplá“ jak jen to šlo a přidal půl otočení kohoutku s nápisem „Studená“. Potom se postavil k zrcadlu a prohlížel se, dokud se mu vana nenaplnila.

Není na tom zase tak špatně, pozoroval, zatáhl břicho a narovnal se, než se na sebe podíval do zrcadla. Pevné tělo. Udržované. Dlouhé nohy. Možná trochu šlachovitý v ramenou. Kriticky se zamračil a natáčel své propnuté tělo tam a zpět.

Rukou si projel husté černé vlasy, dokud mu netrčely jako kartáč, a snažil si sám sebe představit s vousy nebo s dlouhými vlasy, jako měli někteří jeho studenti. Vypadal by skvěle, anebo jako kdyby ho okousali moli? Také nějakou náušnici, když už je u toho. Vypadal by jako pirát, asi jako Edward Teach nebo Henry Morgan. Nakrčil obočí a vycenil zuby.

„Grrrr,“ zavrčel na svůj odraz.

„Pan Wakefield?“ zeptal se odraz v zrcadle.

Roger vylekaně ucouvl zpět a bolestivě si nakopl palec o tlapu s drápy, která představovala nohu starodávné vany.

„Jej!“

„Jste v pořádku, pane Wakefielde?“ zeptalo se zrcadlo. Zachrastil zámek u dveří.

„Jistě, že jsem,“ odsekl popuzeně a sledoval dveře. „Jděte pryč Fiono, chci se vykoupat!“

Za dveřmi se ozvalo zahihňání.

„Jé, dvakrát denně. Nejsme my nějaký hejsek? Nechcete nějaké parfémované mýdlo? Jestli ano, tak jsou tam na poličce.“

„Ne, nepotřebuji ho,“ zachrčel. Voda už byla napuštěna do půli vany, a tak zavřel kohoutky. Náhlé ticho bylo uklidňující a on cítil, jak mu pára proniká do plic. Trošku horkem zamrkal, ponořil se do vany a cítil, jak mu stékají po tváři čůrky potu, jak mu horko začalo prostupovat celým tělem.

„Pane Wakefielde?“ Hlas byl zpátky a otravně cvrlikal na druhé straně dveří jako červenka.

„Běžte pryč, Fiono,“ odseknul a opřel se ve vaně. Kouřící voda ho omývala ze všech stran a objímala jako ruce milenky. „Mám všechno, co potřebuji.“

„Ne, nemáte,“ řekl zase ten hlas.

„Ano, mám.“ Očima přejížděl po pečlivě vyskládaných skleničkách a nádobkách na poličce nad vanou. „Šampon, tři druhy. Kondicionér na vlasy. Krém na holení. Žiletky. Tekuté mýdlo. Mýdlo na obličej. Voda po holení. Kolínská. Deodorant. Fiono, nic mi nechybí.“

„A co ručníky?“ ozval se sladce hlásek.

Rozzuřeně se rozhlédl po místnosti bez jediného ručníku, zavřel oči, zatnul zuby a pomalu napočítal do deseti. To ale nestačilo, a tak počítal dál do dvaceti. Potom cítil, že je schopen odpovědi, aniž by se vzteky zalknul; odpověděl klidně.

„Dobrá, Fiono. Nechte je za dveřmi, prosím. A potom, prosím…, prosím, Fiono… běžte.“

Hlas venku se najednou změnil ve váhavé kroky, které se vzdalovaly. Roger si s úlevou vydechl a vychutnával si soukromí. Klid. Ticho. Žádná Fiona.

Teď už byl schopen dívat se na včerejší odhalení, které ho tak rozrušilo, více objektivně. Začal být na Briannina pravého otce docela zvědavý. Soudě podle dcery musel být ten muž fyzicky atraktivní; což se ale nezdá, že by to stačilo na svedení ženy, jakou byla Claire Randallová.

Také přemýšlel o tom, zda je Briannin otec Skot. Žije – nebo žil – v Inverness? Podle nervozity Claire a podle jejího tajemství by se dalo předpokládat, že ano. Ale dávaly by potom smysl ty podivné úkoly, kterými ho zahrnula? Nechtěla, aby vzal Briannu na Craigh na Dun, ani aby se před ní zmiňoval o vůdci mužů z Broch Tuarach. Ale proboha proč?

Najednou se ve vaně narovnal, až voda vyšplouchla přes okraje ven. Co když ji nerozrušil jakobitský voják z osmnáctého století, ale jenom jeho jméno? Co když se otec, který zplodil v roce 1947 Briannu, také jmenoval James Fraser? Na vysočině to bylo celkem běžné jméno.

Ano, pomyslel si, to by to vysvětlovalo. A vzhledem k přání Claire, aby dceři ukázala sama ten kamenný kruh, je možné, že tam také existuje nějaká spojitost s jejím otcem; možná je to místo, kde toho muže potkala anebo zde přímo Briannu počali. Roger moc dobře věděl, že se to místo dost často využívá pro milostné schůzky; na střední škole tam sám vodil děvčata a doufal, že při pocitu mysteriózních pohanských rituálů budou ztrácet zábrany. Vždy to zafungovalo.

Najednou si představoval krásné bílé nohy Claire Randallové, jak obepínají nahé vzpínající se tělo rudovlasého muže; dvě těla zbrocená sprškou potu ležící na trávě a kroutící se v extázi mezi vztyčenými kameny. Ta konkrétní představa byla pro něj natolik šokující, že se roztřásl po celém těle a po hrudi mu stékal pot, který mizel v kouřící vodě ve vaně.

Kriste Pane! Jak se teď může podívat Claire Randallové do očí, až se příště setkají? A o čem si bude povídat s Briannou? „Nečetla jsi v poslední době nějakou pěknou knihu?“

„Byla jsi na něčem dobrém v kině?“

„Víš, že jsi nemanželské dítě?“

Zatřásl hlavou a snažil se té myšlenky zbavit. Pravdou je, že nevěděl, co bude dělat dál. Byla to nepřehledná situace. Nechtěl se jí zúčastnit, ale zatím se tak dělo. Claire Randallovou měl rád, stejně tak i Briannu Randallovou, a to mnohem více, po pravdě řečeno. Chtěl ji ochránit a ušetřit jí jakékoliv bolesti. A teď se zdálo, že taková cesta není. Jediné, co mohl udělat, bylo držet pusu na zámek, dokud Claire neudělá to, co bylo v jejím plánu, když sem přijela. A musí být u toho, aby pak Bree ukonejšil.

3

Matky a dcery

Překvapilo mě, kolik je v Inverness malých čajoven. High Street je po obou stranách lemovaná malými kavárnami a obchody s turistickými suvenýry, kam až oko dohlédne. Od té doby, co královna Viktorie zajistila na vysočině bezpečí vydáním královského glejtu, cestovatelé zaplavili sever a jejich počty stále stoupají. Skotové, kteří byli zvyklí, že z jihu jim sem posílali jen ozbrojené armády nebo se jim vměšovali do politiky, toho teď uměli náramně rychle využít.

V žádném městě na vysočině byste neušli více než pár kroků, aniž byste nenarazili na nějaký obchůdek, kde se prodává linecké těsto, kapesníky s vyšitým bodláčím, dudy jako suvenýr, hliníkové znaky klanů, nože na otevírání dopisů ve tvaru šavlí, mošničky na mince ve tvaru skotského sporranu (některé i s doplňkem anatomicky odpovídajícího Skota), nepřeberné množství kiltů se vzory jednotlivých klanů a spousta dalších látkových doplňků od čepic, vázanek a ubrousků až po příšerné kostkované žluté pánské spodky.

Když jsem si prohlížela množství čajových ubrousků s neumělým vyobrazením lochnesky, jak zpívá „Auld Lang Syne“, říkala jsem si, že se má Viktorie z čeho zpovídat.

Brianna se pomalu procházela uličkou mezi zbožím, hlavu zakloněnou v úžasu nad tím, které bylo zavěšeno na trámu.

„Myslíš, že jsou pravé?“ ukazovala na jelení parohy, které vykukovaly zpod hromady zboží, kde byly i dudy.

„To paroží? Ano, jistě. Neumím si představit, že by se daly udělat nějaké umělé, které by vypadaly tak věrohodně,“ odpověděla jsem. „A navíc, podívej se na cenu. Všechno, co stojí víc jak sto liber, bude zaručeně pravé.“

Brianniny oči se rozšířily a ona sklopila hlavu.

„Ježíši. Myslím, že místo nich přivezu Jane raději nějakou tartanovou sukni.“

„Kvalitní vlněný tartan ale nebude stát o mnoho méně,“ řekla jsem suše, „ale bude to mnohem jednodušší na převoz letadlem domů. Zajdi si naproti do obchodu přímo u výrobce, tam bude nejlepší kvalita.“

Začalo pršet – samozřejmě – a tak jsme si schovaly naše balíčky zabalené jen do papíru pod pláštěnky, na kterých jsem trvala, že budeme s sebou nosit. Brianna si odfrkla náhlým potěšením.

„Ty jim tak často říkáš „mac“, že už jsi snad skoro zapomněla, jak se jim správně říká. Ani se nedivím, že to byl Skot, kdo je vynalezl,“ řekla a podívala se nad sebe na pršipláště, které visely nad jejich hlavami. „To tady pořád prší?“

„Hodně často,“ řekla jsem a skrze provazce vody sledovala projíždějící auta. „Vždy jsem si myslela, že pan Macintosh je spíše výjimka, ale většina Skotů je vůči dešti hodně odolná.“ Najednou jsem se kousla do rtu, ale Brianna si toho mého uklouznutí nevšimla, nebylo to pro ni významné; sledovala tu potopu, která se valila okapy dolů ze střech.

„Víš co, mami, možná bychom měly jít raději nahoru na křižovatku. Neměly bychom neopatrně přecházet tady v této části.“

Přikývla jsem na souhlas a následovala jsem ji, jak šla ulicí, a pod pláštěm do deště mi bušilo srdce. Kdy už s tím chceš skoncovat? Dožadovala se má mysl. Nemůžeš si pořád dávat pozor na pusu a polykat v půlce věty, které jsi načala. Proč jí to prostě ne řekneš?

Ještě ne, pomyslela jsem si sama pro sebe. Nejsem přece hlupák – ale i kdybych byla, je to jedno. Ale ještě není ten správný čas. Nejdříve jsem chtěla, aby viděla Skotsko. Ne tohle místo, kde si prohlížíme nabídku tartanů pro turisty, ale venkov. A Culloden. Snad jí potom budu schopna říci konec příběhu. Ale k tomu potřebuji Rogera Wakefielda.

Když se mi honily hlavou tyto myšlenky, koutkem oka jsem vlevo zahlédla jasnou oranžovou barvu otlučeného Morrise, která zářila jako maják v mlze.

Brianna ho také zahlédla, v Inverness jistě nebude tolik aut s touto specifickou barvou a tak ošuntělých. Ukázala na něj a povídá: „Podívej, mami, není to auto Rogera Wakefielda?“

„Myslím, že ano,“ řekla jsem. Napravo od nás byla kavárna, ze které se linula vůně koláčků, zvětralých toastů a kávy, která se mísila s vlhkým čerstvým vzduchem. Chytila jsem Briannu za ruku a táhla jsem ji dovnitř.

„Myslím, že mám po tom všem pěkný hlad,“ vysvětlovala jsem. „Dáme si kakao a nějaké sušenky.“

Pořád ještě dítě, které touží po čokoládě a dost mladá na to, aby chtěla pořád jíst. Bree neprotestovala, ihned si sedla a podala si zelený list, který měl sloužit jako denní menu a na kterém byly skvrny od čaje.

Ve skutečnosti jsem vlastně ani kakao nechtěla, ale potřebovala jsem chvíli na přemýšlení. Na betonové zdi nad parkovištěm byl velký nápis PARKOVÁNÍ POUZE PRO SCOTRAIL a pod ním následovalo několik varování, co se stane autům a lidem, kteří tam parkují a přitom nejeli na vlak. Pokud Roger neví nic o zákonech a vyhláškách v Inverness, což jsem nemohla vědět, byla ještě naděje, že přece jenom jel někam vlakem. Zdálo se celkem pravděpodobné, že mohl jet do Londýna nebo do Edinburgu. Chudák chlapec, bere ten výzkum moc vážně.

Samy jsme z Edinburgu přijely vlakem. Snažila jsem se vzpomenout, jaký byl jízdní řád, ale nedařilo se mi to.

„Zajímalo by mě, zda se Roger vrátí večerním vlakem?“ řekla Bree bez jakékoliv opatrnosti, jako kdyby nahlas opakovala moje myšlenky, až jsem se nad kakaem zakuckala. Fakt, že se zajímá o to, kdy se pan Wakefield vrátí, mě moc překvapil.

Opravdu hodně.

„Přemýšlela jsem,“ řekla uvolněně, „že bychom mu něco mohly koupit, když je teď pryč, jako poděkování za to, co pro nás dělá.“

„To je dobrý nápad,“ řekla jsem, pobavena. „Co myslíš, že by se mu líbilo?“

Zamračila se nad kakaem, jako kdyby v něm hledala nějakou inspiraci. „Nevím. Něco hezkého; zdá se, že ten projekt bude vyžadovat hodně práce.“ Náhle se na mě podívala, obočí zvednuté.

„Proč jsi ho o to požádala?“ zeptala se. „Pokud chceš dohledat nějaké lidi z osmnáctého století, existují společnosti, které se tím zabývají. Myslím tím genealogy a tak. Táta vždy využíval Scot-Search, když potřeboval nějakou genealogii a sám na to neměl čas.“

„Ano, já vím,“ řekla jsem a zhluboka jsem se nadechla. Balancovala jsem na tenkém ledu. „Tento projekt – je to něco speciálního pro… pro tvého otce. Chtěl by, aby to dělal Roger Wakefield.“

„Aha.“ Chvíli mlčela a pozorovala provazce vody a kapky deště na oknech kavárny.

„Chybí ti táta?“ zeptala se náhle, nos zabořený do hrnku s kakaem, víčka sklopená, aby se na mě nemusela podívat.

„Ano,“ řekla jsem. Přejela jsem ukazováčkem po obrubě svého netknutého hrnečku a smetla jsem zrnko rozsypaného kakaa. „Nebylo to vždy nejlepší, to ty ale víš… ano. Respektovali jsme se navzájem; a na tom hodně záleží. A navzdory všemu jsme se měli moc rádi. Ano, chybí mi.“

Beze slova přikývla, položila mi ruku na mou a lehce ji stiskla. Propletla jsem své prsty s jejími, byly dlouhé a teplé, a chvíli jsme tak seděly propojeny. V tichosti jsme usrkávaly kakao.

„Jejda,“ řekla jsem nakonec a odsouvala židli, která zaskřípala na linoleu, „na něco jsem zapomněla. Musím poslat dopis do nemocnice. Chtěla jsem to udělat po cestě do města, ale zapomněla jsem na to. Když si pospíším, myslím, že bych mohla ještě stihnout poštu, než ji odešlou. Zajdi si na ty kilty, je to na konci ulice, na druhé straně, a až skončím na poště, tak se k tobě přidám.“

Bree se na mě překvapeně podívala, ale pohotově přikývla.

„Dobře, ale pošta je docela daleko, ne? Budeš úplně promočená.“

„To je dobré. Vezmu si taxi.“ Nechala jsem na stole za jídlo librovou bankovku a navlékla jsem se opět do pláštěnky.

Ve většině měst je reakce taxikářů na déšť taková, že prostě zmizí z ulice, jako kdyby měli strach, že se rozpustí. V Inverness to vypadalo, že s tímto chováním by se brzy jednalo o vymřelý druh. Neušla jsem ani blok a narazila jsem na dva černé taxíky, parkovaly před hotelem. Vklouzla jsem do příjemného tepla prosyceného vůní tabáku s důvěrně známým pocitem. Kromě většího prostoru pro nohy a většího pohodlí, britské taxíky voní jinak než americké; jedna z těch drobností, které jsem si neuvědomila, ale které mi těch posledních dvacet let chyběly.

„Číslo dvacet čtyři? To je stará fara, že?“ Bez ohledu na to, že topení v autě jelo naplno, řidič byl až po uši zabalen do šály a tlustého saka a na hlavě měl placatou čepici. Dnešní Skotové jsou už změkčilí, pomyslela si; tytam jsou doby, kdy drsní muži z vysočiny spali na vřesovišti jen v kiltech a plédech. Na druhou stranu jsem ani já nebyla vyznavačem toho, jít spát ven v mokrém oblečení. Pokývla jsem na řidiče a se šplouchnutím jsme vyjeli.

Připadala jsem si jako zrádkyně, čmuchat kolem a vyzpovídat Rogerovu hospodyni, zatímco on je pryč, a Bree jsem vyslala nakupovat. Na druhou stranu by bylo složité komukoliv z nich něco vysvětlovat. Ještě jsem se nerozhodla, kdy a kde jim řeknu, co jim musím říci, ale vím jen to, že ta správná chvíle ještě nenastala.

Prsty jsem šátrala ve vnitřní kapse mého pršipláště, abych se ujistila, že je tam zmuchlaná obálka ze Scot-Search. Frankově práci jsem moc pozornosti nevěnovala, ale věděla jsem o firmě, která zaměstnává několik specialistů na skotskou genealogii; ne ten typ, kde vám dají strom vašeho rodokmenu a příbuzenský vztah k Robertovi I. Skotskému a tím to pro ně končí.

Udělali svou běžnou práci, proklepli si diskrétně Rogera Wakefielda. Vím, kdo byli jeho rodiče i prarodiče, zpět tak sedm osm generací. Co jsem ale nevěděla, z jakého je těsta. To ale ukáže až čas.

Zaplatila jsem taxi a brodila jsem se zaplavenou cestičkou ke schodišti starého ministrantského domu. Na verandě bylo sucho, a tak jsem se mohla alespoň trochu otřepat, než mi přišel někdo na mé zvonění otevřít.

Fiona se usmála na pozdrav; měla kulatou tvář, jejíž přirozený výraz byl úsměv. Měla na sobě džíny a ozdobnou zástěru a z domu bylo cítit citronové leštidlo a čerstvé koláčky.

„Á, paní Randallová!“ vykřikla. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Myslím, že bys mohla, Fiono,“ řekla jsem. „Chtěla jsem s tebou mluvit o tvé babičce.“

* * *

„Mami, jsi si jistá, že jsi v pořádku? Mohu zavolat Rogerovi a říci mu, aby se stavil až zítra, pokud bys chtěla, abych zůstala s tebou.“ Brianna proběhla chodbičkou ložnice a nad jejím obočím se objevila vráska. Měla na sobě oblečení na vycházku, pevné boty, džíny a svetr, ale k tomu ještě přidala lesklý oranžovomodrý šátek, který jí přivezl Frank z Paříže těsně před svou smrtí před dvěma lety.

„Je stejný jako barva tvých očí, ty můj malý krásný,“ řekl a smál se, když jí šátek uvazoval kolem ramen, „pomerančíku.“ Byl to takový vtip mezi nimi, když jí říkal „malá krásko“, protože jeho skromných pět stop a deset palců přerostla už tenkrát, když jí bylo patnáct. On jí tak ale říkal už od dětství a něha toho starého dětského jména mezi nimi visela vždy, když se dotýkal její špičky nosu.

Modrá barva šátku byla barvou jejích očí; skotská jezera a letní obloha a mlžná modř vzdálených hor. Vím, že ho chránila jako poklad, což mi teď potvrdilo moje podezření jejího zájmu o Rogera Wakefielda.

„Ne, budu v pořádku,“ ujistila jsem ji. Ukázala jsem na noční stolek u postele, na kterém stála malá konvička s čajem schovaná pod pokličkou na tousty, která teď udržovala čaj teplý tak, jako jindy toasty vychlazené. „Paní Thomasová mi přinesla čaj a toasty; možná budu schopna něco později uždíbnout.“ Doufala jsem, že neuslyší, jak mi pod peřinou kručí v žaludku, což by v ní jen probudilo nedůvěru.

„Tak dobře.“ Váhavě se otočila ke dveřím. „Hned po Cullodenu se vrátím.“

„Kvůli mně spěchat nemusíš,“ volala jsem ještě za ní.

Počkala jsem, až uslyším, jak se dole zavřely dveře, abych se ujistila, že už je pryč. Teprve potom jsem sáhla do zásuvky v nočním stolku, kde jsem si včera v noci schovala tyčinku Hershey s mandlemi.

Dobré vztahy s mým žaludkem byly znovu navázány, ležela jsem opřená o polštář a nepřítomně jsem venku sledovala šedou mlhu, která stále více houstla. Horní větve citrusového keře nepravidelně bušily do okna; zvedal se vítr. V ložnici bylo dostatek tepla, protože u nohou postele vedlo ústřední topení, ale já jsem se přesto třásla. Na cullodenském poli bude chladno.

Snad ne tolik jako v dubnu roku 1746, kdy tam Bonnie Prince Charlie vedl své muže, kde museli čelit ledové plískanici a řevu anglických kanónů. Záznamy uvádějí, že byla příšerná zima, a na vysočině se vršily mrtvoly, zem byla prosáklá krví a deštěm a očekávala slitování od anglických vítězů. Ale vévoda z Cumberlandu, který vedl anglickou armádu, žádnou milost neuděloval.

Mrtví byli naházeni na hromady jako dříví a podpáleni, aby se nezačaly šířit nemoci. Historie praví, že mnohé zraněné postihl stejný osud, aniž by jim darovali poslední ránu z milosti. Všichni už teď leží mimo dosah války nebo počasí pod zeleným trávníkem na cullodenském poli.

To místo jsem viděla jen jednou, už je to skoro třicet let, kdy mě tam Frank vzal na líbánky. Teď už je Frank také mrtvý a já jsem vzala svou dceru zpět do Skotska. Chtěla jsem, aby Brianna to místo viděla, ale pak už mě sem na to pochmurné místo nikdo v životě nedostane.

Myslela jsem, že bych raději měla zůstat v posteli, aby mi Brianna s Rogerem věřili, že jsem nemohla jet s nimi kvůli náhlé indispozici. Paní Thomasové by to mohla vybreptat, kdybych vstala a objednala si něco k obědu. Nakoukla jsem do šuplíku; byly tam ještě tři tyčinky a kniha. S trochou štěstí by mě to mělo zabavit na celý den.

Román byl docela dobrý, ale vítr, který se venku zvedal, mě úplně hypnotizoval a teplá postel byla velice příjemná. Usnula jsem a zdálo se mi o horalech v kiltech a jejich měkkém skotském nářečí, kteří sedí dokola u ohně a bzučí jako včely na vřesovišti.

4

Culloden

„Jakou má malou prasečí tvářičku!“ vykřikla Brianna a fascinovaně zírala na manekýna v červeném plášti, který stál ve foyeru v návštěvnickém středisku v Cullodenu. Měl pět stop a pár palců, napudrovanou tvář a růžové tváře.

„No je pěkně vypasený,“ souhlasil s ní pobaveně Roger. „Zatracený generál, tedy alespoň ve srovnání s jeho elegantním bratrancem támhle.“ A mávl rukou k vyšší figuríně Karla Edwarda Stuarta na druhé straně foyeru, který se s noblesou dívá někam do dáli. Na hlavě má modrý sametový čepec s bílou kokardou a zcela ignoruje vévodu z Cumberlandu.

„Říkalo se mu Řezník Billy.“ Roger ukázal na vévodu, který tam stál netečně v bílých kalhotách pod kolena a v kabátě se zlatým zdobením. „A měli k tomu dobrý důvod. Kromě toho, co se stalo tady,“ a rukou mávl směrem k rozlehlému zelenému vřesovišti, které se utápělo pod nízkou oblohou, muži z Cumberlandu byli odpovědni za nejhorší teror vlády, jakou lidé tady na vysočině kdy zažili. Pronásledovali muže, kteří bitvu přežili, až do hor, všechno pálili a drancovali, kam přišli. Ženy a děti hladověly a muži byli na místě zastřeleni – bez ohledu na to, zda vůbec za Charlieho bojovali. Jeden ze současníků vévody o něm říkal, že „vytvořil poušť a nazýval ji mírem“ – a obávám se, že vévoda z Cumberlandu je zde stále ještě nepopulární.“

A byla to pravda; kurátor z tohoto muzea, Rogerův přítel, jim říkal, že zatímco se k figuríně Bonnieho Prince chovají lidé s respektem, knoflíky na saku vévody se pořád ztrácejí a samotná figurína byla nejednou terčem nejapného vtipu.

„Říkal, že jednou ráno přišel, rozsvítil a našel v břiše jeho lordstva zabodnutou pravou dýku horalů,“ řekl Roger a pokývl hlavou směrem k malé otylé postavičce. „Říkal, že už byl na řadě.“

„To bych řekla,“ zamumlala Brianna a prohlížela si vévodu s pozvednutým obočím. „Lidé to pořád berou tak vážně?“

„Ano, jistě. Skoti mají dobrou paměť a nepatří k lidem, kteří by nějak obzvláště odpouštěli.“

„Opravdu?“ podívala se na něj zvědavě. „Jsi Skot, Rogere? Wakefield nezní moc jako skotské jméno, ale podle toho, jak mluvíš o vévodovi z Cumberlandu…“ V koutcích úst jí zacukal úsměv a on nevěděl, zda si z něj jen utahuje, ale odpověděl jí se vší vážností.

„Ale ano,“ řekl a usmíval se při tom. „Jsem Skot. Wakefield není moje rodné jméno; dal mi ho reverend, když mě adoptoval. Byl to strýc mé matky. Když moje rodiče zabili ve válce, vzal si mě k sobě. Ale moje vlastní jméno je MacKenzie. A co se týče vévody z Cumberlandu,“ a pokývnul směrem ke skleněné vitríně, přes kterou bylo jasně vidět cullodenské pole s monumentem, „venku je i kámen s vyrytým jménem MacKenziů a pod ním je pohřbeno docela dost mých příbuzných.“

Natáhl se a cvrnknul do zlaté epolety, až se rozhoupala. „Sice to neprožívám tak osobně, ale nezapomněl jsem.“ Podal jí ruku. „Nepůjdeme ven?“

Venku bylo chladno a vál silný vítr, který cloumal se dvěma prapory, které vlály nad polem, každý na jedné straně vřesoviště. Jeden žlutý, jeden červený; označují pozice, kde stáli dva vojevůdci za svými armádami a očekávali výsledek bitvy.

„Vidím, že docela dost v zákrytu,“ vyhodnotila suše situaci Brianna. „Žádné riziko, že by je zasáhla zbloudilá kulka.“

Roger postřehl, že se celá třese, a tak si ji přitáhl za ruku blíž k sobě. Málem puknul samým štěstím, že se jí může dotýkat, ale snažil se soustředit na historický monolog. „Takovým způsobem dříve generálové vedli bitvy – z povzdálí. Obzvláště Charlie; ten utíkal na konci bitvy tak rychle, že si zde zapomněl stříbrný set na piknik.“

„Na piknik? On si během bitvy dělal piknik?“

„Ale ano.“ Roger si uvědomil, že se mu moc zamlouvá být pro Briannu Skotem. Obvykle mu to dalo hodně práce, aby zamaskoval svůj skotský přízvuk a přizpůsobil se oxfordské mluvě, kterou mluví na univerzitě. Ale teď svému jazyku popustil otěže jen proto, aby se ona usmívala, když to slyšela.

„Víš, proč mu říkali „Prince Charlie“?“ zeptal se Roger. „Všichni Angličané si myslí, že to byla přezdívka, která naznačuje, jak ho jeho muži milovali.“

„A nebyla?“

Roger zakroutil hlavou. „Opravdu ne. Jeho muži mu říkali Princ Tcharlach“, a pomalu jméno hláskoval, „což je galský výraz pro Karla. Tcharlach mac Seamus, tedy ‚Karel, syn Jakubův‘. Velice formální a budící respekt. No a Tcharlach v galštině zní velice podobně jako Charlie v angličtině.“

Brianna se ušklíbla. „Takže on nikdy nebyl ‚Bonnie Prince Charlie‘?“

„Ne,“ Roger pokrčil rameny. „Teď už je, samozřejmě. Jeden z těch malých historických omylů, které se nezakládají na skutečnosti. A je jich dost.“

„A to jsi historik!“ dělala si z něj Brianna legraci.

Roger se ušklíbl. „No a proto o nich vím.“

Pomalu se procházeli po štěrkové cestě, která vedla přes bitevní pole, Roger jí ukazoval jednotlivé pozice různých regimentů, které tady bojovaly, vysvětloval průběh bitvy a vyprávěl různé vtipy velitelů.

Jak šli, vítr pomalu ustal a ticho na poli bylo najednou skoro až hmatatelné. Postupně i jejich hovor utichal, až už si prohodili potichu jen pár slov, skoro až šeptem. Obloha byla šedá a mraky pokrývaly celý horizont a vše pod nimi se zdálo němé, byl slyšet jen šepot vřesu, který mluvil hlasy mužů, ze kterých vyrůstal.

„Tomuto místu se říká Studna smrti.“ Roger se zastavil u malého pramínku. Bylo to malé jezírko s tmavou vodou, která vytékala zpod kamene. „Zemřel zde jeden kapitán z vysočiny a jeho muži mu ve vodě smyli krev z obličeje. A nad ním jsou hroby jednotlivých klanů.“

Ty hroby za každý klan představoval vždy velký šedý žulový kámen, ohlazený počasím a porostlý lišejníky. Seděly na travnatých hrbolcích a byly roztroušeny po okraji vřesoviště. Na každém bylo vyryté jedno jméno, ale počasím tak vybledlé, že v některých případech bylo úplně nečitelné. MacGillivray. MacDonald. Fraser. Grant. Chisholm. MacKenzie.

„Podívej,“ řekla Brianna skoro až šeptem. Ukázala na jeden z kamenů. Ležel tam svazek zelenošedých větviček propletených s prvními jarními kvítky.

„Vřes,“ řekl Roger. „Je běžný spíše až v létě, kdy kvete – potom ho před každým kamenem uvidíš úplné hromady. Purpurový a sem tam i bílý – bílý je pro štěstí a za království; byl to Charlieho znak, tohle a bílá růže.“

„A kdo je sem nosí?“ Brianna si vedle pěšinky dřepla na paty a opatrně se větviček dotýkala.

„Návštěvníci.“ Roger si podřepí vedle ní. Prstem jel po vybledlých písmenech na kameni. FRASER. „Lidé, kteří pocházejí z rodin, jejichž muži tady padli. Anebo ti, kteří jim chtějí věnovat vzpomínku.“

Z boku se na něj podívala a vlasy jí poletovaly kolem hlavy. „Už jsi to někdy udělal?“

Podíval se dolů a usmál se na ruce, které se mu pohupovaly mezi koleny.

„Ano. Myslím, že je to velice sentimentální, ale ano.“

Brianna se podívala na hustý koberec rostlin, který lemoval pěšinu na druhé straně.

„Ukaž mi vřes,“ řekla.

Po cestě domů melancholie z Cullodenu narůstala, ale pocit společně prožitého sentimentu je spojoval a oni si povídali a smáli se jako staří přátelé.

„To je škoda, že s námi máma nemohla jet,“ řekla Brianna, když zabočili na cestu, která vedla k jejich penzionu.

Ačkoliv měl Roger Claire moc rád, nemohl říci, že to byla škoda, že s nimi dnes nebyla. Tři, to už je bez pochyby dav. Ale bez námitek přikývl a po chvíli se zeptal: „Co je tvojí mámě? Doufám, že nebude vážně nemocná.“

„Ale ne, to je jen podrážděný žaludek nebo tak mi to alespoň říkala.“ Brianna se sama pro sebe na chvíli zamračila, potom se obrátila na Rogera a jemně mu položila ruku na nohu. Zachvěly se mu všechny svaly od kolene až po tříslo a měl problém soustředit se na to, co mu říkala. Pořád mluvila o své mámě.

„…myslím, že bude v pořádku?“ zakončila monolog. Zatřásla hlavou a v jejích vlnitých vlasech se zatřpytila měď, dokonce i v tlumeném světle v autě. „Nevím; vypadá moc přepracovaně. Přesněji řečeno, ne nemocně – spíše jako kdyby vypadala, že ji něco moc trápí.“

Roger najednou ucítil bodnutí u žaludku.

„Hmmm,“ řekl. „Možná jen proto, že je pryč z práce. Jsem si jistý, že bude zase v pořádku.“ Brianna se na něj s povděkem podívala ve chvíli, kdy zabočovali před malý kamenný domek paní Thomasové.

„Bylo to fajn, Rogere,“ řekla a zlehka se dotkla jeho ramene. „Ale moc jsem s tím máminým projektem nepomohla. Mohu ti pomoci s nějakou jinou špinavou prací?“

Rogerova duše se okamžitě rozzářila a usmál se na ni. „Myslím, že ano. Nechceš se zítra stavit a pomoci mi s věcmi v garáži? Jestli to opravdu chceš; to bude asi ta největší veteš.“

„Výborně,“ usmála se a opřela se o auto, aby na něj viděla. „Možná bude chtít i máma a přidá se ke mně.“

Tvář mu ztuhla, ale zdvořile se dál usmíval.

„Skvělé,“ řekl. „To doufám.“

* * *

Druhý den ale přišla jen Brianna.

„Máma je ve veřejné knihovně,“ vysvětlovala. „A hledá nějaká stará telefonní čísla. Snaží se najít někoho, koho dříve znala.“

Rogerovi poskočilo srdce. Večer před tím zkontroloval reverendův telefonní seznam. Pod jménem ‚James Fraser‘ byly tři záznamy a dva další s odlišnými křestními jmény, ale uprostřed s iniciálou ‚J‘.

„Doufám, že ho najde,“ řekl a stále se snažil mluvit uvolněně. „Jsi si opravdu jistá, že mi chceš pomáhat? Je to nudná a špinavá práce.“ Roger se podíval na Briannu s pochybami, ale ta si trvala na svém.

„Já vím, občas jsem pomáhala tátovi, když se prohrabával starými záznamy a hledal nějakou stopu. A navíc je to projekt mámy; tak bych ti s ním mohla alespoň pomoci.“

„Dobře,“ řekl Roger a podíval se na svou bílou košili. „Jen se převléknu a půjdeme se tam na to podívat.“

Dveře garáže zavrzaly a zaúpěly, potom to vzdaly a pomalu se otevřely; vyvalila se mračna prachu.

Brianna mávala rukou před svým obličejem, snažila se krýt si ústa a odkašlala si. „Fuj!“ řekla. „Jak dlouho už tady nikdo nebyl?“

„To už bude pěkná doba,“ řekl nepřítomně Roger. Prohlížel si baterkou garáž kolem dokola, sem tam posvítil na papírové krabice, dřevěné bedny a beztvaré předměty přikryté plachtou. Občas mezi tím vším vykukovaly obrácené nohy nábytku, které tak vypadaly jako kostra dinosaura vyčnívající z hornaté země.

Mezi haraburdím byla skulina; Roger se k ní přiblížil a zmizel v ní zahalen oblakem prachu a na jeho postup se dalo usuzovat podle světla z baterky, které se sem tam vynořilo na stropě. Nakonec se ozval vítězoslavný výkřik, když dosáhl k řetízku, který visel ze stropu, a garáž náhle zalila záře z obrovité žárovky.

„Tudy,“ řekl Roger, když se znovu vynořil a vzal Briannu za ruku. „Tam vzadu je kousek volného místa.“

U zadní stěny stál starodávný stolek. Možná to byla původně dominanta jídelny reverenda Wakefielda, která evidentně prošla několika reinkarnacemi v podobě kuchyňského stolu, stolu na nářadí, kozy na řezání a malířského stolu, než skončila zaprášená v této svatyni. Na stůl dopadalo tlumené světlo z okna opředeného pavučinami a ozařovalo tak jeho barvami zacákanou desku.

„Tady můžeme pracovat,“ řekl Roger, když vytáhl stůl z harampádí a prach otřel kapesníkem. „Posaď se a já se pokusím otevřít okno, jinak se tady asi udusíme.“

Brianna přikývla, ale místo toho, aby si sedla, začala okukovat hromady věcí, zatímco se Roger snažil otevřít okno. Slyšel ji za sebou, jak čte nápisy na jednotlivých krabicích. „Tady je napsáno 1930-33,“ řekla. „A tady 1942-46. Co to znamená?“

„Deníky,“ řekl Roger a zavrčel, jak se lokty zapřel o zažloutlý parapet. „Můj otec – myslím tím reverenda – si pořád psal deníky. Každý den po večeři.“

„Vypadá to, že toho měl hodně, o čem psal.“ Brianna vytáhla několik krabic a položila si je na stranu s cílem prohlédnout si další řadu. „Tady je další hromada krabic se jmény – ‚Kerse‘, ‚Livingston‘, ‚Balnain‘. Farnosti?“

„Ne. Vesnice.“ Roger se na chvíli odtrhl od práce a zafuněl. Otřel si obočí a na rukávu mu zůstala šmouha od prachu. Naštěstí na sobě měli oba staré oblečení, které se na tuhle špinavou práci hodilo. „To budou poznámky k historii jednotlivých vesnic na vysočině. Některé ty krabice skončily jako knihy a dnes je můžeš najít i v obchodech se suvenýry pro turisty.“

Otočil se ke staré polorozpadlé polici s nářadím a vybral si velký šroubovák, se kterým chtěl atakovat okno.

„Hledej krabice, které budou mít etikety ‚Farní záznamy‘,“ poradil jí. „Anebo jména vesnic v oblasti Broch Tuarach.“

„Já ale žádné vesnice v té oblasti neznám,“ podotkla Brianna.

„Jo, jistě, zapomněl jsem.“ Roger vložil špici šroubováku k okennímu rámu a snažil se odstranit zaschlé vrstvy od barev. „Hledej jména jako Broch Mordha… ehm, Mariannan a… St. Kilda. Je jich samozřejmě více, ale o těchto vím, že byly dost velké a měly své kostely, ale ty byly zničeny nebo strženy.“

„Dobrá.“ Brianna odhrnula plachtu a s výkřikem uskočila dozadu.

„Co? Co se děje?“ Roger se otočil od okna a šroubovák měl připraven k obraně.

„Nevím. Když jsem strhla plachtu, něco odtud vyběhlo,“ vysvětlovala Brianna a Roger s úlevou sklopil zbraň.

„Ach, a to je všechno? Asi myš. Nebo krysa.“

„Krysa? Vy tady máte krysy?“ Brianna byla evidentně rozrušena.

„No, já doufám, že snad ne, protože jinak by nám sežraly veškeré záznamy, které hledáme,“ odpověděl Roger. Podal jí baterku. „Na, posviť si na všechna tmavá místa a alespoň pak nebudeš překvapena.“

„Díky moc.“ Brianna si vzala baterku, ale pořád se na hromadu krabic dívala s nedůvěrou.

„No tak pokračuj,“ řekl Roger. „Anebo chceš, abych hned teď složil satyru na krysy?“

Briannina tvář se rozšířila úsměvem. „Krysí satyru? Co to je?“

Roger s odpovědí vyčkával a mezitím učinil ještě jeden pokus s oknem. Zatlačil, až cítil, že jeho svaly na rukou napínají látku košile. Nakonec s velkým zaskřípěním okno povolilo a dovnitř zavanul šestipalcovou mezerou, kterou Roger vytvořil, proud chladivého vzduchu.

„Bože, hned je to lepší,“ ovíval se a usmál se na Briannu. „Budeme teď pokračovat?“

Podala mu baterku a ustoupila dozadu. „Třeba že ty budeš hledat krabice a já je budu procházet? A co je to krysí satyra?“

„I ty hlupáčku,“ řekl a natahoval se pro haraburdí pod plachtou. „Krysí satyra je starý skotský zvyk; pokud máš v domě nebo ve stodole myši nebo krysy, můžeš se jich zbavit tak, že jim složíš báseň – anebo ji můžeš zazpívat – když jim budeš vyprávět, jak špatně se budou mít, když budou chtít jíst tam, kde právě jsou, a jak by to jinde měly lepší. Musíš jim říci, kam mají jít a jak se tam dostanou a předpokládá se, že pokud bude báseň dobrá, tak ony zmizí.“

Vytáhl krabici označenou ‚JAKOBITÉ, RŮZNÉ‘. Položil ji na stůl a začal zpívat:

„Ach vy krysy, je vás tolik,

k večeři sníte plný kotlík.

Budete pak muset jít, budete pak muset jít.“

S žuchnutím odložil krabici a jako odpověď na Briannino chichotání se uklonil, otočil se zpět k hromadě a pokračoval silným hlasem.

„Běžte na zahradu ke Campbellům.

Nevběhnete vstříc kocourům.

A kapusta je tam zelená.

Běžte a naplňte si bříška,

už vás tu nechce moje stříška.

Běžte, krysy, běžte pryč!“

Brianna uznale hvízdla. „Skládáš něco podobného často?“

„Samozřejmě.“ Roger položil na stůl další krabici a naparoval se. „Dobrá krysí satyra musí být zajímavá.“ Pohledem se podíval na hromadu vyskládaných krabic. „Po takovém představení nebude v dosahu několika mil ani jedna myš.“

„Dobře.“ Brianna vytáhla z kapsy malý zavírací nůž a rozřízla pásku, kterou byla krabice nahoře přelepena. „Měl bys také jednu připravit pro náš penzion; máma říkala, že si je jistá, že v koupelně je myš. Něco jí okousalo mýdlo.“

„To ale jen bůh ví, jak se zbavit myši, která je schopná žrát i kostku mýdla. Obávám se, že to je mimo mé schopnosti.“ Vzadu za starými encyklopediemi vylovil kulatou otřepanou podušku a hodil ji dolů vedle Brianny. „Tady máš, vezmi si to k farním záznamům, ať se ti to lépe čte.“

Pracovali celé dopoledne v přátelské atmosféře, sem tam si pročítali nějaké pasáže, stírali prach, ale vcelku nenašli nic zajímavého pro jejich projekt.

„Měli bychom si raději udělat pauzu na oběd,“ řekl nakonec Roger. Chvíli váhal, zda se vydat zpět do domu do rukou Fiony, ale žaludek Brianny začal kručet stejně hlasitě jako ten jeho.

„Dobře. Můžeme pokračovat zase až po jídle, pokud nejsi unavená.“ Brianna vstala a protáhla se, její dlaně se skoro dotýkaly dřevěného krovu střechy garáže. Ruce si otřela o džíny a zanořila se mezi krabice.

„Hej!“ na chvíli se u dveří zastavila. Roger, který šel hned za ní, do ní málem nosem vrazil.

„Co je?“ zeptal se. „Snad ne další krysa?“ Všiml si, že její husté vlasy ve slunci svítí měděnou a zlatavou barvou. Obklopovala ji slabá svatozáře z prachu a z bočního pohledu viděl její siluetu s dlouhým nosem. Pomyslel si, že vypadá jako ze středověku; naše paní z archivu.

„Ne. Podívej, Rogere!“ Ukázala na krabici uprostřed hromady. Na boku byl nápis černou barvou reverendovým rukopisem. Bylo to jen jedno slovo: ‚Randallovi‘.

Roger pocítil náhlou směsici pocitů, něco mezi vzrušením a obavami. U Brianny to vzrušení bylo zcela ryzí.

„Možná že zde budou podklady, které hledáme!“ vykřikla. „Máma říkala, že je to něco, na čem pracoval můj táta; možná, že o to on sám už reverenda dříve požádal.“

„To je možné.“ Roger se snažil potlačit pocit strachu, který se o něj pokoušel. Klekl si a snažil se vytáhnout krabici z místa, kde odpočívala. „Vezmeme ji dovnitř a prohlédneme si ji po obědě.“

* * *

V krabici, kterou otevřeli později v reverendově studovně, byla směsice různých předmětů. Byly tam fotokopie různých stran z farních záznamů, dva nebo tři svazky armádních seznamů, množství dopisů a pomuchlaných papírů, malý tenký poznámkový bloček v šedých papírových deskách, svazek starých fotografií s ohnutými rohy a tvrdé desky s nápisem ‚Randallovi‘ na přední straně.

Brianna sáhla po těch deskách a otevřela je. „Jé, to je tátův rodokmen!“ vykřikla. „Podívej.“ Podávala desky Rogerovi. Uvnitř byly dva tlusté svitky s propojenými úhlednými linkami křížem a směrem dolů. Počáteční rok byl 1633; poslední záznam na dolní straně druhého listu ukazoval:

Frank Wolverton Randall ž. Claire Elizabeth Beauchampová, 1937

„Sestavené ještě před tím, než ses narodila,“ zamumlal Roger.

Brianna mu nahlížela přes rameno, jak prstem přejížděl dolů po genealogické tabulce. „Už jsem ji viděla dříve; táta měl její kopii ve své studovně. Často mi ji ukazoval. Ale na posledním řádku jsem už byla já; tohle musí být dřívější verze.“

„Možná, že se reverend sám pustil do nějakého pátrání.“ Roger podal Brianně desky zpět a sáhl po dalším papíru z hromady na stole.

„Tady je tvé dědictví,“ řekl. „Vojenský povolávací rozkaz, podepsaný Jeho Veličenstvem králem Jiřím II.“

„Jiřím II.? Ježíši, to je ještě před americkou revolucí.“

„Podstatně dříve. Je to datováno do roku 1735. Na jméno Jonathan Wolverton Randall. Znáš to jméno?“

„Jasně.“ Brianna přikývla a do tváře se jí sesunulo několik pramínků vlasů. Opatrně je zahrnula zpět a vzala dopis do ruky. „Táta o něm občas mluvil; je to jeden z mála předků, o kterých se něco dalo zjistit. Byl kapitánem v armádě, která bojovala proti Bonnie Princi Charliemu u Cullodenu.“ Podívala se na Rogera a zamrkala. „Myslím, že v té bitvě padl. Ale nebyl tam pohřben, že?“

Roger zakroutil hlavou. „To si nemyslím. Byli to Angličané, kteří po bitvě uklízeli. Většinu svých padlých převezli k pohřbu lodí domů – hlavně důstojníky.“

Před dalším pozorováním byl zachráněn náhlým otevřením dveří, ve kterých stála Fiona a v ruce držela péřovou štětku na utírání prachu jako bojovou zástavu.

„Pane Wakefielde,“ zavolala. „Je tady nějaký pán, který si přijel pro náklaďák pana reverenda, ale nemůže ho nastartovat. Ptá se, zda byste mu nemohl pomoci?“

Roger se zatvářil provinile. Vzal z auta baterii do garáže, aby ji prohlédl, ale ta stále ještě seděla na zadním sedadle jeho Morrise. Není divu, že reverendův náklaďák nechce nastartovat.

„Budu to muset jít vyřídit,“ řekl Brianně. „Obávám se, že to může chvíli trvat.“

„To nevadí.“ Usmála se na něj a její modré oči se zúžily do trojúhelníčků. „Už budu také muset jít. Máma už bude zpátky; chtěly jsme ještě zajet do Clava Cairns, pokud budeme mít čas. Děkuji za oběd.“

„Potěšení na mé straně – a také Fiony.“ Rogerovi bylo líto, že jí nemůže nabídnout, že by jel s nimi, ale povinnosti volaly. Rozhlédl se po papírech poházených na stole, shrábl je na hromádku a dal zpátky do krabice.

„Tady,“ řekl. „To všechno jsou záznamy o vaší rodině. Vezmi si to. Možná to bude tvou mámu zajímat.“

„Opravdu? Dobře, díky moc, Rogere. Jsi si jistý?“

„Naprosto,“ řekl a opatrně pokládal desky s genealogickou mapou nahoru. „Ach, počkej. Možná ne všechno.“ Pod povolávacím rozkazem zahlédl rožek šedého poznámkového bloku; vytáhl ho a urovnal ostatní papíry, které rozházel. „Vypadá to jako jeden z deníků mého otce. Nevím, co tam dělá, ale asi ho dám raději k těm ostatním; z Historického spolku říkali, že chtějí celou sbírku.“

„Ale jistě.“ Brianna vstala a chystala se k odchodu. Přitiskla si krabici k hrudi, pak zaváhala a podívala se na něj. „Chceš, chtěl bys, abych se ještě stavila?“

Roger se na ni usmál. Ve vlasech měla pavučiny a u nosu šmouhu od prachu. „Nic bych si nepřál víc,“ řekl. „Uvidíme se zítra?“

* * *

Celou dobu, co se Roger snažil nastartovat prehistorické auto a kdy přišel i odhadce, který měl ocenit starožitný nábytek pro aukci a oddělit ho tak od starého harampádí, musel myslet na ten reverendův deník.

Roger z úklidu reverendova majetku pociťoval náhlou melancholii. Bylo to jako znovu rozebírat své dětství, navíc také musel povyhazovat spoustu zbytečných věcí. Po večeři si sedl do studovny. Nevěděl, zda to byla jen zvědavost, co je v tom deníku anebo vzpomínka na muže, který mu byl tolik let otcem.

Deníky byly psány velice pečlivě. Reverend Wakefield do nich zapisoval všechny události, které se staly ve farnosti, které byl tolik let součástí. Pohled na ten obyčejný šedý blok a prolistování si několika stran v Rogerovi ihned vyvolalo vzpomínku na otce, jeho holá hlava září ve světle stolní lampy a on důsledně zapisuje všechny denní události.

„To je disciplína,“ vysvětloval jednou Rogerovi. „Je velice důležité dělat pravidelně něco, co procvičuje tvou mysl. Katoličtí mnichové mají pravidelně bohoslužby v určité hodiny, kněží mají své breviáře. Obávám se, že já nejsem tak horlivý, ale to, že si pravidelně píšu každodenní události, mi pomáhá vyčistit si hlavu; potom mohu své každodenní modlitby odříkat s klidným srdcem.“

Klidné srdce. Roger si přál, aby to tak mohl udělat i on, ale klid v srdci se vzdálil v tu dobu, kdy našel v reverendově stole ty výstřižky.

Náhodně otevřel knihu, pomalu v ní listoval a hledal zmínku o jménu ‚Randall‘. Na přední straně deníku stálo: leden – červen 1948. To, co říkal Brianně o Historickém spolku, byla sice pravda, ale to nebyl hlavní důvod, proč si ten deník chtěl nechat. V květnu 1948 se totiž vrátila Claire Randallová ze svého záhadného zmizení. Reverend znal Randallovy dobře; tato událost se tedy v jeho deníku musela objevit.

To si byl jist. Začátek dne 7. května:

„Dnes večer návštěva Franka Randalla; ta záležitost s jeho ženou. Tak stresující! Viděl jsem ji včera – tak křehká, ale ty upřené oči – nebylo to snadné sedět s ní u jednoho stolu. Ubohá žena. I když se zdálo, že mluví rozumně.

Dost na to, aby to rozhodilo každého, komu vyprávěla, co se jí stalo, ať už to bylo cokoliv. Šeptaly se o ní různé pomluvy – tak bezcitné od doktora Bartoloměje, že vyzradil, že je těhotná. To muselo být pro Franka hrozné – a samozřejmě také pro ni! Moje srdce je s oběma.

Tento týden je paní Grahamová nemocná – mohla si ale vybrat lepší čas; příští týden je bazar a přístěnek je plný starého oblečení…“

Roger rychle prolistoval další stránky a hledal nějakou zmínku o Randallových. Našel ji později ten samý týden.

„10. května – Frank Randall je pozván na večeři. Dělám, co mohu, abych je oba trošku zapojil do společnosti; každý den se s ní alespoň na hodinu posadím, abych zahnal alespoň nějaké pomluvy. Bohužel se ale začalo říkat, že je dementní. Jak ale znám Claire Randallovou, mám obavy, že pro ni bude horší, když se bude říkat, že je blázen, než kdyby byla nemorální.

Snažil jsem se s ní opakovaně mluvit o jejím zážitku, ale nechtěla o tom nic říkat. Mluvila o všem možném, ale pořád budila pocit, že stejně myslí na něco úplně jiného.

Udělal jsem si poznámku, že budu v neděli kázat o ďáblu, který šíří pomluvy, ale obávám se, abych tím jen k ní nepřitáhl ještě větší pozornost a nebylo to jen horší.“

„12. května – nemohu se zbavit pocitu, že Claire Randallová není nepříčetná. Samozřejmě se k ní ty pomluvy donesly, ale nevypadala, že by to s ní něco udělalo.

Obávám se, že skrývá nějaké děsivé tajemství; takové, o kterém musí mlčet. Mluvil jsem opatrně s Frankem, je velice zdrženlivý, ale já jsem přesvědčen, že mu o tom něco řekla. Chtěl bych nějak pomoci, pokud by to bylo možné.“

„14. května – návštěva Franka Randalla. Velice podivné. Poprosil mě o pomoc, ale já jsem vůbec nepochopil, proč mě žádal o to, oč mě žádal. Zdálo se to pro něj velice důležité, ale pořád se tvářil tak záhadně. Obával jsem se výsledku.

Claire už bylo lépe a mohla se vydat na cestu – chtěli ještě tento týden odjet do Londýna. Ujistil jsem ho, že vše, co zjistím, odešlu na jeho adresu na univerzitu, kde pracuje, aby se o tom jeho žena nedozvěděla.

Bylo to několik bodů o Jonathanu Randallovi, ale nechápal jsem, co s touto záležitostí má jeho předek co společného. A James Fraser, jak jsem řekl Frankovi – vůbec nic, úplná záhada.“

Úplná záhada. A pěkně spletitá, pomyslel si Roger. O co požádal Frank Randall reverenda, aby udělal? Zdá se, že měl vyhledat nějaké záznamy o Jonathanu Randallovi a Jamesi Fraserovi. Takže Claire svému muži o Jamesi Fraserovi řekla – řekla mu něco nebo možná dokonce vše.

Ale jaká je spojitost mezi kapitánem anglické armády, který padl u Cullodenu v roce 1746, a mužem, jehož jméno se zdá nějak nerozlučně spjato se záhadným zmizením Claire v roce 1945 – a s následným záhadným otcovstvím Brianny?

Zbylá část deníku byla zaplněna jen samými běžnými událostmi ze života farnosti; chronický alkoholismus Dericka Gowana, záplavy, během nichž řeka Ness vyplavila koncem května mrtvolu; spěšná svatba Maggie Brownové a Williama Dundeeho, jen měsíc před křtem jejich dcery v červnu, zánět slepého střeva paní Grahamové a odhodlání reverenda udělat něco s neustálým přísunem pokrmů od ctihodných dam z farnosti – Herbert, reverendův současný pes, se zdá být jejich hlavním strávníkem.

Jak si Roger pročítal stránky, musel se usmívat, protože se mu znovu před očima odehrál ten neustálý reverendův zájem o své stádečko, který popisoval svými slovy. Jak rychle listoval deníkem, málem si nevšiml poslední zmínky o požadavku Franka Randalla.

„18. června: Dostal jsem krátký vzkaz od Franka Randalla, ve kterém mi psal, že zdraví jeho ženy není moc dobré; její těhotenství je rizikové a on si žádá mé modlitby.

Odpověděl jsem jim, že se budu modlit za ně za oba a že jim přeji vše nejlepší. Také jsem připojil informaci, kterou jsem pro něho zatím zjistil. Nevím, zda mu to k něčemu bude, ale to nechám na jeho uvážení. Řekl jsem mu o překvapivém odhalení hrobu Jonathana Randalla v St. Kildě a zeptal jsem se ho, zda chce, abych pro něj vyfotografoval náhrobní kámen.“

A to bylo všechno. V deníku už nebyla žádná další zmínka o Randallových nebo Jamesi Fraserovi. Roger odložil knihu a masíroval si spánky; když četl ty řádky otcova rukopisu, mírně ho rozbolela hlava.

Kromě toho, že se mu potvrdilo podezření, že muž jménem James Fraser je do toho celého nějak zapleten, zůstalo vše i nadále naprosto neproniknutelné. Proboha, co s tím vším má společného Jonathan Randall a proč byl ten chlap pohřben v St. Kildě? Podle toho rozkazu se Jonathan Randall narodil v Sussexu; jak skončil na opuštěném skotském hřbitově? Pravda, nebylo to zas až tak daleko od Cullodenu, ale proč ho neodvezli lodí zpět do Sussexu?

„Budete dnes večer ještě něco potřebovat, pane Wakefielde?“ Fionin hlas ho vytrhl z neplodných úvah. Posadil se a zamrkal. Uviděl ji, jak tam stojí a drží koště a hadřík na leštění.

„Cože? Ehm, ne. Ne, děkuji, Fiono. Ale co děláš s těmi krámy? Snad neuklízíš ještě teď, tak pozdě v noci.“

„No, to je kvůli těm dámám z kostela,“ vysvětlovala Fiona. „Už si nepamatujete, že jste jim slíbil, že tady mohou mít zítra ráno svou pravidelnou měsíční schůzi? Myslela jsem, že by bylo dobré tady trochu uklidit.“

Dámy z kostela? Rogera zděsila pouhá myšlenka na to, jak mu čtyřicet žen v domácnosti bude projevovat lítost, jak zaplní faru lavinou tvídu, kostýmků a umělých perel.

„Dáte si s dámami čaj?“ zeptala se Fiona. „Reverend si vždy dával.“

Představa, že by se zároveň bavil s těmito dámami a s Briannou Randallovou, ho vyváděla z míry.

„Ehm, ne,“ řekl nečekaně. „Mám nějakou… nějakou schůzku.“ Jeho ruka se dotkla telefonu, který byl napůl schovaný v papírech na reverendově stole. „Pokud mne Fiono omluvíš, musím si ještě někam zavolat.“

* * *

Brianna se vrátila zpět do ložnice a usmívala se. Vzhlédla jsem od knihy a se zvědavostí zvedla obočí.

„Volal Roger?“ řekla jsem.

„Jak to víš?“ chvíli vypadala překvapeně, potom se zakřenila a sundávala si oblečení. „Jistě, protože to je jediný muž, kterého v Inverness znám?“

„Ani by mě nenapadlo, že by některý z tvých nápadníků volal zámoří až z Bostonu,“ řekla jsem. Podívala jsem se na hodiny na stole. „A navíc ne v tuto dobu; všichni mají fotbal.“

Brianna to ignorovala a zastrčila si nohy pod přikrývku. „Roger nás obě pozval, abychom s ním zítra jeli na místo, které se jmenuje St. Kilda. Říkal, že je tam zajímavý starý kostel.“

„Už jsem o něm slyšela,“ řekla jsem a zívla. „Dobře, proč ne? Vezmu s sebou svůj lis na rostliny, třeba tam najdu nějaký hrachor – slíbila jsem ho doktoru Abernathymu pro jeho výzkum. Ale pokud chcete celý den trávit tím, že se tam budete jen potulovat a číst náhrobní kameny, tak to vzdávám předem. Hrabat se v minulosti je namáhavá práce.“

V Briannině tváři jsem zahlédla letmý záchvěv a myslela jsem si, že chce něco říci. Ale jen slabě přikývla a natáhla se ke světlu, aby zhasla. Tajemný úsměv jí stále pohrával v koutcích úst.

Ležela jsem a dívala se nahoru do tmy, slyšela jsem, jak se vrtí, ale to pomalu utichalo pod pravidelným oddechováním. Tak St. Kilda? Nikdy jsem tam nebyla, ale vím o tom místě. Je tam starý kostel, jak říkala Brianna, dávno opuštěný a mimo hlavní turistické trasy. Chodí tam jen náhodní badatelé. Možná tohle je ta příležitost, na kterou tak dlouho čekám?

Budu tam mít s sebou Briannu a Rogera a budeme sami, tak nemusíme mít obavy z vyrušení. A možná to bude i příhodné místo na to, abych jim to řekla – tam, mezi dávno mrtvými farníky ze St. Kildy. Roger ještě pořád neprověřil zbytek skupiny z Lallybrochu, ale zdá se dost pravděpodobné, že alespoň cullodenské pole opustili živí, a to pro teď bylo vše, co jsem potřebovala vědět. Zbytek už mohu Bree dovyprávět.

Vyschlo mi v ústech při pomyšlení na ten rozhovor. Jak najdu ta správná slova? Snažila jsem se představit si to, jak to bude probíhat; co budu říkat a jak na to budou reagovat, ale nešlo to. Více než kdy dříve jsem litovala slibu, který jsem dala Frankovi, že nebudu psát reverendu Wakefieldovi. Kdybych to udělala, Roger už by to možná mohl vědět. Anebo také ne; reverend by mi nemusel uvěřit.

Nepokojně jsem se obracela a hledala jsem nějakou inspiraci, ale přemohla mne únava. Nakonec jsem to vzdala a obrátila jsem se na záda, při pohledu do tmy nade mnou jsem zavřela oči. Myšlenka na něj jako by přivolala reverendova ducha; mou uvadající myslí probleskl citát z bible o snaze a zahnání zla; slyšela jsem reverendův hlas, jak ke mně promlouval. A potom jsem usnula.

* * *

Probudila jsem se už za šera, ruce tiskly přikrývku a srdce mi tlouklo tak, že jsem se chvěla jako napjatá kůže na bubínku. „Ježíši!“ řekla jsem.

Hedvábí mé noční košilky bylo horké a přilepené; při pohledu dolů jsem viděla, jak jsou mé bradavky skrz látku vidět; byly tvrdé jako mramor. V zápěstích a ve stehnech jsem pořád cítila křeče, jako šok po prožitém zemětřesení. Doufala jsem, že jsem nevykřikla nahlas. Snad ne; slyšela jsem Briannu, jak na druhé straně pokoje spokojeně a nerušeně oddychuje.

Padla jsem zpět na polštář, celá zesláblá jsem se třásla a nával krve mi bušil ve spáncích.

„Ježíši H. Roosevelte Kriste,“ zamumlala jsem a zhluboka jsem dýchala, aby se můj tep vrátil do normálu.

Jeden následek přerušení cyklu spánku je ten, že se přeruší i sny. Během těch dlouhých let mateřství mladé matky a potom nemocniční praxe, studijního pobytu a noční pohotovosti jsem si zvykla na to, že jsem okamžitě usínala, jakmile jsem si lehla. Ale ze snů jsem si pamatovala jen záblesky a střípky, krátký záblesk jako synapse, jako když se potřebuji sama nějak nabít, abych byla přes den připravena na práci, která už má tak brzy přijít.

V pozdějších letech, když se znovu dostavilo něco, čemu by se dalo říkat normální režim, jsem znovu začala mívat sny. Byly to běžné sny, ať už noční můry nebo něco milého – byly to dlouhé sekvence obrázků, putování mou myslí. A mně ty sny byly povědomé; byly podobné něčemu, čemu by se v lepším případě dalo říkat periody deprivace.

Takové sny přicházely zpravidla náhodně a byly jemné jako dotyk saténového prostěradla a pokud mne vzbudily, hned jsem potom znovu usínala a do paměti se nezapsaly dost hluboko na to, aby vydržely až do rána.

Tohle ale bylo jiné. Nejen, že jsem si většinu z toho pamatovala, ale pořád jsem matně cítila to sevření rukou, tak náhlé a drsné, ne svádivé; byla to síla přemožitele. A ten hlas, téměř až křičel, který se jako ozvěna nesl vnitřním prostorem mého ucha zároveň s tepem srdce.

Položila jsem si ruku na hruď a nahmatala poskakující pulz a pod hedvábím jsem ucítila svá plná prsa. Briannin dech se pomalu změnil ve slabé chrápání, které už potom bylo pravidelné. Pamatuji si, že jsem ten zvuk poslouchala, když byla malá; pomalý rytmus chroptění v dětském pokoji, který mě ujišťoval, že je vše v pořádku.

Tlukot mého srdce pod rukou slábl, pod temně růžovým hedvábím v barvě dětské spící tváře. Když si dětskou hlavičku přiložím k prsu ke kojení, křivka jeho hlavičky přesně kopíruje křivku ňadra, ze kterého saje; jako kdyby se ten nový človíček zrcadlil v pokožce, ze které zdroj tryská.

Miminka jsou měkká. Kdokoliv se na ně dívá, uvidí něžnou křehkou kůži, která je jemná jako okvětní lístek růže a zve k dotyku. Ale když s nimi žijete a milujete je, víte, že jsou křehká i uvnitř, kulatá tvářička se třese jako sulc a ty malé ručičky vypadají jako bez kostí. Klouby jsou jako z gumy a dokonce i když je pevně políbíte z čisté vášně z jejich samotného bytí, vaše rty se propadnou dovnitř a na žádnou kost nenarazí. Když si je k sobě přitisknete, úplně tají, jako kdyby se zase každou chvíli měla zpět vrátit do vašeho těla.

Ale už od samého začátku má každé dítě v sobě kousek něčeho pevného. Ta slovíčka, když říká „já jsem“ a formuje si tak své já a svou osobnost.

V druhém roce se kosti zpevňují a dítě se napřimuje, lebka je pevná a široká jako helma, která má chránit to jemné uvnitř. A „já jsem“ roste také. Když se na ně díváte, téměř to až můžete spatřit, tvrdé jako jádro dřeva, které prosvítá přes průsvitnou pokožku.

Kosti v obličeji se objevují ve věku šesti let a duše vyzrává v sedmi. Ten proces zapouzdření pokračuje dál a dosahuje vrcholu krásné zářivé schránky adolescenta, kdy je všechna zranitelnost skryta pod perleťovými vrstvami nových osobností, které každý puberťák zkouší, aby zjistil, která by se k němu nejlépe hodila.

V dalších letech se začne od středu šířit tvrdost, každý si hledá svou stránku duše, dokud se „já jsem“ nevypiluje do naprosté přesnosti a jemnosti jako hmyz v jantaru.

Přemýšlela jsem o tom, že už jsem dávno za tímhle stádiem, už jsem dávno ztratila všechny stopy po měkkosti a že jsem na své cestě k pevnosti středního věku. Ale teď mi došlo, že Frankova smrt mě určitým způsobem zranila. A ta zranění se stále rozšiřovala, nyní už to dál nemohu popírat. A tak jsem přivedla svou dceru zpět do Skotska. Už je tvrdá tak jako hřebeny kopců na vysočině a mám naději, že ji její schránka ochrání a udrží pohromadě, zatímco její „já jsem“ může být zraněno.

Ale moje podstata „já jsem“ už dál nedokáže být v izolaci a už nemám žádný ochranný štít, který by ochránil mé zranitelné jádro. Už dávno nevím, co bych měla být já nebo ona; vím jen to, co musím udělat.

To, kvůli čemu jsem přijela zpět a o čem znovu přemýšlím v chladivém vzduchu na vysočině. A hlas mého snu se mi jako ozvěna ozývá ušima i mým srdcem a vrací se s Brianniným dechem ve spánku.

„Jsi moje,“ ozvalo se. „Moje! A já tě nenechám odejít.“

5

Milovaná žena

Hřbitov v St. Kildě se ve slunci zdál klidný. Nebyl úplně v rovině, ležel na náhorní plošině a z jedné strany byl kopec poznamenán geologickým zlomem. Krajina se zvedala a kroutila, takže náhrobní kameny ležely skryté v malých jamkách anebo vyčnívaly na hřebenech drobných vlnek. Pohyby půdy mnohé z nich nahnuly na stranu, že vypadaly jako opilé, nebo se úplně skácely a ležely celé nebo rozlámané na zemi ve vysoké trávě.

„Je to trochu neuspořádané,“ řekl omluvně Roger. Zastavili se u brány hřbitova a prohlíželi si malou sbírku starodávných kamenů, které byly přerostlé a zastíněné řadou mohutných tisů zasazených dávno jako větrolamy pro případ bouří, které se sem hnaly od severního moře. Nyní se začaly kupit mraky, daleko nad vzdálenou zátokou, ale na kopec stále ještě svítilo slunce a vzduch byl teplý a nehybný.

„Můj otec se dával jednou dvakrát do roka dohromady s pár muži a jezdili sem to místo uklízet, ale obávám se, že to už je dávno.“ Na zkoušku se zhoupnul na dřevěné brance, která zaskřípala v pantech visících jen na jednom hřebíku.

„Je to nádherné klidné místo.“ Brianna prošla opatrně rozvrzanou brankou. „Je to opravdu staré, že?“

„Jo, to tedy je. Táta si myslel, že samotný hřbitov postavili na místě dávného kostelíku nebo nějakého jiného chrámu. To je důvod, proč je tady nahoře na takovém nehostinném místě. Jeden z jeho přátel z Oxfordu sem nahoru také přišel a snažil se provádět vykopávky, aby zjistil, co pod ním je, ale samozřejmě nedostal povolení od církve, i když už místo je mnoho let odsvěcené.“

„To byl ale výstup.“ Brianna měla námahou rudé tváře, které pomalu bledly, jak si je ovívala knížkou průvodce. „Opravdu nádhera.“ Prohlížela si místo s obdivem. Hřbitov byl postaven na přirozeně otevřeném prostranství na skále, kameny a dřeva na kostelíku byly položeny ručně, škvíry byly vyplněny rašelinou a blátem, takže stavba vypadala, jako kdyby tady vyrostla a byla přirozenou součástí okolí.

Dveře a okenní rámy byly zdobeny starodávnou řezbou, na některých byly křesťanské symboly nebo ještě o dost starší znaky.

„Je náhrobek Jonathana Randalla někde tady?“ Mávla rukou směrem ke hřbitovu, který byl za brankou už vidět. „Máma bude tak překvapena!“

„Jo, myslím, že ano. Ale sám jsem ho ještě neviděl.“ Doufal, že to překvapení bude příjemné; když se o tom náhrobku zmínil Brianně předešlý večer po telefonu, zněla nadšeně.

„Já vím o Jonathanu Randallovi,“ řekla Rogerovi. „Otec ho stále obdivoval; říkal, že to byl jeden z mála zajímavých lidí v jeho rodokmenu. Myslím, že to byl dobrý voják; táta měl spoustu jeho doporučení a podobných věcí.“

„Opravdu?“ Roger se ohlédl zpět a hledal Claire. „Nepotřebuje tvá máma pomoci s tím lisem na květiny?“

Brianna zakroutila hlavou. „Ale ne. Jen tam u cestičky našla nějakou rostlinu a nemohla si pomoci. Bude tady za chvíli.“

Bylo to klidné místo. Dokonce i ptáci v poledne utichli a tmavé jehličnany, které lemovaly hřbitov, se ani nepohnuly. Nebyl žádný vítr, který by rozhýbal jejich větve. Bez čerstvých hrbolků vykopaných hrobů a plastových květin, které by naznačovaly, že sem ještě pořád někdo chodí, dýchal hřbitov dávným klidem. Bez spěchu a starostí, zbyla po nich jen vzpomínka na jejich životy; zde, v té odlehlé a opuštěné zemi.

Tři návštěvníci postupovali pomalu; uvolněně si prohlíželi hřbitov. Roger s Briannou nahlas předčítali nápisy z kamenů ošlehaných větrem a Claire si šla svým tempem a tu a tam se zastavila, aby utrhla výhonek popínavého vína nebo vytrhla nějakou rostlinku i s kořeny.

Roger se sklonil nad jedním náhrobkem a ušklíbl se; otočil se zpět k Brianně, aby jí přečetl nápis.

„‚Pojďte blíže a čtěte, bez klobouku na hlavě‘,“ četla. „Zde leží Bailie William Watson, který byl známý svými úvahami a svou střízlivostí v pití.“ Brianna vstala od náhrobku a její tvář byla růžová od smíchu. „Nejsou zde žádná data – zajímalo by mne, kdy ten William Watson žil.“

„S největší pravděpodobností v osmnáctém století,“ řekl Roger. „Náhrobky ze sedmnáctého století jsou většinou tak zvětralé, že se ani nedají přečíst, a za posledních dvě stě let zde nebyl nikdo pohřben, protože kostel byl roku 1800 odsvěcen.“

O chvíli později Brianna vykřikla: „Tady je to!“ Vstala a zamávala na Claire, která byla na druhém konci hřbitova a pečlivě si prohlížela něco zeleného, co držela v ruce. „Mami! Pojď sem a podívej se!“

Claire jí zamávala nazpět a šla směrem k místu, kde oba stáli u rovného hranatého kamene, a opatrně překračovala místa s hroby.

„Co je to?“ zeptala se. „Našli jste nějaký zajímavý hrob?“

„No to si teda myslím. Poznáváš to jméno?“ Roger ustoupil dozadu, aby si ho mohla pořádně prohlédnout.

„Ježíši H. Roosevelte Kriste!“ Roger se mírně překvapen podíval na Claire a byl vyděšen, jak byla bledá. Dívala se na ten omšelý kámen a svaly na krku jí poskakovaly, jak křečovitě polykala. Rostlinu, kterou držela v ruce, nevědomky rozdrtila.

„Doktorko Randallová, Claire, jste v pořádku?“

Její jantarové oči byly bledé a chvíli vypadala, že ho vůbec nevnímá. Potom mrkla a vzhlédla. Byla pořád bledá, ale už vypadala lépe, znovu se ovládala.

„Je mi dobře,“ řekla bezbarvým hlasem. Naklonila se a prsty přejížděla po písmenech na kameni, jako kdyby četla Braillovo písmo.

„Jonathan Wolverton Randall,“ četla měkce. „1705-1746. Říkala jsem ti to, že? Ty jeden bastarde, říkala jsem ti to!“ Její hlas, který byl ještě před chvílí tak klidný, byl teď naráz tak rozechvělý a plný potlačované zloby.

„Mami! Jsi v pořádku?“ Brianna byla najednou vylekaná a chytila mámu za paži.

Roger měl pocit, že v očích Claire zahlédl nějaký stín; ten stín byl ale za chvíli pryč, když si uvědomila, že za ní stojí dva lidé a zděšeně na ni zírají. Usmála se, byla to automatická krátká grimasa, a přikývla.

„Ano. Ano, samozřejmě. Jsem v pořádku.“ Rozevřela dlaň a zbytek rozmačkané rostliny spadl na zem.

„Myslela jsem, že budeš překvapena.“ Brianna se dívala s obavami na svou matku. „Není to předek táty? Ten voják, co padl u Cullodenu?“

Claire se podívala dolů k nohám na náhrobní kámen.

„Ano, to je on.“ Řekla. „A je mrtvý, že?“

Roger se na sebe s Briannou podívali. Roger se za to cítil zodpovědný, a tak se dotkl ramene Claire.

„Dnes je moc horko,“ řekl a snažil se být věcný. „Možná bychom měli jít do kostela a schovat se trošku do stínu. Vevnitř je krásně vyřezávaná křtitelnice; opravdu to stojí za to.“

Claire se na něj usmála. Byl to skutečný úsměv, sice působila unaveně, ale byla při smyslech.

„Běžte,“ a pokývla i směrem k Brianně. „Potřebuji trochu čerstvého vzduchu. Chvíli tady ještě zůstanu.“

„Zůstanu s tebou.“ Brianna tam postávala a evidentně nechtěla nechávat matku samotnou, ale Claire se rychle dala dohromady a začala komandovat.

„To je nesmysl,“ řekla rázně. „Jsem úplně v pořádku. Půjdu si sednout do stínu támhle pod stromy. Běžte beze mne. Potřebuji teď být chvíli sama,“ dodala rozhodně, když zahlédla Rogera, jak se nadechuje a chce protestovat.

Bez dalších okolků se otočila a šla pryč směrem k řadě tmavých tisů, které na západní straně lemovaly hřbitov. Brianna váhala a dívala se za ní, ale Roger vzal dívku za loket a tlačil ji směrem ke kostelíku.

„Nejlepší bude nechat ji o samotě,“ zamumlal. „Navíc tvá máma je doktorka, ne? Ona pozná, kdy bude v pořádku.“

„No… myslím, že ano.“ Po posledním ustaraném pohledu na vzdalující se postavu matky mu Brianna dovolila, aby ji odvedl pryč.

* * *

V kostele zůstala už jen dřevěná podlaha a opuštěná křtitelnice, která tam stála jen proto, že se nedala odnést. Mělká nádržka byla vytesána do kamenné římsy, která se táhla podél celé stěny místnosti. Nad ní byla vyřezávaná soška St. Kildy, která se prázdným zrakem dívala do stropu, oči nábožně obrácené vzhůru.

„Pravděpodobně tady byl původně nějaký pohanský bůh,“ řekl Roger a prstem přejížděl po vyřezávané hraně. „Můžeš přesně vidět, kde přidávali závoj a plachetku k původní postavě – o očích ani nemluvě.“

„Jako sázená vejce,“ zasmála se Brianna a obrátila oči v sloup, jak se snažila rytinu napodobit. „A co je tady ta řezba? Vypadá to jako ty symboly na kamenech, které jsme viděly u Clavy.“

Pomalu se procházeli kolem zdi uvnitř kostela, dýchali vzduch prosycený prachem, prohlíželi si starodávnou řezbu v kamenných zdech a studovali malé dřevěné destičky, které tam upevnili dávno zesnulí farníci na památku svých předků, kteří z tohoto světa odešli ještě dříve. Oba mluvili potichu a pořád jedním uchem naslouchali, zda ze hřbitova neuslyší nějaký zvuk, ale všude bylo ticho, a tak se zase uklidnili.

Roger šel za Briannou až do přední části místnosti a sledoval kroutící se pramínky, které se jí uvolnily z copu a padaly jí na krk.

Vše, co vepředu zůstalo, byla dřevěná římsa nad dírou, kde dříve stál kamenný oltář. Roger tam ale pořád cítil mrazení v zádech, jak byl vedle Brianny a díval se na prázdné místo.

Intenzita jeho pocitů byla tak silná, až se mu zdálo, že se musí rozléhat prázdným prostorem jako ozvěna. Doufal, že to nemůže slyšet. Znali se sotva týden a osobní rozhovory spolu skoro vůbec nevedli. Stáhla by se zpět nebo by se alespoň vylekala, kdyby věděla, o čem přemýšlí. Anebo ještě hůře, vysmála by se mu.

Když se na ni potají díval, její tvář byla klidná a vážná. Když se na něj zadívala, se zvláštním výrazem v jejích temných modrých očích, bezmyšlenkovitě se jí dotkl.

Polibek byl krátký a něžný, netrval déle než formalita polibku při svatbě, ale v něm to zanechalo pocit, jako kdyby si tím přislíbili věrnost.

Roger ji pustil, ale pořád cítil na rukou její teplo, rty i tělo a měl pocit, jako kdyby ji stále svíral. Chvíli tam tak stáli a dýchali stejný vzduch, potom ustoupila. Stále cítil její dotyk ve svých dlaních. Zatnul ruce do pěstí, jako kdyby ten pocit chtěl ještě chvíli udržet.

Ticho kostela se během chvíle rozplynulo a ozvěna výkřiku zvedla snad i částečky prachu a roznesla je po místnosti. Roger bez rozmýšlení vyběhl ven, zakopával a škrábal se přes povalené náhrobní kameny a utíkal směrem k temné linii tisů. Prodíral se mezi přerostlými keři, neměl čas odhrnovat větve a podržet je Brianně, která mu byla v patách.

Ve stínu uviděl bledou tvář Claire Randallové. Byla úplně bez barvy a oproti tmavým větvím tisů vypadala jako zjevení. Chvíli tam stála, potom se zapotácela a zhroutila se na kolena do trávy, jako kdyby jí nohy vypověděly službu.

„Mami!“ Brianna poklekla vedle schoulené postavy a třela jí dlaň. „Mami, co se stalo? Jdou na tebe mdloby? Měla by sis dát hlavu mezi kolena. Tady, pojď se položit.“

Claire odmítala rady svého potomka a její hlava se znovu vztyčila na tenkém krku.

„Nechci si lehnout,“ zalapala po dechu. „Já chci… ach, Bože. Svatý Bože.“ Klekla si do nehybné trávy a třesoucí rukou se dotkla kamene. Byla to jednoduchá žulová deska.

„Doktorko Randallová! Ehm, Claire?“ Roger poklekl vedle ní z druhé strany a vzal ji pod paži, aby jí podepřel. Byl opravdu vyděšen jejím výrazem. Na spáncích jí vyrazily krůpěje potu a vypadala, jako kdyby se měla každou chvíli sesypat na zem. „Claire,“ řekl znovu a snažil se ji probrat z tranzu, do kterého zdá se znovu upadla. „Co je to? Je to jméno, které znáte?“ Jak mluvil, jeho vlastní slova mu zvonila v uších. Od osmnáctého století se tady nepohřbívalo, říkal Brianně. Za posledních dvě stě let tady nikdo nebyl pohřben.

Claire zvedla prsty a dotkla se kamene, jako kdyby se dotýkala těla, jemně přejížděla písmena, která už byla počasím omšelá, ale stále čitelná.

„JAMES ALEXANDER MALCOLM MACKENZIE FRASER“ četla nahlas. „Ano, znám ho.“ Její ruka poklesla a přejela trávu, která tady hustě rostla kolem kamene a zakrývala písmena psaná dole u země.

„Milovaný manžel Claire,“ četla.

„Ano, znala jsem ho,“ řekla znovu tak tiše, že ji Roger stěží slyšel. „Já jsem ta Claire. Byl to můj manžel.“ Potom vzhlédla a podívala se do tváře dcery, která stála nad ní celá bledá a v šoku. „A tvůj otec,“ dodala.

Roger a Brianna se dívali na ni dolů. Kolem bylo ticho, šustění tisů nad nimi ani nebylo slyšet.

* * *

„Ne!“ řekla jsem rozčíleně. „Už po páté – ne! Nechci se napít vody. Nepřehřála jsem se na slunci. Nejsem v bezvědomí. Nejsem nemocná. A nepomátla jsem se, ačkoliv to je to, na co myslíte.“

Roger s Briannou se na sebe podívali a bylo jim jasné, že to si přesně oba mysleli. Oba mě vzali pod paží a odvedli mě ze hřbitova ven do auta. Odmítla jsem jet do nemocnice a tak jsme jeli zpět na faru. Roger nalil whisky na šok, ale pořád sledoval telefon a zřejmě přemýšlel i o jiné pomoci – předpokládám o svěrací kazajce.

„Mami.“ Brianna mluvila utěšujícím hlasem a natáhla ruku, aby mi shrnula vlasy z tváře. „Jsi rozrušená.“

„Jistě, že jsem rozrušená!“ odsekla jsem. Zhluboka jsem se nadechla, celá jsem se chvěla a stiskla jsem pevně rty, dokud jsem si nebyla jista, že budu schopna mluvit klidně.

„Samozřejmě, že jsem rozčilená,“ začala jsem, „ale nejsem blázen.“ Odmlčela jsem se, abych se znovu ovládla. Takhle jsem to nechtěla udělat. Nebyla jsem si úplně jistá, co jsem chtěla udělat, ale určitě to nebylo tohle, vychrlit ze sebe pravdu bez jakékoliv přípravy a aniž bych měla nějaký čas na srovnání svých myšlenek. Když jsem uviděla ten zatracený hrob, zbortilo to jakékoliv mé plány.

„Sakra, Jamie Frasere!“ řekla jsem naštvaně. „Co tu k čertu děláš; od Cullodenu je to flák cesty!“

Brianna měla oči na stopkách a Roger sahal po telefonu. Náhle jsem zmlkla a zamyslela se.

Uklidni se, Beauchampová, říkala jsem si. Zhluboka se nadechni. Jednou… podruhé… ještě jednou. Už je to lepší. Teď. Je to velice jednoduché; jediné, co musíš udělat, je říci jim pravdu. Kvůli tomu jsi přijela do Skotska, ne?

Otevřela jsem ústa, ale nevyšel žádný zvuk. Zavřela jsem ústa i oči a doufala, že se uklidním, pokud neuvidím ty dvě popelavě bledé tváře před sebou. Jen… mi… prosím… dovol… říci… pravdu, modlila jsem se, aniž bych věděla ke komu. Asi k Jamiemu.

Už jsem tu pravdu jednou říkala, ale nedopadlo to dobře.

Pevně jsem stiskla víčka k sobě. Znovu jsem cítila kolem sebe ten nemocniční zápach a pod tváří zmuchlaný polštář. Odněkud z chodby se ozval Frankův hlas, přeskakoval hněvem.

„Co tím myslíte, netlačte na ni? Netlačit na ni? Moje žena byla tři roky pryč a vrátila se špinavá, zneužitá a těhotná, pro boha, a já se nesmím na nic zeptat?“

A také doktorův hlas, který ho tišil. Zachytila jsem slova ‚halucinace‘ a ‚traumatický šok‘ a ‚nechte to na později, starý brachu, alespoň na chvíli‘ a Frankův hlas se pomalu ztrácel chodbou pryč. Ten povědomý hlas, který ve mně znovu probudil bouři žalu, hněvu a hrůzy.

Schoulila jsem se na obranu do klubíčka, polštář jsem si tiskla k hrudi a skousla ho, jak silně jsem jen mohla, až jsem ucítila roztrženou bavlnu a hedvábný dotek peří na mých rtech.

Znovu jsem to pocítila. Zastavila jsem vzpomínky a otevřela oči.

„Podívejte,“ řekla jsem tak vážně, jak jen to šlo. „Je mi to líto, vím, jak to zní. Ale je to pravda a už s tím nic nenadělám.“

Tato řeč Briannu nijak nepřesvědčila a přitiskla se ještě blíže k Rogerovi. I Roger ztratil ten sebejistý pohled a byl na něm zřejmý obezřetný zájem. Je opravdu možné, že by měl takovou představivost, aby byl schopen tu pravdu unést?

Jeho výraz mi dodal naděje a povolila jsem sevření pěstí.

„Mohou za to ty zatracené kameny,“ řekla jsem. „Znáš ten kruh z menhirů, na začarovaném kopci, tam na západě?“

„Craigh na Dun,“ zamumlal Roger. „Ten?“

„Přesně ten.“ Přikývla jsem. „Možná budeš znát ty pověsti o začarovaných kopcích? O lidech, kteří byli lapeni do kamenných pastí a probudili se o dvě stě let později?“

Brianna v tu chvíli zbystřila.

„Mami, opravdu si myslím, že bys měla jít nahoru a lehnout si,“ řekla. Napůl vstala ze židle. „Půjdu se podívat po Fioně.“

Roger jí položil ruku na rameno, aby ji zastavil.

„Ne, počkej,“ řekl. Podíval se na mě se směsicí zájmu vědce, který vkládá pod mikroskop další vzorek. „Pokračujte,“ řekl.

„Děkuji,“ řekla jsem suše. „Nemějte strach, nebudu vám tady blekotat nic o vílách a skřítcích; jen jsem chtěla, abyste věděli, že ty legendy se zakládají na určitém základě. Nemám ani tušení, co to tam nahoře je, ani jak to pracuje, ale pravda je…,“ zhluboka jsem se nadechla, „ale pravdou je, že jsem tím zatraceným kamenným kruhem na kopci prošla v roce 1945 a skončila dole pod ním v roce 1743.“

Přesně tohle jsem řekla i Frankovi. Chvíli na mě zíral, potom vzal z mého nočního stolku vázu s květinami a mrskl s ní o podlahu.

Roger vypadal jako vědec, jehož nový mikrob zvítězil. Nevím proč, ale byla jsem tak zabrána do toho najít ta správná slova, že to možná znělo bláznivě.

„První člověk, na kterého jsem narazila, byl anglický dragoun v plné polní,“ řekla jsem. „Už ten mi naznačil, že něco není v pořádku.“

Roger se najednou rozzářil, ale Brianna pořád vypadala vyděšeně. „No, to si dokážu představit,“ řekl.

„Ale problém byl v tom, že jsem se neuměla vrátit, chápete.“ Raději bych to vyprávěla Rogerovi, který vypadal, že mi alespoň naslouchá bez ohledu na to, zda mi věří nebo ne.

„A navíc v té době se ženy v těch místech vůbec bez doprovodu nepohybovaly, a pokud ano, tak na sobě neměly šaty s potiskem a lehké sáčko,“ vysvětlovala jsem. „Každý, koho jsem potkala, tím dragounem počínaje, se na mě díval, jako že se mnou něco není v pořádku – ale nevěděli, co to je. A jak mohli? Také jsem to neuměla vysvětlit o nic lépe než teď – a útulky pro choré byly mnohem méně přívětivé, než jsou dnes. Žádné dárkové košíky,“ dodala jsem s náznakem humoru. Ale evidentně to nemělo úspěch; Brianna se ušklíbla a tvářila se ještě více ustrašeně než dříve.

„Ten dragoun,“ řekla jsem a při vzpomínce na Jonathana Wolvertona Randalla, kapitána osmých dragounů Jeho Veličenstva, jsem se zatřásla hrůzou. „Nejdřív jsem si myslela, že je to halucinace, protože ten muž byl velice podobný Frankovi a já si myslela, že je to on.“ Podívala jsem se na stolek, kde ležel jeden výtisk Frankovy knihy a na jejím přebalu byla fotografie snědého a pohledného muže.

„To je ale náhoda,“ řekl Roger a bystře mě sledoval.

„Ano, ale i ne,“ řekla jsem jim a odtrhla jsem oči od stohu knih. „Byl to Frankův předek. Všichni muži v jeho rodině měli shodné rysy – tedy alespoň ty fyzické,“ dodala jsem a pomyslela si, že o těch ostatních stránkách raději pomlčím.

„A jak – jak vypadal?“ Brianna vypadala, že se už pomalu začíná probírat ze šoku.

„Byl to zatracenej oplzlej zvrhlík,“ řekla jsem. Dva páry očí se hrůzou rozšířily a pohlédly na sebe.

„Nemusíte se takhle tvářit,“ řekla jsem. „Zvrácenost byla v osmnáctém století běžná; to není nic nového. Možná to jen bylo horší, protože to nikoho nezajímalo, alespoň pokud se to provozovalo v tichosti a drželo pod pokličkou. A Black Jack Randall byl voják; velel pevnosti na vysočině a měl za úkol držet klany na uzdě – byl tím oficiálně pověřen.“ Zhluboka jsem se napila ze sklenice s whisky, kterou jsem stále držela.

„Rád ubližoval lidem,“ řekla jsem. „Dělal to moc rád.“

„On ublížil… i vám?“ Roger se po malé odmlce delikátně zeptal. Bree vypadala, že se ponořila sama do sebe, pleť na lícních kostech měla napnutou.

„Ne přímo. A alespoň ne moc.“ Zatřásla jsem hlavou. Ucítila jsem zamrazení v žaludku, whisky tomu alespoň trochu pomohla. Jack Randall mě tam jednou udeřil. Měla jsem to v paměti jako bolest z dlouho léčené rány.

„Měl velice vybrané chutě. Ale byl to Jamie…, koho chtěl.“ Za žádných okolností bych nepoužila slovo milovaný. Krk se mi svíral a já jsem polkla poslední kapky whisky. Roger podržel dekantér a pozvedl tázavě jedno obočí. Přikývla jsem a přidržela sklenici.

„Jamie. To je Jamie Fraser. A on byl…“

„Byl to můj manžel,“ řekla jsem.

Brianna zatřásla hlavou, jako když kůň odhání mouchy.

„Ale ty jsi měla manžela,“ řekla. „Tys nemohla… ani kdyby… chci jen říci… to jsi nemohla.“

„Musela jsem,“ řekla jsem příkře. „Neudělala jsem to schválně.“

„Matko, nemůžeš se vdát jen tak čirou náhodou!“ Brianna ztrácela svůj vyrovnaný postoj. Myslím, že to bylo dobře, další možností by byl hněv.

„No, ona to nebyla úplně náhoda,“ řekla jsem. „Byla to nejlepší alternativa, jak být uchráněna před Jackem Randallem. Jamie si mě vzal, aby mě ochránil – bylo to od něj zatraceně šlechetné,“ skončila jsem a dívala se na Bree přes okraj sklenice. „Nemusel to udělat, ale udělal.“

Vynořily se mi vzpomínky na naši svatební noc. Byl panic a ruce se mu třásly, když se mě dotýkal. Také jsem se obávala – měla jsem pro to důvod. A potom mě ve tmě držel, nahou proti své hrudi, jeho stehna teplá a silná mezi mými a mumlal něco do záplavy mých vlasů.

„Neboj se, teď už jsme na všechno dva.“

„Chápeš,“ podívala jsem se znovu na Rogera, „nemohla jsem se vrátit zpět. Utíkala jsem před kapitánem Randallem, když mě Skotové chytili. Byla to skupina honáků dobytka. Jamie byl mezi nimi, byli to lidé od jeho matky, MacKenziové z Leochu. Nevěděli, co si se mnou počít, tak mě vzali s sebou jako rukojmí. A znovu jsem nemohla pryč.“

Pamatuji si na můj nezdařený pokus o útěk z hradu Leoch. A na ten den, kdy jsem Jamiemu řekla pravdu – a on, nevěřil mi stejně jako potom Frank – ale alespoň se snažil vypadat, jako že mi věří. Vzal mě zpět ke kamenům na tom kopci.

„Možná si myslel, že jsem čarodějnice,“ řekla jsem, oči jsem měla zavřené a usmála jsem se nad tou myšlenkou. „Teď si myslí, že jsem blázen, tehdy si mysleli, že jsem čarodějnice. Jiné zvyklosti,“ vysvětlovala jsem a otevřela oči. „Dnes se psychologií nazývá to, co byla dříve magie.“ Roger trochu překvapeně přikývl.

„Soudili mě za čarodějnictví,“ řekla jsem. „Ve vesnici Cranesmuir, hned pod hradem. Jamie mě zachránil a hned potom jsem mu to pověděla. A on mě vzal na ten kopec a řekl, ať se vrátím zpět. Zpět k Frankovi.“ Odmlčela jsem se a zhluboka nadechla. Vybavilo se mi to říjnové odpoledne, kdy se mi po tak dlouhé době zase dostal osud do mých rukou a volba nepadla, ale mohla jsem si vybrat sama.

„Vrať se!“ řekl. „Tady tě nic nečeká! Jen nebezpečí.“

„Opravdu tady pro mě nic není?“ zeptala jsem se. A tak jsem se rozhodla.

„Už bylo příliš pozdě,“ řekla jsem a dívala jsem se dolů na ruce složené v klíně. Obloha se zatáhla a schylovalo se k dešti, ale i v tom slábnoucím světle mi na rukou zářily dva snubní prsteny, zlatý a stříbrný. Když jsem si brala Jamieho, tak jsem Frankův zlatý ze své levé ruky nesundala; a Jamieho stříbrný jsem nosila na čtvrtém prstu pravé ruky celých těch dvacet let, co mi ho navlékl.

„Milovala jsem Franka,“ řekla jsem tiše, na Bree jsem se nepodívala. „Moc jsem ho milovala. Ale v tu dobu byl Jamie srdcem a dechem mého těla. Nemohla jsem ho opustit. Nemohla,“ řekla jsem a prosebně se podívala na Bree. Dívala se na mě s kamennou tváří.

Znovu jsem se zadívala dolů na ruce a pokračovala.

„Vzal mě do svého domova – Lallybrochu, tak mu říkali. Nádherné místo.“ Znovu jsem zavřela oči, abych se nemusela podívat Brianně do tváře, a snažila jsem se vybavit si panství Broch Tuarach – Lallybroch, jak mu říkali lidé, kteří tam žili. Byl to krásný venkovský statek s lesy a potoky; byla tam dokonce i úrodná půda, která byla na vysočině vzácná. Nádherné mírumilovné místo, skryté mezi vysokými kopci a pohořím před obnovenými sváry, které trápily sídla kolem. Ale Lallybroch mohl poskytnout jen dočasné útočiště.

„Jamie byl psanec,“ řekla jsem a za zavřenými víčky jsem viděla ty rány po bičování, které zanechal Angličan na jeho zádech. Síť tenkých bílých čar, které na ramenou vypadaly jako pavučina. „Na jeho hlavu byla vypsaná odměna. Jeden z jeho vlastních nájemců ho zradil Angličanům. Ti ho zajali a odvezli do věznice ve Wentworthu, aby ho pověsili.“

Roger si dlouze hvízdnul.

„Zatracené místo,“ poznamenal. „Viděla jste to? Zdi musí být silné alespoň deset stop!“

Otevřela jsem oči. „To jsou,“ řekla jsem suše. „Byla jsem uvnitř. Ale i ty nejsilnější zdi mají dveře.“ Pocítila jsem ten záchvěv zoufalé odvahy, kterou jsem měla uvnitř vězení ve Wenthworth, který mě tísnil na srdci. Kdybych to pro tebe mohla udělat, řekla jsem Jamiemu tiše, udělala bych to také. Ale pomoz mi, ty zatracený velký Skote, pomoz mi!

„Dostala jsem ho ven,“ řekla jsem a zhluboka se nadechla. „Nebo alespoň to, co z něj zbylo. Té pevnosti velel Jack Randall.“ Tohle jsem si už nechtěla znovu vybavovat, ale nešlo to zastavit. Jamie, nahý a od krve, na podlaze sídla Eldridge, kde jsme našli útočiště.

„Nedovolím, aby mě zase dostali, Sassenachová,“ řekl mi, zuby zaťaté bolestí, když jsem mu rovnala zpřerážené kosti na ruce a čistila rány. „Sassenachová.“ Říkal mi tak od samého začátku; galský výraz pro cizinku. Pro Angličanku. Nejprve z legrace, potom z lásky.

A já jim nedovolila, aby ho našli. Za pomoci jeho příbuzného, příslušníka Fraserova klanu Murtagha, jsem ho převezla přes Kanál do Francie. Útočiště jsme nalezli v opatství St. Anne de Beaupré, kde byl jeden z Jamieho strýců opatem. A když jsme tam našli bezpečí, zjistila jsem, že záchranou jeho života můj úkol nekončí.

To, co mu provedl Jack Randall, proniklo až do jeho duše tak hluboko jako copy biče do kůže a masa na jeho zádech a zanechalo stejně hluboké jizvy. Nebyla jsem si jistá; a nejsem dokonce ani teď; zda jsem udělala vše, když jsem ho dávala dohromady a probudila v něm temné démony; jaká je vlastně v určité chvíli tenká hranice mezi léčbou a magií.

Stále ještě cítím ten drsný tvrdý kámen, kterým mě udeřil a tu sílu zuřivosti, kterou jsem z něj vytrhla; ty ruce, které svíraly mé hrdlo a ta plamenná kreatura, která mne pronásledovala v temnotách.

„Ale já jsem ho vyléčila,“ řekla jsem měkce. „Vrátil se ke mně.“

Brianna pomalu kroutila hlavou, vyděšená, ale s tvrdohlavostí, kterou jsem velice dobře znala. „Grahamové jsou hlupáci, Campbellové prolhaní, MacKenziové okouzlující, ale úskoční a Fraserovci jsou tvrdohlaví,“ řekl mi jednou Jamie, když mi chtěl zevrubně popsat jednotlivé klany. A nebyl daleko od pravdy, Fraserovci byli velice tvrdohlaví, jeho nevyjímaje. Ani Bree ne.

„Tomu nevěřím,“ řekla rezolutně. Posadila se rovně a zblízka si mě prohlížela. „Možná jsi příliš přemýšlela o těch mužích od Cullodenu,“ řekla. „Možná jsi byla potom pod stresem a k tomu tátova smrt…“

„Frank nebyl tvůj otec,“ řekla jsem bez obalu.

„Ale byl!“ rozlítila se tak, že nás to oba zaskočilo.

Frank časem přistoupil na doktorovo naléhání, že nutit mě ‚přijmout realitu tak, jak je‘, by mohlo ublížit mému těhotenství. Na chodbách se toho hodně šuškalo – a sem tam i nějaký ten křik – ale nakonec to pátrání po pravdě vzdal. A já, s křehkým zdravím a s bolestí na srdci, jsem nakonec vzdala opakovat mu tu pravdu dokola.

Tentokrát jsem se ale vzdát nehodlala.

„Slíbila jsem to Frankovi,“ řekla jsem. „Před dvaceti lety, kdy ses narodila. Chtěla jsem ho opustit, ale on mě nenechal odejít. Miloval tě.“ Cítila jsem, jak mi zjihnul hlas, když jsem se na Briannu podívala. „Nemohl uvěřit pravdě, ale samozřejmě věděl, že není tvým otcem. Požádal mě, abych ti to neříkala – aby byl tvým jediným otcem – pokud bude žít. A potom – řekl mi – je to na tobě.“ Polkla jsem a olízla si suché rty.

„Dlužila jsem mu to,“ řekla jsem. „Protože tě miloval. Ale teď je Frank mrtvý – a ty máš právo vědět, kdo jsi.“

„Pokud o tom pochybuješ,“ řekla jsem, „běž do Národní galerie. Je tam portrét Elleny MacKenziové; Jamieho matky. Má na krku tohle.“ A rukou jsem se dotkla perlového náhrdelníku. Stužky barokních sladkovodních perel ze skotských řek, oddělených proužky zlata. „Jamie mi je dal v náš svatební den.“

Podívala jsem se na Briannu, která tam seděla napřímená a ztuhlá, lícní kosti zaťaté na protest. „Vezmi si do ruky zrcátko,“ řekla jsem. „Pořádně se podívej na portrét a potom do něj. Není to úplně přesná podoba, ale jsi své babičce velice podobná.“

Roger se díval na Briannu, jako kdyby ji předtím nikdy neviděl. Díval se na nás z jedné na druhou, potom vypadal, jako kdyby si něco rozmyslel, pokrčil rameny a vstal z pohovky, kde seděl vedle Brianny.

„Mám něco, co bys asi měla vidět,“ řekl rozhodně. Rychle přešel místnost ke starému reverendovu stolu s přihrádkami a z jedné vytáhl svazek zažloutlých novinových výstřižků stažených gumičkou.

„Až je dočteš, podívej se na data,“ řekl Brianně a podával jí je. Stále ještě stál, když se otočil na mě a prohlížel si mě neosobním pohledem, který jsem znala od vědců, které zajímají jen fakta. Ještě pořád nevěřil, ale měl dost představivosti, aby o tom alespoň pochyboval.

„Sedmnáct set čtyřicet tři,“ řekl, jak si sám pro sebe přemýšlel. S údivem zakroutil hlavou. „A já si myslel, že to byl nějaký muž, kterého jste tady v roce 1945 potkala. Pane bože, nikdy by mě nenapadlo, bože, a koho taky ano?“

Překvapilo mě to. „Vy jste to věděl? O otci Brianny?“

Pokývl směrem k výstřižkům, které Brianna držela v rukou. Ještě na ně ani nepohlédla, ale zírala na Rogera, napůl vyděšeně a napůl naštvaně. Viděla jsem blesky v jejích očích a myslím, že i v Rogerových. Rychle se od ní otočil směrem ke mně s otázkou.

„Takže ta jména mužů, která jste mi dala, ti, kteří bojovali u Cullodenu – vy jste je znala?“

Trošku jsem si oddechla. „Ano, znala jsem je.“ Na východě zahřmělo a do vysokých oken studovny udeřily kapky deště. Brianna měla hlavu skloněnou nad výstřižky a prameny vlasů jí zakrývaly vše kromě špičky nosu, který byl jasně červený. Jamie vždy zrudnul, když byl rozčílený nebo naštvaný. Moc dobře jsem znala rysy Frasera, když měl vybuchnout.

„A byla jste ve Francii,“ zamumlal Roger, který si mě stále pozorně prohlížel. Šok z jeho tváře pomalu mizel a zračilo se v ní nějaké tušení nebo spíše určitý druh vzrušení. „Nepředpokládám, že jste znala…“

„Ano, znala jsem ho,“ řekla jsem mu. „Kvůli tomu jsme jeli do Paříže. Řekla jsem Jamiemu o Cullodenu – o roku 1745 a co se stane. Jeli jsme do Paříže, abychom se pokusili zastavit Karla Stuarta.“

ČÁST DRUHÁ

Pretendenti

LE HAVRE, FRANCIE: ÚNOR 17

6

Bouře

„Chléb,“ zamumlala jsem slabě a oči jsem měla pevně zavřené. Od velkého teplého objektu vedle mne nepřicházela žádná odpověď, byl slyšet pouze jeho dech.

„Chléb!“ řekla jsem trochu hlasitěji. Povlečení vedle mne se úlekem zachvělo a já jsem se chytila rohu matrace a s vypětím všech sil se snažila udržet.

Ze vzdáleného konce postele se ozývaly přerývané zvuky, následované navlékáním spodek, výkřiky v galštině, slabé dupnutí holých nohou na prkennou podlahu a potom prohýbání se matrace pod vahou těžkého těla.

„Tady, Sassenachová,“ řekl znepokojený hlas a já ucítila dotek oschlého chleba na dolním rtu. Poslepu jsem ho ohmatávala, aniž bych otevřela oči, pak ho pevně sevřela a opatrně začala žvýkat a s námahou polykala každé sousto. Lepší by to bylo s vodou.

Suché žmolky chleba pomalu putovaly hrdlem dolů, až skončily v žaludku, kde ležely jako hromádky kamenů. Návaly na zvracení pomalu ustávaly a mé vnitřnosti se alespoň trošku ztišily. Otevřela jsem oči, abych viděla zjitřenou tvář Jamieho Frasera skloněnou jen pár palců nade mnou.

„Ach!“ řekla jsem překvapeně.

„Jsi už v pořádku?“ zeptal se. Když jsem přikývla a chabě se pokoušela vstát, podepřel mne paží a snažil se mi pomoci. Sedl si vedle mne na roh postele, něžně si mě k sobě přitáhl a chtěl mi uhladit mé vlasy rozcuchané spaním.

„Ty můj chudáčku,“ řekl. „Pomohla by trocha vína? Mám tady láhev bílého.“

„Ne. Ne, děkuji.“ Krátce jsem se zatřásla při pomyšlení na pití bílého rýnského – vybavila jsem si těžkou ovocnou chuť jen při této zmínce – a narovnala jsem se.

„Za chvíli budu v pořádku,“ řekla jsem s nuceným úsměvem. „Neměj strach, u těhotné ženy je to normální, že jí bývá po ránu špatně.“

S pochybnostmi se na mě Jamie podíval, potom vstal a šel si sebrat své věci z židle u okna. Francie je v únoru chladná a ledově mrazivá a skleněné panely v oknech byly zvenčí pokryty námrazou.

Byl nahý a pupínky husí kůže mu na ramenou a nohou ukazovaly zlatorudé chloupky. Na chlad byl zvyklý, a tak se ani nechvěl, ani nespěchal s oblékáním ponožek a košile. Na chvíli se při oblékání zastavil, vrátil se ke mně a objal mě.

„Vrať se do postele,“ navrhoval mi. „Pošlu sem komornou, aby rozdělala v krbu oheň. Trochu si odpočiň a teď se najez. Nebude ti snad špatně, že?“ Nebyla jsem si úplně jistá, ale souhlasně jsem přikývla.

„To si nemyslím.“ Po očku jsem se podívala za sebe na postel; přehoz na postel, jaký bývá ve většině hostinců, nebyl moc čistý. Ale stříbro v Jamieho kapse nám zaručilo nejlepší pokoj hostince a matrace na úzké posteli byla vycpaná husím peřím a ne bavlnou nebo řezankou.

„Hm, možná si na chvíli lehnu,“ zamumlala jsem a zvedala nohy z ledové podlahy a schovávala je pod pokrývku a hledala poslední zbytky tepla. Zdálo se, že můj žaludek se zklidnil natolik, abych mohla riskovat napít se vody. Nalila jsem si plný šálek z konvice, kterou jsme měli na pokoji.

„Co tam přešlapuješ?“ zeptala jsem se a opatrně usrkávala. „Tady nahoře nejsou pavouci nebo snad ano?“

Jamie zakroutil hlavou a utáhl si v pase kilt.

„Ale ne,“ řekl. Rukama si zavazoval kilt a hlavou se sklonil nad stůl. „Jen krysa. Asi šla za chlebem.“

Podívala jsem se dolů a na podlaze zahlédla malé šedivé stvoření s kapičkami krve na čumáku. Vyskočila jsem z postele.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsme po chvíli mdle. „Nezbylo nic, co by mohla sebrat.“

„Vypláchni si ústa, Sassenachová, ale proboha nepolykej to.“ Jamie mi podal kalíšek, látkovým ubrouskem mi utřel ústa, jako kdyby si myslel, že jsem malé nepořádné dítě, a potom mě zvedl a položil zpět do postele. V obavách se nade mnou zamračil.

„Možná bych tady měl raději zůstat,“ řekl. „Mohu poslat zprávu.“

„Ne, ne, budu v pořádku,“ řekla jsem. A byla jsem. Neustále jsem ráno zápasila s tím, abych přemohla zvracení a udržela jídlo v žaludku. Jakmile byl zápas u konce, cítila jsem se zase mnohem lépe. Kromě kyselé pachutě v ústech a slabých břišních bolestí jsem se jinak cítila úplně normálně. Odhodila jsem přikrývku a postavila se, abych to názorně ukázala.

„Vidíš? Budu v pořádku. A ty už musíš jít; to se nedělá, nechat čekat svého bratrance.“

Pomalu jsem se zase začínala cítit dobře, i když pod dveřmi táhlo a chladný vzduch jsem cítila až pod košilkou. Jamie pořád váhal, nevěděl, zda mě může opustit. Šla jsem k němu a pevně ho objala. Jednak proto, abych ho ujistila, že budu v pořádku, a jednak i z toho důvodu, že krásně hřál.

„Brrr,“ řekla jsem. „Pro boha, jak můžeš být tak krásně teplý, když na sobě nemáš nic jiného než ten kilt?“

„Mám taky košili,“ zaprotestoval a usmál se na mě.

Chvíli jsme se k sobě tiskli a vychutnávali si teplo svých těl v tom chladném francouzském ránu. Na chodbě se ozývalo šourání komorné s otepí třísek na podpal, které se blížilo.

Jamie se pohnul a přitiskl se ke mně ještě těsněji. Vzhledem k tomu, že v zimě se velice těžko cestovalo, trvalo nám týden, než jsme se dostali ze St. Anne do Le Havru. A pro pozdní příjezdy do neutěšených hostinců, mokří, špinaví a třesoucí se únavou a zimou a vzhledem k mým zhoršujícím se ranním nevolnostem, jsme se od poslední noci v St. Anne už skoro vůbec nedotýkali.

„Nepůjdeš do postele se mnou?“ zvala jsem ho něžně.

Zaváhal. Síla jeho touhy byla zřetelná i přes látku jeho kiltu a jeho ruce byly teplé na mých studených dlaních, ale on se nepohnul, aby mě vzal do náruče.

„No…,“ řekl pochybovačně.

„Ty ale chceš nebo ne?“ řekla jsem a zajela jsem mu rukou pod kilt, abych se ujistila.

„Ach! Ehm…, ano. Ano, chci.“ Důkaz v mé ruce to jen potvrdil. Lehce zamručel, když jsem mu rukou zajela mezi stehna. „Och, pane bože. Nedělej to, Sassenachová; měl bych se od tebe držet dál.“

Potom mě objal svými dlouhými pažemi a já zanořila tvář do záhybů jeho bílé košile, která voněla po škrobu, který používal bratr Alfonse v opatství.

„Proč bys měl?“ řekla jsem zamuchlaná do jeho prádla. „Máš ještě chvíli čas, ne? Do doků je to jen kousek.“

„To není kvůli tomu,“ řekl a hladil mi moje neposlušné vlasy.

„Anebo jsem moc tlustá?“ Ve skutečnosti bylo moje bříško ještě pořád ploché a kvůli nevolnostem jsem byla štíhlejší než předtím. „Anebo je to…?“

„Ne,“ řekl a usmál se. „Moc mluvíš.“ Sklonil se a políbil mě, vzal mě do náručí a odnesl na postel, kde si mě posadil na klín. Lehla jsem si a stáhla si ho na sebe.

„Claire, ne!“ zaprotestoval, když jsem mu začala rozepínat kilt.

Zírala jsem na něj. „Proč ne?“

„Dobře,“ řekl neobratně a trošku zčervenal. „Děťátko…, chci tím říci, že mu nechci ublížit.“

Zasmála jsem se.

„Jamie, nemůžeš mu ublížit. Zatím není větší než špička mého prstu.“ Zvedla jsem prst jako názornou ukázku a potom jsem mu s ním přejížděla spodní ret. Náhle mě chytil za ruku a sklonil se nade mne, aby mne políbil. Chtěl se vymanit z mého lechtání prstem.

„Jsi si jistá?“ zeptal se. „Myslím… přemýšlel jsem, zda by mu to nevadilo…“

„Ani si toho nevšimne,“ ujistila jsem ho a znovu jsem mu začala rozepínat kilt.

„No…, pokud si tím seš jistá.“

Ozvalo se rázné zaťukání na dveře a s galským načasováním se komorná nahrnula dovnitř a neopatrně odřela dveře polenem, jak se otáčela. Vzhledem k poškrábaným dveřím a futrům to ale vypadalo, že to je její běžný postup.

„Bonjour, monsieur, madame,“ zamumlala s odměřeným pokývnutím směrem k posteli, když se belhala ke krbu. Svým postojem ale říkala, že je to v pořádku jen pro některé lidi, a to bylo hlasitější než její slova. Už jsem ale byla zvyklá na to, jak se personál chová k zákazníkům hostinců v jakékoliv situaci v negližé, přijala jsem to jako fakt a zamumlala jsem na oplátku něco jako „Bonjour, mademoiselle“ a nechala to být. Na pokoji jsem nechala i kilt Jamieho a vklouzla jsem pod přikrývku a přetáhla si ji i přes hlavu, aby nebyly vidět moje rudé tváře.

Jamie rychle našel vhodný podhlavník, který si položil do klína, o něj opřel lokty a o obrácené dlaně zase bradu a vedl tak duchaplnou konverzaci se služebnou na téma výborné kuchyně zdejšího domu.

„A kde nakupujete víno, mademoiselle?“ zeptal se zdvořile.

„Jak kdy, to je různé.“ Pokrčila rameny a rychle zkušenou rukou skládala dřevo na podpal. „Podle nejnižší ceny.“ Její buclatá tvář se nakrčila, jak se na Jamieho podívala od ohniště.

„Docela dost jsem ho popil,“ řekl a zakřenil se na ni, ona se také pobaveně usmála.

„Vsadím se, že vám za stejnou cenu, za jakou nakupujete, mohu nabídnout dvakrát lepší kvalitu,“ udělal jí nabídku. „Řekněte to vaší paní.“

Zvedla nedůvěřivě jedno obočí. „A jaká je vaše cena, monsieur?“

Udělal ryze galské gesto, jako že se vzdává. „Žádná, mademoiselle. Jedu zastupovat jednoho mého příbuzného, který prodává vína. Tak bych mu na uvítanou mohl dovézt nějaký obchod, ne?“

Přikývla, chápala to jako rozumnou nabídku a jak vstávala od ohně, tak něco zavrčela.

„Dobrá, monsieur. Promluvím s patronne.“

Dveře se za služebnou zabouchly, dost jim také pomohl její zkušený pohyb bokem, jak procházela. Potom Jamie odložil podhlavník, vstal a začal si zapínat kilt.

„Kam si myslíš, že půjdeš?“ zaprotestovala jsem.

Podíval se na mě a po jeho široké tváři mu přelétl váhavý úsměv.

„No, dobrá… a jsi si jistá, že ti na tom záleží, Sassenachová?“

„Ano, pokud tobě také,“ řekla jsem a nemohla jsem si pomoci.

Vážně si mě prohlížel.

„Právě proto bych měl teď hned jít.“ řekl. Nechal kilt spadnout na podlahu a jen tak v košili se posadil vedle mne na postel, až pod jeho vahou zavrzala.

Jeho dech se zrychlil, jak odhrnul přikrývku a rozhrnul přední díl mého nočního prádla, aby odhalil ňadra. Sklonil hlavu a každé políbil, jemně se jazykem dotýkal bradavek, které jako mávnutím kouzelného proutku ztvrdly; oproti mé bledé pokožce byly temně růžové.

„Bože, ty jsou tak nádherné,“ zamumlal a opakoval postup i na druhé straně. Vzal obě ňadra do dlaní a obdivoval je.

„Jsou větší,“ řekl, „o kousek. A bradavky jsou tmavší.“ Ukazováčkem přejel po záhybu malého chloupku, který osamoceně vyrůstal na tmavém dvorci bradavky a v mrazivém ránu vypadal jako stříbrný.

Nadzvedl přikrývku a přehodil ji přese mne, takže jsem se mohla schovat do jeho náruče. Rukama jsem objímala jeho silná ramena a sjela dolů až na pevné půlky jeho zadku. Jeho kůže byla chladná, ale husí kůže pod mým teplým dotykem mizela.

Snažila jsem se ho k sobě znovu přivinout, ale on mě něžně odmítl a přitlačil mě dolů k polštáři, jak se mi jemně zakusoval do krku a uší. Jeho ruka mi sjížděla po stehně a lehkou látku noční košilky hrnula před sebou.

Sklonil hlavu ještě níž a rukama mi jemně rozevřel stehna. Zachvěla jsem se, jak se studený vzduch dotknul holé kůže na nohách, potom jsem se ale úplně uvolnila pod teplým dotekem jeho úst.

Vlasy měl ještě rozpuštěné, ne svázané, jak je nosil přes den, a jeho jemné rudé prameny mě hladily po stehnech. Váha mohutného těla spočívala mezi mýma nohama, široké ruce na mých bocích.

„Hmmmm,“ ozval se zespod tázavý vzdech. Jako odpověď jsem se lehce prohnula v bocích a jeho teplý dech rozehřál mou kůži.

Rukama zajel pod mé boky a zvedl mě a já se jen rozplývala, jak jemné chvění narůstalo a sílilo, až jsem sotva popadala dech. Jamieho hlava odpočívala na mých stehnech. Dal mi chvíli, abych si oddechla a hladil mi nohy, než se zase vrátil ke svému úkolu.

Projela jsem mu vlasy dozadu, hladila ho po uších, které byly tak nepřirozeně malé u tak statného muže. Lalůček byl v horní části tak jemný, že skoro prosvítal a já mu ho palcem zlehka hladila.

„Na konečcích jsou mírně do špičky,“ řekla jsem. „Jen trošku. Jako měli faunové.“

„Opravdu?“ řekl a na chvíli přerušil svou práci. „Jako malý jelen, myslíš? Anebo jako ty stvůry, které známe z klasických maleb, kde mají kozí nohy a honí nahé ženy?“

Zvedla jsem hlavu a podívala se dolů přes hromadu prostěradel, nočního prádla a holé kůže, do modrých kočičích očí, které zářily zpod jeho hustých vlasů.

„Pokud bota padne,“ řekla jsem, „tak si ji obuj.“ A nechala jsem hlavu padnout zpět do polštářů, jak jsem se celá otřásala smíchy.

„Ach,“ řekla jsem a narovnala jsem se. „Ach, můj Jamie. Pojď sem.“

„Ještě ne,“ řekl a dělal něco špičkou jazyka, co mě lechtalo, až jsem se nekontrolovaně svíjela.

„Teď,“ řekla jsem.

Neobtěžoval se s odpovědí a já jsem nemohla popadnout dech, abych mluvila dál.

„Ach.“ řekla jsem o chvíli později. „To je…“

„Hmmm?“

„Dobré,“ zamumlala jsem. „Pojď sem.“

„Ne, ještě budu pokračovat,“ řekl se skrytou tváří. „Líbilo by se ti, kdybych…“

„Jamie,“ řekla jsem. „Chci tě. Pojď sem.“

Rezignovaně povzdechl, postavil se na kolena a nechal mě, abych si ho přitáhla k sobě. Balancoval na loktech, ale jinak byl na mě celým tělem, bříško na bříšku a rty se vzájemně dotýkaly. Otevřel pusu a chtěl protestovat, ale rychle jsem ho políbila a on vklouzl mezi má stehna, ještě než to sám stačil ukončit. Jemně zamručel, když do mě pronikl a jeho svaly se napnuly, když sevřel má ramena.

Byl pomalý a jemný, dělal pauzy, aby mě tu a tam vášnivě políbil. Rukama jsem mu pomalu přejížděla po zádech, musela jsem opatrně, abych se nedotkla ještě nedoléčených ran. Svaly na jeho stehnech se jemně zachvěly.

Pohybovala jsem se pánví proti němu, aby mohl proniknout ještě hloub.

Zavřel oči a jeho obočí se soustředěním svraštilo. Ústa měl otevřená a zhluboka dýchal.

„Nemohu,“ řekl. „Pane bože, nemohu si pomoci.“ Jeho zadek se sevřel a ztuhl pod mýma rukama.

Vydechla jsem hlubokým uspokojením a přitáhla si ho ještě blíže k sobě.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se mě o chvíli později.

„Nepotřebuji pauzu,“ řekla jsem a usmála se do jeho očí.

Chraplavě se usmál. „Ty možná ne, Sassenachová, ale já ano.“ Přitáhl si mě blíže k sobě a tvář si přitiskl k mým vlasům. Sáhla jsem po pokrývce a přehodila ji přes jeho ramena, zahalila jsem nás tak do oblaku tepla. Teplo od krbu se ještě nedostalo k posteli, ale led na okně už začal tát a kolem rámů se vytvářely kapky jako diamanty.

Chvíli jsme jen tiše leželi a naslouchali občasnému praskání třešňového dřeva v krbu a slabým zvukům z hostince, jak se hosté probouzeli k životu. Sem tam někdo pokřikoval z balkonu na nádvoří, byl slyšet zvenku dusot kopyt na vlhkých kamenech a zapištění selátek, které si chovala paní domu dole v kuchyni.

„Trés francais, n’est-ce pas?“ řekla jsem a usmála se nad zvuky hádky, která k nám doléhala zespod přes podlahu, jak si vyměňovali názory majitelova manželka a místní obchodník s vínem.

„Ubohej synku syfilidní kurvy,“ poznamenal ženský hlas. „Ta brandy z minulého týdne chutnala jako koňské chcanky.“

Nemusela jsem znát odpověď, abych si uměla představit pokrčení jedním ramenem, které poznámku doprovázelo.

„Jak to víte, madam? Po šesté sklenici chutná všechno stejně nebo ne?“

Postel se jemně zatřásla, jak jsme se s Jamiem zasmáli. Zvedl hlavu z polštáře a uznale zavětřil vůni opečené šunky, která se k nám prodrala štěrbinou v prkenné podlaze.

„Jo, to je Francie,“ souhlasil. „Jídlo a pití – a láska.“ Pohladil můj holý bok, než přes něj přetáhl noční košilku.

„Jamie,“ řekla jsem něžně, „jsi teď šťastný? Myslím s miminkem?“ Vyvrhel ve Skotsku, vyhoštěn ze svého vlastního domu a jen s nebohými vyhlídkami ve Francii se s prominutím nemusí zrovna rozplývat nad dalším závazkem.

Chvíli mlčel, jen mě ještě pevněji objal a než odpověděl, lehce si povzdechnul.

„Ano, Sassenachová.“ Natáhl ruce dolů a pohladil mě po bříšku. „Jsem šťastný. A náležitě pyšný. Ale také se hrozně moc bojím.“

„Porodu? To bude v pořádku.“ A nemohla jsem se mu za ty obavy divit; jeho vlastní matka umřela během porodu a v těchto dobách byl porod a následné komplikace hlavním důvodem úmrtí u žen. Navíc jsem sama něco věděla, tak jsem mohla být i trošku připravená na to, co mě tady bude čekat za lékařskou péči.

„Ano, toho – a všeho,“ řekl. „Chci tě ochránit, Sassenachová – chci se nad tebou rozprostřít jako plášť a štít, abych tebe a dítě ochránil svým vlastním tělem.“ Jeho hlas byl měkký a chraplavý a lehce se zajíkal. „Udělal bych pro tebe všechno… a zatím… není nic, co bych mohl udělat. Nezáleží na tom, jak jsem silný nebo jak moc chci; nemohu jít s tebou tam, kam bys měla jít… a nedokážu ti ani nijak pomoci. A když pomyslím na to, co by se mohlo stát; a já nedokážu ničemu zabránit… ano, bojím se, Sassenachová.

A ještě,“ otočil mě, abych se na něj dívala a jedna jeho ruka spočívala na mém ňadru, „když si představím naše dítě u tvého ňadra… připadám si, že můj život byl tak prázdný, že snad puknu samou radostí.“ Pevně si mě přitiskl ke své hrudi a já jsem ho pevně objala.

„Ach, Claire, ty mi samou láskou zlomíš srdce.“

* * *

Chvíli jsem spala a probouzela jsem se pomalu, slyšela jsem na nedalekém náměstí vyzvánění zvonu. V hlavě jsem měla ještě čerstvou vzpomínku na opatství St. Anne, kde se všechny denní aktivity odehrávaly v rytmu odbíjení zvonů, automaticky jsem se podívala z okna, odhadla intenzitu denního světla a podle toho i přibližný čas. Jasno a na okně nebyl žádný led. Bylo poledne.

Protáhla jsem se a vychutnávala jsem si ten slastný pocit, že nemusím teď hned vstávat. Teď, na začátku těhotenství, jsem byla hodně unavená, a ještě navíc ta dlouhá cesta mě dost vyčerpávala. Dlouhý odpočinek byl tedy více než vítán.

Po cestě pořád pršelo a sněžilo, jak bouře bičovala francouzské pobřeží. Ale mohlo to být ještě horší. Původně jsme měli v plánu jet až do Říma a ne do Le Havre. A to by v tomhle počasí znamenalo tři nebo čtyři týdny na cestách.

Věděli jsme, že budeme muset žít v zahraničí. Jamie dostal dvě nabídky – jednak pracovat jako překladatel pro Jakuba Francise Edwarda Stuarta, skotského krále v exilu, anebo být pouhým rytířem sv. Jiřího, uchazeče o trůn. No a my si vybrali druhou možnost a mířili na jeho dvůr u Říma.

Už jsme byli na cestě do Itálie, když si nás Jamieho strýc Alexander, opat ze St. Anne, zavolal do své studovny.

„Doslechl jsem se od Jeho Veličenstva,“ oznámil nám bez předmluvy.

„Od kterého?“ zeptal se Jamie. Podobné rodinné rysy těch dvou mužů se promítaly i do jejich držení těla – oba seděli na židlích vzpřímeně, ramena narovnaná. U opata byl tento postoj jen projevem přirozeného asketizmu; u Jamieho to byla snaha, aby se čerstvé rány na zádech nedotýkaly dřeva opěradla židle.

„Jeho Veličenstva krále Jakuba,“ odpověděl mu strýc a trochu se na mě zamračil. Snažila jsem se, aby na mé tváři nebylo nic znát; má přítomnost ve studovně strýce Alexandra byla projevem důvěry a já chtěla udělat cokoliv, abych ji nezklamala. Znal mě ani ne šest týdnů, ode dne po Vánocích, kdy jsme se s Jamiem objevili u brány opatství. Jamie byl polomrtvý z mučení a věznění. Tato známost mu zřejmě dodala i důvěru ve mě. Na druhou stranu jsem byla stále Angličanka. A jméno anglického krále bylo Jiří, ne Jakub.

„Aha? On už nepotřebuje překladatele?“ Jamie byl pořád ještě vychrtlý, ale pracoval už venku s bratry, kteří čistili stáje, a jeho tvář už začínala nabírat normální zdravou barvu.

„Potřebuje loajálního sluhu – a přítele.“ Opat Alexander poklepával prsty na složený dopis, který ležel na stole, pečeť byla rozlomená. Našpulil rty a díval se ze mě na svého synovce a zpět.

„Co vám teď řeknu, nesmíte nikomu říci,“ řekl nám vážně. „Brzy se to rozkřikne, ale teď…“ snažila jsem se vypadat důvěryhodně, že budu schopna mlčet; Jamie přikývl, se špetkou netrpělivosti.

„Jeho Výsost, princ Karel Edward, opustil Řím a během týdne dorazí do Paříže,“ řekl opat a mírně se naklonil dopředu, aby zdůraznil to, co nám právě říkal.

A to bylo důležité. Jakub Stuart byl neúspěšný při pokusu znovu získat skotský trůn v roce 1715 – byla to bláznivá vojenská operace, která skončila v podstatě v ten okamžik, kdy začala, a to pro nedostatek podpory. Od té doby – podle Alexandra – exilový Jakub Skotský neúnavně pracoval, psal všem spřízněným monarchům a svému bratranci Ludvíku Francouzskému, aby posvětili jeho legitimitu nároku na trůn Skotska i Anglie a aby posvětili i pozici jeho syna prince Karla, což by mělo být povinností každého, kdo má svaté právo na trůn.

„Ale jeho královský bratranec Ludvík je k jeho prosbám naprosto hluchý,“ řekl opat a zamračil se na dopis, jako kdyby to byl samotný Ludvík. „Možná si teď uvědomí svou zodpovědnost v této věci, kterou mají ti, kteří mají svaté právo nosit korunu.“

Jakub měl podporu mezi Jakobity. A opat Alexander z opatství St. Anne – rozený Alexander Fraser ze Skotska – patřil mezi ně. Jamie mi řekl, že Alexander patří mezi nejčastější dopisovatele exilového krále a píše si se všemi, kterých se to týká.

„Má pro to dobré postavení,“ vysvětloval mi Jamie, když jsme se bavili o úkolu, kterého se musíme zhostit. „Papežův systém kurýrů křižuje Itálii, Francii a Španělsko rychleji než jakýkoliv jiný. A jeho posly nesmí zastavit ani vládní celní úředníci na hranicích, takže ty dopisy v podstatě nikdo nekontroluje.“

Jakub Skotský, žijící v exilu v Římě, byl z velké části podporován papežem, jehož velkým zájmem byla obnova katolictví v Anglii a Skotsku. Takže největší část soukromé Jakubovy korespondence nosili papežští kurýři a předávali se spolehlivýma rukama napříč katolickou hierarchií, jako byl například opat Alexander ze St. Anne de Beaupré. Na nich závisela komunikace s těmi, kdo podporovali krále ve Skotsku, protože to bylo méně riskantní než posílat dopisy přímo z Říma do Edinburgu a na Skotskou vysočinu.

Sledovala jsem Alexandra se zájmem, jak nám vysvětloval důležitost návštěvy prince Karla ve Francii. Podsaditý muž, vážící zhruba stejně jako já, byl snědý, ale výrazně menší než jeho synovec. Měl ale jemu podobné šikmé oči, velký postřeh a talent pro rozeznání skrytého motivu, který se zdál, že charakterizuje všechny Frasery, které jsem potkala.

„Takže,“ skončil a rukou si pročesával svůj tmavě hnědý plnovous, „neumím říci, zda přijíždí Jeho Výsost do Francie na Ludvíkovo pozvání nebo za podpory svého otce.“

„V tom ale není skoro žádný rozdíl,“ poznamenal Jamie a skepticky pozvedl jedno obočí.

Jeho strýc přikývl a jeho vousem projel krátký úsměv.

„To je pravda, hochu,“ v jeho obvyklé formální angličtině zazněl i náznak skotského nářečí. „Hluboká pravda. A tady můžete ty a tvá žena být nápomocni, tedy pokud budete chtít.“

Návrh byl jednoduchý; Jeho Veličenstvo král Jakub poskytne krytí všech cestovních výloh a malé kapesné, pokud synovec jeho nejoddanějšího a veleváženého přítele Alexandra bude souhlasit a pojede do Paříže, aby tam pomohl jeho synovi, Jeho Výsosti princi Karlovi Edwardovi, a to jakýmkoliv způsobem, jaký bude princ požadovat.

Byla jsem jako omráčená. Původně jsme měli namířeno do Říma, protože se to místo zdálo jako nejlepší pro splnění našeho úkolu: zabránit druhému povstání Jakobitů v roce 1745. Z mé znalosti historie jsem věděla, že toto povstání, financované Francií a vedené Karlem Edwardem Stuartem se dostalo mnohem dále než první pokus jeho otce v roce 1715 – ale ne dostatečně daleko. Pokud se věci budou vyvíjet tak, jak si myslím, že budou, potom jednotky Bonnie Prince Charlieho narazí na tvrdý odpor u Cullodenu v roce 1746 a lidé z vysočiny budou za porážku perzekuováni dalších dvě stě let.

Teď, v roce 1744, se zdá, že si Karel hledá ve Francii podporu sám. A jak se nejlépe zastaví povstání, než hned u jeho vůdce?

Podívala jsem se na Jamieho, který se díval přes rameno svého strýce na malý oltář na zdi. Jeho oči spočívaly na pozlacené figurce svaté Anne a na malé kytici květin ze skleníku, které ležely u jejích nohou, zatímco v jeho hlavě se honily myšlenky. Potom zamrkal a usmál se na strýce.

„Jakoukoliv pomoc, jakou bude Jeho Výsost žádat, ano?“ řekl tiše. „Myslím, že to zvládneme. Pojedeme.“

A vyrazili jsme. Ale místo abychom jeli přímo do Paříže, jsme jeli podél pobřeží ze St. Anne do Le Havru, abychom se tam setkali s Jamieho bratrancem, Jaredem Fraserem.

Jared byl prosperující skotský emigrant, který dovážel vína a lihoviny a v Paříži měl malé skladiště a velký městský dům. V Le Havre měl ještě velké skladiště, kde poprosil Jamieho, aby se s ním setkal, když mu napsal, že jedeme do Paříže.

Když už jsem si odpočinula, dostala jsem hlad. Na stole bylo jídlo; Jamie musel říci služebné, aby ho přinesla, když jsem spala.

Neměla jsem žádné pořádné šaty, ale můj těžký sametový cestovní plášť se docela hodil. Přehodila jsem si ho přes ramena, potom jsem vstala, přihodila další polínko do ohně a sedla si k pozdní snídani.

Spokojeně jsem žvýkala tvrdé housky a opečenou šunku a zapíjela mlékem, které donesli. Doufala jsem, že Jamie už se také najedl; Jamie trval na tom, že Jared je dobrý přítel, ale já jsem pochybovala o pohostinnosti Jamieho příbuzných, které jsem až doteď potkala. Pravda je, že opat Alexander nás uvítal – jak se alespoň dá nazvat uvítání muže v jeho pozici, ke kterému přijde nečekaně synovec jako psanec s pochybnou manželkou. Ale soužití s jeho příbuznými ze strany jeho matky, MacKenziovými z Leochu, vedlo téměř k mému zabití loni na podzim, kdy mě zavřeli a odsoudili za čarodějnictví.

„Dejme tomu,“ řekla jsem, „tento Jared Fraser vypadá bezpečněji než tví příbuzní MacKenziovi. Ale už jsi ho někdy před tím viděl?“

„Nějaký čas jsem s ním žil, když mi bylo osmnáct,“ řekl mi a rozpatlával vosk ze svíce, do kterého potom otiskl snubní prsten svého otce. Malý červený rubín, na jehož horní plošce bylo vyryto motto klanu: ‚je suis prest‘: ‚Jsem připraven‘.

„Bydlel jsem u něj při svém pobytu v Paříži, kdy jsem dokončoval studia a měl trochu poznat svět. Byl ke mně velice milý; byl to dobrý přítel mého otce. A kdo by lépe znal společnost v Paříži než ten, kdo jim prodává víno,“ dodal a uvolnil prsten ze zatuhlého vosku. „Chci mluvit s Jaredem ještě před tím, než se dostanu na Ludvíkův dvůr po boku Karla Stuarta, chci vědět, že má nějakou šanci dostat se z toho ven,“ zakončil suše.

„Proč? Myslíš, že budou nějaké potíže?“ zeptala jsem se. ‚Ať bude chtít Jeho Výsost jakoukoliv pomoc‘, to v sobě mohlo skrývat cokoliv.

Usmál se na můj starostlivý pohled.

„Ne, žádné těžkosti nečekám. Ale co říká Bible, Sassenachová? ‚Nevěř princům‘?“ Vstal a rychle mne políbil na obočí a prsten schoval zase zpátky do sporranu. „A kdo jsem, abych ignoroval slovo Boží?“

* * *

Celé odpoledne jsem trávila prohlížením herbáře, který mi bratr Ambrose vylisoval jako dárek na rozloučenou, a potom nezbytnými opravami s jehlou a nití. Ani jeden jsme neměli mnoho oblečení a navíc, pokud cestování nalehko skýtalo výhody, potom si děravé ponožky a roztržená košile vyžadovaly rychlou akci. Moje šitíčko pro mne mělo skoro takovou cenu jako malá skříňka, ve které jsem si vozila své léky a bylinky.

Jehla se nořila dovnitř a ven z látky a leskla se ve světle, které pronikalo oknem. Přemýšlela jsem, jak probíhá návštěva Jamieho u Jareda. A stále více mne zajímalo, jak bude princ Karel vypadat. On bude první historicky známou osobou, se kterou se setkám, a pokud pominu všechny ty zvěsti, které se kolem něho šířily (tedy budou šířit, sama jsem se opravila), realita je mi vcelku záhadou. Výsledek povstání v roce 1745 bude záviset na osobnosti tohoto mladého muže – zda bude úspěšné nebo skončí prohrou. A pokud to tak dopadne, bude to mít dopad i na dalšího mladého muže – Jamieho Frasera. A na mě.

Byla jsem stále ještě ponořena do svých myšlenek, když mě těžké kroky na chodbě probraly a já si uvědomila, že už je pozdní odpoledne. Voda z okapů přestávala kapat, jak poklesla teplota, a na rampouchu visícím ze střechy se odrážely paprsky zapadajícího slunce. Dveře se otevřely a vešel Jamie.

Usmál se mým směrem a potom se u stolu zarazil, jeho tvář se zamračila, jak se snažil na něco se rozpomenout. Sundal si plášť, poskládal ho a opatrně ho položil do nohou postele. Narovnal se a přešel k židli, na kterou si velice opatrně sedl a zavřel oči.

Seděla jsem tiše, šití složené v klíně a sledovala jsem celé tohle představení s velkým zájmem. Po chvíli otevřel oči a usmál se na mě, jako kdyby mě neviděl několik týdnů. Nakonec z jeho tváře zmizel i výraz závratného odhalení a on se uvolnil, jak se lokty opřel o kolena.

„Whisky,“ řekl hlasem s hlubokým uspokojením.

„Aha,“ řekla jsem opatrně. „A hodně?“

Pomalu zakroutil hlavou ze strany na stranu, jako kdyby myšlenky uvnitř byly velice těžké. Téměř jsem slyšela, jak tam její obsah chrastí.

„Ne pro mě,“ řekl velice zřetelně. „To ty.“

„Já?“ zeptala jsem se rozhořčeně.

„Tvé oči,“ řekl. Usmál se blaženě. Jeho oči byly měkké, zasněné a zamlžené, jak nádrž na pstruhy v dešti.

„Mé oči? Co mají mé oči společného s…“

„Mají barvu dobré whisky a skrz ně září slunce. Dnes ráno jsem si myslel, že mají barvu sherry, ale mýlil jsem se. Není to sherry. Ani brandy. Je to whisky. Takové jsou.“ Vypadal tak spokojeně, když dokončil svou myšlenku, že jsem se musela zasmát.

„Jamie, jsi příšerně opilý. Co jste proboha dělali?“

Mírně se zamračil.

„Nejsem opilý.“

„Vážně ne?“ Odložila jsem šití a přešla jsem k němu, abych mu položila dlaň na čelo. Bylo chladné a vlhké, i když jeho tvář žhnula. Ihned mi obtočil paže kolem pasu, přitáhl si mě blíž a vášnivě se přitiskl k mým ňadrům. Vůně smíchaných drinků se z něj vznášela jako pára a byla tak hustá, že byla skoro až viditelná.

„Pojď ke mně, Sassenachová.“ zamumlal. „Má kočičko s očima barvy whisky, má lásko. Dovol mi, ať si tě odnesu do postele.“

Přišlo mi to jako celkem diskutabilní, kdo bude koho odnášet do postele, ale nechtěla jsem se s ním přít. Nebylo důležité, proč si myslel, že půjde do postele, hlavní bude, že se tam dostane. Vsunula jsem mu paži pod jeho rameno, abych mu pomohla vstát, ale on se odtáhl a pomalu a majestátně sám vstal.

„Nepotřebuji pomoc,“ řekl a sahal po šňůrce, kterou měl u límce košile. „Říkal jsem ti přece, že nejsem opilý.“

„Máš pravdu,“ řekla jsem. „Opilý není dostatečná charakteristika pro stav, ve kterém teď jsi. Jamie, ty jsi úplně na sračky.“

Očima sjel dolů až na svůj kilt, po podlaze až ke mně a nahoru po noční košili.

„Ne, nejsem,“ řekl s velkou důstojností. „To už jsem udělal venku.“ Přistoupil ke mně s velkým žárem. „Pojď ke mně, Sassenachová, jsem připraven.“

Myslím, že ‚připraven‘ byl v jistém smyslu adekvátní výraz; knoflíky už měl napůl rozepnuté a košile mu visela jen tak na ramenou, ale to bylo vše, co zvládl bez mé pomoci.

V jiném směru to bylo, myslím…, jeho hruď‘ se zvedala a byla vidět i malá prohlubeň uprostřed, kam jsem si pokládala bradu, a malé kudrnaté chloupky kolem jeho bradavek. Viděl mě, jak ho pozoruji, natáhl se po mé ruce a přiložil si ji k hrudi. Byl překvapivě teplý a já se k němu instinktivně přivinula. Druhou paží si mě obtočil a sklonil se ke mně, aby mě políbil. Když to dokončil, cítila jsem se mírně intoxikována, asi z jeho dechu.

„Dobrá,“ řekla jsem a zasmála jsem se. „Když jsi připraven, tak já taky. Ale nejdřív mě nech, abych tě vysvlékla, protože dnes už mám zašívání dost.“

Stál klidně, jak jsem ho svlékala, skoro se ani nehnul. Nepohnul se ani tehdy, když jsem si svlékala své šaty a lehla si do postele.

Zvedla jsem se a podívala na něj, vypadal zdravě a majestátně v záři zapadajícího slunce. Byl stvořen jako řecká socha, s dlouhým nosem a vystouplými lícními kostmi jako profil na římské minci. Široká a měkká ústa se zvlnila do zasněného úsměvu a mírně šikmé oči se dívaly někam do dáli. Stál tam naprosto nehnutě.

Podívala jsem se na něj s jistým znepokojením.

„Jamie,“ řekla jsem, „jak přesně určíš, zda už jsi opilý?“

Vyrušen mým hlasem se naklonil na jednu stranu, ale zachytil se o římsu u krbu. Jeho oči těkaly po místnosti, potom se zastavily na mé tváři. Na malý moment vypadaly průzračně a inteligentně.

„To je jednoduché, Sassenachová. Pokud ještě můžeš vstát, tak nejsi opilá.“ Odtrhl se od římsy a chtěl udělat pár kroků mým směrem, pak se sesunul do ohniště, oči zamžené a na zasněné tváři měl široký sladký úsměv.

„Aha,“ řekla jsem.

* * *

Další ráno mě vzbudilo kokrhání kohoutů venku a bouchání hrnců dole pod námi. Postava vedle mne sebou trhla a hned se probudila, potom ztuhla, jak jí prudkým pohybem rozbolela hlava.

Opřela jsem se o jeden loket, abych prohlédla, co z ní zbylo. Není to tak zlé, pomyslela jsem si kriticky. Měl pevně sevřené oči před záblesky paprsků sluníčka a vlasy měl naježené na všechny strany jako bodliny ježka. Pleť měl bledou a čistou a rukama pevně svíral přehoz.

Pozvedla jsem jedno víčko a žertovně pronesla: „Je někdo doma?“

Dvojče toho oka, do kterého jsem se dívala, se pomalu otevřelo a zlověstně si mě prohlíželo. Mile jsem se na něho usmála.

„Dobré ráno.“

„To je, Sassenachová, věcí úhlu pohledu,“ řekl a zase obě oči zavřel.

„Máš vůbec tušení, kolik vážíš?“ zeptala jsem se konverzačně.

„Ne.“

Ta náhlá odpověď mi dávala tušit, že neví, kolik váží, a ani ho to nezajímá. Ale já jsem si trvala na svém.

„Alespoň patnáct kamenů, odhaduji (1 kámen odpovídal cca 6,35 kg: pozn, překl.). Jako pořádnej kanec. Bohužel jsem u sebe neměla pořádné provazy, abych si tě uvázala hlavou dolů a odnesla domů na vyuzení.“

Znovu otevřel jedno oko a zkoumavě si mě prohlížel. Potom se podíval na ohniště a váhavě se na mě usmál.

„Jak jsi mě odtáhla do postele?“

„Neodtáhla jsem tě. Prostě jsem tě neuzvedla. Tak jsem tam na tebe v ohništi přehodila pokrývku. Ty ses potom někdy kolem půlnoci probral a sám jsi vstal a došel sem.“

Vypadal překvapeně a otevřel i druhé oko.

„Opravdu?“

Přikývla jsem a snažila se uhladit mu vlasy, které mu trčely za levým uchem.

„Ale ano, myslel si jen na jedno.“

„Jen na jedno?“ Zamračil se, protáhl se a podložil si ruce pod hlavu. Vypadal zaraženě.

„Ne. To jsem nemohl.“

„Ale ano, mohl. A dvakrát.“

Podíval se dolů pod hruď, jako kdyby čekal na nějaký důkaz, a potom se podíval zpět na mě.

„Fakt? No to není vůbec fér, nic si z toho nepamatuji.“ Chvíli váhal a vypadal plaše. „A líbilo se ti to? Nedělal jsem něco šíleného?“

Lehla jsem si zpátky k němu a hlavu položila pod jeho rameno.

„Ne, nenazvala bych to něčím šíleným. Ale byl jsi málomluvný.“

„Díky Bohu alespoň za to,“ zasmál se a v hrudi mu to zachrastilo smíchem.

„Hm. Neuměl jsi říci nic jiného, než ‚miluji tě‘, ale opakoval jsi to pořád dokola.“

Znovu se zachichotal, tentokrát hlasitěji. „Vážně? Myslím, že to mohlo být horší.“

Zhluboka se nadechl, potom se odmlčel. Natočil hlavu a podezřívavě natáhl vůni skořice zpod své zvednuté paže.

„Kriste!“ řekl. Snažil se mě odstrčit. „Sassenachová, snad nechceš čichat ten smrad. Jsem cítit jako týden mrtvý divočák.“

„A poté naložený v brandy,“ souhlasila jsem a přičichla k němu. „A vůbec, jak ses mohl tak – ehm – příšerně ožrat?“

„Jaredova pohostinnost.“ Natáhl se zpět do polštářů a hluboce vzdychl, jednu ruku kolem mých ramen.

„Vzal mě dolů, aby mi ukázal svůj sklad v docích. A tam má vzácné ročníky a portugalskou brandy a jamajský rum.“ Zlehka se ušklíbl. „To víno by nebylo špatné, pokud bych ho jen ochutnal a bez polykání vyplivl na podlahu. Ale nikdo z nás nechtěl plýtvat brandy tímto způsobem. A navíc Jared říkal, že aby se pití dostatečně ocenilo, musí se nechat projít krkem až dolů.“

„A kolik jste toho ocenili?“ ptala jsem se zvědavě.

„Přestal jsem počítat v polovině druhé láhve.“ Ozvalo se vyzvánění zvonů někde blízko; pozvání k ranní mši. Jamie se narovnal a díval se do okna, které už bylo prozářené sluncem.

„Kriste, Sassenachová! Kolik je hodin?“

„Myslím, že něco kolem šesté,“ řekla jsem překvapeně. „Proč?“

Oddechl si, ale zůstal sedět.

„Potom je to v pořádku. Už jsem se bál, že je to zvon Angelus. Úplně jsem ztratil pojem o čase.“

„No to bych řekla. A děje se něco?“

S návalem energie odhodil přikrývky a postavil se. Mírně se zakymácel, ale udržel rovnováhu. Oběma rukama se chytil za hlavu, jako kdyby se chtěl přesvědčit, že mu pořád drží na krku.

„Jejda.“ řekl a zalapal po dechu. „Máme dnes ráno schůzku v Jaredově skladišti v docích. My dva.“

„Opravdu?“ také jsem vyskočila z postele a natáhla se pro nočník pod ní. „Pokud chce dokončit práci, tak myslím, že nepotřebuje svědky.“

Jamie protáhl hlavu otvorem v košili a pozvedl obočí.

„Dokončit práci?“

„Většina tvých příbuzných se snažila zabít buď tebe, nebo mě; tak proč ne Jared? Podle mě už odvedl dobrou práci, když se tě snažil včera otrávit.“

„Velice vtipné, Sassenachová,“ řekl suše. „Máš něco decentního na sebe?“

Po cestě jsem měla na sobě použitelné keprové šedé šaty, které byly potřeba kvůli služebníkům v opatství St. Anne. Ale také jsem měla šaty, ve kterých jsem prchala ze Skotska, které byly dárkem od lady Annabelle MacRannochové. Krásný samet v barvě zeleného listí, ve kterých jsem vypadala trochu bledě, ale jinak byly šik.

„Myslím, že ano, pokud na nich není moc skvrn od slané vody.“

Poklekla jsem k malé cestovní truhlici a vytáhla zelený samet. Jamie si poklekl vedle mě a pozvedl víko u mé truhličky s léky a prohlížel si řadu lahviček a škatulek a kousky bylinek zabalených v gáze.

„Máš tady něco na šílený bolehlav, Sassenachová?“

Koukla jsem mu přes rameno, pak jsem se natáhla a dotkla se jedné lahvičky.

„Tohle by mohlo pomoci, i když to není to nejlepší. A odvar z vrbové kůry s trochou fenyklu je také dobrý, ale chvíli trvá, než se to vyluhuje. Ale také ti můžu udělat takovou humpoláckou léčbu, vynikající pro kocovinu.“

Jeho modré oči se na mě podezřívavě podívaly.

„To zní odporně.“

„To taky je,“ řekla jsem zvesela. „Ale budeš se po tom cítit mnohem lépe.“

„Hmmm.“ Postavil se a nohou postrčil nočník směrem ke mně.

„Zvracení po ránu je tvá práce, Sassenachová,“ řekl. „Tak se překonej a oblékni se. Já zase ustojím tu kocovinu.“

* * *

Jared Munro Fraser byl malý, příjemný, černooký muž, který se více než podobal svému vzdálenému bratranci Murtaghovi, členovi našeho klanu, který nás doprovázel do Le Havru. Když jsem poprvé viděla Jareda, jak stál majestátně ve dveřích svého skladiště a dělníci s koši a bednami museli procházet kolem něj, tak mi ta podoba připadala tak zarážející, že jsem zamrkala a musela jsem si promnout oči. Pokud jsem věděla, tak Murtagh byl pořád ještě v hostinci a staral se o nemocného koně.

Jared měl stejné rovné tmavé vlasy a pronikavé oči; stejnou šlachovitou postavu. Ale tam tak všechna podobnost končila a jak jsme se přibližovali a Jamie mi galantně klestil lokty a rameny cestu davem, tak jsem i já mohla vidět ten rozdíl. Jaredova tvář byla protáhlá a nebyla tak ostře řezaná, měl tupý nos, který kontrastoval se vznešenou aureolou, která na mě působila z dáli jeho honosným oblečením na míru a elegantním vzhledem.

Byl to evidentně úspěšný obchodník a ne honák dobytka, také věděl, jak se usmívat, na rozdíl od Murtagha, který se neustále tvářil zarytě. A když jsme se přiblížili k němu, na jeho tváři se rozprostřel široký úsměv.

„Moji drazí!“ vykřikl a chytil mě za ruku, aby mě strhl stranou, když kolem dva statní muži valili ohromný sud. „Jsem tak potěšen, že vás konečně vidím!“ Sud s velkým žuchnutím dopadl na rampu a já uslyšela hlasité žbluňkání obsahu, jak se kutálel kolem mě.

„S rumem se může takto manipulovat,“ řekl Jared a pozoroval, jak posouvají sud kolem všech překážek ve skladu. „Ale s portským ne. To si vždy beru na starost sám, stejně tak i lahvové víno. Ve skutečnosti jsem stál venku a čekal na novou dodávku portského Belle Rouge. Nechtěli byste se jít se mnou na něj podívat?“

Podívala jsem se na Jamieho, který přikývl, a vyrazili jsme hned za Jaredem. Ten uskakoval před rušným přístavním provozem, kde se kutálely bečky a sudy, jezdily povozy i trakaře, muži i chlapci různého zjevu převáželi bedny s obilím a jinými potravinami, nosili balíky různých látek, měď, pytle mouky a cokoliv dalšího, co se dalo převážet lodí.

Le Havre bylo důležitým uzlem lodní dopravy a doky byly srdcem celého města. Dlouhé a robustní molo vedlo téměř čtvrt míle podél břehu přístavu se spoustou malých doků, které z něj vybíhaly a u kterých byly zakotveny třístěžňové bárky a brigantiny, malé čluny i galéry, prostě celá paleta lodí, které Francie té doby nabízela.

Jamie mě pevně držel za loket, aby mě ochránil před projíždějícími drožkami, vozíky, valícími se sudy a bezohlednými obchodníky a námořníky, kteří se nedívali na cestu a spíše si užívali tu chvíli, kdy byli vidět v davu.

Jak jsme si pomalu prodírali cestu, Jared mi opatrně houkl do ucha z druhé strany a upozorňoval mě na zajímavosti, které jsme míjeli, a vysvětloval mi historii jednotlivých lodí a popisoval jejich majitele. Arianna, kterou jsme si chtěli prohlédnout, byla ve skutečnosti jednou z Jaredových vlastních lodí. Jak jsem pochopila, loď může vlastnit jedinec nebo společnost obchodníků, kteří je pořizují společně, anebo výjimečně i kapitán, který si najímá posádku i další služby potřebné k plavbě. Když jsem viděla, že většina lodí je vlastněná skupinou obchodníků, začala jsem nabývat úctu k Jaredovu bohatství.

Arianna byla v polovině řady zakotvených lodí, poblíž velkého skladu s nápisem FRASER vyvedeným bílou barvou a kurzívou. Když jsem uviděla to jméno, lehce jsem se zachvěla, byl to zvláštní pocit sounáležitosti a toho, že někam také patřím, když jsem si uvědomila, že mám stejné jméno a jsem příbuzná s těmi, kteří ho také nosí.

Arianna byla trojstěžník, asi šedesát stop dlouhá a měla široký trup. Na straně směrem k dokům měla dva kanóny; předpokládám pro případ, že by je na širém moři přepadli piráti. Muži se na palubě rojili všemi směry, až to vypadalo jako mraveniště po útoku.

Všechny plachty byly vykasané a stažené, příď směřovala k nám. Na špici byla vyřezaná hlava se širokým úsměvem, s obnaženými ňadry a kudrlinkami vlasů zářícími solí; ta dáma vypadala, jako kdyby si moře až tak moc neužívala.

„Sladká malá kráska, no ne?“ zeptal se Jared a rozmáchl se rukou. Předpokládala jsem, že mluvil o lodi a ne o té panně.

„Velice krásná,“ řekl zdvořile Jamie. Viděla jsem, jak se rozpačitě podíval na bok lodi, kde se o ni lomily malé šedé vlnky. Viděla jsem na něm, že doufal, že nebude muset jít na palubu. Skvělý válečník, brilantní a statečný na bojišti, ale nakonec byl Jamie Fraser suchozemská krysa.

Rozhodně to nebyl jeden z těch skotských mořských vlků, kteří se vydávají z Tarwathie lovit velryby nebo vyráží do světa za bohatstvím. Trpí mořskou nemocí tak, že cesta přes Kanál v prosinci ho málem stála život, protože už tak byl dost oslaben vězněním a mučením. A ačkoliv včerejší alkoholové orgie s Jaredem nebyly stejná liga, tak přece jen mu to na lásce k moři nepřidalo.

Viděla jsem chmury, které se mu valily po tváři, zatímco jeho bratranec líčil skvělé vlastnosti a rychlost Arianny a potom se k němu sklonil ještě blíže a něco zašeptal.

„Ani když kotví?“

„Já nevím, Sassenachová,“ odpověděl pohledem, ve kterém se mísily rezignace a averze. „Ale myslím, že nemáme na výběr.“ Jared už byl na půli lodní lávky a hlasitými výkřiky se zdravil s kapitánem. „Když zezelenám, zachráníš mne před omdlením? Nedělalo by to dobrý dojem, kdybych Jardovi pozvracel jeho boty.“

Na ujištěnou jsem ho pohladila po rameni. „Neboj. Věřím ti.“

„Ale za to nemůžu já,“ řekl s dlouhým pohledem upřeným na pevnou zem, „to dělá můj žaludek.“

Loď se pod našima nohama ani nehnula, a tak byl Jamie i jeho žaludek naštěstí v pořádku – za což možná mohla i brandy, kterou nám nalil na uvítanou sám kapitán.

„Dobrá kvalita,“ řekl Jamie, když k obsahu sklenice krátce přivoněl a zavřel oči, aby si vychutnal bohatý aromatický odér. „Portugalská, že?“

Jared se zlehka usmál a šťouchnul do kapitána.

„Vidíš, Portisi? Říkal jsem ti, že je to rozený talent! To ji před tím chutnal jenom jednou!“

Kousla jsem se zevnitř do tváře a odklonila se, abych neviděla Jamieho pohled. Kapitán byl statný muž, vypadal jen trochu ošuntěle. Ale podíval se zdvořilým pohledem směrem k Jamiemu. Odhalil tak tři zlaté zuby. Byl to muž, který rád dává své bohatství na odiv.

„Uf,“ řekl. „Tak tohle je ten chlápek, který bude dohlížet na tvé obchody?“

Jared najednou vypadal zahanbeně a ve tváři se mu objevil ruměnec. S úžasem jsem si povšimla, že má jedno ucho propíchnuté, asi v něm dříve nosil náušnici, a přemýšlela jsem, jak asi začínal, než se dostavil jeho současný úspěch.

„No, ano,“ řekl a poprvé zradil ten záblesk skotského přízvuku, který zněl v jeho řeči. „Brzy se to ukáže. Ale já si myslím,“ zahleděl se přes celý přístav na aktivitu u doku, potom zpět na kapitánovu sklenici, kterou vyprázdnil třemi doušky, zatímco ostatní jen usrkávali. „Portisi, mohl bych si na chvíli zajít do tvé kabiny? Chtěl bych se o něčem poradit s mým synovcem a jeho ženou – a navíc si myslím, podle zvuků, které slyším, že na zádi jsou nějaké problémy s upevněním zboží.“ Tenhle doplněný poznatek okamžitě odeslal kapitána Portise ven z kabiny, hnal se jako štvaný kanec a chroptěl něco španělsko-francouzsky tak, že jsem mu naštěstí ani nerozuměla.

Jared se opatrně postavil do dveří a za hřmotnou postavou kapitána je pro jistotu zavřel, čímž podstatně snížil hladinu hluku zvenčí. Obrátil se k malému kapitánovu stolku a ceremoniálně naplnil všechny skleničky, potom promluvil. Podíval se na Jamieho a na mě a znovu se při tom usmíval.

„Je to trošku moc hrrr na to, o co vás chci požádat,“ řekl. „Ale jak vidíte, můj dobrý kapitán mi moc nedává na výběr. Věc se má tak, že,“ pozvedl sklenici a odraz vody z přístavu se odrážel v brandy a měděné odlesky se tříštily po celé kabině, „potřebuji muže.“ Ukázal skleničkou směrem k Jamiemu, potom ji pozvedl k ústům a napil se.

„Dobrého muže,“ zdůraznil a položil skleničku. „Jak jistě víš, má drahá,“ a uklonil se směrem ke mně, „mám příležitost velice výhodně investovat do nové vinice v mosellském regionu. Ale nemohu to nikomu svěřit, aby si to vzal na starost, musím si to všechno prohlédnout sám osobně a připravit rozvoj obchodu. Ten podnik si vyžádá několik měsíců.“

Zamyšleně se zadíval do sklenice, jemně s voňavou nazlátlou tekutinou zakroužil, až její vůně zaplnila kabinu. Neupila jsem více než několik hltů ze své sklenice, ale cítila jsem mírnou závrať. Bylo to spíše ze vzrušení než z pití.

„Je to příliš dobrá šance, než abych ji prošvihl,“ řekl Jared. „A nabízí se také příležitost k uzavření několika výhodných obchodů s vinicemi podél Rhôny; víno je tam vynikající a v Paříži poměrně vzácné.

Bože, to by se mezi šlechtou prodávalo jako sníh v létě!“ Jeho černé oči se blýskly chvilkovým záchvatem hrabivosti, ale při pohledu na mě vše obrátil v legraci.

„Ale,“ řekl.

„Ale,“ dokončila jsem za něj, „nemůžete tady nechat své obchody bez dohledu.“

„Inteligence spojená s krásou a šarmem. Gratuluji ti, bratránku.“ Pokývl hlavou směrem k Jamiemu a jedno obočí pozvednuté jako náznak úsměvného souhlasu.

„Přísahám, že už jsem se smířil s tím, že asi o něco přijdu, než to všechno dokončím,“ řekl a odložil skleničku na malý stolek, opouštěl frivolní tón, jako když člověk přechází k vážným obchodům. „Ale když jste psali ze St. Anne, že máte v úmyslu jet do Paříže…“ Na okamžik zaváhal, potom se s lehkým rozhozením rukou usmál na Jamieho.

„A když vím, chlapče,“ pokývl směrem na Jamieho, „že máš hlavu na čísla, bral jsem tvůj příjezd jako vyslyšení mých proseb. Ale nejdřív jsem se s vámi chtěl trošku více poznat, než vám udělám takový návrh.“

Tím máš na mysli, že ses chtěl přesvědčit, jak já dokáži být reprezentativní, pomyslela jsem si cynicky, ale i přes to jsem se na něho usmála. Zachytila jsem Jamieho pohled, pozvedl jedno obočí. Pro nás to byl evidentně týden plný návrhů. I navzdory tomu, že on je vypovězený psanec a já podezřelá anglická špionka, byla po našich službách poptávka.

Jaredův návrh byl více než šlechetný; nejen že bude Jamiemu během následujících šesti měsíců dávat plat, ale nechá nám k dispozici jeho pařížský městský dům i se služebnictvem.

„To nic není, to nic není,“ opakoval pořád, když se Jamie snažil protestovat proti výši své odměny. Přitlačil si prst na špičku svého nosu a usmál se na mě. „Krásná žena jako hostitelka vinných večírků je vždy přínosem, bratránku. Nemáš ani ponětí, kolik vína můžeš prodat, pokud ho nejdříve necháš zákazníkům ochutnat.“ A rozhodně zakroutil hlavou. „To vy mi prokážete velkou službu, pokud nebude tvé ženě vadit, že mi v tom také pomůže.“

Představa, že budu hostitelkou večeří pro pařížskou společnost, mě mírně skličovala. Jamie se na mě podíval, obočí povytažené jako náznak otázky, ale já jsem polkla a usmála se, potom jsem přikývla. Byla to dobrá nabídka, pokud se cítil na to převzít takhle velký zaběhlý obchod, tak to poslední, co jsem mohla udělat, bylo připravit večírky a oprášit svou francouzštinu.

„Ale jistě,“ zamumlala jsem, ale Jared bral můj souhlas jako samozřejmý a pokračoval, černé oči přišpendlené na Jamiem.

Jamie se nezávazně usmál, což Jareda rozveselilo a chopil se zase sklenice brandy. Každý jsme dostali na zapití i sklenici vody, abychom si mezi doušky srovnali chutě, on se po ní natáhl druhou rukou.

„Tak na zdraví!“ vykřikl. „Na naše spojenectví, bratránku – a na Jeho Výsost!“ Pozvedl svoji sklenici s brandy k přípitku, odsunul ostentativně tu s vodou a přiložil si ji ke rtům.

Dívala jsem se na jeho podivné chování překvapeně, ale Jamie se nad tím nepozastavil, chopil se své sklenice a také ji pozvedl.

„Na Jeho Výsost,“ opakoval. Potom si mě všiml, jak na něj s údivem hledím, usmál se a vysvětloval, „na Jeho Výsost – za vodou, Sassenachová.“

„Co?“ řekla jsem a potom mi to došlo. „Aha.“ Král za vodou – král Jakub. To proto o nás všichni stáli, abychom se etablovali v Paříži, ač to mohlo vypadat jenom jako náhoda.

Pokud byl Jared také Jakobita, jeho korespondence s opatem Alexandrem určitě náhodná nebyla. Je velká pravděpodobnost, že s naším dopisem o příjezdu ho také zastihl dopis od opata Alexandra, ve kterém mu vysvětloval náš úkol od krále Jakuba. A pokud naše přítomnost v Paříži zapadá i do Jaredových osobních plánů, tak o to lépe. Na ocenění propojeného systému Jakobitů jsem pozvedla sklenici a připila jsem na Jeho Výsost za vodou – a na naše nové partnerství s Jaredem.

Jared a Jamie se potom pustili do diskuze ohledně obchodů a byli skloněni hlavami k sobě nad hromadou papírů popsaných inkoustem, což byly evidentně záznamy o lodních nákladech. Malá kabinka se brzy zaplnila vůní tabáku a brandy a na mě začaly jít znovu mdloby. Když jsem viděla, že mě určitě v následujících chvílích nebudou potřebovat, v tichosti jsem vstala a vyšla jsem na palubu.

Snažila jsem se vyhnout hádce, která ještě pořád byla slyšet ze zádi. Prodírala jsem se kolem smotaných lan, předmětů, které byly podle mého odhadu jistící závlačky, hromad plachtoví, až na tiché místo na přídi. Odtud jsem měla nerušený výhled na celý přístav.

Sedla jsem si na truhlici po straně a vychutnávala si slaný větřík smíšený s vůní ryb z lodí a přístavu. Bylo pořád ještě chladno, ale s pláštěm omotaným těsně kolem těla mi bylo dostatečně teplo. Loď se zlehka pohupovala a zvedala se s blížícím se přílivem. Viděla jsem na nedaleké skále chomáče řas, jak se vlní nahoru a dolů a zakrývají lesklé černé flíčky mušlí mezi nimi.

Myšlenka na mušle mi připomněla dušené mušle na másle, které jsem měla včera k večeři, a najednou jsem pocítila velký hlad. Absurdní kontrast k mému těhotenství bylo to, že jsem byla neustále závislá na svém zažívání; pokud jsem zrovna nezvracela, měla jsem ukrutný hlad. Pomyšlení na jídlo mě přivedlo k představám, jak by asi mělo vypadat takové menu na večírcích, o kterých Jared hovořil. Večírky s vínem, že? Vypadá to jako dost podivný způsob, jak začít se záchranou Skotska, ale zatím mě nenapadlo nic lepšího.

Přinejmenším pokud by Karel Stuart seděl u stolu naproti mně, mohla bych ho po očku sledovat, pomyslela jsem si a zasmála se tomu vtipu. Pokud by začal hovořit o nadějích získání lodě do Skotska, mohla bych mu něco podstrčit do polévky.

Ale ono to ve skutečnosti až tak vtipné nebylo. Připomnělo mi to Geillis Duncanovou a můj úsměv zmizel. Byla to žena finančního prokurátora v Cranesmuiru, která svého manžela zavraždila tím, že mu nasypala práškový kyanid do jídla na banketu. Brzy poté ji odsoudili za čarodějnictví, a když jsem byla u ní, tak nás zatkli a nakonec i mě soudili. Od toho soudu mě Jamie zachránil. Vzpomínky na vězení pro zloděje v Cranesmuiru, kde jsem pobyla několik dní, byly ještě příliš živé. Najednou se zdálo, že se vítr ochladil.

Otřásla jsem se, ale nebylo to chladem. Nemohla jsem myslet na Geillis Duncanovou, aby mi nepřeběhl mráz po zádech. Ne pro to, co udělala, ale pro to, kým byla. Jakobitkou, to také; její podpora Stuartovců byla tak trošku poznamenaná šílenstvím. Ale ještě horší na tom byl fakt, že byla tou, kým jsem byla i já, cestovatelkou skrze menhiry.

Nevím, zda se do minulosti dostala pouhou náhodou jako já, anebo to byl záměr. Ani nevím přesně, odkud přišla. Ale to, jak jsem ji viděla naposledy, když s odporem křičela na své soudce, kteří ji odsoudili k upálení; stála tam krásná vysoká žena, ruce vzpínala vzhůru a na jedné paži bylo zřetelné znamení, které ji odsoudilo, kulatá jizva po očkování. Automaticky jsem pod oblečením nahmátla mou vlastní zvrásněnou kůži po očkování a při té představě jsem se otřásla.

Najednou mě z mých myšlenek vytrhl rozruch u vedlejšího mola. U výstupu z lodi se shromáždilo větší množství mužů a ozývaly se výkřiky. Nebyla to rvačka, podívala jsem se dolů na tu výměnu názorů, rukou jsem si stínila oči, ale nic jsem neviděla. Zdálo se, že se snaží uvolnit cestu ke dveřím velkého skladu na druhém konci. Dav ale rezistentně setrvával na stejném místě, jako když se voda během přílivu vlije vždy nazpět.

Najednou se za mnou objevil Jamie, Jared mu byl hned v patách a pozorovali tu vřavu dole. Byla jsem natolik pohlcena hlukem, že jsem je neslyšela přicházet.

„Co se děje?“ narovnala jsem se a opřela se o Jamieho a pohupovala jsem se v rytmu kymácení lodi pod nohama. Cítila jsem jeho vůni; v hostinci se koupal a voněl teplem a čistotou, s malým náznakem slunce a prachu. Mimo jiné bylo intenzivnější vnímání vůní dalším údělem těhotenství; cítila jsem ho i mezi tím množstvím vůní a pachů, které sebou přístav přinášel. Stejně tak, jako uslyšíte i v hlučném davu hodně vysoký zvuk.

„Nevím. Nějaké potíže na druhé lodi, tak to alespoň vypadá.“ Chytil mě rukou za loket, abych se o něho mohla opřít. Jared se otočil a na jednoho námořníka poblíž vyštěkl francouzsky nějaký příkaz. Ten okamžitě přeskočil zábradlí a po laně se spustil dolů na molo. Sledovali jsme ho seshora, jak se vmíchal do davu, šťouchl dalšího námořníka do žeber a jako odpověď se mu dostalo rozsáhlé gestikulace.

Když se ten muž s copánkem vracel přecpanou lávkou zpět na loď, Jared se zamračil. Námořník mu něco vysvětloval ve stejně tvrdé francouzštině; mluvili příliš rychle, než abych jim rozuměla. Po několika dalších slovech se ke mně Jared přitočil a rukama se chytil za zábradlí.

„Říká, že na lodi Patagonia je nějaká nemoc.“

„Jaký druh nemoci?“ Ani mne nenapadlo, abych si brala svou truhličku s léky s sebou, takže jsem toho stejně nemohla moc udělat, ale byla jsem zvědavá. Jared se podíval nešťastně, měl obavy.

„Mají strach, že by to mohly být neštovice, ale neví to jistě. Už zavolali velitele přístavu a inspektora.“

„Chcete, abych se na to podívala?“ nabídla jsem se. „Minimálně bych vám mohla říci, zda je ta nemoc nakažlivá nebo ne.“

Jaredovo obočí se v úžasu skrylo pod ofinu jeho černých vlasů. Jamie vypadal trochu zahanben.

„Moje žena je známá jako léčitelka, bratránku,“ vysvětloval, ale potom se otočil na mě a zakroutil hlavou.

„Ne, Sassenachová, to by nebylo bezpečné.“

Viděla jsem k výstupu z Patagonie, teď dav pomalu ustupoval, lidé šlapali vzájemně po sobě. Dva námořníci vystoupili z lodi a nesli mezi sebou natažené bílé plátno. To se prohýbalo pod tíhou muže, kterého na něm nesli, a přes okraj přenosného lůžka, které takto vytvořili, se přehoupla mužova holá, sluncem opálená paže.

Ti dva muži měli přes nos a ústa přetaženou látku a obličejem byli od těch provizorních nosítek odvráceni. Potřásali hlavami, jak se na sebe podívali při manévrování mezi nataženými lany. Ti dva prošli kolem zvědavého davu a zmizeli v nedalekém skladu.

Rychle jsem se rozhodla a už jsem mířila k nejbližší lávce na Arianně.

„Neměj strach, Jamie,“ volala jsem za ním přes rameno. „Pokud jsou to neštovice, tak je nemohu dostat.“ Jeden z námořníků, který mě slyšel, na mě zůstal zírat s otevřenou pusou, ale já se na něj jen usmála a běžela jsem dál.

Dav byl nyní zticha, ani už nepřecházeli tam a zpět, tak bylo pro mne jednoduché prodrat se davem mezi námořníky, z nichž někteří se na mě mračili, když jsem se protáhla kolem nich. To skladiště se už nepoužívalo, v obrovském prostoru s ozvěnou nebyly žádné sudy ani bedny, ale vůně rozštípaného dřeva, uzeného masa a ryb se táhla dovnitř a byla jasně rozpoznatelná od jiných zápachů.

Nemocného muže položili hned ke dveřím na hromadu slámy z výplně pro přepravu zboží. Ti pomocníci do mě málem vrazili, jak se snažili dostat rychle ze dveří ven.

Opatrně jsem k němu došla a zůstala jsem stát od něj několik stop. Třásl se horečkou, měl rudou kůži s hustými bílými pupínky. Něco mumlal a házel hlavou bezútěšně ze strany na stranu, jeho rozpraskané rty se pohybovaly, jako kdyby hledaly vodu.

„Přineste mi nějakou vodu,“ řekla jsem jednomu námořníkovi, který stál poblíž. Byl to malý svalnatý muž s natočeným knírem a zíral na mne, jako kdyby ho náhle oslovila ryba.

Netrpělivě jsem se k němu obrátila zády a poklekla jsem na kolena hned vedle nemocného muže, abych mu rozepnula špinavou košili, příšerně páchl; pravděpodobně ho nechali už dost dlouho ležet v jeho špíně, protože se ho báli dotknout. Jeho paže byly relativně čisté, ale na jeho hrudi a břiše mu vyrazily hustě pupínky a jeho kůže byla na dotek horká.

Jamie přišel s Jaredem právě ve chvíli, kdy jsem muže vyšetřovala. S nimi přišel i malý muž s postavou ve tvaru hrušky a ve zlatém zdobeném oficírském kabátě, za ním šli další dva muži. Podle oblečení byl jeden z nich šlechtic nebo bohatý příslušník buržoazie; druhý byl vysoký a hubený, podle pokožky bych soudila, že to byl námořník. Pravděpodobně kapitán ze zamořené lodi.

A tak to prozatím vypadalo. Už předtím jsem neštovice viděla mnohokrát, když jsem cestovala se strýčkem Lambem, významným archeologem, do necivilizovaných částí světa, kam mě bral během mého dětství. Ten muž zatím nemočil krev, jak se to stává, když nemoc zasáhne ledviny, ale jinak měl všechny ostatní příznaky.

„Obávám se, že jsou to neštovice,“ řekla jsem.

Kapitán Patagonie vztekle zavyl, udělal pár kroků ke mně, tvář zkřivenou, a natáhl ruku, aby mne udeřil.

„Ne!“ zařval. „Bláznivá ženská! Salope! Femme sans cervelle! Chcete mne zruinovat?“

Poslední slovo už bylo jen neznatelné chrčení, jak ho Jamie chytil pod krkem. Druhá ruka ho chytila za hruď, až stál jen na špičkách.

„Monsieur, radil bych vám, abyste s mou ženou mluvil s respektem,“ řekl Jamie celkem klidně. Kapitán zrudnul, krátce pokývnul hlavou a Jamie ho pustil. Udělal krok zpět a schoval se za svého společníka, jako kdyby hledal úkryt, a mnul si hrdlo.

Pomenší úředník se opatrně skláněl nad nemocným mužem a pod nosem měl na stříbrném řetízku vonnou kuličku. Venku se dav náhle utišil a u dveří udělali místo, jak do skladiště nesli další nosítka.

Muž před námi se najednou posadil a vyděsil malého úředníčka tak, že málem upadl. Muž se divoce rozhlížel po skladišti, pak se mu oči zase obrátily vzhůru a upadl na slámu, jako kdyby byl něčím vyděšený. To sice nebyl, ale výsledek byl stejný.

„Je mrtvý,“ řekla jsem, ale to nebylo nutné.

Úředník, který se znovu snažil se svou vonnou kuličkou nabýt vážnosti, k němu přistoupil a pozorně si prohlížel tělo. Potom se narovnal a oznámil: „Neštovice. Ta dáma má pravdu. Je mi líto, pane hrabě, ale zákon znáte dobře jako kdokoliv jiný.“

Muž, ke kterému hovořil, si netrpělivě povzdechl. Podíval se na mne, zamračil se a potom pohodil hlavou k úředníkovi.

„Jsem si jistý, že se to dá nějak zařídit, monsieur Pamplemousse. Mohl bych s vámi na chvíli hovořit o samotě…“ A vykročil směrem k budově velitele, která stála opodál. Byla to malá budka uvnitř větší budovy. Hrabě byl šlechtic oblečením, ale i titulem, byl to štíhlý a elegantní typ, s hustým obočím a štíhlými rty. Jeho celkový postoj dával najevo, že je zvyklý jednat tímto způsobem.

Ale ten malý úředník ustoupil dozadu, ruce měl natažené dopředu jako kdyby v sebeobraně.

„Non, monsieur le comte,“ řekl. „Je le regrette, mais c’est impossible… To nepůjde. Už o tom ví příliš mnoho lidí. Teď už se o tom ví ve všech docích.“ Bezmocně se podíval na Jareda a Jamieho, potom neurčitě mávl ke dveřím skladu, kde se rýsovaly siluety hlav zvědavců a odpolední slunce jim dodávalo zlatavou svatozář.

„Ne,“ opakoval znovu a jeho rysy odhodláním ztvrdly. „Omluvíte mne, monsieur a madame,“ dodal opožděně, jako kdyby si mě teprve teď všimnul. „Už musím jít a stanovit postup při zničení lodi.“

Při tom kapitán znovu zavyl, chytil ho za rukáv, ale on se mu vytrhl a spěchal pryč z budovy.

Atmosféra po jeho odchodu byla dost napjatá, když na mne monsieur le comte a kapitán lodi zírali, Jamie zase sledoval je a mrtvý muž zíral bez dechu do stropu čtyřicet stop nad námi.

Hrabě přistoupil ke mně, oči mu žhnuly. „Máte vůbec tušení, co jste to provedla?“ zavrčel. „Varuji vás, madame, za tohle mi zaplatíte!“

Jamie hned vykročil směrem k hraběti, ale Jared byl rychlejší, chytil Jamieho za rukáv a mě postrkoval směrem ke dveřím, mumlal něco směrem ke kapitánovi, který neznatelně místo odpovědi zakroutil hlavou.

„Ubohej prevít,“ řekl Jared venku a kroutil hlavou. „Fuj.“ Na mole bylo pěkně chladno a foukal studený vítr, který rozhoupal zakotvené lodě. Jared si otíral tvář a krk červeným námořnickým kapesníkem, který vytáhl z kapsy kabátu. „Pojďte, přátelé, najdeme nějakou tavernu. Dal bych si něco k pití.“

Když jsme byli bezpečně v horní místnosti jedné námořní taverny v boční uličce, s korbelem vína na stole, Jared se sesunul do křesla, ovíval se a hlasitě vydechoval.

„Bože, jaké štěstí!“ Nalil si pořádně vína do své skleničky, kopnul ji do sebe a nalil si další. Když viděl, jak na něj zírám, usmál se a postrčil korbel mým směrem.

„Tady je víno,“ podotkl, „a také je potřeba spláchnout prach. Rychle to do sebe nalej, než to ochutnáš.“ Poslechl své vlastní rady, rychle to do sebe obrátil a znovu se natahoval po džbánu. Už jsem začínala velice přesně chápat, co se včera stalo Jamiemu.

„Je to štěstí nebo neštěstí?“ zeptala jsem se zvědavě Jamieho. Předpokládala bych ‚neštěstí‘, ale žoviální chování tohoto obchodníka moc nevypadalo na to, že by bylo způsobeno červeným vínem. Položila jsem svůj hrneček a doufala, že to nepoškodilo sklovinu na mých zubech.

„Neštěstí pro St. Germania, štěstí pro mě,“ řekl lapidárně. Vstal ze židle a zadíval se z okna.

„Dobrá,“ řekl a s uspokojením se zase posadil. „Víno bude vyložené a ve skladišti bude ještě před západem slunce. Tam je v bezpečí.“

Jamie se opřel ve své židli a s pozvednutým obočím a úsměvem na rtech si prohlížel svého bratrance.

„Můžeme předpokládat, že loď monsieura le comte St. Germaina také dovážela alkohol, bratranče?“

Široký úsměv od ucha k uchu odhalil jeho dva zlaté zuby na dolní čelisti, takže Jared vypadal trošku jako pirát.

„Ten nejlepší ročník z Pinhao,“ řekl šťastně. „Stálo ho to jmění. A polovinu z vinic Noval, takže tento rok se už žádné nedá sehnat.“

„No a já předpokládám, že druhá polovina portského z Novalu se právě vykládá do tvého skladu?“ začala jsem rozumět jeho radosti.

„Máš pravdu, kotě!“ zachrochtal Jared potěšen touto skutečností. „Máte tušení, za kolik se to bude v Paříži prodávat?“ zeptal se, dokolébal se dopředu a praštil s hrnečkem o stůl. „Omezená dodávka a já na ni mám monopol? Bože, to mi vydělá na rok dopředu!“

Vstala jsem a sama jsem se došla podívat k oknu. Arianna už byla u břehu, ve vodě se zdála mnohem větší, s ohromným nákladem složeným na zadní palubě, aby se opatrně celý objem láhev po láhvi vyložil na povozy, které potom odvezou zboží do skladiště.

„Nechci vám kazit radost,“ řekla jsem trošku odlišným tónem, „ale neřekl jste právě, že vaše portské pochází ze stejného zdroje jako to St. Germainovo?“

„Ano, to jsem řekl.“ Jared se postavil vedle mne a po očku pošilhával po vykládce dole v přístavu. „Ve vinicích Noval je nejlepší portské z celého Španělska a Portugalska; chtěl jsem vzít celý objem, ale neměl jsem dostatek kapitálu. Proč, co se děje?“

„No jen to, že pokud obě lodě vypluly ze stejného místa, je jistá pravděpodobnost, že i některý z vašich námořníků bude mít neštovice,“ řekla jsem.

Tato úvaha odsunula z jeho tváře šťastný ovíněný výraz a natáhl se pro šálek, aby to zapil.

„Bože, to je pomyšlení!“ řekl a povzdechl, když ho odložil. „Ale myslím, že to bude v pořádku,“ ujišťoval sám sebe. „Polovinu portského už mám vyloženou. Ale stejně bych rád mluvil s kapitánem,“ dodal a zamračil se. „Aby své muže vyplatil ihned, jak ukončí vykládku, a pokud někdo vypadá nemocně, tak alespoň dostane zaplaceno.“ Rozhodně se otočil a vyrazil přes místnost. U dveří se zastavil a křikl přes rameno: „Objednejte večeři!“ Potom zmizel na schodišti s hlukem, který připomínal stádo slonů.

Otočila jsem se k Jamiemu, který se zadumaně díval do svého nedopitého kalíšku.

„To by ale neměl dělat!“ vykřikla jsem. „Pokud má na palubě neštovice, mohl by je tak rozšířit do celého města.“

Jamie pomalu přikývl.

„Potom musíme doufat, že je na palubě nemá,“ dodal klidně.

Nejistě jsem se podívala ke dveřím. „Ale… neměli bychom něco udělat? Mohla bych se jít na ty muže alespoň podívat. A říci jim, co dělat s těly mužů z té druhé lodě…“

„Sassenachová.“ Hluboký hlas byl pořád klidný, ale bylo v něm zcela zřetelné varování.

„Co je?“ Otočila jsem se a viděla ho, jak se sklání dopředu a pozoruje mne přes okraj svého šálku. Chvíli si mě zamyšleně prohlížel, než promluvil.

„Myslíš, že naše poslání, které máme před sebou, je důležité?“

Moje ruka klesla od kliky u dveří.

„Abychom zastavili Stuartovce a odradili je od dalšího povstání ve Skotsku? Jistě, je to důležité. Proč se ptáš?“

Trpělivě přikývl, jako když učitel mluví s pomalým žákem.

„No tak dobrá. Potom půjdeš sem ke mně, posadíš se a napiješ se vína, než se Jared vrátí. A pokud ne…“ Odmlčel se a odfoukl si kštici rusých vlasů, které mu spadaly do čela.

„Potom půjdeš dolů na molo plné námořníků a obchodníků, kteří se domnívají, že žena poblíž lodi nosí neštěstí a už teď se šíří pomluvy, že jsi loď St. Germaina proklela. A ty tam chceš přijít a říkat jim, co mají dělat? Pokud budeš mít štěstí, tak se tě budou příliš obávat na to, aby tě znásilnili před tím, než ti proříznou hrdlo a hodí tě do vody. A mě hned za tebou. Pokud tě ovšem St. Germain osobně neuškrtí ještě dřív. Neviděla jsi ten výraz v jeho tváři?“

Vrátila jsem se zpět ke stolu a posadila se, třásla se mi kolena.

„No to jsem viděla,“ řekla jsem. „Ale copak by mohl… to by neudělal…“

Jamie pozvedl obočí a postrčil šálek s vínem přes stůl ke mně.

„Mohl by a klidně by to udělal, pokud by se to dalo nějak zařídit. Pro boha, Sassenachová, ty jsi toho chlápka připravila o jeho celoroční příjem! A on nevypadá jako ten typ, který takovou ztrátu přijme čistě filozoficky. Pokud bys přístavnímu inspektorovi neřekla, že jsou to neštovice, nahlas a před svědky, pár nenápadných úplatků by to vyřídilo. Proč si myslíš, že nás sem Jared tak rychle odtáhl? Kvůli dobrému pití?“

Ztuhl mi úsměv na rtech, jako kdybych se ze džbánu pořádně napila vitriolu.

„Tím chceš říci… že nám hrozí nebezpečí?“

Posadil se a přikývl.

„Už jsi to pochopila,“ řekl mile. „Myslím, že tě Jared nechtěl vylekat. Myslím, že šel ven, aby nám zajistil nějakou ochranu a při tom se podíval po své posádce. On je pravděpodobně v bezpečí – každý ho zná a jeho posádka a pomocní dělníci jsou právě venku.“

Rukama jsem si třela husí kůži, která mi vyskočila na předloktí.

V krbu příjemně praskal oheň a v pokoji bylo nakouřeno a teplo, ale já přesto cítila chlad.

„A jak víš, čeho všeho by byl St. Germain schopen?“ O Jamiem jsem vůbec nepochybovala, dokázala jsem si jasně vybavit ten uhrančivý pohled, kterým mě hrabě ve skladu probodával. Jen mě zajímalo, odkud toho muže zná.

Jamie si usrkl vína, zašklebil se a odložil ho.

„Tak zaprvé, má příšernou pověst hrubiána. A jsou tu i další věci. Už jsem o něm něco slyšel, když jsem dříve žil v Paříži a měl jsem to štěstí, že jsem mu nezkřížil cestu. A za druhé mě včera před ním Jared varoval; je to Jaredův největší obchodní konkurent v Paříži.“

Opřela jsem si lokty o oprýskaný stolek a bradu položila na složené dlaně.

„Asi jsem to trošku zkomplikovala, že?“ řekla jsem smutně. „To není dobré pro obchody.“

Usmál se, vstal a přešel za mě, objal mě pažemi. Byla jsem z jeho vysvětlení pořád ještě trochu rozhozená, ale cítila jsem se mnohem lépe, pokud jsem měla jeho mohutné tělo za sebou. Zlehka mě políbil na temeno hlavy.

„Nedělej si starosti, Sassenachová,“ řekl. „Dokážu se o sebe postarat. A o tebe se také postarám – a ty mi to dovolíš.“ Z hlasu jsem poznala, že se usmívá, ale byla tam zároveň i otázka a já jsem přikývla a opřela si hlavu o jeho hruď.

„Dovolím ti to,“ řekla jsem. „Občané Le Havru už se budou muset nějak poprat s neštovicemi sami.“

* * *

Trvalo to skoro hodinu, než se Jared vrátil zpátky, uši červené od mrazu, ale hrdlo proříznuté neměl. Byla jsem šťastná, že ho vidím.

„Je to v pořádku,“ oznámil nám a zářil. „Na palubě jsou jenom kurděje a běžná nachlazení. Žádné neštovice.“ Rozhlédl se po místnosti a třel si ruce o sebe. „Kde je večeře?“

Jeho tváře byly zarudlé od větru a on tak vypadal vesele. Zdálo se, že jednání s konkurenty, kteří vás chtějí zabít, je na denním pořádku každého obchodníka. A proč ne? Pomyslela jsem si cynicky. Koneckonců byl to jen zatracený Skot.

Jared objednal jídlo, k tomu vynikající víno, které zařídil prostě tak, že si pro něj nechal poslat do svého vlastního skladu, a potom už se s Jamiem věnovali diskuzím o jednání s francouzskými obchodníky.

„Jsou to bandité,“ řekl. „Každý z nich by tě probodnul dříve, než se na něho stačíš podívat. Jsou to prašiví zloději. Nevěř jim ani vlastní nos mezi očima. Půlku jako zálohu, půlku při dodávce a nikdy nenech šlechtice brát na dluh.“

I když nás Jared ujistil, že nechal dole dva muže na hlídce, byla jsem pořád trochu nervózní a po večeři jsem si sedla k oknu, abych viděla, co se v přístavišti děje. To jsem ale neměla dělat, protože každý druhý muž v docích vypadal, že mě jde zavraždit.

Nad přístavem se stahovala mračna a opět se dnes v noci chystalo sněžit. Uvolněné plachty plácaly v rostoucím větru do stěžňů a chrastily tak, že skoro přehlušovaly pokřik dělníků, kteří vykládali zboží. Přístav se najednou zahalil do zeleného světla, jak se zapadající slunce prodralo skrze mraky.

Když se zešeřilo, přístavní ruch pomalu uvadal, dělníci se svými vozíky se vytratili nahoru do města a námořníci mizeli do nasvícených dveří pohostinství podobných tomu, ve kterém jsme právě teď seděli. Ale přístav ještě pořád nebyl vylidněn; ve skutečnosti pořád kolem zamořené lodi Patagonia postával hlouček lidí. Muži v jistých uniformách utvořili kordon směrem k lodní lávce; nebylo pochyb o tom, že chtěli zabránit, aby kdokoliv vstoupil na loď a náklad vynesl ven. Jared nám vysvětlil, že zdraví členové posádky budou moci vystoupit, ale nesmí si s sebou vzít nic kromě oblečení, které mají na sobě.

„Jsou na tom pořád lépe, než kdyby se jim to stalo v Holandsku,“ řekl a poškrábal se na drsném černém strništi, které už pomalu začalo překrývat jeho čelisti. „Pokud tam připluje loď z přístavu, o kterém je známo, že se z něj šíří nějaká nákaza, ti prokletí Holanďané je nechají doplavat na břeh nahé.“

„A jak na břehu získají nějaké jiné oblečení?“ zeptala jsem se zvědavě.

„To nevím,“ odpověděl bez zájmu Jared, „ale jakmile během chvíle, co se dostanou na pevnou zemi, najdou nějaký bordel, tak myslím, že už žádné ani potřebovat nebudou – omlouvám se, má drahá,“ dodal spěšně, když si najednou uvědomil, že mluví s dámou.

Tento malý přešlap překryl srdečností, potom vstal a šel se podívat z okna vedle mne.

„Aha,“ řekl. „Už se chystají na zapálení lodě. Vzhledem k tomu, jaký je na ní náklad, by bylo dobré, kdyby ji nejdříve odtáhli pěkně daleko od přístavu.“

K prokleté Patagonii byla připevněna vlečná lana a lodě s veslaři už byly přichystané a čekaly na povel. Ten vydával velitel přístavu, jehož zlaté prýmky v záři zapadajícího slunce skoro vůbec nebyly vidět. Zakřičel a mával rukama nad hlavou dopředu a dozadu jako semafor.

Jeho pokyny opakovali kapitáni na tažných lodích a galérách a lana se pomalu začala zvedat z vody. Jak se propínala a voda z nich crčela dolů, byl to jediný zvuk, který byl slyšet ve ztichlých docích. Dalšími zvuky byly po chvíli výkřiky pokynů z lodí, pohnula se velká temná masa lodi, vše skřípalo a stěžně se propínaly, jak nabraly vítr do plachet na své poslední krátké plavbě.

Ponechali ji uprostřed přístavu, v bezpečné vzdálenosti od ostatních lodí. Palubu polili olejem, uvolnili vlečná lana a galéry se začaly pomalu vzdalovat. Malá kulatá postava velitele přístavu povstala z místa v malém člunu, který byl stranou. Sklonil se, hlavu u jedné ze sedících osob, potom se narovnal a v ruce držel jasně planoucí louč.

Veslař za ním uhnul na stranu, jak se zaklonil, aby hodil pochodeň vpřed. Těžký klacek obalený hadry nasáklými v oleji, několikrát se dokola přetočil, pak zahořel modrým plamenem a přistál někde za zábradlím lodi. Velitel přístavu nečekal na výsledek svého počínání; okamžitě se posadil, gestikuloval na veslaře, který seděl za vesly, a loď vystřelila do temných vod přístavu.

Dlouhou chvíli se nic nedělo, ale dav v doku nehnutě stál a tiše mumlal. Viděla jsem bledý odraz Jamieho tváře, který se pohupoval nad mým v potemnělém skle v okně. Sklo bylo studené a rychle se naším dechem zamlžilo. Setřela jsem ho cípem kabátu.

„Tam,“ řekl Jamie měkce. Za zábradlím se najednou objevil oheň, tenká modrá zářivá linie. Potom to zajiskřilo a k nebi vyšlehly oranžové a rudé plameny. Jazyky tiše přeskakovaly dál po olejem nasáklém zábradlí. Jedna plachta se uvolnila a žuchla dolů do plamenů.

Netrvalo to ani minutu, kdy se vzňala i vratiplachta. Potom se roztáhla i hlavní plachta a její plátno se zřítilo do ohně. Plameny se šířily příliš rychle, než aby se dal sledovat jejich postup, vše začalo hořet naráz.

„Teď,“ řekl Jared náhle. „Pojďme dolů. Náklad vzplane během chvíle a to bude nejlepší čas pro náš odchod. Nikdo si nás ani nevšimne.“

A měl pravdu. Když jsme se opatrně protáhli dveřmi hostince, za Jaredem se objevili dva muži – jeho vlastní námořníci ozbrojení bambitkami a noži – ale nikdo jiný si naší přítomnosti ani nevšiml. Každý byl otočen k přístavu, kde ohromné monstrum Patagonie vypadalo jako černá kostra uprostřed rozžhaveného těla plamenů. Byla slyšet série výbuchů tak těsně za sebou, že to znělo jako výstřely z automatické zbraně. Nakonec se ozvala ohlušující exploze ze středu lodě a začaly létat jiskry a kusy hořícího dřeva.

„Jdeme.“ Jamie mě pevně držel za rameno a já neprotestovala. Za námi šel Jared se dvěma námořníky a my se tak nenápadně vykradli z doků s pomyšlením, že my tento oheň zapálili.

7

Královské audience

Jaredův dům v Paříži stál v ulici Rue Tremoulins. Byla to čtvrť boháčů; byly zde domy s kamennými fasádami a třemi, čtyřmi, někdy dokonce i pěti patry. Domy byly spíše nalepené na sebe; sem tam ale bylo vidět i samostatně stojící dům, který byl obklopen svým vlastním parkem. To ale byla spíše výjimka a člověk nemusel být zdatným atletem, aby mohl přeskakovat z jedné střechy na druhou bez větších obtíží.

„Hmmm.“ byl jediný Murtaghův komentář k Jaredovu domu. „Najdu si nějaké vlastní bydlení.“

„Pokud bys měl být nervózní ze slušné střechy nad hlavou, můj příteli, potom můžeš klidně spát ve stájích,“ navrhl mu Jamie a podíval se na svého zakaboněného kmotra. „A snídaně ti budeme posílat po poslíčkovi na stříbrném podnose.“

Uvnitř byl dům zařízen pohodlně a elegantně, ale jak jsem později pochopila, bylo to dost spartánské ve srovnání s ostatními domy šlechty a bohaté buržoazie. Myslím ale, že to mohlo být také z části tím, že dům neměl svou paní; Jared nebyl nikdy ženatý a zdá se, že mu to nijak nechybělo.

„No, samozřejmě má milenku,“ vysvětloval mi Jamie, když jsem začala spekulovat o jeho soukromém životě.

„Aha, samozřejmě,“ zamumlala jsem.

„Ale ona je vdaná. Jared mi to jednou říkal, že obchodník by si neměl nic začínat s nezadanou dámou – říkal, že potom mají příliš velké požadavky jak finanční, tak na jeho čas. A když by si ji potom vzal, ona by jeho peníze roztočila a on by skončil jako ten poslední nuzák.“

„No to má tedy na ženy zajímavý názor,“ řekla jsem. „A co si myslí o tvém manželství, navzdory všem těmto dobrým radám?“

Jamie se zasmál. „Na začátku jsem neměl žádné peníze, takže už na tom nemůžu být hůř. Myslí si, že budeš ozdobou a radil mi, abych ti koupil nové šaty.“

Rozprostřela jsem jablkově zelenou sametovou sukni, která už měla dost za sebou.

„No to bych řekla,“ souhlasila jsem. „Nebo budu muset začít chodit omotaná v prostěradle, protože tahle už mi začíná být těsná v pase.“

„A i jinde,“ řekl a zasmál se, jak si mě prohlížel. „Začni se brzdit v jídle, Sassenachová.“

„No teda,“ řekla jsem chladně. „Ty víš naprosto přesně, že Annabelle MacRannochová má průměrnou velikost a postavu ve tvaru násady na lopatu a já ne.“

„No, ty ne,“ souhlasil a obdivně si mě prohlížel. „Díky Bohu.“ A familiárně mě pohladil po zadečku.

„Dnes ráno jdu za Jaredem do skladu, budeme procházet účetní knihy a potom navštívíme i několik jeho klientů, aby mě představil. Nebude ti vadit, když tě tady nechám samotnou?“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla jsem. „Trošku si prohlédnu dům a seznámím se se služebnictvem.“ Se služebnictvem jsem se už krátce potkala v hale, když jsme včera pozdě odpoledne do domu přijeli, ale protože jsme večeřeli v našem pokoji, už jsem potom nikoho nezahlédla. Jenom sluhu, který nám přinesl jídlo, a komornou, která přišla ráno roztáhnout závěsy, ustlat, rozdělat v krbu oheň a vynést nočník. Mírně mě vyděsila myšlenka, že budu mít nějaký „personál“ na starosti, ale potom jsem sama sebe ujistila, že to nemůže být horší než mít na povel nemocniční personál a sestřičky, což jsem už dělala předtím jako vrchní sestra ve francouzské polní nemocnici v roce 1943.

Po odjezdu Jamieho jsem se pustila do ranní hygieny, tedy alespoň takové, která se dá zvládnout s vodou a hřebenem, což byly jediné věci, které jsem teď měla k dispozici. A pokud to myslel Jared vážně s tím, že budeme pořádat večeře, tak novou róbou to teprve začne.

V boční kapse mojí lékařské truhlice jsem měla zastrčené roztřepené vrbové ratolesti, se kterými jsem si čistila zuby. Jednu jsem si vytáhla a pustila se do práce a přemýšlela jsem o tom velikém štěstí, které nás sem přivedlo.

Když nám bylo Skotsko zapovězeno, prostě jsme museli najít nové místo, kde bychom mohli žít, ať už tady v Evropě nebo emigrací do Ameriky. A když teď vím, jak Jamie snáší lodě, chápu, že Francie byla místem, kde chtěl začít.

Klan Fraserů má k Francii pevné vazby; mnoho z nich, jako například opat Alexander nebo Jared Fraser, se sem přestěhovali a jen zřídkakdy se do svého rodného Skotska vraceli. A bylo zde také mnoho Jakobitů, tedy alespoň mi to říkal Jamie, kteří sem následovali svého krále do exilu, a nyní žijí, jak jen to jde ve Francii a Itálii a čekají na jeho návrat.

„Pořád se o tom mluví,“ říkal. „Většinou po domech, ne v tavernách. A to je důvod, proč z toho nic nebude. Teprve až se to dostane tam, tak budeš vědět, že už to začíná být vážné.“

„Pověz mi,“ řekla jsem, když si oklepával prach z kabátu, „rodí se všichni Skotové s takovou znalostí politiky nebo jenom ty?“

Zasmál se, ale rychle zvážněl, když otevřel velkou almaru, aby pověsil kabát. Vypadal uboze a obnošeně, když visel osamocen v tak velkém, cedrem provoněném prostoru.

„Něco ti řeknu, Sassenachová, naučil jsem se to rychle. Ale když jsem se narodil mezi klany, jako jsou MacKenzie a Fraser, tak jsem mnoho možností neměl. A ty jsi také nebyla rok ve Francii a dva roky v armádě, aniž by ses nenaučila poslouchat, co se mezi řádky říká a co se tím myslí a chápeš ten rozdíl. V těchto dobách se to netýká jenom mě; na vysočině není statkáře ani malého rolníka, který by netušil, co se bude dít.“

„Co se bude dít.“ Co se stalo? Zamyslela jsem se. Co by se stalo, pokud by se nám nepodařilo zabránit ozbrojenému povstání, které mělo obnovit monarchii Stuartovců a které vedl princ Karel Edward Casimir Maria Sylvester Stuart, syn krále v exilu.

„Bonnie Prince Charlie,“ řekla jsem si sama pro sebe a podívala se do svého odrazu ve velkém skle. Je tady, teď, ve stejném městě a možná ani ne moc daleko. Jaký bude? Přemýšlela jsem o něm jen v dimenzích historických portrétů, které zobrazují pohledného, lehce zženštilého mladíka kolem šestnácti let, s měkkými růžovými rty a napudrovanými vlasy jaké se v té době nosily. Také jsem si představila obrazy, které ukazují mnohem robustnější verzi toho stejného muže – vystupuje z lodi na pobřeží Skotska a ohání se při tom mečem.

Toho Skotska, které zruinuje a vyplení ve jménu svém i svého otce. Odsouzený k neúspěchu, ale získá si dostatečnou podporu, aby do té země vstoupil a vedl své stoupence do občanské války až ke krvavému konci u Cullodenu. Potom si prchne zpět do bezpečí do Francie, ale jeho nepřítel se pomstí na těch, které tam nechal za sebou.

Kvůli tomu jsme sem přišli, abychom tu katastrofu odvrátili. Zdálo se to až neuvěřitelné, když jsem na to pomyslela v klidu a bohatství Jaredova domu. Jak může někdo zastavit povstání? Dobrá, pokud se povstání zažehne v tavernách, mohlo by se zase uhasit při večeřích. Pokrčila jsem na svůj odraz v zrcadle rameny, odfoukla jsem si pramen vlasů, který mi spadl přes oko, a sešla jsem dolů promluvit si s kuchařem.

* * *

Sloužící si mě nejprve podezřívavě prohlíželi, ale brzy pochopili, že jim nijak nechci do jejich práce zasahovat a trochu se zklidnili. Poprvé jsem si myslela, zřejmě vysílená po cestě, že v hale stálo na uvítanou alespoň tucet sloužících. Ve skutečnosti jich bylo šestnáct, včetně štolby čeledína a brusiče nožů, kterého jsem si původně v tom zmatku ani nevšimla. Jaredův úspěch v obchodech na mě tak udělal ještě větší dojem, ale to jen do té doby, než jsem zjistila, jak jsou sloužící málo placeni: nový pár bot a dvě livreje pro lokaje a o něco méně pro služebné a kuchtičky a naopak mnohem více pro takové osobnosti, jako byli kuchařka madame Vionnet a majordomus Magnus.

Zatímco jsem zjišťovala, jak funguje domácnost, a sbírala střípky informací, které se daly získat z drbů madam na čajových dýcháncích, Jamie byl každý den pryč s Jaredem a objížděli zákazníky, scházeli se s lidmi, kteří mu pomáhali připravit se na úkol „vypomáhat Jeho Výsosti“ tím, že si vytvářel sociální síť kontaktů, které by se mohly exilovému princi hodit. Byli to hlavně hosté na našich večeřích, kde jsme mohli nalézt spojence – anebo nepřátele.

„St. Germain?“ zeptala jsem se, když jsem zachytila povědomé jméno uprostřed proudu slov Marguerity, když leštila parkety na podlaze. „Hrabě St. Germain?“

„Oui, madame.“ Byla to malá tlustá dívka s podivně zploštělým obličejem a vykulenýma očima, takže vypadala jako platýz, ale byla velice přátelská a vždy se mi snažila pomáhat. Nyní sešpulila pusu do malého kroužku, jako kdyby se chystala na nějakou skandální pikantnost. Podívala jsem se s takovou kuráží, jak jen to bylo možné.

„Hrabě má velice špatnou pověst, madame,“ řekla velice okázale.

„Víte, prodal svou duši ďáblu,“ svěřila se; ztišila hlas a rozhlížela se kolem, jako kdyby se ten gentleman mohl schovávat za komínem. „Pořádá černé mše, kde se jí maso a pije krev nevinných dětí!“

To sis tedy ale vybrala nepřítele, pomyslela jsem si.

„Ach, madame, to ví přece každý,“ ujišťovala mě Marguerite. „Ale nic to nemění na skutečnosti, že ženy po něm šílí a kamkoliv jde, padají mu k nohám. A navíc, je bohatý.“ Možná ta poslední informace vyvažovala, ne-li převažovala, nad tím, že jí maso a pije krev.

„Velice zajímavé,“ řekla jsem. „Ale myslím, že monsieur le comte je konkurence pro pana Jareda; nedováží také víno? Proč ho sem tedy monsieur Jared pozval?“

Marguerite vzhlédla od leštění podlahy a zasmála se.

„Proč, madame! Je to proto, že monsieur Jared může k večeři podávat nejlepší Beaune, řekne monsieuru le comte, že právě objednal deset beden a velkoryse mu tak jednu láhev dá od cesty!“

„Aha,“ řekla jsem a zasmála se. „A zve i monsieur le comte podobně i pana Jareda na večeře?“

Přikývla a přes láhev s olejem a hadr přehodila bílý kapesník. „Ale ano, madame. Ale ne tak často!“

Hrabě St. Germain nebyl naštěstí na dnešní večer pozván. Večeřeli jsme jen v rodinném kruhu, a tak mohl Jared pokračovat v zaškolování Jamieho před svým odjezdem. Nejdůležitější setkání byla takzvaná lever u krále ve Versailles.

Pokud jste pozvaní na lever ke králi, je to bráno jako obrovská pocta, vysvětloval Jared u večeře.

„Ale není to pro tebe, chlapče,“ řekl mile a mával vidličkou na Jamieho. „Ale pro mě. Král se chce ujistit, že se z Německa vrátím nebo alespoň Duverney, ministr financí. Poslední vlna navyšování daní tvrdě postihla obchodníky a peníze cizinců zmizely – a to si dokážeš představit ten dopad na královskou pokladnu.“ Při pomyšlení na daně se zašklebil a zamračil se na úhoře napíchnutého na vidličce.

„Předpokládám, že už od pondělí za týden budu pryč. Čekám jen na zprávu, že už je Wilhelmina v pořádku v Calais a potom vyrážím.“ Jared si napíchl další kousek úhoře, pokývnul na Jamieho a mluvil s plnou pusou. „Zanechávám obchod v dobrých rukách, hochu; z toho nemám strach. Ale ještě než odjedu, tak bychom si měli promluvit ještě o dalších záležitostech. Domluvil jsem se s hrabětem Marischalem, že zhruba za dva dny s ním půjdeme na Montmartre, abys složil poklonu Jeho Výsosti princi Karlu Edwardovi.“

Žaludek se mi samým vzrušením sevřel a rychle jsme si vyměnili s Jamiem pohledy. Pokývl na Jareda, jako kdyby se to stávalo každý den, ale jeho oči zářily očekáváním, když se na mě podíval. Takže tohle je začátek.

„Jeho Výsost žije v Paříži v ústraní,“ říkal Jared, když žvýkal poslední kousek úhoře smaženého na másle, který byl rozložený po celém okraji talíře. „Nebylo by pro něho vhodné, aby se objevoval ve společnosti, dokud ho král oficiálně nepřijme. Jeho Výsost opouští dům jen zřídka a vídá jen málo lidí, s výjimkou stoupenců jeho otce, kteří mu chodí skládat poklony.“

„Já jsem ale slyšela něco jiného,“ řekla jsem.

„A copak to bylo?“ Dva páry překvapených očí se otočily mým směrem, Jared odložil vidličku a nechal poslední kousek úhoře svému osudu.

Jamie se na mě podíval se zvednutým obočím. „Co jsi slyšela, Sassenachová, a od koho?“

„Od sluhů,“ řekla jsem a soustředila se na svého úhoře. Jared se zamračil, takže jsem si poprvé uvědomila, že se asi moc nehodí, aby se dáma bavila se služtičkami. K čertu s tím, pomyslela jsem si odbojně. Stejně nemám nic moc jiného na práci.

„Jedna služebná říkala, že Jeho Výsost princ Karel se schází s princeznou Louisou de La Tour de Rohan,“ řekla jsem a snědla sousto z vidličky. Bylo to vynikající, ale při polykání mě zneklidňovalo, že jsem měla pocit, jako kdyby byl živočich pořád ještě naživu. Opatrně jsem polkla, no zatím to bylo dobré.

„Samozřejmě za nepřítomnosti jejího manžela,“ dodala jsem delikátně.

Jamie se tvářil pobaveně, Jared vyděšeně.

„Princezna de Rohan?“ ptal se Jared. „Marie-Louise-Henriette-Jeanne de La Tour d’Auvergne? Rodina jejího manžela má velice blízko ke králi.“ Přejížděl si prsty po rtu a na tváři mu zůstávaly mastné stopy po másle. „To může být velice nebezpečné,“ zamumlal, když si mluvil sám pro sebe. „To by mě zajímalo, zda ten mrňavý blázen… ale ne. To má snad dost rozumu. To bude pouhá nezkušenost; nechodil moc do společnosti a v Římě jsou jiné poměry. Ale stejně…“ zanechal mrmlání a otočil se na Jamieho.

„To bude tvůj první úkol, příteli, ve službách Jeho Výsosti. Jsi mu věkově celkem blízký, ale za ten čas v Paříži už máš zkušenosti a dobry úsudek – a můj trénink, abych si taky polichotil.“ Krátce se na Jamieho usmál. „Spřátelíš se s Jeho Výsostí a společně s muži, kteří by mu mohli být ku prospěchu, mu uhladíš cestičku. Většinu z nich jsi už viděl. A pokud možno nějak taktně mu vysvětlíš, že galantnost namířená špatným směrem by mohla velice poškodit vyhlídky pro jeho otce.“

Jamie nepřítomně přikývl, sám přemýšlel o něčem jiném.

„A jak ví naše služebná o návštěvách Jeho Výsosti, Sassenachová?“ zeptal se. „Neopouští dům více jak jednou za týden, a to chodí na mši, ne?“

Zakroutila jsem hlavou a polkla sousto, abych mu mohla odpovědět.

„Co jsem doposud vypátrala, tak naše kuchtička to slyšela od brusiče nožů, který to slyšel od čeledína, který to slyšel od komorníka od sousedů. Nevím, kolik dalších lidí ještě bylo mezi tím, ale dům Rohanů je třetí od našeho domu. Myslím, že princezna o nás také všechno ví,“ dodala jsem zvesela. „Tedy alespoň pokud si někdy promluví se služebnými z kuchyně.“

„Dámy nedrbou se služebnými z kuchyně,“ řekl odměřeně Jared. Zúžil oči a podíval se na Jamieho v tiché prosbě, aby dal chování své ženy do pořádku.

Viděla jsem, jak se Jamie v koutku úst zasmál, potom usrkl Montrachet a změnil téma hovoru na Jaredův poslední obchod; dodávku rumu, která je právě na cestě z Jamajky.

Když Jared zacinkal na zvoneček, aby uklidili nádobí ze stolu a přinesli brandy, omluvila jsem se. Jednou z Jaredových výstředností byla obliba dlouhých černých viržinek k brandy a já jsem měla takový pocit, že i když jsem úhoře žvýkala pečlivě, určitě by se neradoval z toho, kdybych ho ještě vyudila.

Lehla jsem si do postele a snažila se, i když jen s malým úspěchem, na toho úhoře nemyslet. Zavřela jsem oči a chtěla myslet na Jamajku – krásné bílé pláže pod tropickým sluncem. Ale myšlenky na Jamajku vedly zase k myšlenkám na Wilhelminu a myšlenka na loď mi zase připomněla moře, což vedlo zase k velkým úhořům, kteří se prohání v jeho zelených vlnách. Byla jsem ráda, když se objevil Jamie, a hned jsem si sedla.

„Fííí!“ Opřel se o zavřené dveře a ovíval se volným koncem fiží.

„Připadám si jako vyuzený páreček. Mám Jareda rád, ale už se těším, až si ty svoje viržinka odveze s sebou do Německa.“

„Tak potom prosím nechoď ke mně, pokud páchneš jako cigárko,“ řekla jsem. „Úhoři nemají kouř moc rádi.“

„Nedávám jim to za vinu.“ Sundal si plášť a rozepnul košili. „Myslím, že to je plán, chápeš?“ svěřil se a pohodil hlavou směrem ke dveřím, když si svlékal košili. „Jako včely.“

„Včely?“

„Jak přenášíš včelí úl,“ vysvětloval a věšel košili ven na okenní kliku. „Máš dýmku plnou toho nejsilnějšího tabáku, který se dá sehnat, strčíš ji do úlu a budeš foukat kouř do pláství. Včely přitom ztuhnou a ty je můžeš přenést, kam budeš chtít. Myslím, že to Jared dělá i svým zákazníkům; vyudí je do bezvědomí a než se proberou, tak podepíšou objednávku na třikrát větší množství, než původně chtěli objednávat.“

Zahihňala jsem se a on se ušklíbl, přiložil si prst na ústa, jakmile se na chodbě ozvaly lehké Jaredovy kroky, které míjely náš pokoj, až došly k jeho dveřím.

Nebezpečí odhalení pominulo, přišel a natáhl se vedle mne a na sobě měl jen kilt a ponožky.

„Není to moc zlé?“ zeptal se. „Mohl bych spát v šatně, pokud ano. Anebo mi vystrč hlavu ven z okna, aby se trochu vyvětrala.“

Přičichla jsem k jeho vlasům, ze kterých byl silně cítit tabák. Ve světle svic problikávala jeho rudá hříva s nazlátlými záblesky. Projela jsem mu je prsty a vychutnávala si jejich hebkost a pevnost kosti pod nimi.

„Ne, není to tak zlé. Nemáš strach z toho, že Jared odjíždí tak brzy?“

Políbil mě na čelo a lehl si vedle mne, hlavu na podušce. Usmál se na mě a zakroutil hlavou.

„Ne. Už jsem se setkal se všemi důležitými klienty a s kapitány, znám všechny muže ve skladu a úředníky v přístavu a znám nazpaměť všechny ceníky i skladové zásoby. A to, co se ještě k obchodování zbývá naučit, se budu muset naučit až praxí; od Jareda už se víc naučit nemohu.“

„A princ Karel?“

Napůl přivřel oči a rezignovaně povzdechl. „S tím budu muset spoléhat na boží milosrdenství, ne Jaredovo. A myslím, že bude lepší, když tu Jared nebude, aby neviděl, co budu dělat.“

Lehla jsem si vedle něj, otočil se ke mně a paží mě objal kolem pasu, takže jsme byli těsně u sebe.

„Co budeme dělat?“ zeptala jsem se. „Napadá tě něco, Jamie?“

Cítila jsem na tváři jeho horký dech, který byl cítit po brandy, a já jsem zvedla hlavu, abych ho políbila. Jeho měkká široká ústa se mi otevřela a chvíli setrval v polibku, než mi odpověděl.

„No, mám nějaké nápady,“ řekl a povzdechl si. „Bůh ví, jak to dopadne, ale ano, něco mě napadlo.“

„Řekni mi o tom něco.“

„Hmmm.“ Pohodlně se opřel, stočil se na záda a položil si mě do náruče, hlavu jsem měla na jeho rameni.

„Dobrá,“ začal, „jak to vidím, tak je to záležitost finanční, Sassenachová.“

„Cože? Peníze? Myslela jsem, že se to týká spíše politiky. Nechtějí snad Francouzi, aby se Jakub vrátil, což by způsobilo problémy Anglii? Z toho mála, co si vybavuji, tak Ludvík chtěl, tedy bude chtít,“ opravila jsem se, „aby Karel Stuart odstavil krále Jiřího od toho, co má Ludvík za lubem v Bruselu.“

„O tom nepochybuji,“ řekl, „ale znovudosazení králů si žádá peníze. Ale Ludvík nemá sám dost ani na to, aby vedl válku v Bruselu a zároveň financoval invazi do Anglie. Slyšela jsi přece, co říkal Jared o královské pokladně a daních.“

„Ano, ale…“

„Ne, to není Ludvík, kdo to celé bude zastřešovat,“ řekl mi. „Jistě že má k tomu co říci. Ale jsou zde jiné zdroje peněz, které se budou král Jakub a princ Karel snažit využít. A to jsou francouzští bankéři. Vatikán a španělský dvůr.“

„Ty myslíš, že Jakub jedná s Vatikánem a Španělskem a Karel s bankéři?“ zeptala jsem se se zájmem.

Přikývl a prohlížel si vyřezávané panely na stropě. Panely z kaštanu byly v záři svíce světle hnědé a v každém rohu byly tmavě hnědé rosety a pentle.

„Ano, myslím si to. Strýc Alex mi ukazoval korespondenci od Jeho Veličenstva krále Jakuba a z ní soudím, že Španělsko je pro něj velkou nadějí. Papež je přinucen ho jako katolického monarchu podporovat. Papež Klement podporoval Jakuba po dlouhá léta, ale teď je Klement mrtvý a nový papež Benedikt v tom sice pokračuje, ale už ne s takovou intenzitou. Ale oba králové, španělský Filip a francouzský Ludvík, jsou Jakubovi bratranci. Je to závazek Bourbonské krve, na kterou se odvolává.“ Pousmál se na mě. „A z toho, co jsem dosud viděl, tak na královskou krev se nedá moc spoléhat, pokud se jedná o peníze, Sassenachová.“

Jednu po druhé zvedal nohy a jednou rukou si sundával ponožky, potom je položil na noční stolek.

„Jakub dostal od Španělska nějaké peníze už před třiceti lety,“ uvažoval. „Malou flotilu lodí a k tomu pár mužů. To bylo povstání v roce 1715. Ale neměl mnoho štěstí a jeho armáda byla na hlavu poražena u Sheriffsmuiru – skoro ještě než stačil Jakub vůbec dorazit. Tak bych si troufl říci, že Španělsko také není příliš nažhavené znovu financovat návrat Stuartů – nebo alespoň ne bez dobrých vyhlídek na úspěch.“

„A tak přijel Karel do Paříže, aby zpracoval Ludvíka a bankéře,“ dodala jsem. „A podle toho, co si pamatuji z historie, tak se mu to podaří. Co z toho pro nás plyne?“

Jamie mě pustil, jak se protáhl, a váha jeho těla pode mnou prohnula matraci.

„Já musím prodávat víno bankéřům, Sassenachová,“ řekl a zívl si. „A ty si budeš povídat se služebnictvem. A pokud vyfoukneme dostatek kouře, omráčíme všechny včely.“

* * *

Ještě než Jared odjel, vzal Jamieho do malého domu na Montmartru, kde sídlila Jeho Výsost princ Karel Edward Casimir a tak dále Stuart. Trávil tam svůj čas, zatímco čekal, co jeho bratranec Ludvík udělá nebo naopak neudělá pro svého nemajetného bratránka s aspirací na trůn.

Vyprovodila jsem je, oba měli na sobě nejlepší oblečení, a zatímco byli pryč, představovala jsem si sama pro sebe, jak to asi může vypadat a jak jim to jde.

„Jak to šlo?“ zeptala jsem se Jamieho hned, jak jsme se po jejich návratu ocitli sami. „Jaký je?“

Poškrábal se na hlavě a zapřemýšlel.

„No,“ řekl nakonec, „bolí ho zuby.“

„Cože?“

„Tak to říkal. A vypadalo to, že ho to opravdu velice bolí. Tvář měl na jednu stranu pokroucenou a mírně nateklou. Nevím, jestli je normálně u všech jednání tak toporný anebo zda ho to natolik bolelo, že nemohl mluvit, ale byl celkem mlčenlivý.“

Po formálním představení se starší muži – Jared, hrabě Marischal a další podivně vypadající muž – sešli a začali probírat skotskou politiku. Ponechali tak Jamieho a Jeho Výsost více méně napospas.

„Dali jsme si každý šálek brandy,“ podával mi Jamie zprávu a odpovídal na mé dotazy. „Ptal jsem se ho, jak se mu líbí v Paříži. On odpověděl, že se mu zdá moc úzkoprsá a nudná, protože nemůže vyrážet na lovy. A tak jsme mluvili o honech. Dává přednost honům se psy před lovy s nadháněči. Já jsem mu řekl, že je také preferuji. Potom mi vyprávěl, kolik během jedné výpravy v Itálii postřílel bažantů. Vyprávěl mi o Itálii tak dlouho, až ho začal bolet zub ještě víc, a to ze studeného vzduchu, který tam proudil otevřeným oknem. Není to nijak rozsáhlý dům; je to spíš malá vilka. Potom si proti bolesti dal ještě trochu brandy a já mu vyprávěl o honech na jeleny u nás na vysočině. Říkal, že by si to také někdy rád vyzkoušel a ptal se, zda umím dobře střílet z luku. Odpověděl jsem, že celkem ano a on doufal, že mě někdy bude moci pozvat na hon do Skotska. Potom ale přišel Jared s tím, že se ještě na zpáteční cestě musíme stavit ve skladišti. Jeho Výsost mi podala ruku, políbil jsem ji a odešli jsme.“

„Hmmm,“ řekla jsem. Zdálo se, že tento slavný – nebo spíše snad slavný nebo potenciálně-slavný muž – byl ve svém dennodenním chování podobný ostatním lidem. Ale musím přiznat, že po Jamieho vyprávění jsem cítila mírné zklamání. Ale Jamie byl znovu pozván. Důležité bylo, jak mě upozornil, spřátelit se s Jeho Výsostí a dohlížet tak na její plány, abychom věděli, jakým směrem se ubírají. Přemýšlela jsem, zda na mě alespoň král Francie udělá o trochu větší dojem.

Netrvalo dlouho, abychom to zjistili. Za týden vstával Jamie ještě za tmy a chladu, aby se zúčastnil královského lever ve Versailles. Ludvík se budil každé ráno přesně v šest hodin. V tuto hodinu se vždy shromáždilo pár vyvolených v předsálí jeho ložnice, aby se účastnili jeho ranní hygieny a připojili se tak k procesí šlechticů a sloužících, kteří museli dělat společnost králi při vítání nového dne.

Jamieho probudil brzy ráno majordomus Magnus. Pak se v polospánku vyhrabal z postele, zíval u toho a něco si mumlal. V tuto chvíli byly moje vnitřnosti v klidu a já si vychutnávala ten úžasný pocit, který se dostaví, když pozorujete někoho, kdo musí dělat něco nepříjemného a po vás se to nežádá.

„Všechno pozorně sleduj,“ řekla jsem mu ještě ochraptělým hlasem. „Abys mi to potom mohl všechno vyprávět.“

Ještě celý rozespalý se ke mně sklonil, aby mě políbil, potom se otočil, svíci v ruce, aby se podíval, jak mu sedlají koně. To poslední, co jsem slyšela, než jsem zase upadla do spánku, byl hlas Jamieho dole pod schody. V chladivém nočním vzduchu byl překvapivě jasný, když se loučil s naším majordomem venku na ulici.

Vzhledem ke vzdálenosti do Versailles a možnosti – jak ho varoval Jared – že by mohl být pozván i na oběd, neočekávala jsem jeho příjezd před polednem. Ale nemohla jsem si pomoci, byla jsem zvědavá a do jeho příjezdu – nakonec až v době, kdy se podával čaj – má netrpělivost jen narůstala.

„A jak probíhalo královské lever?“ zeptala jsem se Jamieho, když jsem mu šla pomoci sundat kabát. Na rukou měl těsné rukavice z jemné vepřovice, které byly u dvora povinností, ale v nich nemohl rozepnout stříbrné knoflíky na klouzavém sametu.

„Ach, už se cítím mnohem lépe,“ řekl s úlevou a narovnal se v ramenou, když se knoflíky uvolnily. Kabát mu byl v ramenou příliš těsný a vytáhnout ho z něj bylo jako oloupat skořápku z vajíčka.

„Zajímavé, Sassenachová,“ odpověděl mi na mou otázku, „tedy alespoň první hodinu.“

Když procesí šlechticů vešlo do královské ložnice, každý měl v ruce ceremoniální předmět, se kterým králi slouží – ručník, břitvu, pivní žejdlík, královskou pečeť. Potom komoří roztáhli v pokoji závěsy, které bránily před pronikáním světla; když už začalo svítat, odhrnuli nebesa z mohutné královské postele a vystavili tak tvář le roi Louis prvním zvědavým paprskům slunce.

Pomohli mu posadit se v posteli, král stále ještě zíval a škrábal se na bradě, zatímco mu služebnictvo pomáhalo natáhnout přes královská ramena těžký hedvábný župan vyšívaný zlatem a stříbrem. Potom si poklekli a stáhli mu tlusté plstěné ponožky, ve kterých král spal a oblékli mu světlé hedvábné kalhoty a měkké pantofle lemované králičí kožešinkou.

Jeden po druhém šlechtici před králem poklekli, s úctou ho pozdravili a zeptali se, jakou mělo Jeho Veličenstvo noc.

„Myslím, že ne moc dobrou,“ poznamenal Jamie. „Vypadal, jako kdyby spal sotva hodinu nebo dvě a k tomu měl ještě špatné sny.“

I když měl zarudlé oči a lehce pokleslou čelist, Jeho Veličenstvo zdvořile zdravilo své dvořany, potom pomalu vstalo a uklonilo se váženým hostům v zadní části pokoje. Znavenou rukou mávl na komořího, který ho vedl ke křeslu, kam se posadil se zavřenýma očima a vychutnával si obsluhu svých poddaných, zatímco jeho hosté k němu po jednom přistupovali pod vedením vévody Orleánského. Poklekli před ním a několika slovy ho pozdravili. Formální prosby přijdou na řadu o chvíli později, když už bude Ludvík vzhůru natolik, aby se dalo předpokládat, že je vůbec uslyší.

„Nebyl jsem tam proto, abych o něco žádal, ale protože se mi dostalo takové pocty,“ vysvětloval Jamie. „Tak jsem jenom poklekl a řekl ‚Dobré ráno, Vaše Veličenstvo‘, zatímco mu vévoda řekl, kdo jsem.“

„A řekl ti král něco?“ zeptala jsem se.

Jamie se usmál, ruce složené za hlavou, jak se protahoval. „Ale ano. Otevřel jedno oko a prohlížel si mě, jako kdyby tomu nemohl uvěřit.“

S jedním okem stále otevřeným si Ludvík pozorně svého návštěvníka prohlédl a potom se zájmem povídá: „Docela velký, že?“

„A já jsem řekl: ‚Ano, Vaše Veličenstvo‘,“ řekl Jamie. „A potom se mne zeptal, zda umím tančit, a já mu odpověděl, že umím. Potom oko zase zavřel a vévoda už mě postrkoval zpět.“

Když představování skončilo, začalo se schylovat ke královské ranní hygieně pod taktovkou nejvyšší šlechty. Mezitím k němu přicházeli prosebníci a šeptali mu své žádosti do ucha, zatímco on natáčel tvář k holiči nebo se skláněl, když mu nasazovali paruku.

„Vážně? A dostalo se ti té cti, že se ti Jeho Veličenstvo mohlo vysmrkat do kapesníku?“ zeptala jsem se.

Jamie se usmál a protahoval si prsty na rukou, až mu praskalo v kloubech.

„Ne, díky bohu. Skryl jsem se do šatny a snažil se tvářit jako součást nábytku, zatímco si mě po očku prohlížely všechny dámy a také vévodové, kteří se nad Skotem ušklíbli.“

„No, alespoň jsi dost vysoký, abys to všechno mohl vidět?“

„Ale ano. To se mi vskutku dařilo, i když se posadil na svou chaise percée.“

„On to opravdu udělal? Přede všemi?“ Byla jsem tím fascinována. Četla jsem o tom, samozřejmě, ale nemohla jsem tomu uvěřit.

„Ano, a všichni se tvářili úplně stejně, jako když si myl obličej nebo smrkal. A vévodovi de Neve se dostalo té veliké pocty,“ řekl ironicky, „aby Jeho Veličenstvu utřel zadek. Ale nevšiml jsem si, co s tím ručníkem potom dělali; zřejmě si ho vzali a nechali bez pochyb pozlatit.“

„Moc únavné,“ dodal a dotkl se rukama podlahy, aby si protáhl svaly na nohou. „Trvalo to věčnost a člověk tam musel stát nacpaný jako sova.“

„Nacpaný jako sova?“ zeptala jsem se a usmála jsem se nad tím přirovnáním. „Myslíš vycpaný?“

„Nacpaný. Není divu, když jí na dvoře to, co jí,“ dodal a protáhl si záda. „Příšerná strava, samá smetana a máslo. Každé ráno by si měli dávat ovesnou kaši, ta by se už o to postarala. Je velice dobrá na trávení.“

Pokud byl nějaký Skot v něčem tvrdohlavý – pravda je, že Skotové jsou tvrdohlaví v mnoha věcech – tak to byla ovesná kaše k snídani. Vzhledem k dlouhé době, po kterou žili na chudé půdě, kde se nic moc jiného než oves pěstovat nedalo, podařilo se jim jejich nutnost obrátit v ctnost a trvali na tom, že to jídlo zbožňují.

Jamie už si lehl na podlahu a dělal cvičení podle Royal Air Forces, která jsem mu doporučila na protažení zádových svalů.

Vrátila jsem se k jeho předchozí poznámce, když jsem se ho zeptala: „Proč jsi řekl ‚nacpaný jako sova‘? Už jsem ten výraz slyšela dříve, ale znamenalo to opilý a ne nacpaný. Mají snad sovy zácpu?“

Když dokončil své cvičení, vstal, natáhl se na kobereček a oddechoval.

„Ale ano.“ Dlouze si povzdechl, aby popadl dech. Sedl si a shrnul si vlasy z očí. „Ve skutečnosti ne, ale říká se to tak. Lidé říkají, že sovy nemají otvor do zadku, takže jimi nemůže procházet to, co snědí jako myši, víš? Takže kosti a chlupy vytvoří takovou kouli a sovy ji vyzvrací, protože se toho nedokáží zbavit druhým koncem.“

„Opravdu?“

„Opravdu to tak dělají. Podle toho také poznáš, na jakém stromě hnízdí sovy, dívej se dolů, kde najdeš ty chomáče na zemi. Sovy dělají příšerný bordel,“ dodal a shrnoval si límec, aby mu mohl čerstvý vzduch na krk.

„Ale ony mají díru do zadku,“ informoval mě. „Jednou jsem jednu sestřelil dolů prakem a podíval jsem se.“

„Velice zvídavý chlapec, že?“ zasmála jsem se.

„To si buď jistá, Sassenachová,“ zakřenil se. „A také jim tím směrem prochází potrava. Trávili jsme jednou s Ianem celý den pod stromem, kde byly sovy, jen abychom se přesvědčili.“

„Bože, ty ale musíš být zvědavý,“ poznamenala jsem.

„Prostě jsem to jen chtěl vědět, Ian nedokázal sedět pod tím stromem tak dlouho v klidu, tak jsem mu musel dát herdu do zad, aby se přestal vrtět,“ zasmál se Jamie při té vzpomínce. „No a pak se to stalo, on sebral do hrsti pár těch bobků a hodil mi je límcem za košili, pak byl v mžiku pryč. Bože, ten utíkal jako vítr.“ Ve tváři se mu mihl smutek, když si vybavil svého rychlonohého přítele z dětství v porovnání s nedávnými vzpomínkami na švagra, který ztěžka kulhá na dřevěné noze, protože o tu svou přišel kvůli jedné kartáčové střele v bitvě v cizí zemi.

„No to zní hrozně, takto žít,“ poznamenala jsem, abych ho z těch myšlenek vytrhla. „Nemyslím sovy, ale krále. Vůbec žádné soukromí, dokonce ani při potřebě.“

„Mně by to nevadilo,“ řekl Jamie, „ale on je král.“

„Hmmm. A to má takovou moc a luxus, ale co s ním nadělá.“

Pokrčil rameny. „Jestli nadělá nebo ne, to je úděl, který na něj seslal bůh a on nemá moc na výběr, jen se může snažit držet se co nejlépe.“ Zvedl pléd a protáhl ho opaskem až na ramena.

„Tady, prosím.“ Vzala jsem si od něj stříbrnou kulatou sponu a sepnula mu vlající látku na ramenou. Nařasil si ji a prsty si uhladil kroutící se vlnu.

„Já mám také nějaký úděl, Sassenachová,“ řekl tiše a podíval se na mě. Krátce se usmál. „Díky bohu to ale neznamená, že musím pozvat Iana, aby mi vytíral zadnici. Ale narodil jsem se jako statkář. Jsem správce té půdy i lidí, kteří na ní pracují, a musím se pokusit zvládnout svůj úděl, jak nejlépe to půjde.“

Natáhl se a zlehka se dotkl mých vlasů.

„Proto jsem byl rád, když jsi řekla, že vyrazíme a uvidíme, co pro to můžeme udělat. Jedna část mého já by tě nejraději popadla a odjela někam hodně daleko a po zbytek života bych pracoval na poli s tažnými zvířaty. Potom bych přišel večer domů a lehl si vedle tebe a měl bych v noci klid.“

Jeho tmavě modré oči byly zamyšlené, když se prsty nepřítomně dotýkal skladů na jeho plédu a hladil tartan Fraserů s tenkým bílým proužkem, který odlišoval Lallybroch od ostatních rodin.

„Ale kdybych to udělal,“ pokračoval a vypadalo to, že mluví spíše pro sebe než ke mně, „část mého já by se cítila jako zrádce a myslím – myslím, že bych pořád slyšel hlasy lidí, kteří mi patří, kteří na mě volají.“

Položila jsem mu ruku na rameno, vzhlédl a usmíval se na mě.

„Také si myslím, že by ses tak cítil,“ řekla jsem. „Jamie… cokoliv se stane, cokoliv budeme schopni udělat…“ Odmlčela jsem se a hledala vhodná slova. Tak jako často před tím na mě dolehla závažnost toho obrovského úkolu, který na nás ležel, a já zůstala bez řeči. Kdo jsme, abychom měnili směr dějin, měnili chod událostí nejen pro sebe, ale i pro prince a lid, pro celou skotskou zemi?

Jamie položil svou ruku na mou a jako ujištění ji sevřel.

„Nikdo od nás nemůže žádat více, než udělat to, co je v našich silách, Sassenachová. A pokud bude prolita krev, tak neulpí na našich rukách, ale modleme se k Bohu, aby se tak nestalo.“

Myslela jsem na osamělé šedivé kameny na cullodenském vřesovišti a na muže, kteří pod nimi mohou ležet, pokud nebudeme úspěšní.

„Modleme se k Bohu,“ opakovala jsem po něm.

8

Duchové a krokodýli

Mezi královskými audiencemi a denními Jaredovými obchody se zdálo, že už nemá Jamie žádný volný čas. Ráno hned po snídani zmizel s Murtaghem, aby zkontrolovali dodávky zboží ve skladišti, provedli inventuru, navštívili doky na Seině a taverny, které podle něj byly naprosto odporné.

„No alespoň máš s sebou Murtagha,“ poznamenala jsem a snažila se to brát pozitivně, „tak snad by se vám dvěma za denního světla nemělo nic stát.“ Malý vychrtlý muž z jeho klanu nedělal na pohled nic moc dojem, jeho oděv se lišil od těch mužů z doků jen tím, že ta spodní polovina byla pléd z tartanu. Ale projeli jsme s ním polovinu Skotska poté, co jsme Jamieho vysvobodili z věznice ve Wentworthu a na světě nebylo nikoho, komu bych důvěřovala jako jemu.

Po obědě vyrážel Jamie na návštěvy – společenské i obchodní, které stále přibývaly – a potom se ještě před večeří vracel s účetními knihami na hodinu či dvě do studovny. Měl moc práce.

Já ne. Po několika dnech zdvořilostních výměn názorů s madame Vionnet, která byla hlavní kuchařkou, bylo jasné, kdo je tady pani domu – a já jsem to nebyla. Madame za mnou přicházela každé ráno do obývacího pokoje, aby se mnou probrala, co se bude ten den vařit, a zároveň mi ukázala veškeré náklady, které jsou k chodu kuchyně zapotřebí – ovoce, zelenina, máslo a mléko z farmy za městem, které přiváželi čerstvé každé ráno; dále ryby ze Seiny prodávané z vozíku přímo na ulici, stejně tak i čerstvé mušle, jejichž černé křivky vykukovaly z hromad pod vodními řasami. Jen formálně jsem ten seznam přejela očima, všechno jsem schválila, pochválila jsem ji za večeři předchozí den a to bylo vše. Pokud mne občas nepožádali, abych otevřela skříň s prádlem, vinný sklípek nebo spižírnu klíčem, který jsem měla na svazku u sebe, tak jsem si čas uspořádala po svém. A to až do té doby, než nadešla hodina, kdy jsem se začala oblékat na večeři.

Společenský život v Jaredově domě pokračoval téměř beze změny ve srovnání s tím, jaké to bylo ještě za jeho přítomnosti. Zatím jsem se nepouštěla do ničeho velkého, ale každý den jsme pořádali večeře pro malý počet lidi, kam přicházela šlechta, rytíři, dámy, chudí Jakobité v exilu a bohatí obchodníci s manželkami.

Došla jsem ale k závěru, že jídlo a pití a jejich příprava nejsou pro mne uspokojující prací. Bylo to na mne znát, protože za mnou jednoho dne přišel Jamie, abych pro něj dělala opisy jeho účetních knih.

„Lepší tohle, než aby ses ukousala nudou,“ řekl a podíval se na mé okousané nehty. „Navíc máš hezčí rukopis než úředník ze skladu.“

A tak jsem byla ve studovně, skloněná nad ohromnou účetní knihou, když jednou pozdě odpoledne přišel pan Silas Hawkins s objednávkou na dvě tuny brandy z Flander. Pan Hawkins byl mohutný a jeho obchodům se dařilo, byl émigré stejně jako Jared. Byl to Angličan, který se specializoval na vývoz francouzských brandy do své rodné země.

Myslela jsem si, že obchodník, který vypadá spíše jako abstinent, bude mít problémy prodávat zákazníkům víno a alkohol ve velkém množství. Ale pan Hawkins měl v tomto ohledu štěstí, protože měl rudé tváře a úsměv jako prostopášník, ačkoliv, jak mi jednou říkal Jamie, ten chlap nikdy svoje zboží neochutnal. A jen zřídkakdy pil něco jiného než hořké pivo a jeho apetit byl ve všech okolních tavernách vyhlášený. V očích se mu rychle mihl záblesk, jak rychle počítal, i když vše zastíral uhlazenou dobrosrdečností.

„Jste mí nejlepší dodavatelé, to přísahám,“ řekl, když vypisoval objednávku s písmem plným kudrlinek. „Vždy se na vás mohu spolehnout a vždy je to nejlepší kvalita. Váš bratranec mi bude chybět,“ řekl a uklonil se směrem k Jamiemu. „Ale vybral si dobrého zástupce. Skotové vždy drží obchody v rodině.“

Malá jasná očka padla na Jamieho kilt, který byl z rudého tartanu Fraserů, na pozadí tmavé dřevěné obložení pokoje.

„Přijel jste ze Skotska nedávno?“ zeptal se uvolněně pan Hawkins. „Ne, už jsem ve Francii nějaký čas.“ Jamie se usmál. Vzal od pana Hawkinse pero z husího brku, ale na jeho vkus nebylo dost ostré, tak ho zahodil, vytáhl další ze svazku husích brků, které měl v malé sklenici ve skříňce na boku.

„Aha. Podle vašeho oblečení soudím, že pocházíte ze Skotské vysočiny, ptám se jen ze sentimentu k části mé země. Říká se spousta věcí, však víte.“ Na Jamieho pokyn rukou se posadil do křesla a jeho kulatá zarudlá tvář visela na naditém koženém měšci, který vytáhl z kapsy.

„A co se týče těch drbů – tak to přece běžně ve Skotsku chodí, že?“ řekl Jamie a pečlivě ostřil nový brk. „A proč ten sentiment? Pokud myslíte politiku, tak o té toho také moc nevím.“ Ozval se jasný zvuk, jak malý kapesní nožík odřízl dolní část pera.

Pan Hawkins vytáhl několik kousků stříbra z peněženky a vyskládal je do úhledného sloupečku mezi ně.

„A sakra!“ řekl skoro nepřítomně. „Pokud se o ni opravdu nezajímáte, tak to jste první takový Skot z vysočiny, kterého jsem potkal.“

Jamie dokončil řezání a zvedl brk tak, aby viděl úhel.

„Hmmm?“ řekl vágně. „No, ano, mám jiné věci na starosti; mít na starosti takový obchod zabere mnoho času, ale to víte sám nejlépe, to si dokáži představit.“

„No to ano.“ Pan Hawkins si ještě jednou přepočítal peníze ve sloupečku před ním a potom jednu velkou minci vyměnil za dvě menší. „Slyšel jsem, že Karel Stuart přijel nedávno do Paříže,“ řekl. Jeho kulatá tvář opilce vypadala bez zájmu, ale očka byla ve střehu.

„Ale ano,“ zamumlal Jamie tónem, který nechával téma otevřené jako spíše potvrzení faktu než zdvořilého nezájmu. Před sebou měl objednávku a každou stránku podepisoval s velkou péčí, písmenka spíše maloval, než škrábal, jak bylo jeho dobrým zvykem. Byl levák, ale v dětství ho přeučili na praváka, takže psaní pro něj bylo obtížné, ale nedělal s tím žádné cavyky.

„Vy v tomto ohledu nesdílíte sympatie vašeho bratrance, že?“ Hawkins se narovnal a pozoroval výraz Jamieho tváře, která byla spíše neutrální.

„A vy se o to zajímáte, pane?“ Jamie pozvedl hlavu a podíval se na pana Hawkinse milýma modrýma očima. Obtloustlý obchodník se na něj chvíli zadíval a potom mávl neurčitě rukou.

„Ale vůbec,“ řekl uhlazeně. „Ale jsem obeznámen s jakobitskými postoji vašeho bratrance – nedělal s nimi žádné tajnosti. Jen mě zajímalo, zda jsou v tomto ohledu všichni Skotové zajedno a chtějí návrat Stuartovců na trůn.“

„Pokud byste znal Skoty z vysočiny dobře,“ řekl suše Jamie a podával mu jednu kopii objednávky, „potom byste musel vědět, že je těžké najít dva Skoty, kteří by se na čemkoliv shodli – snad s výjimkou barvy oblohy – a i to je občas dosti ošemetná otázka.“

Pan Hawkins se zasmál, až se mu břicho pod kabátcem otřásalo. Schoval si složený papír s objednávkou do kapsy. Když jsem viděla, že Jamie už v této konverzaci nehodlá dále pokračovat, vešla jsem dovnitř s podnosem, na kterém byla Madeira a sušenky.

Pan Hawkins vypadal chvíli nadšeně, potom lítostivě zakroutil hlavou, odsunul židli a vstal.

„Ne, ne, děkuji, madame, ale nemohu. Tento čtvrtek bude v docích přistávat Arabella a já musím jet za ní do Calais. A jako na potvoru mám příliš mnoho práce, kterou musím dokončit, než odjedu.“ Zašklebil se na plnou hrst objednávek a účtů, které vytáhl z kapsy, Jamieho přidal k hromádce a zastrčil je zpět do velké kožené cestovní tašky.

„Ale naštěstí,“ řekl a rozzářil se při tom, „mohu po cestě vyřídit ještě nějaké obchody; pokusím se o ně v hostincích a tavernách po cestě odtud do Calais.“

„Pokud se zastavíte ve všech, které jsou mezi námi a Calais, tak se tam nedostanete dříve než příští měsíc,“ poznamenal Jamie. Také vytáhl malou peněženku ze svého sporranu a malé stříbrné mince do ní nasypal.

„To je pravda, milorde,“ řekl pan Hawkins a lítostivě se zamračil. „Myslím, že budu muset jednu nebo dvě vynechat a zastavit se tam při zpáteční cestě.“

„Anebo byste mohl poslat do Calais někoho místo sebe, když je váš čas tak drahocenný,“ navrhla jsem.

Vyděšeně se na mě podíval a našpulil zachmuřeně pusu tak moc, jak jen mu to její tvar dovolil.

„To bych samozřejmě mohl, milady. Ale náklad na Arabelle nemohu nechat nikomu ze svých úředníků. Na palubě je totiž moje neteř Mary,“ přiznal, „a už teď je na dosah francouzských břehů. Je jí teprve patnáct a nikdy před tím nebyla pryč ze svého domu. Obávám se, že ji nemohu nechat jet do Paříže samotnou.“

„Také si to nemyslím,“ souhlasila jsem zdvořile. To jméno mi přišlo nějak povědomé, ale nemohla jsem si vybavit, odkud ho znám. Mary Hawkinsová. Nemohla jsem si to jméno nikam zařadit. Stále jsem nad tím dumala, když Jamie vstal a doprovázel pana Hawkinse ke dveřím.

„Věřím, že cesta vaší neteře bude probíhat v pořádku,“ řekl zdvořile. „Jede sem za vzděláním? Anebo na návštěvu příbuzných?“

„Za sňatkem,“ řekl její strýc s uspokojením. „Mému bratrovi se úspěšně podařilo sjednat velice výhodnou partii, je to člen francouzské šlechty.“ Vypadal, že samou pýchou pukne, hladké zlaté knoflíky na kabátci už napínaly jeho látku. „Můj starší bratr je baronet.“

„Jí je patnáct?“ zeptala jsem se zneklidněně. Vím, že sňatky v mladém věku nebyly nic výjimečného, ale patnáct let? Já jsem se vdávala v devatenácti – a znovu, když mi bylo dvacet sedm. A v těch dvaceti sedmi jsem sakra mnohem zkušenější.

„Ehm, a zná se vaše neteř se svým snoubencem už dlouho?“ zeptala jsem se opatrně.

„Ve skutečnosti ho nikdy nepotkala,“ pan Hawkins se naklonil blíž, přiložil si prst ke rtům a ztišil hlas, „a o svatbě ještě neví. Vyjednávání ještě nejsou u konce.“

Byla jsem tím zděšena a otevřela jsem pusu, abych něco řekla, ale Jamie mě lehce stiskl loket jako výraz varování.

„Pokud tedy váš nápadník patří mezi šlechtu, určitě se brzy potkáme u dvora,“ řekl a tlačil mě pevně ke dveřím jako radlice buldozeru. Pan Hawkins mírně uskočil, abych na něj nešlápla, a stále něco povídal.

„To určitě ano, pane z Broch Tuarach. Bude to pro mne velká čest, pokud se tam s vámi a vaší ženou setkáme. Jsem si jist, že mou neteř potěší společnost krajanky,“ řekl a úlisné se na mě usmál. „Ale nepředpokládám dříve, než se ukončí naše dohody.“

No to byste neměl předpokládat, pomyslela jsem si rozčíleně. Vy uděláte cokoliv, abyste svou rodinu protlačil mezi francouzskou šlechtu, včetně toho, že provdáte svou neteř za… za…

„Ehm, a koho si vaše neteř bude brát?“ zeptala jsem se bez obalu.

Pan Hawkins se zatvářil prohnaně a naklonil se ještě blíže, aby mi mohl šeptat do ucha.

„Neměl bych o tom mluvit, dokud ještě nejsou podepsány všechny smlouvy, ale že jste to vy, milostivá… Mohu vám prozradit jen to, že patří do rodiny Gaskoňců. A je to skutečně vysoce postavený člen!“

„Opravdu,“ řekla jsem.

Pan Hawkins si očekáváním mnul radostně ruce a já se náhle obrátila na Jamieho.

„Gaskoňci! To musí mít na mysli… ale to nemůže, nebo ano? Tu odpornou starou zrůdu se zbytky tabáku na bradě, která k nám přišla minulý týden na večeři?“

„Vikomt Marigny?“ zeptal se Jamie a usmál se mému popisu. „Myslím si to, protože je to vdovec a jediný svobodný muž v celé rodině pokud vím. A myslím, že to nebyly zbytky tabáku, ale že mu jen tak podivně narostly vousy. Jako kdyby je okousali moli,“ uznal, „ale musí se dost špatně holit, když má tolik bradavic.“

„Nemůže přece provdat patnáctiletou dívku za… za… něco takového! A aniž by se jí zeptal!“

„Och, já myslím, že může,“ řekl Jamie s klidem, který mne pobuřoval. „A navíc, Sassenachová, tebe se to netýká.“ Chytil mě oběma rukama a lehce se mnou zatřásl.

„Slyšíš mě? Já vím, že se ti to zdá divné, ale tak to chodí. A koneckonců,“ pozvedl jeden koutek úst, „tys byla provdána také proti své vůli, ne?“

„Někdy se opravdu nestačím divit!“ vykřikla jsem a snažila se uvolnit z jeho sevření, ale on mě pevně držel a smál se, potom mne políbil. Po chvíli jsem boj vzdala. Uvolnila jsem se v jeho objetí a přijala porážku, i když jen dočasně. Musím se setkat s Mary Hawkinsovou, pomyslela jsem si, a uvidíme, co si o svém plánovaném sňatku myslí. Pokud nechce své jméno vidět na svatebních smlouvách, spojené s vikomtem Marigny, potom… Potom jsem se propnula a odtáhla od Jamieho.

„Co se děje?“ podíval se na mě vyděšeně. „Nejsi nemocná, drahá? Úplně jsi zbledla!“

No aby ne. Najednou jsem si uvědomila, kde jsem viděla jméno Mary Hawkinsová. Jamie se mýlil. Týkalo se mě to. To jméno bylo napsané v horní části rodokmenu, inkoust už byl vybledlý do barvy sépiové kosti. Mary Hawkinsová si nevezme vetchého vikomta Mangny. Ale provdá se za Jonathana Randalla, Léta Páně 1745.

* * *

„Ale to nemůže, nebo snad ano?“ řekl Jamie. „Jack Randall je mrtvý.“ Dolil skleničku brandy a podal mi ji. Pevně ji držel za stopku, ale rty měl zatnuté a jeho hlas dal důraz na slovo ‚mrtvý‘.

„Dej si nohy nahoru, Sassenachová,“ řekl. „Jsi pořád bledá.“ Když se pohnul směrem ke mně, natáhla jsem se na sofa a zvedla nohy. Jamie si sedl k mé hlavě a bezmyšlenkovitě mi položil ruku na rameno. Prsty byly teplé a silné a jemně mi masírovaly jamku kloubu.

„Marcus MacRannoch mi říkal, že viděl Jacka Randalla ušlapaného dobytkem k smrti ve věznici ve Wentworthu,“ opakoval znovu a tím se v tom ujišťoval. „Jako hadrová panenka, v kaluži krve. Tak to říkal pan Marcus. Byl si tím naprosto jistý.“

„Ano.“ Usrkávala jsem brandy a cítila, jak se mi zase do tváří vrací teplo. „Také mi to tak říkal. Ne, máš pravdu, kapitán Randall je mrtvý. Mary Hawkinsová mi ale připomněla Franka.“ Podívala jsem se dolů na mou levou ruku, kterou jsem měla položenou na břiše. V krbu hořel oheň a jeho světlo se odráželo v malém zlatém kroužku, který byl mým prvním snubním prstenem. Jamieho prsten ze skotského stříbra jsem měla na prsteníčku druhé ruky.

„Aha.“ Jamieho ruka na mém rameni ztuhla. Hlavu měl skloněnou, ale zvedl oči, aby zachytil můj pohled. O Frankovi jsme nemluvili od té doby, co jsem vysvobodila Jamieho z věznice ve Wentworthu. A ani o smrti kapitána Randalla jsme nemluvili. Nepřipadalo nám to důležité, alespoň tedy do té doby, kdy se zdálo, že nám z toho směru nehrozí žádné nebezpečí. A navíc jsem nechtěla Jamiemu Wentworth připomínat.

„Ty víš, že je mrtvý, nebo ne, mo duinne?“ Jamie mluvil měkce, prsty měl položené na mém zápěstí, a já věděla, že mluví o Frankovi, ne o Jonathanovi.

„Možná ne,“ řekla jsem s očima stále upřenýma na prsten. Zvedla jsem ruku a prsten se třpytil ve světle zapadajícího slunce. „Pokud je mrtvý, Jamie, pokud nebude existovat, protože je mrtvý Jonathan, tak proč mám pořád prsten, který mi dal?“

Zíral na ten kroužek a já viděla, jak mu v koutku úst zacukalo. Viděla jsem, že i jeho tvář zbledla. Nevěděla jsem, nakolik ho zraní, když budeme o Jonathanu Randallovi spolu mluvit, ale neměla jsem na výběr.

„Jsi si jistá, že Randall neměl žádné děti před tím, než zemřel?“ zeptal se mě. „To by byla odpověď.“

„To by byla,“ řekla jsem. „Ale neměl, tím jsem si jistá. Frank,“ můj hlas se při vyslovení toho jména lehce rozechvěl a Jamie mi stiskl zápěstí ještě pevněji, „Frank zjišťoval tragické okolnosti smrti Jonathana Randalla. A říkal, že Jack Randall zemřel na cullodenském poli, v poslední bitvě povstání, a jeho syn, Frankův šestinásobný pradědeček, se narodil několik měsíců po jeho smrti. Vdova po něm se o několik let později znovu provdala. I kdyby měl nelegitimní dítě, nebylo by zaneseno v genealogické linii.“

Jamie svraštil čelo a mezi obočím se mu udělala tenká vertikální linie. „Mohlo dojít k chybě a potom – to dítě vůbec nebylo Randallovo? Frank může pocházet čistě z linie Mary Hawkinsové – víme, že ta stále žije.“

Bezradně jsem zakroutila hlavou.

„Ale to nevím, jak. Kdybys znal Franka – ale ne, myslím, že jsem ti to nikdy neříkala. Když jsem poprvé uviděla Jonathana Randalla, tak jsem si myslela, že to je Frank – jistěže nejsou stejní, ale ta podoba byla… zarážející. Ne, Jack Randall je jisto jistě Frankův předek.“

„Chápu.“ Jamiemu zvlhly prsty a bezmyšlenkovitě si je otřel o kilt.

„Potom… ten prsten nic neznamená, mo duinne,“ snažil se mě uklidnit.

„Možná ne.“ Dotkla jsem se kovu, byl teplý jako má kůže. Potom mi bezmocně klesly ruce. „Ach, Jamie, já nevím! Já vůbec nic nevím!“

Unaveně si třel klouby prstů. „Ani já ne, Sassenachová.“ Dal ruce dolů a snažil se na mě usmát.

„Je tu jedna věc,“ řekl. „Řekla jsi, že ti Frank říkal, že Jonathan Randall zemře u Cullodenu?“

„Ano. Ve skutečnosti jsem to i sama řekla Jackovi Randallovi, abych ho vystrašila – ve Wentworthu, když mě vystrčil ven na sníh, než – než se vrátil k tobě.“ Oči i ústa se mu v křeči sevřely a já jsem vyděšeně dala nohy dolů.

„Jamie! Jsi v pořádku?“ snažila jsem se ho dotknout, ale on se ode mne odtáhl, vstal a přešel k oknu.

„Ne. Ano. To je dobré, Sassenachová. Celé dopoledne jsem psal dopisy a asi se mi rozskočí hlava. Neboj se.“ Mávnul na mne, abych zmlkla, a opřel si hlavu o chladnou okenní tabulku, zavřel oči. Potom pokračoval dál, jako kdyby se tak chtěl zbavit té bolesti.

„Potom, když víte – ty a Frank – že Jack Randall zemře u Cullodenu, a my víme, že se to nestane… potom to může být vyřízeno, Claire.“

„Co může být vyřízeno?“ zeptala jsem se vzrušeně, chtěla jsem pomoci, ale nevěděla jak. Prostě nechtěl, aby se ho někdo dotýkal.

„To, co znáš, že se stane, se prostě dá změnit.“ Odtáhl hlavu od okna a znaveně se na mě usmál. Jeho tvář byla stále bledá, ale už nebyla tak křečovitě stažená. „Jack Randall zemřel dříve, než měl, a Mary Hawkinsová si vezme jiného muže. I kdyby to znamenalo, že se tvůj Frank nenarodí – anebo se narodí jiným způsobem,“ dodal, aby mě uklidnil, „potom také máme naději, že uspějeme v tom, co máme před sebou. Jack Randall nezemře u Cullodenu, protože se tam žádná bitva nebude odehrávat.“

Viděla jsem, jak ho uklidňovalo, když chodil; přišel ke mně a objal mě. Položila jsem mu ruce kolem pasu a ani se nepohnula. Sklonil hlavu a opřel se mi čelem do vlasů.

„Vím, že je to pro tebe smutné, mo duinne. Ale netěší tě snad, že je to ku prospěchu dobré věci?“

„Ano,“ zašeptala jsem nakonec do záhybů jeho košile. Uvolnila jsem se něžně z jeho objetí a položila mu dlaně na tváře. Linie mezi jeho obočím se prohloubila, jeho pohled směřoval do prázdna, ale usmál se.

„Jamie,“ řekla jsem, „běž a lehni si. Pošlu vzkaz d’Arbanvillům, že dnes večer nemůžeme přijít.“

„Ale ne,“ zaprotestoval. „Budu v pořádku. Já tuhle bolest hlavy znám, Sassenachová; je to jen ze psaní a hodinový spánek to spraví. Už si jdu lehnout.“ Otočil se ke dveřím, potom zaváhal a otočil se zpět. Usmál se.

„A pokud budu něco vykřikovat ze spaní, Sassenachová, přijď ke mně a řekni, že je Jack Randall mrtvý, a pak už budu v pořádku.“

* * *

Jídlo i společnost u d’Arbanvillů byly vynikající. Domů jsme přišli až pozdě a já hluboce usnula ihned, jakmile jsem položila hlavu na polštář. Byl to bezesný spánek, ale náhle jsem se uprostřed noci vzbudila a cítila, že něco není v pořádku.

Noc byla chladná, silná přikrývka sklouzla z postele dolů, jak se často stávalo, a na mě zůstala jen tenká vlněná deka. Napůl ve spánku jsem se otočila k Jamiemu, abych se k němu přitulila. Ale on tam nebyl.

Posadila jsem se na posteli a ihned jsem ho spatřila. Seděl u okna, hlavu v dlaních.

„Jamie! Co se děje? Znovu tě rozbolela hlava?“ Sáhla jsem po svíci a chtěla hledat svou skříňku s léky, ale něco na způsobu, jakým seděl, mě od toho odradilo.

Ztěžka oddechoval, jako kdyby utíkal, a i když bylo chladno, byl celý propocený. Dotkla jsem se jeho ramene, ale bylo pevné a chladné jako kovová socha.

Vykřikl, když jsem se ho dotkla, a vyskočil na nohy. Jeho oči se v potemnělé místnosti zdály černé a doširoka otevřené.

„Nechtěla jsem tě vyděsit,“ řekla jsem. „Jsi v pořádku?“

Na chvíli jsem si pomyslela, jestli není náměsíčný; jeho výraz tváře se vůbec nezměnil. Díval se skrze mne a ať už viděl cokoliv, vůbec se mu to nelíbilo.

„Jamie!“ vykřikla jsem nahlas. „Jamie, vzbuď se!“

Zamrkal a uviděl mě, ale podle výrazu jeho tváře stále myslel na pronásledovanou zrůdu.

„Jsem v pořádku,“ řekl. „Jsem vzhůru.“ Mluvil, jako kdyby chtěl sám sebe o tom přesvědčit.

„Co to bylo? Noční můra?“

„Sen. Ano, byl to sen.“

Přistoupila jsem k němu a položila mu ruku na paži.

„Pověz mi to. Zmizí to, pokud o tom budeš se mnou mluvit.“

Pevně mi sevřel předloktí, abych se ho nedotýkala. Byl úplněk a já věděla, že všechny jeho svaly byly napjaté, nehybné a tvrdé jako kámen – Ale byl rozběsněný, připravený vystartovat do boje.

„Ne,“ řekl, ale pořád zněl zmateně.

„Ano,“ řekla jsem. „Jamie, mluv na mě. Řekni mi to. Řekni, co vidíš.“

„Nemohu… nic nevidím. Nic. Nic nevidím.“

Otočila jsem se a strhla ho tak ze stínu místnosti do měsíční záře v okně. Zdá se, že mu světlo pomohlo, dech se zklidnil a slova pomalu začala plynout.

Byly to kameny ve věznici Wentworthu, o kterých se mu zdálo. A když mluvil, tak silueta Jonathana Randalla procházela pokojem. Lehl si nahý do postele a přehodil přes sebe vlněnou přikrývku.

Za ním se ozval chraplavý dech a ucítil zpocenou kůži, která se k němu přitiskla. V agónii a frustrací stiskl zuby. Muž za ním se zlehka pohnul a zasmál se.

„Ach, máme ještě trochu času, než tě oběsí, můj chlapečku,“ zašeptal. „Spoustu času na zábavu.“ Randall se najednou pohnul a on vykřikl.

Randallova ruka mu uhladila vlasy kolem uší. Už cítil u hlavy jeho horký dech a snažil se uniknout, ale pronásledovalo to a šeptalo další slova.

„Už jsi někdy viděl oběšeného muže, Frasere?“ Slova pokračovala, nečekala na jeho odpověď a dlouhá štíhlá ruka ho objala v pase, něžně ho hladila na břiše a s každým slovem sjížděla níž.

„Ale jistě, že viděl; byl jsi ve Francii, tak jsi tam musel sem tam vidět nějakého pověšeného dezertéra. Oběšenec přijde o vnitřnosti, že, jak se lano rychle zadrhne kolem jeho hrdla.“ Ruka ho chytila, pevně, něžně, třela ho a tloukla. Zdravou rukou se chytil pevně za rám postele a tvář přitiskl pevně k pokrývce, která škrábala, ale slova ho pronásledovala.

„A to se stane i tobě, Frasere. Už zbývá jen pár hodin a i ty ucítíš na krku oprátku.“ Hlas se zasmál, pobaven sám sebou. „Na popravu půjdeš se zadkem rozpáleným od mé rozkoše a až přijdeš o vnitřnosti, moje vášeň bude stékat po tvých nohách a kapat dolů na zem pod popraviště.“

Ani nemukl. Už sám sebe cítil, celý špinavý z vězení a ostře páchnoucí od potu ze strachu a vzteku. A cítil muže za ním, divoký zápach zvířete mísící se s vůní levandulové toaletní vody.

„Pokrývka,“ řekl. Oči měl zavřené a v záři měsíce byla vidět jeho napjatá tvář. „Dřela mne do tváře a před sebou jsem viděl kamennou zeď. Nebylo tam nic, na co bych mohl upnout svou pozornost… nic jsem neviděl. A tak jsem zavřel oči a myslel na tu pokrývku pod mou tváří. To bylo jediné, co jsem kromě bolesti cítil… a ještě jeho. Já… jsem to vydržel.“

„Jamie. Chci tě obejmout.“ Mluvila jsem tiše a snažila se ztišit ten záchvat zuřivosti, který v něm propukl. Pevně mi svíral paže a nedovolil mi, abych se k němu přiblížila. Držel mě tak pevně a zároveň ke mně lnul.

Najednou mě pustil, trhnul sebou a otočil se k oknu zalitému měsíčním svitem. Byl napjatý a chvěl se jako tětiva luku, ale jeho hlas byl chladný.

„Ne. Nechci tě takto zneužívat, lásko. Neměla bys toho být součástí.“

Udělala jsem krok k němu, ale rychlým pohybem mě zastavil. Tvář otočil k oknu, teď už byla chladná a bledá jako sklo, přes které se díval.

„Běž do postele, miláčku. Potřebuji teď být chvíli sám; za chvíli budu v pořádku. Už se nemusíš bát.“

Protáhl si ruce, sevřel okenní rám a ve světle z okna vrhal stín. Jeho ramena se rozšířila a mohla jsem si být jistá, že se opírá do dřeva vší silou.

„Byl to jen sen. Jack Randall je mrtvý.“

* * *

Usnula jsem, zatímco Jamie stál u okna a pozoroval měsíc. Když jsem se za úsvitu vzbudila, myslela jsem, že na židli u okna usnul. Byl zabalený v plédu a přes nohy měl na zahřátí můj kabát.

Když jsem se pohnula, vzbudil se a vypadal normálně vesele jako každé ráno. Ale já jsem na události z noci nemohla zapomenout a po snídani jsem otevřela svou truhličku s léky.

K mé smůle mi chybělo několik bylin, které jsem potřebovala na umíchání ztišujícího tonika. Ale pak jsem si vzpomněla na muže, o kterém mi vyprávěla Marguerite. Bylinkář Raymond na ulici Rue Varennes. Čaroděj, řekla. To místo stojí za vidění. Tak dobrá. Jamie bude celé dopoledne ve skladu. Já mám k dispozici kočár a jednoho sluhu; zajedu tam a uvidím.

Po obou stranách obchodu byl dlouhý dřevěný pult a za ním dřevěné police od podlahy až ke stropu. Některé byly uzavřené skleněnými dvířky, aby chránily vzácné a příliš drahé substance. Nad příborníkem stály baculaté pozlacené sošky Amorků s rohy na troubení, roucha jim vlála a obecně vypadaly, jako kdyby nasávaly nějaké alkoholické esence z obchodu.

„Monsieur Raymond?“ zeptala jsem se zdvořile mladé ženy za pultem.

„Mistr Raymond,“ opravila mě. Nevkusně si utřela zarudlý nos do rukávu a ukázala dozadu do obchodu, odkud se vznášela oblaka nahnědlého dýmu.

Čaroděj nebo ne, Raymond bude na to ten pravý. Dým se zvedal ze začouzeného ohniště až ke střeše. Nad ohněm byl kamenný stolek s otvory na skleněné baňky, mosazné a kovové nádobky s jedním koncem protaženým, ze kterého pronikala prapodivná substance do hrnečků. Vypadalo to jako malý, ale funkční stojan. Opatrně jsem se nadechla. Mezi jinými intenzivními vůněmi v obchodě byl zřetelně cítit alkohol, který sem přicházel právě od ohniště. Vyskládané čisté skleničky po obou stranách polic jen potvrdily mé původní podezření. Ať už obchoduje s kouzly a lektvary nebo ne, hlavní výroba Mistra Raymonda se vztahuje na třešňový likér.

Destilátor byl nad ohněm, mřížkou propadávaly ven kousky uhlí. Když mě uslyšel přicházet, narovnal se, otočil se a šel mě přivítat s milým úsměvem.

„Jak se vám daří?“ zeptala jsem se zdvořile. Když jsem vstoupila do tohoto brlohu, udělalo to na mě takový dojem, že bych se ani nedivila, kdybych odněkud zaslechla zaskřehotání jako odpověď.

Mistr Raymond vypadal jako velká dobrosrdečná žába. Měl nohy do ‚O‘ a břicho jako soudek, vlhkou a lepkavou kůži jako nějaký obyvatel močálu a lehce vypouklé přátelské černé oči. Kromě toho, že nebyl zelený, tak jediné, co mu chybělo, byly bradavice.

„Madonna!“ řekl a doširoka se usmál. „Co bude mým potěšením, že pro vás budu moci udělat?“ Chyběly mu všechny zuby, což mu dodávalo ještě více na vzhledu žáby, a já na něho fascinovaně zírala.

„Madonna?“ řekl a tázavě na mě zíral.

Zarazila jsem se, když jsem si uvědomila, jak nezdvořile se na něho dívám, zčervenala jsem a bez rozmýšlení řekla: „Právě jsem přemýšlela, jestli vás někdy políbila krásná mladá dívka.“

Zrudla jsem ještě více, když vyprskl smíchem. S širokým úsměvem odpověděl: „Mnohokrát, madonno. Ale jak vidíte, nepomohlo to. Ribbit.“

Rozesmáli jsme se a přitáhli tak pozornost ženy za pultem, která se na nás ostražitě podívala. Mistr Raymond na ni mávl, potom se otočil k oknu a snažil se ho alespoň trošku pootevřít, aby mohl dým unikat ven.

„Ach, hned je to lepší!“ řekl a zhluboka se nadechl, když dovnitř začal proudit chladivý jarní vzduch. Otočil se ke mně a uhladil si dozadu své dlouhé stříbrné vlasy, které mu padaly až na ramena. „A nyní, madonno, když jsme přátelé, bych vás mohl poprosit o chvíli strpení, musím něco zařídit.“

Pořád ještě červená jsem souhlasila. On se otočil k ohništi, pořád škytal smíchem a doplnil jednu baňku nad ohništěm. Abych znovu nabrala dech, využila jsem této příležitosti a trochu se po jeho pracovně porozhlédla.

Ze stropu visel velký krokodýl, pravděpodobně vycpaný. Dívala jsem se na jeho žluté šupiny na břiše, které se leskly jako z vosku.

„Je pravý, že?“ zeptala jsem se a posadila se k dubovému stolku.

Mistr Raymond vzhlédl a usmál se na mě.

„Můj crocodilé? To si buďte jistá, madonno. Budí u zákazníků důvěru.“ Pokývl hlavou směrem k poličce, která byla ve výšce očí. Byla plná porcelánových kalíšků zdobených zlacenými kudrlinkami, květinami a zvířaty a popiskami provedenými úhledným černým písmem. Tři nádobky, které ke mně byly nejblíže, měly latinský popis, který jsem překládala jen stěží – krokodýlí krev a játra a žluč toho samého zvířete. Pravděpodobně toho, které viselo v obchodě ze stropu.

Vzala jsem jednu nádobku, sundala víčko a opatrně přičichla.

„Hořčice,“ řekla jsem a nakrčila nos, „a tymián. V ořechovém oleji, myslím, ale co do toho přidáváte, že je to tak odporné?“ Naklonila jsem ji a kriticky si prohlížela černou tekutinu uvnitř.

„Madonna! Váš nos není jenom na ozdobu!“ po tváři se mu rozlil široký úsměv a ukázal tak modré dásně.

„Ta černá substance je shnilá dužina dýně,“ přiznal a naklonil se blíž a ztišil hlas. „A co se týče toho zápachu… to je skutečná krev.“

„Ale ne z krokodýla,“ řekla jsem a vzhlédla jsem k němu nahoru.

„Tak mladá a už tak cynická,“ zamumlal Raymond.

„Dámy a gentlemani od dvora naštěstí věří v přírodu a není to jen náhodná emotivní pohnutka, jak je u aristokracie zvykem. Ne, ve skutečnosti je to krev z prasete, madonno. Prasata jsou tady lépe k mání než krokodýli.“

„Hmmm, ano,“ souhlasila jsem. „Ten jeden vás musel stát pěkné jmění.“

„Naštěstí jsem ho zdědil, stejně tak jako většinu svých zásob, a to od předchozího majitele.“ V jeho měkkých černých očích jsem zahlédla stopy neklidu; už jsem se stala přecitlivělá na drobné nuance ve výrazech ve tvářích při večeřích u nás, kdy jsem se snažila pomáhat Jamiemu, jak k jednotlivým zákazníkům přistupovat.

Podsaditý malý obchodník se ke mně naklonil ještě blíž a důvěrně položil svou ruku na mou.

„Vy tomu rozumíte, že?“ řekl. „Musím říci, že na to nevypadáte.“

Má první reakce byla dát ruku pryč, ale jeho dotyk byl svým způsobem příjemný, velice neosobní, ale zároveň teplý a konejšivý. Podívala jsem se na mrazem rámované okenní tabulky a v tu chvíli mi to došlo; neměl rukavice a jeho ruce byly přes to teplé, což bylo v tuto roční dobu nezvyklé.

„To záleží na tom, co myslíte výrazem, že ‚tomu rozumím‘,“ řekla jsem upjatě. „Jsem léčitelkou.“

„Aha, léčitelka?“ Opřel se zpátky do své židle a se zájmem si mě prohlížel. „Ano, myslel jsem si to. A nic víc? Žádné věštění budoucnosti, žádné míchání nápojů lásky?“

Ozvalo se ve mně svědomí, když jsem si vzpomněla na dny, kdy jsme s Murtaghem vezli přes Skotskou vysočinu nemocného Jamieho a na jídlo jsme si vydělávali zpěvem a věštěním budoucnosti jako párek cikánů.

„Nic takového,“ řekla jsem a skoro jsem se ani nezačervenala.

„Ale lhaní vám moc nejde, to tedy ne,“ řekl a pobaveně si mě prohlížel. „To je ale škoda. Ale stejně, co pro vás mohu udělat, madonno?“

Vysvětlila jsem mu, co potřebuji. Poslouchal a pokyvoval hlavou a jeho husté šedé vlasy mu padaly z ramenou do tváře. Ve svatyni svého obchodu nenosil žádnou paruku a ani si nepudroval vlasy. Měl je vyčesané z vysokého a širokého čela, byly rovné jako hřebíky a padaly na ramena, kde byly zarovnané, jako kdyby je někdo zastřihl nůžkami.

Hezky se mi s ním povídalo a bylo to velmi poučné, co jsem se dozvěděla o použití bylin. Sundával dolů různé škatulky, třásl s nimi nebo je mnul mezi prsty, abych si k nim mohla přičichnout nebo je ochutnat.

Naši konverzaci přerušil až zvuk zvýšených hlasů. Úhledně oblečený poslíček se skláněl nad pultem a říkal něco ženě za pultem. Nebo spíše se o to pokoušel. Jeho chabou snahu přehlušil provensálský uragán z druhého konce obchodu. Řeč byla příliš svérázná, než abych jí porozuměla, ale pochytila jsem její základní body. Bylo tam zelí a párky, ale nic z toho nebylo pochvalné.

Bylo zábavné, jak Francouzi neustále do jakékoliv diskuze vstupují s poznámkami o jídle, když v tom se náhle dveře obchodu rozlétly dokořán. Vstoupila nějaká podivná osoba.

„Ach,“ zamumlal Raymond a se zájmem pozoroval drama, které se za námi v obchodě odvíjelo. „Vikomtesa de Rambeau.“

„Vy ji znáte?“ Dívka v obchodě ji evidentně znala, a tak se při jejím útoku na poslíčka skrčila za skříňku s projímadly.

„Ano, madonno,“ řekl Raymond a přikývl. „Je velice drahá.“

Viděla jsem, co měl na mysli, když dotyčná vzala nějakou lahvičku s naloženou bylinou a s velkou silou a přesností jí mrštila do čelního skla vitríny.

Po nárazu všechno zmlklo. Vikomtesa ukázala dlouhým kostnatým prstem na dívku.

„Ty,“ řekla hlasem ostrým jako břit, „přines mi ten jed. A hned.“

Dívka otevřela ústa, jako kdyby chtěla protestovat, ale když viděla, že vikomtesa sahá po další dóze, zase je zavřela a rychle zaběhla do zadní části.

Raymond už na ni čekal a rezignovaně sáhl nad hlavu; vytáhl skleničku a dal ji do jejích rukou hned, jak k nám vešla.

„Dej jí to,“ řekl a pokrčil rameny. „Než rozbije něco dalšího.“

Dívka se vrátila, aby předala zboží; otočil ke mně svou vysušenou tvář.

„Jed pro rivalku,“ řekl. „Nebo tak si to alespoň bude myslet.“

„Cože?“ vylekalo mě to. „A co to ve skutečnosti je? Hořké projímadlo?“

Podíval se na mě a byl mile překvapen.

„Jste v tom velice dobrá,“ řekl. „Talent od přírody anebo vás to někdo naučil? No, na tom ale nezáleží.“ Mávl širokou dlaní. „Ano, máte pravdu, je to hořké projímadlo z kůry. Rivalce se udělá zítra špatně, evidentně bude trpět vikomtesinou odplatou a ujistí ji to, že její nákup byl správný. Potom se ale uzdraví, aniž by ji to nějak trvale poškodilo a vikomtesa přisoudí uzdravení zásahu kněze anebo užití zaklínadla od kouzelníka, kterého si oběť najme.“

„Hmmm,“ zamumlala jsem. „A ten rozbitý obchod?“ Odpolední slunce ozářilo střepy skla na pultě a jedno stříbrné écu, které hodila vikomtesa na pult jako platbu.

Raymond kroutil dlaní ze strany na stranu jako muž zvyklý na dvojsmyslná vyjádření.

„To se srovná,“ řekl chladně. „Až přijde příští měsíc pro lektvar k vyvolání potratu, naúčtuji jí tolik, že opravím nejen tu rozbitou poličku, ale koupím si rovnou i tři nové. A ona bez řečí zaplatí.“ Krátce se usmál, ale bez humoru, který z něj předtím čišel. „Vše je o načasování.“

Byla jsem si vědoma černých očí, které si mě pozorně prohlížely. Ještě to nebylo vidět, ale byla jsem si jistá, že to ví.

„A bude ta medicína, kterou dáte vikomtese příští měsíc, účinkovat?“ zeptala jsem se.

„Vše je o načasování,“ odpověděl znovu a naklonil hlavu na stranu. „Pokud přijde včas, všechno bude v pořádku. Ale je nebezpečné vyčkávat příliš dlouho.“

Varování v jeho hlase bylo zcela zřetelné, tak jsem se na něj usmála.

„To není pro mě,“ řekla jsem. „Ale abych to v případě potřeby věděla.“

Uklidnil se.

„Ach, to mě ani nenapadlo.“

Rachot na ulici před námi prozrazoval, že projíždí vikomtesin modrostříbrný kočár. Kočí zezadu mával a pokřikoval, jak byli chodci nuceni uskakovat do zádveří a průchodů, aby je kočár nesmetl.

„A la lanterne,“ zamumlala jsem. Zřídka mě můj svérázný pohled na věc dokázal uspokojit, ale teď to byla ta situace.

„Vraťme se ale k naší záležitosti. Vy používáte svůj protijed, já bych ale navrhla něco jiného.“

„Opravdu? A copak?“

A bez dalších poznámek k vikomtese jsme se vrátili k našim obchodům.

9

Krásy Versailles

Zavřela jsem za sebou tiše dveře do obývacího pokoje a chvíli jsem tam tiše stála a sbírala odvahu. Zhluboka jsem se nadechla, ale vzhledem k tomu, že jsem byla sešněrovaná do těsného korzetu, jsem jen zasípala.

Jamie byl zamyšlen nad plnou hrstí objednávek. Když jsem vešla, vzhlédl a pohled mu ztuhl, oči rozšířené. Otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku.

„Jak se ti líbím?“ vešla jsem velice opatrně a zlehka se pohupovala, jak mě to naučila švadlena. Předvedla jsem mu i hedvábné průsvitné vsadky plisé na vrchní vrstvě sukně.

Jamie zavřel ústa a několikrát zamrkal.

„To je… ehm… rudé, že?“ vyhodnotil.

„V podstatě ano.“ Sang-du-Christ, přesněji řečeno. Boží krev. Nejmódnější barva této sezóny, tedy tak jsem to alespoň pochopila.

„Tu si nemůže dovolit každá dáma, madame,“ prohlásila švadlena s pusou plnou špendlíků. „Ale vy, s touto pletí! Matko boží, celý večer se vám budou muži snažit dostat pod sukni!“

„Pokud to někdo jen zkusí, dupnu mu na prsty,“ řekla jsem. To totiž nebyl vůbec můj záměr. Ale chtěla jsem, abych byla vidět. Jamie trval na tom, že musím mít něco, abych vynikla v davu. Když se ráno zvedla mlha, král si ho evidentně na lever zapamatoval a byli jsme pozváni na ples do Versailles.

„Potřebuji, aby nám naslouchali muži, kteří mají peníze,“ říkal mi dříve Jamie a vysvětloval své plány. „A vzhledem k tomu, že já sám nemám ani žádnou význačnou pozici, ani moc, tak musím najít způsob, aby mou společnost sami vyhledávali.“ Povzdechl si a podíval se na mě, má noční vlněná košile rozhodně do těch plánů nezapadala.

„Obávám se, že v Paříži budeme muset začít chodit trošku do společnosti; ukázat se na dvoře, pokud se to bude dát zařídit. Budou vědět, že jsem Skot; bude přirozené, že se mě budou ptát na prince Karla a zda se ve Skotsku dožadují návratu Stuartovců. Potom jim budu moci diskrétně vysvětlit, že většina Skotů by byla ochotna zaplatit nemalé částky za to, aby se už Stuartovci nevrátili na trůn – i když to nebude pravda.“

„Ano, bude lepší, pokud budeš diskrétní,“ souhlasila jsem. „Anebo na tebe Bonnie Prince nasadí špehy, až tam zase příště půjdeš na návštěvu.“ Podle plánu držet si prince Karla pod dohledem chodil Jamie každý týden na návštěvu do malé vilky na Montmartru.

Jamie se krátce usmál. „Ano. Zatím si Jeho Výsost a všichni Jakobité myslí, že jsem jejich oddaný stoupenec. A dokud princ Karel u dvora nebude, zatímco já ano, tak jeho šance na odhalení mých slov nejsou moc veliké. Jakobité v Paříži drží při sobě, to je pravidlo. Ale nemají peníze, aby se objevovali ve vyšších kruzích. A to my díky Jaredovi máme.“

Jared se s Jamiem shodl na jeho návrhu – i když ze zcela jiných důvodů – že rozšíříme jeho běžnou nabídku zboží a k pařížské šlechtě a bohatým bankéřským rodinám si udělá cestičku i pravá skotská whisky. Když je k nám nalákáme na rhônské víno, příjemnou zábavu a povídání, tak jim ji můžeme nabídnout, protože za poslední dva týdny jí Murtagha převezl přes Kanál docela slušný objem.

„Je to zábava, ať už taková, či maková, která je k nám přivádí,“ řekl Jamie a dělal si plány nad papírem s básní, která popisovala milostné vzplanutí mezi hrabětem de Sévigny a manželkou ministra zemědělství. „Celá šlechta dbá na vzhled, a tak jim musíme nabídnout něco zajímavého, co by je přitáhlo.“

Podle jeho strnulého výrazu ve tváři soudím, že pro začátek jsem to rozjela dobře. Udělala jsem pár krůčků a zlehka se zatočila, až se sukně rozhoupala jako zvon.

„Není to špatné, že?“ zeptala jsem se. „V každém případě to nejde přehlédnout.“

Nakonec našel slova.

„Přehlédnout?“ zachroptěl. „Přehlédnout? Proboha, vždyť je ti vidět každý kousek kůže dolů až ke třetímu žebru!“

Podívala jsem se dolů.

„Ne, není. To není moje tělo, co vidíš, to je vycpávka z bílé tkaniny.“

„No dobrá, ale jako tvoje tělo to vypadá!“ Přišel blíž a sklonil se, aby si prohlédl blíže korzet mých šatů. Koukl se mi do výstřihu.

„Proboha, vždyť je ti vidět až dolů k pupíku! Doufám, že to nemyslíš vážně, že bys šla v něčem takovém na veřejnost!“

Při těch slovech jsem se trochu naježila. Sama jsem z těch šatů byla trošku nervózní, i když mi je švadlena líčila jako poslední výstřelek módy. Ale Jamieho reakce ve mně vzbudila pocit, že se musím bránit a postavit proti jeho slovům.

„Ty jsi mi říkal, abych se zviditelnila,“ připomněla jsem mu. „A tohle je nic ve srovnání s poslední módou u dvora. Věř mi, jsem zosobněním skromnosti ve srovnání s madame de Pérignon nebo vévodkyní de Rouen.“ Dala jsem si ruce v bok a chladně jsem si ho prohlížela. „Anebo chceš, abych se u dvora objevila v mých zelených sametových šatech?“

Jamie odtrhl oči od mého dekoltu a pevně stiskl rty.

„Hmmm,“ zatvářil se co nejvíce skotsky.

Snažila jsem se chovat smířlivě, popošla jsem k němu a položila mu ruku na rameno.

„Ale no tak,“ řekla jsem. „Už jsi přece u dvora byl; určitě víš, jak se tam dámy oblékají. A víš, že tohle není podle jejich standardů nic extrémního.“

Shlédl dolů na mě a usmál se, trošku se snad i zastyděl.

„Ano,“ řekl. „Ano, máš pravdu. Já jen… no, že jsi má manželka, Sassenachová. Jen nechci, aby se jiní muži na tebe dívali způsobem, jakým se já dívám na ty dámy.“

Zasmála jsem se a objala ho kolem krku, abych si ho přitáhla a políbila ho. Držel mě kolem pasu a palci prohmatával rudé hedvábí, které obepínalo mé tělo. Pomalu jel rukou nahoru až k zátylku a hladil při tom jemnou látku. Druhou rukou se dotýkal mých zakulacených ňader, která se dmula v sešněrovaném korzetu a byla skryta jen pod jemným hedvábím. Narovnal se a pochybovačně zakroutil hlavou.

„Můžeš si to vzít, Sassenachová, ale buď proboha opatrná.“

„Opatrná? A proč?“

Jeho ústa se protáhla do úsměvu plného lítosti.

„Proboha, ženská, ty nemáš ani tušení, jak v těch šatech vypadáš? Mám chuť tě na místě znásilnit. Ale ti žabožrouti nemají moje zábrany.“ Zlehka se zamračil. „Neměla by sis… přes vršek něco přehodit?“ A vágně ukázal rukou na své fiží, připnuté rubínovou sponou. „Límeček… nebo tak něco? Kapesníček?“

„Vy chlapi,“ řekla jsem mu, „nemáte ani ponětí o módě. Ale neměj strach. Švadlena říká, že k tomu účelu je přece vějíř.“ Rozevřela jsem vějíř s lemováním ve stejné barvě, který jsem patnáctiminutovým tréninkem přivedla k dokonalosti, a přikryla jsem si s ním svá ňadra.

Jamie nad tím vystoupením jen zamrkal a potom se otočil, aby mi ze skříně podal můj plášť.

„Udělej mi prosím jednu laskavost, Sassenachová,“ řekl a přehazoval mi těžký samet přes ramena. „Pořiď si větší vějíř.“

* * *

Pokud bych hodnotila přitažlivost, tak šaty měly nezměrný úspěch. A pokud bych hodnotila dopad na Jamieho krevní tlak, tak to bylo trošku dvojznačnější.

Držel mě neustále za loket jako ochránce, sveřepě sledoval každého muže, který se podíval mým směrem. A to až do chvíle, kdy k nám přes celou místnost doplula Annalise de Marillac, která nás zahlédla až z druhého rohu. Uvítala nás vřelým úsměvem. Cítila jsem, že můj úsměv mi úplně ztuhl. Annalise de Marillac byla ‚známá‘– říkal – Jamieho z dob, kdy v Paříži dříve pobýval. Byla také velice krásná, drobounká a okouzlující.

„Mon petit sauvage!“ pozdravila Jamieho. „S někým bych tě chtěla seznámit. Ve skutečnosti je těch lidí více.“ Pohodila hlavou jako porcelánová panenka směrem ke skupince mužů, kteří stáli u šachového stolku v rohu a o něčem se horlivě dohadovali. Poznala jsem vévodu Orleánského a Gérarda Gobelína, prominentního bankéře. Tedy vlivní lidé.

„Pojď a zahraj si s nimi šachy,“ naléhala Annalise a položila svou droboučkou ručku na jeho rameno. „To bude vhodné místo pro Jeho Veličenstvo, aby se s tebou později setkalo.“

Příchod krále se očekával po večeři, někdy přicházel až hodinu či dvě poté. Mezitím hosté pocházeli sem a tam, konverzovali, obdivovali malby na stěnách, flirtovali za vějíři, pojídali koláčky a jiné dobroty, popíjeli víno a ve více či méně diskrétních intervalech mizeli ve výklencích za závěsy. Ty byly chytře včleněny mezi obklady stěn v pokojích, takže si jich člověk stěží povšiml, pokud se nepřiblížil natolik blízko, aby slyšel tlumené zvuky uvnitř.

Jamie zaváhal, ale Annalise naléhala.

„Tak pojď už,“ zatlačila na něj. „Máš snad strach o svou dámu?“ hodila obdivným pohledem po mých šatech. „Neboj, nebude dlouho sama.“

„Toho se právě obávám,“ zamumlal si Jamie pod vousy. „Dobrá, jen momentík strpení.“ Vyprostil se z jejího sevření a sklonil se ke mně, aby mi něco pošeptal do ucha.

„Pokud tě najdu v jednom z těch altánků, Sassenachová, muž, se kterým tam budeš, bude mrtvý. A to stejné platí i pro tebe…“ Jeho ruce sjely s jednoznačným gestem dolů k připnutému meči.

„Ale to bys neudělal,“ řekla jsem. „Přísahal jsi na svou dýku, že už mě nikdy znovu neuhodíš. Jakou cenu má tedy svatá přísaha, co?“

Po rtech mu přelétl váhavý úsměv.

„Ne, nebudu tě bít, i kdybych chtěl.“

„Dobrá, co bys tedy potom udělal?“ zeptala jsem se ho škádlivě.

„Já už něco vymyslím,“ řekl zlověstným tónem. „Ještě nevím, co to bude, ale nebude se ti to líbit.“

Nakonec se ještě rozhlédl kolem a výhrůžně mi stiskl paži, potom se nechal Annalisií odvést pryč.

Annalise měla pravdu. Jamie ještě ani nezmizel z dohledu a páni ode dvora už se kolem mě začali slétat jako papoušci na šťavnaté ovoce.

Drželi mne za ruku, líbali ji a skládali mi květnaté komplimenty a nekonečná procesí mi přinášela šálky s kořeněným vínem. Asi po půl hodině mě začaly bolet nohy. Stejně tak i má tvář od úsměvů. I má ruka od držení vějíře.

Musela jsem uznat, že měl Jamie ohledně velikosti vějíře a jeho funkce pravdu. Klaním se jeho odhadu; vzala jsem si ten největší, který jsem měla. Byl asi stopu dlouhý s kresbou skotského jelena, jak přeskakuje ohniště. Jamie o kvalitě umění pochyboval, ale schválil mi jeho rozměry. S grácií jsem se ovívala a odháněla tak mladé ctitele a zároveň jsem se za ním mohla pohodlně skrýt, když jsem si ho roztáhla až pod bradu a pustila se do uždibování toustu s lososem, který se mi udrobil.

Protože byl Jamie o dobrou stopu vyšší než já, tak mohl prohlásit, že mi výstřihem vidí až k pupíku. Ale ten byl před ostatními zraky uchráněn, protože většina francouzských dvořanů byla nižší než já. Na druhou stranu…

Užívala jsem si ty chvíle, kdy jsem se mohla Jamiemu stulit do náruče a můj nosík zapadl přesně do její prohlubně uprostřed. Ale i několik mých malých a buclatých obdivovatelů nakukovalo do mého dekoltu a já měla hodně práce s vějířem, abych jim odvála pramínky vlasů z tváří. Ale ani to je neodradilo, a tak jsem ho musela čas od času sklapnout a udělit jim vějířem políček.

Byla to pro mne velká úleva, když se najednou ve dveřích objevil lokaj a zaintonoval: „Sa Majesté, Le Roi Louis!“

I když král vstával už za úsvitu, rozkvétal až navečer. Nebyl o moc vyšší než mých pět stop a šest palců, ale do společnosti vešel se sebevědomím o hodně vyššího muže, který se rozhlížel na všechny strany a zdravil ty, jež se mu hluboce klaněli.

Když jsem si ho prohlížela, pomyslela jsem si, že splňuje mé představy o tom, jak by měl král vypadat. Nebyl až tak pohledný, ale choval se, jako kdyby byl; dojem nedělal jen nákladností svého oděvu, ale postojem ostatních k němu. Měl paruku nakloněnou dozadu podle poslední módy, kabátek ze stříhaného sametu pošitý stovkami malých frivolních hedvábných motýlků. Uprostřed byl rozevřený, aby byla vidět vesta pod ním z hedvábí sametové barvy s knoflíky s diamanty, které byly shodné s těmi, které měl na sponách u bot ve tvaru motýlů.

Jeho tmavé přivřené oči přejížděly dav a jeho domýšlivý bourbonský nos se nesl pěkně nahoru.

Jamie měl na sobě kilt a pléd, k tomu ještě plášť a vestu ze žlutého hedvábí. Jeho ohnivé vlasy mu volně splývaly na ramena a podle poslední skotské módy měl po jedné straně spletený cop. Jamie tím rozhodně zabodoval. Tedy alespoň jsem si to myslela, že je to Jamie, kdo přitáhl pozornost krále, protože Le Roi Louis změnil směr chůze a vyrazil k nám; dav se před ním rozestupoval jako vlny Rudého moře. Madame Nesle de La Tourelle, kterou jsem znala z předchozího večírku, za ním proplouvala jako malý člun v brázdě.

Zapomněla jsem na svou rudou róbu; Jeho Veličenstvo se postavilo přede mne a s rukou v pase se extravagantně uklonilo.

„Chére madame!“ řekl. „Jsme okouzleni!“

Slyšela jsem za sebou hluboký Jamieho nádech, potom udělal krok přede mě a uklonil se králi.

„Smím vám představit mou ženu, Vaše Veličenstvo – moje paní z Broch Tuarach.“ Narovnal se a udělal krok vzad. Jamie na mne krátce luskl prsty, ale já na něj chvíli nechápavě koukala, než mi došlo, že mi naznačuje, že mám udělat zdvořilé pukrle.

Automaticky jsem přidřepla, oči přišpendlené k podlaze a přemýšlela jsem, kam se budu dívat, až se narovnám. Madame de la Tourelle stála hned za Ludvíkem a představování sledovala znuděným pohledem. Podle drbů byla ‚Nesle‘ současná Ludvíkova favoritka. Byla oblečena podle poslední módy a róbu měla střiženou pod ňadry, které byly překryty jen jemnou průsvitnou látkou, která plnila zjevně jen funkcí módní, protože ani teplo, ani skrytí obsahu před zraky určitě nezvládla.

Nebyly to ani její šaty, ani její postavení, co mě rozechvělo. Ňadra ‚Nesle‘ byla odpovídající velikosti, správných proporcí a bradavky měly zdravou nahnědlou barvu. Byly navíc ozdobeny šperky, čímž jejich význam jako kdyby ustupoval do pozadí. Jednalo se o párek labutí vykládaných diamanty s očima z rubínů a vzájemně k sobě propínaly dlouhé krky. Byla to vynikající práce, až přecházel zrak, ale ve skutečnosti každý zlatý háček propíchl bradavku skrz naskrz, až mi z toho bylo na omdlení. Samotné bradavky pak byly vpadlé dovnitř, což zakrývala velká perla na každé z nich, která visela na dlouhém zlatém řetízku a při chůzi se houpala ze strany na stranu.

Povstala jsem, rudá až za ušima a zakašlala jsem; snažila jsem se to nějak zvládnout a omlouvala jsem se, když jsem s kapesníčkem u tváře couvala zpět. Za sebou jsem cítila Jamieho přítomnost a zastavila jsem se právě včas, abych do něj nevrazila. On na královu milenku bez uzardění zíral bez jakékoliv známky taktu.

„Říkala Marii d’Arbanvillové, že jí ňadra propichoval Mistr Raymond,“ zamumlala jsem směrem k němu. Ale jeho fascinovaný výraz nemizel.

„Mám si s ním také sjednat schůzku?“ zeptala jsem se. „Myslím, že by mi to také udělal, kdybych mu slíbila, že mu prozradím svůj tajný recept na kmínový odvar.“

Jamie se na mě konečně podíval. Vzal mě za loket a táhl mě směrem k jedné nice.

„Pokud ještě jednou s Mistrem Raymondem promluvíš,“ řekl koutkem úst, „propíchnu ti je já sám – vlastními zuby.“

Král nyní směřoval do Apollonova salonu a rozestup za ním se rychle plnil hosty, kteří opouštěli jídelnu. Zatímco se Jamie ponořil do hovoru s monsieurem Gerretem, majitelem ohromné lodní společnosti, opatrně jsem se rozhlížela kolem, kde bych si v klidu mohla na chvíli zout nepozorovaně boty.

Jedna z nik byla hned po ruce a podle zvuků zevnitř v ní nikdo nebyl. Jednoho neodbytného obdivovatele jsem poslala pro další sklenici vína a nepozorovaně jsem vklouzla dovnitř.

Byla velice sugestivně vybavena malým sofa, stolkem a párem židli, které spíše měly sloužit k odkládání oděvů než k sezení, pomyslela jsem si kriticky. Nicméně jsem si na jednu sedla, vyzula si boty a s úlevou si položila nohy na tu druhou židli.

Zacinkání malých zvonečků na závěsu mi ale dalo tušit, že můj odchod nezůstal bez povšimnutí.

„Madame! Konečně jsme sami!“

„Bohužel ano,“ povzdechla jsem. To bude jeden z mnoha zdejších hrabat, pomyslela jsem si. Ale ne, tohle je vikomt; někdo mi ho předtím představoval jako Vikomta de Rambeau. Byl to jeden z těch prcků. Vybavuji si ty jeho oči, které na mě zíraly zpod mého vějíře.

Aniž by ztrácel čas, hned se sesunul do druhé židle a mé nohy si položil do klína. Spíše si je vášnivě tiskl do klína.

„Och, ma petite! Jak delikátní! Vaše krása mě očarovala!“

To tedy musela, když měl představu o mých nohách, že jsou delikátní. Jednu si pozvedl až ke rtům a jemně se mi zakousl do palce.

„Cest un cochon qui vit dans la ville, c’est un cochon qui vit…“

Rychle jsem vytrhla nohu z jeho sevření a vyskočila, tedy pokud se to tak dá nazvat, protože s objemnými spodničkami jsem se zvedala velice pomalu.

„Pokud už se zmiňujete o všech cochon, kteří žijí ve městě,“ řekla jsem dosti nervózně, „myslím, že by můj muž nebyl rád, kdyby vás tady viděl.“

„Váš manžel? Pcha!“ A mávnul nad Jamiem rukou. „Nějaký čas se stejně zdrží, tím jsem si jist. A když je kočka pryč… pojď ke mně, ma petite souris, ať si trošku užiji tvého pištění.“

Zřejmě se na boj chtěl trošku posílit, a tak si vytáhl z kapsy lakovanou krabičku se šňupacím tabákem a něžně si ji přiložil k nosním dírkám.

Zhluboka se nadechl, oči mu zářily očekáváním. Potom sebou trhl, když se závěs roztáhl a měděné kroužky začaly cinkat. Vikomt, vytržen od svého záměru, díval se mi přímo do výstřihu.

Vyjekla jsem.

„Vy odporný chlape!“ vykřikla jsem a praštila ho zavřeným vějířem do tváře.

Vikomt couval dozadu, oči mu slzely. Zakopl o mé střevíce velikosti devět, které ležely na podlaze, a padl po hlavě Jamiemu – který stál ve dveřích – přímo do náruče.

* * *

„No ty tedy umíš přitahovat pozornost,“ řekla jsem nakonec.

„Pcha!“ řekl. „Může být rád, že jsem mu neutrhl hlavu a nedonutil ho, aby ji spolkl!“

„No to by jistě byla zajímavá podívaná,“ řekla jsem suše. „Ale vymáchat ho ve fontáně také nebylo špatné.“

Vzhlédl a jeho zamračení pomalu vystřídal nejistý úsměv.

„No vždyť jsem ho ani neutopil.“

„Věřím, že vikomt tvé zábrany ocení.“

Odfrknul si. Stál uprostřed obývacího pokoje, který byl součástí malého apartmá v paláci, kam nás ubytoval král poté, co se přestal smát. Trval na tom, že už se dnes večer nemůžeme vracet do Paříže.

„Po tom všem, mon chevalier,“ řekl a díval se na Jamieho, jak z něj na terase crčela voda, „bychom neradi, abyste se nastudil. Jsem si jistý, že dvůr by touto ztrátou trpěl a madame by mi to nikdy neodpustila. Viďte, drahá?“ Natáhl se a zatahal laškovně madame de La Tourelle za bradavku.

Jeho milenka se dívala rozmrzele, ale nakonec se pousmála. Povšimla jsem si, jakmile se králova pozornost odvrátila, byl to Jamie, komu věnovala své pohledy. Ano, dělal dojem, to musím uznat, jak tam tak stál promočený ve světlech loučí a šaty se mu lepily na tělo. Ale to neznamená, že se mi líbilo, jak na něj zírá.

Sundal si mokrou košili a pohodil ji na hromadu. Bez ní vypadal ještě lépe.

„A ty,“ podíval se na mě zlověstně, „neříkal jsem ti, aby ses od těch altánků držela dál?“

„Ano. Ale pokud od toho odhlédneme, paní Lincolnová, jak jste si užila představení?“ zeptala jsem se zdvořile.

„Cože?“ Koukal se na mě, jako kdybych přišla dočista o rozum.

„Nevadí; o tom nemůžeš mít ani ponětí. Chtěla jsem se tím jen zeptat, zda jsi potkal někoho užitečného, než jsi tam vtrhnul a bránil svá manželská práva?“

Drhnul si vlasy ručníkem, který si sundal z věšáku. „Ale ano. Dal jsem si šachovou partii s monsieurem Duverney. Porazil jsem ho a to ho rozčílilo.“

„No to zní slibně. A kdo je monsieur Duverney?“

Hodil mi ručník a usmál se. „Francouzský ministr financí, Sassenachová.“

„Jejda, a ty máš radost z toho, že jsi ho nazlobil?“

„On se zlobí sám na sebe, že prohrál, Sassenachová,“ vysvětloval mi Jamie. „Teď nebude mít klidu, dokud mne neporazí. Staví se u nás v neděli, abychom si znovu zahráli.“

„Výborně!“ řekla jsem. „A mezitím ho můžeš ujistit, že vyhlídky Stuartů jsou chabé a přitom ho přesvědčíš, aby je Ludvík v žádném případě nefinancoval, krev nekrev.“

Přikývl a oběma dlaněmi si sčesával dozadu mokré vlasy. Oheň ještě nebyl rozdělaný a on se trochu zachvěl.

„Kde ses naučil hrát šachy?“ zeptala jsem se zvědavě. „Nevěděla jsem, že to umíš.“

„Naučil mne to Colum MacKenzie,“ řekl. „Když mi bylo šestnáct a pobýval jsem rok na hradě Leoch. Měl jsem učitele na němčinu, francouzštinu, matematiku a tak, ale každý večer jsem chodil na hodinu do Columova pokoje, kde jsme hráli šachy. Ale ne vždy se mu podařilo mne za tu hodinu porazit,“ řekl.

„Není divu, že jsi v nich dobrý,“ řekla jsem. Jamieho strýc Colum, oběť nemoci, která mu deformovala tělo a připravila ho o velkou část jeho pohyblivosti, měl zase jako protiváhu vypěstovanou mysl tak, že by mu Machiavelli mohl závidět.

Jamie vstal a odepnul si pás s mečem. Oči se mu zúžily a podíval se na mě. „Nemysli si, Sassenachová, že nevím, kam tím míříš. Měníš téma a chceš mě ošálit jako nějaká kurtizána. Copak jsem ti neříkal o těch výklencích?“

„Ale říkal jsi, že mě nebudeš bít,“ připomněla jsem mu a poposedla si na židli na druhý kraj, abych pro jistotu byla dál.

Znovu si odfrkl, odhodil pás s mečem a kilt hodil na hromadu s mokrým oblečením.

„Vypadám jako chlap, který bude bít těhotnou ženu?“ zeptal se.

Prohlížela jsem si ho s jistými pochybami. Byl úplně nahý, mokré vlasy stočené do rudých kudrlinek a na zádech viditelné bílé jizvy; vypadal, jako kdyby právě vyskočil z lodě Vikingů a myslel jen na znásilňování a drancování.

„Právě teď vypadáš, jako kdybys byl všeho schopný,“ řekla jsem mu.

„Ano, říkal jsi mi o těch výklencích. Ano, měla jsem si ty boty jít zout raději ven, ale jak mě mohlo napadnout, že mě ten idiot bude pronásledovat a začne mi okusovat nohy? A když mě nechceš bít, co tedy se mnou chceš udělat?“ Pevně jsem sevřela opěradlo židle.

Lehl si na postel a zasmál se na mě.

„Sundej si ty šaty, ve kterých vypadáš jako kurva, Sassenachová, a pojď do postele.“

„Proč?“

„No, nemůžu tě spráskat, ani vymáchat ve fontáně.“ Pokrčil rameny. „Chci tě tedy pořádně vyhubovat, ale obávám se, že už neudržím dlouho oči otevřené.“ Pořádně zívnul, zamrkal a zašklebil se na mě. „Připomeň mi, abych to udělal ráno, ano?“

* * *

„Už je to lepší?“ V Jamieho tmavě modrých očích se zračily obavy „Je to v pořádku, že je ti tak špatně, Sassenachová?“

Shrnula jsem si propocené vlasy z čela a dala si na tvář vlhký ručník.

„Nevím, zda je to v pořádku,“ řekla jsem slabě, „nicméně doufám, že je to normální. Některým ženám je špatně pořád.“ V tu chvíli to ale nebylo příjemné pomyšlení.

Jamie vzhlédl, ne na pestře malované hodiny na stole, ale ven, na slunce.

„Cítíš se dobře, abychom zašli dolů na snídani, Sassenachová, anebo mám říci komorné, aby nám donesla snídani na podnose?“

„Ne. Už jsem celkem v pořádku.“ A byla jsem. Byly to jen ranní nevolnosti a pocity na zvracení, které přecházely během krátké chvíle. „Jen si vypláchnu ústa.“

Když jsem se sklonila k umývadlu, abych si opláchla tvář studenou vodou, ozvalo se zaklepání na dveře apartmá. Asi sluha, kterého jsme si poslali do našeho domu do Paříže pro čisté oblečení, pomyslela jsem si.

K mému překvapení to byl dvořan se psanou pozvánkou na oběd.

„Jeho Veličenstvo dnes obědvá s anglickým šlechticem, který nedávno přijel do Paříže,“ vysvětloval dvořan. „Jeho Veličenstvo tedy svolalo několik prominentních anglických obchodníků ze Cité na oběd, aby si Jeho Milost vévoda užil společnosti svých krajanů. A někdo řekl Jeho Veličenstvu, že vaše paní je také Angličanka, a tak by také měla být pozvána.“

„V pořádku,“ řekl Jamie po krátkém pohledu na mě. „Vyřiďte Jeho Veličenstvu, že nám bude ctí pozvání přijmout.“

Chvíli na to přijel i Murtagh, zasmušilý jako vždy, s náručí plnou čistého oblečení a mou léčitelskou truhlicí, o kterou jsem ho také požádala. Jamie ho vzal vedle do pokoje, kde mu dával pokyny pro nadcházející den, zatímco já se rychle navlékala do nové róby. Poprvé jsem litovala, že jsem odmítla služebnou. Mé vlasy byly pořád neposlušné; teď jim spánek také moc nepřidal, nemluvě o mokrém objetí od Skota. Trčely mi na všechny strany a odmítaly podvolit se jakýmkoliv zásahům hřebene a kartáče.

Nakonec se mi to nějak podařilo dát jim jistý řád. Jamie se na mě podíval a zamumlal si pod vousy něco o ježkovi. Zachytil ale můj rozzlobený pohled a vycítil, že má raději mlčet.

Procházka mezi královskými zahradami mi ale vrátila mou duševní rovnováhu. Většina stromů byla ještě bez listů, ale den byl na pozdní březen překvapivě teplý a zelené výhonky na větvích pronikavě voněly. Mohla jsem cítit mízu, která stoupá do košatých kaštanů a topolů, které stínily pěšinu i bílé mramorové sochy.

Zastavila jsem se u sochy muže, který byl napůl zahalený v rouchu, ve vlasech měl vinnou révu a u rtů píšťalu. Velký kozel okusoval hladově hrozny, které se v kaskádách pnuly dolů po jeho drapérii.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se. „Pan?“

Jamie zakroutil hlavou a usmál se. Měl na sobě starý kilt a obnošený, ale pohodlný plášť, a v mých očích vypadal mnohem lépe než ti našňoření panáci, kteří nás míjeli v brebentících skupinkách.

„Ne, myslím, že tady někde socha Pana je, ale není to tahle. Je to jedna socha ze čtyř zpodobnění temperamentu člověka.“

„No, vypadá velice humorně,“ řekla jsem a podívala se na kozího přítele.

Jamie se zasmál.

„A to jsi lékařka, Sassenachová! Neznáš čtyři typy lidského temperamentu? Jedním je Sangvinik,“ a ukázal na pištce. Potom ukázal před nás dál po pěšině: „A tam je Melancholie.“ Byl to vysoký muž v tóze, který držel otevřenou knihu.

Jamie ukázal napříč přes cestu. „A tam je Vztek,“ nahý svalnatý mladý muž, který byl rozlícený bez ohledu na mramorového lva, který ho chtěl kousnout do nohy. „A to je Flegmatik.“

„Opravdu?“ Flegmatik byl muž s vousy, pomačkaným kloboukem a s pažemi zkříženými na hrudi. U nohou měl želvu.

„Hm,“ zamumlala jsem.

„V tvé době se lékaři neučí lidský temperament?“ zeptal se Jamie zvědavě.

„Ne,“ řekla jsem. „Místo toho známe bakterie.“

„Opravdu? Bakterrrie,“ říkal si sám pro sebe svým hrdelním skotským přízvukem a snažil se slovo správně vyslovit.

„Bakterrrie. A jak vypadají?“

Vzhlédla jsem na sochu, která reprezentovala Ameriku – byla to zralá mladá panna se sukní z peří a v paruce s krokodýlem u nohou.

„Proč ta pitoreskní socha?“ zeptala jsem se.

Krokodýl u nohou Ameriky mi připomněl obchod mistra Raymonda.

„Myslel jsi to vážně, že už nesmím za mistrem Raymondem?“ zeptala jsem se. „Anebo si jen nesmím nechat propíchnout bradavky?“

„Rozhodně si nepřeji, aby sis nechala propichovat ňadra,“ řekl odhodlaně, chytil mě za loket a vlekl mě pryč, abych se nemohla dále nechat inspirovat obnaženou hrudí sochy. „Ale také si nepřeji, abys chodila za mistrem Raymondem. Leccos se o něm povídá.“

„O každém v Paříži se něco povídá,“ poznamenala jsem, „a vsadila bych na to krk, že on o všem ví.“

Jamie přikývl a vlasy se mu v bledém jarním slunci leskly.

„No ano, také si myslím. Ale myslím, že vše potřebné se mohu dozvědět v tavernách a v salonech. O mistru Raymondovi se říká, že je ve středu jistých kruhů, ale nejsou to sympatizanti Jakobitů.“

„Opravdu? A jakých kruhů?“

„Kabalistů a okultistů. Možná i čarodějů.“

„Jamie, to nemůžeš myslet vážně, že bys měl strach z čarodějů a démonů, ne?“

Došli jsme až k části zahrady, které se říkalo ‚Zelený koberec‘. Takhle brzy z jara měl trávník jen nazelenalý nádech, ale lidé na něm odpočívali a užívali si toho krásně teplého dne.

„Žádní čarodějové, ne,“ řekl nakonec, našel místo u keře zlatého deště a posadil se do trávy. „Hrabě St. Germain snad.“

Vybavuji si temný pohled hraběte St. Germaina v Le Havru a i navzdory teplu a vlněné šále jsem se zatřásla.

„Myslíš, že je v nějakém spojení s mistrem Raymondem?“

Jamie pokrčil rameny. „Nevím. Ale to ty jsi mi říkala o těch zvěstech o St. Germainovi, ne? A pokud mistr Raymond patří do stejných kruhů – potom si myslím, že by ses od něj měla držet sakramentsky daleko, Sassenachová.“ Pousmál se. „Nechtělo by se mi tě znovu zachraňovat před upálením.“

Stíny pod stromy mi připomněly chladnou temnotu v díře pro zloděje v Cranesmuiru. Já se zatřásla a přitulila se k Jamiemu a blíže ke slunci.

„To mně také ne.“

Pod rozkvetlým keřem tokali holubi. Podobné aktivity vyvíjeli i dvořané na cestičkách kolem soch. Jediný rozdíl byl v tom, že holubi nebyli u toho tak hlasití.

Za námi procházel dvořan v azurových šatech z hedvábí. Kolem něj byly tři ženy; ačkoliv nebyly nijak krásné, důvěrně po něm opakovaly všechny jeho názory.

„Úžasný! Opravdu úžasný! Hlas La Couelle!“

„Ach, úchvatné! Naprosto vynikající!“

„Delikátní, delikátní! Úžasné není to pravé slovo!“

„Ale ano, úžasné!“

Hlasy – všechny čtyři – byly pronikavé, jako když někdo škrábe nehty o kov. Naproti tomu se holub, který byl v námluvách právě na řadě a stál jen kousek od mého nosu, nadechl, nadmul hruď a vrkal hlubokým tónem, který postupně přecházel až do pískání. Své srdce složil k nohám své vyvolené, která ale prozatím žádný zájem neprojevila.

Podívala jsem se za holuba a zahlédla jsem modrého dvořana, jak se shýbá, aby ze země zvednul lemovaný kapesníček, který tam jako návnadu odhodila jedna z jeho společnic.

„Dámy mu říkají ‚L’Andouille‘,“ poznamenala jsem. „Zajímalo by mě proč?“

Jamie pospával, ale otevřel jedno oko a ohlédl se za dvořanem.

„Hm? Aha, Jitrnička. To znamená, že neudrží svého Rogerka v kalhotách. Znáš ten typ… dámy, lokajové, kurtizány, pážata. Také domácí psíčci, pokud se zvěsti nemýlí,“ dodal a ohlédl se za odcházejícím azurovým dvořanem, jehož směrem šla jedna dvorní dáma s cudně přiloženým kapesníčkem ke svým širokým ňadrům.

„Rogerka?“ zeptala jsem se pobaveně. „Sem tam jsem mu slyšela říkat Petřík. A Yankeeové mu říkají Dick. Jednou jsem volala na pacienta, který mě škádlil, ‚Chytrý Dick‘ a mohl se potrhat smíchem.“

Jamie se také zasmál a požitkářsky se na jarním slunci protáhl. Jednou dvakrát zamrkal a přetočil se, usmál se na mě hlavou vzhůru.

„Ty na mě působíš úplně stejně, Sassenachová,“ řekl. Shrnula jsem mu vlasy z čela a políbila ho mezi oči.

„Proč jim muži dávají jména?“ zeptala jsem se. „John Thomas nebo třeba teď Roger. Ženy to nedělají.“

„Opravdu ne?“ zeptal se se zvědavostí Jamie.

„Ne, jistě že ne. Přece nebudu svému nosu říkat Jana.“

Hruď se mu otřásla smíchem. Stulila jsem se na něj a bylo mi krásně, když jsem ho cítila pod sebou. Přitiskla jsem jeho boky ke svým, ale vzhledem k velkému počtu naškrobených spodniček to bylo jen chabé gesto než cokoliv jiného.

„To je tak,“ vysvětloval Jamie logicky. „Tvůj nos se nezvedá a neklesá sám od sebe a neumí tak splnit tvá vášnivá přání. Tedy pokud vím,“ dodal a tázavě zvedl jedno obočí.

„No to ne, díky bohu. Zajímalo by mě, zda jim Francouzi říkají ‚Pierrek‘,“ řekla jsem a koukla směrem k jednomu švihákovi v zeleném sametu, který procházel kolem nás.

Jamie se rozřehtal, až vyplašil holuby a ti uletěli pryč z keře zlatého deště. Kolem procházela dáma s malým chlupatým bílým psíkem v náručí, který se rozštěkal, aby splnil své povinnosti. Vyskočil ze svého vyhřátého pelíšku jako ping-pongový míček a se zápalem se hnal za holuby; pomateně štěkal a jeho panička za ním s podobným jekotem.

„To nevím, Sassenachová,“ řekl a snažil se zklidnit, aby si z oči mohl setřít slzy. „Jediný Francouz, kterého jsem kdy slyšel říkat mu jménem, ho oslovoval ‚Georges‘.“

„Georges!“ řekla jsem dost nahlas na to, abych přitáhla pozornost skupinky dvořanů, kteří právě procházeli kolem. Jeden malý, ale vitální týpek v černém s bílým saténem, došel až ke mně, hluboce se uklonil a peřím z klobouku zametl trávu přede mnou. Jedno oko měl nateklé a zavřené, zsinalá modřina kolem něj.

„A votre service, madame,“ řekl.

* * *

Určitě bych to zvládla, nebýt těch zatracených slavíků. V salonu bylo horko a těsno, množství dvořanů a čumilů. Jedna spona v mém korzetu se uvolnila a při každém nádechu mě píchala do ledviny. Navíc jsem trpěla tím těhotenským neduhem, že jsem musela běhat na toaletu každých pár minut. Ale pořád se to dalo nějak zvládnout. Navíc by to bylo nehorázné porušení dvorní etikety, pokud bych odešla od stolu dříve než král, i když oběd byl mnohem více neformální záležitost než večeře pořádané ve Versailles – nebo alespoň tak jsem to pochopila. ‚Neformální‘ je nicméně velice relativní pojem.

Například se podávaly jen tři druhy nakládané zeleniny a ne osm. A jedna polévka – vývar, nebyla zahuštěná. Zvěřina byla jenom opékaná, nepodávala se en brochette, a ryba, i když upravovaná na víně, byla servírovaná jako filety a ne celá, jak plave na moři z aspiku s krevetami kolem ní.

Šéfkuchař byl zřejmě frustrován venkovskou jednoduchostí krmě, a proto se rozhodl podávat i okouzlující hors d’oeuvre – hnízdo vytvořené z pásků těstovin, zdobené pravými větvičkami kvetoucích jabloní, na jejichž koncích seděli dva slavíci – oškubaní a opečení, nadívaní jablky a skořicí a potom znovu oblečeni do svého opeřeného hávu. A v hnízdě byla celá jejich rodinka i s mláďaty. Malá křidélka hnědá a křupavá, jemná kůžička potřená medem a s otevřenými zobáčky, aby byla dobře vidět náplň z mandlové pasty uvnitř.

Po triumfální ukázce kolem celého sálu, aby to všichni mohli obdivovat, bylo jedinečné dílo postaveno před krále, který se odvrátil od madame de La Tourelle, se kterou už dost dlouho konverzoval. Vytrhl jedno pískle z hnízda a hodil si ho do úst.

Křup, křup, křup – ozývalo se od Ludvíka. Pozorovala jsem jeho, svaly na krku, jak se pohybují a potom jsem ucítila ten chumel malých kostí, jako kdyby projížděly mými vnitřnostmi. Hnědé prsty sahaly nenuceně po dalším pískleti.

V tuto chvíli jsem si uvědomila, že by se mohla stát daleko horší věc, než že insultuji Jeho Veličenstvo odchodem od stolu, a utekla jsem.

Když jsem se zvedala mezi keři o pár chvil později, zaslechla jsem za sebou nějaký hluk. Očekávala jsem pohled očí rozzlobeného zahradníka, otočila jsem se, ale místo toho jsem se dívala do očí svého načertěného manžela.

„Sakra, Claire, musíš pořád chodit čůrat?“ ptal se.

„Jedním slovem, ano,“ řekla jsem a vyčerpaně jsem klesla na okraj zdobené fontány. Ruce jsem měla vlhké a otřela jsem si je o lem sukně. „Nebo myslíš, že jsem to udělala tak z legrace?“ Točila se mi hlava, zavřela jsem oči a snažila se získat vnitřní rovnováhu, abych nespadla do kašny.

Najednou mě zezadu zachytila ruka a já se napůl opřela a napůl spadla do jeho náručí, když se posadil vedle mne.

„Ach, bože. Je mi to líto, mo duinne. Jsi v pořádku, Claire?“

Opřela jsem se, abych na něj viděla, a usmála jsem se.

„Jsem v pořádku. Jen se mi trochu točí hlava, to je vše.“ Natáhla jsem se a pohladila ho po čele, abych zahnala ustaranou vrásku. Na oplátku se na mě také usmál, ale tenká rýha na čele mezi obočím zůstávala. Namočil ve vodě ruku a otřel mě s ní tváře. Musela jsem vypadat bledě.

„Je mi to líto,“ dodala jsem. „Opravdu, Jamie, nemohla jsem to už vydržet.“

Vlhkou rukou mi držel zezadu krk, byl má jistota, pevný a silný. Sprška kapek vody z úst delfína ve fontáně mi skropila vlasy.

„Ale nic se neděje, Sassenachová. Nechtěl jsem tě peskovat. Já jen…“ Jednou rukou udělal bezmocné gesto. „Že se cítím jako úplný pitomec. Vidím, že ti není dobře, a to proto, že jsem tě do toho zatáhl, ale nemohu ti teď nijak pomoci. A místo toho tě obviňuji a rozčiluji se…, proč mi prostě neřekneš, abych už šel k čertu, Sassenachová?“ vybuchl.

Vyprskla jsem smíchem, dokud mě nezačaly tlačit boky o korzet.

„Běž k čertu, Jamie,“ řekla jsem nakonec a utírala si oči. „Běž přímo do pekla. Už se cítíš lépe?“

„Ano, už ano,“ řekl a jeho výraz už nebyl tak vylekaný. „Když začneš takhle pitomě mluvit, tak vím, že už jsi v pořádku. Cítíš se lépe, Sassenachová?“

„Ano,“ řekla jsem, posadila se a začala si prohlížet okolí. Pozemky ve Versailles byly otevřeny i pro veřejnost, a tak malé skupinky šlechty, obchodníků i dělníků se procházely kolem a vychutnávaly si krásné počasí.

Najednou se rozlétly nedaleké dveře na terasu a z nich proudili královi hosté do zahrady, zabráni do hovoru. Hlouček od oběda se rozrostl o nový doprovod, pravděpodobně o osazenstvo dvou kočárů, které jsem viděla přijíždět do vzdálených stájí.

Byla tu velká skupina lidí, muži i ženy, ve srovnání s dvořany kolem, byli oblečeni střídmě. Byly to spíše jejich zvuky než vzhled, co přitáhlo mou pozornost. Francouzština, pokud jí v určité vzdálenosti mluví větší skupinka lidí, se zdá jako štěbetání kachen a hus, a to i s tím nosním přízvukem. Na druhou stranu má angličtina pomalejší spád a méně intonací. Na vzdálenost zní monotónně, skoro jako štěkání ovčáckého psa. A hlavní efekt toho obrovského exodu, který k nám právě přicházel, byl zvuk husí, které žene na trh stádo psů.

Tak anglická skupina nakonec přijela, i když opožděně. Není tedy divu, že je taktně odvedli do zahrad, aby personál mohl uklidit jídelnu a připravit ji k podávání druhého kola jídla.

Zvědavě jsem si skupinku prohlížela. Vévodu ze Sandringhamu jsem samozřejmě znala, setkala jsem se s ním už na hradě v Leochu. Jeho baňatá postava šla snadno rozpoznat; kráčel bok po boku s Ludvíkem, na hlavě měl módní paruku.

Většinu ostatních lidí jsem neznala. Jen dáma, která právě prošla mezi dveřmi, mi byla povědomá, byla to vévodkyně Claymorová, o které jsem slyšela, že by měla také dorazit. Královna, která pobývala normálně na venkovské usedlosti a snažila se zabavit, jak jen to bylo možné, teď při této příležitosti klusala vedle krále. Mluvila s hostem a její sladká tvář byla celá zrůžovělá z neobvyklého vzrušení z této příležitosti.

Mladá dívka hned za vévodkyní zachytila můj pohled. Byla jednoduše oblečená, ale byla tak krásná, že by vynikla v každém davu. Byla malá, dobře stavěná a se zakulacenou postavou, měla tmavé lesklé a nenapudrované vlasy, které kontrastovaly s nepřirozeně bledou pokožkou se zvýrazněnými rudými tvářemi, které vypadaly jako okvětní lístky.

Její barva mi připomněla šaty, které jsem kdysi měla; světlá bavlna s rudými vlčími máky. Ta myšlenka ve mně nečekaně vyvolala stesk po domově a já jsem se pevně chytila kraje mramorové lavičky, oči mě touhou pálily. Musela to být její čistá angličtina, co mi to připomněla, pomyslela jsem si. Po takové době ve Skotsku a kvákání ve Francii. Návštěva zněla jako můj domov.

Potom jsem ho uviděla. Cítila jsem, jak se mi úplně odkrvila hlava a mé oči nevěřícně přejížděly po jeho elegantní křivce lebky s napudrovanou parukou. V uších mi drnčelo, jako kdyby hučely sirény, když jsem se ty dojmy snažila nějak vstřebat. Můj pohled sledoval jeho linii nosu. ‚Frank‘, pomyslela jsem si a chtěla jsem mu běžet v ústrety. Ale mozek mi napovídal, že to není Frank, a nohy mi ztuhly, když jsem uviděla ten povědomý úsměv. Věděla jsem, že to nemůže být on, ale nohy mi úplně ochably. A potom jsem propadla panice, ruce se mi chvěly a zvedal se mi žaludek, když pomalejší myšlenkový proces došel k logickému vysvětlení; viděla jsem vysoké obočí a arogantně nakloněnou hlavu, která mě ujistila o nemyslitelném. To nemůže být Frank. A pokud to není on, tak už to může být jen…

„Jack Randall.“ Nebyl to můj hlas, který promluvil, ale Jamieho, a zněl nepřirozeně chladně. Moje podivné chování ho přinutilo podívat se tam, kam jsem se dívala já, a uvidět to, co jsem i já viděla.

Ani se nepohnul. Pokud jsem si mohla všimnout přes mou narůstající paniku, nedýchal. Ani jsem si nevšimla sluhy, který zíral na mohutnou skotskou postavu bojovníka, která se vedle mne vztyčila a mlčela jako socha Marse. Já myslela jen na Jamieho.

Úplně ztuhl. Ztuhnul tak, jako to umí lev, když se stane součástí savany, jeho pohled byl horký a ani nemrknul. Viděla jsem, že se v hloubi jeho očí něco mihlo. Byl to malý signál kočky, která je na lovu, jemné zachvění špičky ocasu.

Pokud by před králem vytáhli zbraně, byla by to jejich smrt. Murtagh byl na druhém konci zahrady, ten mu pomoci nemohl. Ještě dva kroky a Randall bude na doslech. I na dosah meče. Položila jsem mu ruku na rameno. Bylo nehybné jako jílec meče v jeho dlani. V uších mi hučela krev.

„Jamie,“ řekla jsem. „Jamie!“ A omdlela jsem.

10

Dáma s hnědými kudrlinkami

Proplouvala jsem žlutou mlhou tvořenou slunečním svitem, prachem a úlomky vzpomínek a cítila se úplně dezorientovaná.

Frank se nade mnou skláněl a ve tváři jsem mu četla obavy. Držel mě za ruku, až na to, že to nebyl on. Ta ruka byla mnohem větší než Frankova a já jsem prsty hladila chloupky na zápěstí té ruky. Frankovy ruce byly hladké jako dívčí.

„Jsi v pořádku?“ ten hlas byl Frankův, hluboký a kultivovaný. „Claire!“ Ten hlas, hluboký a drsný vůbec Frankovi nepatřil. Ani nebyl kultivovaný. Byl plný strachu a trápení.

„Jamie.“ Našla jsem jméno, které patřilo tváři, kterou jsem hledala. „Jamie! Ne…“ Posadila jsem se a vyděšeně jsem se dívala z jedné tváře do druhé. Kolem mě postávalo několik zvědavců, těsně u mě dva nebo tři dvořané, kteří udržovali malý odstup pro Jeho Veličenstvo, které se nade mnou sklánělo s výrazem sympatií.

Vedle mne v prachu klečeli dva muži. Po pravé straně Jamie, tvář bledou jako květy hlohu nad ním. A po mé levé straně…

„Jste v pořádku, madame?“ Ze světle hnědých oříškových očí vyzařoval jen respekt, hnědé obočí pozvednuté nad nimi v otázce. Samozřejmě, že to nebyl Frank. Ani ne Jonathan Randall. Ten muž byl o dobrých deset let mladší než kapitán a byl mi tak věkově blízký; jeho tvář byla také bledá. Měl ostře řezané rty, ale nebyly na nich stopy hrubosti a násilí tak jako na ústech kapitána.

„Vy…“ zachroptěla jsem a odtáhla jsem se od něj. „Vy jste…“

„Alexander Randall, páže, madame,“ odpověděl hbitě a udělal rukou gesto u hlavy, jako kdyby smekal klobouk, který neměl. „Myslím, že jsme se ještě nesetkali,“ řekl se špetkou pochybností.

„Já, ehm, ne, nepotkali jsme se,“ řekla jsem a opřela se zpět do Jamieho náručí. Paže byla pevná jako železná opěrka, ale ruka, kterou držel mou, se mu třásla a já schovala naše dlaně do záhybů sukně, aby to nikdo neviděl.

„Jen formální představení, to je milady, ehm, paní z Broch Tuarach, že?“ Vysoký pisklavý hlas přitáhl pozornost někam nade mne, kde jsem zahlédla načervenalou tvář vévody ze Sandringhamu, který zvědavě nakukoval přes rameno hraběte de Sévigny a vévody Orleánského. Prodíral se cestičkou v davu, která se před ním rozestupovala, a podal mi ruku, aby mi pomohl vstát. Stále ještě držel mou upocenou dlaň ve své, uklonil se směrem k pážeti Alexanderu Randallovi, který se nad tímto způsobem chování lehce zamračil.

„Pan Randall je v mých službách jako můj pobočník, paní z Broch Tuarach. Je sice moc hezké patřit mezi Svatý řád, ale to vám účty nezaplatí, že Alexi?“ Mladý muž nad tím popíchnutím zrudnul, ale pak sklonil hlavu ke mně, aby potvrdil představování svého zaměstnavatele. Teprve v tuto chvíli jsem si všimla černobílého roucha, které ho řadilo jako mladého duchovního k nějakému řádu.

„Jeho Milost má pravdu, madame. A tak musím jeho zaměstnání přijímat s velkým povděkem.“ Podle pevně semknutých rtů jsem poznala, že ten povděk nebude zase až tak hluboký, jak bylo zřejmé ze slov. Podívala jsem se na vévodu, jak se malýma modrýma očkama dívá do slunce s naprosto neproniknutelným výrazem.

Toto představení ukončilo krátké tlesknutí krále, který tak přivolal dvě pážata. Ta mě chytila na králův pokyn pod pažemi a zvedla na nosítka, i když jsem protestovala.

„Rozhodně ne,“ řekl a rozháněl tím mé díky i protesty. „Běžte domů a odpočiňte si; nechceme přece, abyste byla zítra na bále unavená, non?“ Jeho velké hnědé oči zářily, když přikládal mou dlaň ke svým rtům.

Uklonil se k Jamiemu, ale nespouštěl ze mě oči. Zavtipkoval směrem k němu a pronesl; „Snad bych i přijal vaše díky, milorde, pokud bych si na oplátku za to směl zatančit na plese s vaší paní.“

Jamie nad tím pevně sevřel rty, ale uklonil se a odpověděl: „Má žena sdílí tu velikou čest, kterou nám svou pozorností prokazujete. Vaše Veličenstvo.“ Podíval se mým směrem. „Pokud se do zítřejšího plesu uzdraví, jsem si jist, že se bude těšit na tanec s Jeho Veličenstvem.“ Nečekal na královo formální propuštění a pokývl hlavou ke dvěma nosičům.

„Domů,“ řekl.

Konečně doma, po dlouhé cestě plné výmolů, která voněla květinami i stokami. S radostí jsem vyměnila mou těžkou a nepohodlnou róbu za hedvábné šaty.

Našla jsem Jamieho, jak sedí u prázdného ohniště. Oči zavřené, ruce na kolenou a vypadal, že přemýšlí. Byl bílý jako jeho lněná košile a ve stínu krbové římsy vypadal jako duch.

„Svatá matko,“ zašeptal a kroutil hlavou. „Svatý bože a všichni svatí kolem něj. Já jsem toho muže skoro zavraždil. Uvědomuješ si to, Claire, že pokud bys neomdlela… Ježíši, chtěl jsem ho zabít, byl jsem k tomu odhodlán celým svým tělem.“ Odmlčel se a znovu se zatřásl.

„Tady, dej si nohy nahoru,“ naléhala jsem na něj a ukázala na masivní podložku pod nohy.

„Ne, už jsem v pořádku,“ řekl a mávl nad tím rukou. „Je to… bratr Jacka Randalla, že?“

„S největší pravděpodobností,“ řekla jsem suše. „Nemůže to být nikdo jiný.“

„Hmmm. Věděla jsi, že pracuje pro Sandringhama?“

Zakroutila jsem hlavou. „Nevěděla jsem – nevím o něm nic víc než to, že je nějakým kaplanem. F-Frank se o něj nějak moc nezajímal, protože to nebyl jeho přímý předek.“ Lehce mi přeskočil hlas, když jsem vyslovila Frankovo jméno.

Jamie odložil láhev a šel směrem ke mně. Sklonil se, zvedl mě do svého objetí a přitiskl k hrudi. Ze záhybů jeho košile jsem ucítila vůni zahrad ve Versailles. Políbil mě na temeno hlavy a otočil se k posteli.

„Pojď si lehnout, Claire,“ řekl tiše. „Měli jsme dnes oba dva dlouhý den.“

* * *

Obávala jsem se, že setkání s Alexandrem Randallem probudí v Jamiem znovu jeho démony. Nestávalo se to často, ale sem tam jsem cítila, že leží vedle mne a nespí, tělo propnuté náhlým vnitřním zápasem. Potom vylezl z postele a noc přečkal u okna, jako kdyby pro něj znamenalo nějaký únik; odmítal jakýkoliv způsob útěchy nebo pomoci. Do rána už byli všichni strašáci s Jackem Randallem zase vráceni na svá místa, sraženi na kolena a zamčeni pod ocelovým zámkem Jamieho vůle. Vše bylo zase v pořádku.

Ale Jamie usnul rychle a stres z celého dne z jeho tváře vymizel. Vypadal teď klidně a vyrovnaně, tedy alespoň ve chvíli, kdy jsem odnášela svíci.

Bylo požehnáním ležet nehnutě, cítit to teplo, které se mi rozlévá do studených končetin, myriády malých píchnutí a bolesti v zádech, na krku a v kolenou, než tělo upadne do měkkého spánku. Ale moje mysl si stále přehrávala tu scénu před palácem – rychlý pohled na tmavé vlasy a vysoké obočí a krásně tvarovanou čelist – ten rychlý záblesk mylného poznání, který mé srdce naplnil radostí. Frank, pomyslela jsem si. Frank. A byla to Frankova tvář, kterou jsem viděla, když jsem usínala.

* * *

Učebna byla jednou z místností na Londýnské univerzitě; starodávný, dřevem obkládaný strop a moderní podlaha, ošoupané linoleum. Byly tam staré hladké lavice; nové stoly byly jen pro vědeckou výuku. Historie se může učit na šedesát let starém nábytku; navíc předmět se nemění a zůstává stejný, tak proč by se mělo měnit vybavení?

„Předmět vertu,“ řekl Frankův hlas, „a předměty k použití.“ Jeho dlouhé prsty se dotýkaly stříbrného rámu svícnu a slunce, které prosvítalo oknem, se na kovu odráželo, jako kdyby to byl dotek elektřiny.

Všechny předměty zapůjčené ze sbírek Britského muzea byly vyskládané u tabule, aby byly studentům blízko, a ti v předních řadách mohli vidět drobné prasklinky na zažloutlém francouzském porcelánu nebo stopy hnědého tabáku na bílé porcelánové dýmce, který už tam byl hodně dlouho. Anglická pozlacená lahvička na parfémy, měděný pozlacený kalamář s vypouklým víčkem, popraskaná lžíce z rohu a malé mramorové hodiny, na jejichž horní části byly dvě labutě.

A za sadou těchto předmětů byla vystavena řada malovaných miniatur, které ležely na stole, a na jejich povrchu se odráželo světlo.

Frankova tmavovlasá hlava se nad nimi skláněla, byl jimi úplně pohlcen. Odpolední slunce v jeho vlasech ozářilo i zlatavý nádech. Pozvedl porcelánovou dýmku, která se držela jednou rukou jako vajíčko.

„Pro určitá historická období,“ řekl, „máme vlastní historii; svědectví lidí, kteří v té době žili. Pro ostatní období existují jen předměty, které dokazují, jak se tenkrát žilo.“

Vložil si dýmku do úst a sevřel ji rty, nafoukl tváře a legračně pozvedl obočí. Z posluchárny se ozval smích, on se usmál a dýmku odložil.

„Umění a předměty vertu,“ a mávl rukou nad blyštící se ozdobou, „jsou to, co nejčastěji vidíme, jsou ozdobou společnosti. A proč ne?“ Vybral si inteligentně vypadajícího hnědovlasého chlapce. Je to běžný trik vyučujícího; vybrat si z obecenstva jednoho člověka a mluvit k němu, jako kdyby tam byli sami dva. O chvíli později se zase zaměří na někoho jiného. A každý v místnosti bude mít pocit sounáležitosti. „Tohle všechno jsou krásné věci.“ A dotekem prstu labutě na hodinách roztočil. „Stojí za zachování. Ale kdo by stál o starý od čaje zašlý šálek nebo sjeté gumy automobilu?“ Tentokrát to byla blondýnka v brýlích, která se na něj jako v odpověď pousmála.

„Ale to jsou užitkové předměty, věci, které nejsou zaneseny nikde v záznamech, které používáme, poškodí se a my se jich zbavujeme bez jakékoliv další myšlenky na ně; tak se ale nedá říci, jak ten který člověk žil. Například spousta dýmek nám může prozradit něco o frekvenci užívání a jednotlivých typech tabáku, které se mezi jednotlivými společenskými třídami používaly, od těch nejvyšších kruhů,“ a prstem poklepal na lakovanou dózu na šňupací tabák, „až po ty nejnižší.“ A prstem ukázal na obyčejnou dlouhou dýmku.

Teď se zadíval na ženu ve středních letech, která si fanaticky zapisovala každé jeho slovo a vůbec si jeho pozornosti nepovšimla. Oříškově hnědé oči se usmály.

„Nemusíte si zapisovat všechno, slečno Smithová,“ vyplísnil ji. „To by vaše pero tuhle hodinu ani nevydrželo.“

Žena zčervenala a odložila tužku, ale stydlivě se na Frankovu protáhlou snědou tvář usmála. Už si získal každého, tím svým vřelým humorem a jejich pozornost udržoval zlatavými záblesky. A teď ho budou následovat kamkoliv, budou sledovat jeho logiku a zanoří se do hlubokých diskuzí. Uvolnilo se jeho napětí v šíji, když už věděl, že ho sledují a věnují mu pozornost.

„Nejlepším svědkem historie je muž anebo žena,“ a hlavou pokývl směrem k blondýně, „který ji prožil, ne?“ Usmál se a vzal do rukou praskanou lžíci. „Je to naší přirozenou podstatou, zanechávat věci v nejlepším pořádku, pokud víme, že je po nás bude někdo ještě prohlížet a číst v nich. Lidé mají tendenci soustředit se na věci, o kterých si myslí, že jsou důležité, a dost často je ještě vyšperkují, než se dostanou na veřejnost. Těžko najdete někoho, kdo bude se stejným důrazem popisovat královské procesí a způsob použití nočníku.“

Tentokrát se už smáli všichni a on se uvolnil, ležérně se opřel dozadu o tabuli a rozmachoval se tou lžící.

„Stejně tak i milované předměty a umělecká díla patří mezi nejčastěji zachovaná. Ale stejně tak i nočníky, obyčejné dýmky a lžíce nám o lidech, kteří je používali, dokáží říci stejně, ne-li dokonce více.

A co ti lidé? O historických osobnostech si myslíme, že byli něco více než my, někdy skoro až součást bájí. Ale s tím si někdo pěkně pohrál,“ a štíhlým ukazovákem poťukal na krabičku, „a ženy zase používaly tohle,“ postrčil lahvičku na voňavky, „aby si nanášely parfémy za ušní lalůčky, na zápěstí… Kam všude si, dámy, nanášíte parfém?“ Náhle pozvedl hlavu a usmál se na blonďatou dívku v první řadě, která zčervenala, zahihňala se a prstem se nenápadně dotkla výstřihu u své halenky.

„Á ano, přesně tam. Stejně tak to dělaly i ženy, které vlastnily tohle.“

Stále se na tu dívku usmíval; odzátkoval tu lahvičku a pomalu si ji dal pod nos.

„Co je to, pane profesore? Arpége?“ Ten student nebyl moc plachý; tmavovlasý, stejně jako Frank, s šedýma očima, které rády flirtovaly.

Zavřel oči a zhluboka se nadechl, nosní dírky se nad ústím lahvičky rozevřely.

„Ne. Je to L’Heure Bleu. Moje oblíbená vůně.“

Otočil se zpět k tabuli, vlasy mu padaly do očí a rukou přejížděl vyrovnané miniatury.

„A potom je tady speciální skupina objektů – portréty. Je v nich kousek umění a zároveň i něco z lidí samotných. Ale nakolik jsou pro nás reální?“

Vzal malý oválek a ukázal ho třídě, potom četl z nápisu na zadní straně.

„Dáma, autor Nathaniel Plimer, podepsáno iniciálkami a datováno 1786, s hnědými vlasy vyčesanými nahoru, v růžové róbě, na pozadí obloha s mraky.“ Sáhl po čtverečku vedle.

„Gentleman, autor Horace Hone, podepsáno monogramem a datováno 1780, pudrované vlasy en queue, s hnědým kabátcem, modrou vestou a batistovým fiží a s Řádem.“

Na miniatuře byl muž s kulatou tváří, rudá ústa sešpulená podle stylu portrétování osmnáctého století.

„Malíře známe,“ řekl a odložil obrázek. „Oni své obrazy podepisovali anebo jsme je schopni rozklíčovat podle techniky nebo předmětu jejich zájmu. Ale co ti lidé, které malovali? Vidíme je, ale dosud o nich nic nevíme. Podivné účesy, zvláštní oblečení. Nevypadají jako lidé, které znáte, že? A ten způsob malby, který používala většina umělců…, všechny tváře jsou si podobné; nateklé a bledé tváře, tedy většina z nich, a to bude asi tak vše, co jsme o nich schopni říci.“ Rukou se rozmáchl směrem k první řadě a vybral si další tvář.

„Tento gentleman…“

Pozvedl miniaturu a Jamieho modré oči zíraly zpod rusé kštice vlasů, protentokrát učesané, svázané do copánku a stažené stužkou, jak bylo zvykem. Měl orlí nos a široká pusa vypadala jen jen promluvit s jedním koutkem pozvednutým.

„Ale to byli skuteční lidé,“ trval si na svém Frankův hlas. „Dělali většinu věcí, jako děláte vy, až na pár takových drobností, jako že vy chodíte do kina a jezdíte po dálnicích,“ ve třídě to souhlasně zašumělo, „ale oni se také starali o své děti, milovali své ženy a muže… no, tedy alespoň někdy…“ Ještě větší smích.

„Dáma,“ řekl měkce a poslední portér držel v dlaních jako v kolébce, aby ho na chvíli ochránil, „měla hnědé lokny až po ramena a náhrdelník z perel. Nedatováno. Autor neznámý.“

To bylo zrcátko, ne miniatura. Tváře mi hořely a rty se chvěly, jak Frank něžně přejížděl prstem po linii mé čelisti. A potom i linii mého krku. Jak jsem slyšela jeho hlas, vytryskly mi slzy a kutálely se mi dolů po tvářích. On při tom stále přednášel a odkládal miniaturu a já se dívala vzhůru na dřevem obložený strop.

„Nedatováno. Autor neznámý. Ale jednou… jednou byla skutečná.“

Ztěžka jsem oddechovala, nejprve jsem si pomyslela, jako kdybych byla pod sklem jako ta miniatura. Ale materiál, který mi ležel na nose, byl vlhký a měkký a já otočila hlavu a vzbudila jsem se. Pod tváří jsem ucítila lněný polštář smáčený slzami. Jamie mi položil na rameno svou mohutnou dlaň a jemně mnou třásl.

„Šššš, miláčku. Tiše! To se ti jen něco zdálo, já jsem tady!“

Tváří jsem se otočila k jeho teplému rameni a cítila jsem mezi tváří a jeho kůží své mokré slzy. Pevně jsem se přimkla k jeho silnému tělu a k mým uším se pomalu přibližovaly zvuky pařížského domu, aby mě vrátily zpět do mého života.

„Omlouvám se,“ zašeptala jsem. „Zdálo se mi o… o…“

Pohladil mě po zádech a sáhl pod polštář pro kapesník.

„Já vím. Volala jsi jeho jméno.“ Zněl rezignovaně.

Položila jsem si hlavu zpět na jeho rameno. Bylo z něj cítit teplo a vůně jeho probuzeného těla se mísila s prošívanou přikrývkou a čistým povlečením.

„Je mi to líto,“ opakovala jsem.

Odfrkl si, nebyl to smích.

„Dobře, nebudu tvrdit, že nežárlím, když to tak není,“ řekl lítostivě. „Ale těžko ti mohu vyčítat tvé sny. A slzy.“ Prstem mi něžně přejel po stopě od slzy, kterou zanechala na tváři, potom ji setřel kapesníkem.

„Opravdu ne?“

Viděla jsem ve tmě jeho úsměv.

„Ne. Milovala jsi ho. Nemohu ti vyčítat, že po něm truchlíš. A svým způsobem mě uklidňuje, když vím, že…“ Zaváhal a já jsem se natáhla, abych mu shrnula vlasy z tváře.

„Víš co?“

„Pokud by se mi něco přihodilo, truchlila bys podobně i pro mě,“ řekl tiše.

Přitiskla jsem tvář ještě těsněji k jeho hrudi, takže má slova byla tlumená.

„Nebudu pro tebe truchlit, protože nebudu muset. Neztratím tě, to ne!“ To pomyšlení mě vyděsilo a vzhlédla jsem k němu, jeho vousy mu vrhaly na tvář stíny.

„Ty se nebojíš, že bych se vrátila zpět, že ne? Nemyslíš si to, protože… myslím na Franka…“

„Ne.“ Odpověděl tiše a pohotově, tak rychle, jako mě objal svými pažemi. „Ne,“ řekl znovu, tišeji. „Jsme spojeni, ty a já, a nic na této zemi nás nemůže rozdělit.“ Zvedl jednu ruku a pohladil mě po vlasech. „Pamatuješ na krevní přísahu v den naší svatby?“

„Ano, myslím, že ano. ‚Krev mé krve, kosti mých kostí.‘“

„Dávám ti své tělo, abychom mohli být jedno,“ dokončil. „Já jsem ten slib dodržel, stejně tak i ty, Sassenachová.“ Zlehka mě otočil a jednu ruku mi přiložil na rostoucí bříško.

„Krev mé krve,“ zašeptal, „a kosti mých kostí. Neseš si mě s sebou, Claire, a teď mě nemůžeš opustit, ať se stane cokoliv. Jsi má, navždy, ať to chceš nebo ne, ať chceš mě nebo ne. Jsi má a já tě nenechám odejít.“

Přiložila jsem ruku na jeho a pevně ho přitiskla ke svému tělu.

„Ne,“ řekla jsem měkce, „a ani ty mě nemůžeš opustit.“

„Ne,“ řekl a pousmál se. „Stejně tak dodržím i poslední přísahu.“ Objal mě oběma rukama a položil mi hlavu na rameno, takže jsem mohla cítit jeho teplý dech, když říkal následující slova a šeptal je do tmy.

„Dávám ti svou duši, dokud nás smrt nerozdělí.“

11

Užitečné postavení

„Kdo je ten podivný malý muž?“ zeptala jsem se zvědavě Jamieho. Dotyčný si klestil cestu davem, který se sešel v salonu v domě u Rohanů. Na chvíli se zastavil, kritickým okem si změřil skupinku, potom pokrčil kostnatým ramenem a šel dál nebo se zničehonic zastavil u nějakého muže či ženy, něco jim ukázal a vydal něco jako rozkaz. Ať už dělal cokoliv, budilo to veselí.

Než Jamie stačil odpovědět, ten malý mužík, scvrklý, v šedém oblečení, nás zahlédl a jeho tvář se rozzářila. Zaútočil na Jamieho, jako když se dravý pták střemhlav spustí na malého vystrašeného králíčka.

„Zazpívej,“ poručil mu.

„Ehm?“ Jamie zamrkal na tu malou figurku v údivu.

„Řekl jsem ‚zazpívej‘,“ odpověděl trpělivě muž. A poplácal Jamieho obdivně po hrudi. „A pěkně zhluboka, musíte mít nádherný hlas.“

„Ale jistě, má hlas,“ řekla jsem pobaveně. „Můžete ho slyšet přes tři náměstí, když se vzbudí.“

Jamie po mně hodil drsným pohledem. Malý muž obíhal kolem něj, měřil si šíři jeho zad a proklepával si ho, jako když si kupující vybírá nejlepší meloun.

„Neumím zpívat,“ zaprotestoval.

„Nesmysl. Nesmysl, samozřejmě, že umíte. To bude krásný hluboký baryton,“ mumlal si mužík souhlasně. „Excelentní. Právě tohle potřebujeme. Tady, trošku vám pomohu. Snažte se chytit tón.“

Vytáhl ze své kapsy ladičku, cinkl s ní o sloup a přiložil ji Jamiemu k levému uchu.

Jamie obrátil oči v sloup, potom pokrčil rameny a zanotoval. Mužík uskočil zpět, jako kdyby po něm stříleli.

„Ne,“ řekl a nemohl tomu uvěřit.

„Obávám se, že ano,“ řekla jsem soucitně. „Teď už víte, že má pravdu. On neumí zpívat.“

Mužík zašilhal po Jamiem, znovu cinkl do ladičky a v naději ji držel u Jamieho.

„Ještě jednou,“ zaprosil. „Jen poslouchejte a nechte znít stejný tón.“

Trpělivý jako vždy, Jamie poslouchal „A“, které vycházelo z ladičky, a znovu zazpíval. Vyprodukoval zvuk někde mezi „E“ a ostrým „D“.

„To není možné,“ řekl malý mužík rozčarovaně. „Nikdo nemůže být natolik bez hudebního sluchu, a to ani schválně.“

„Já ano,“ řekl vesele Jamie a uklonil se mu zdvořile. Kolem nás se už začali shlukovat zvědavci. Luise de Rohanová byla vynikající hostitelka a její salony přitahovaly pařížskou smetánku.

„On opravdu může,“ ujišťovala jsem našeho návštěvníka. „On nemá naprosto žádný sluch.“

„Ano, teď už to také vidím,“ řekl ten malý muž a tvářil se zoufale. Potom si mě začal prohlížet.

„Já ne,“ řekla jsem se smíchem.

„Ale vy určitě nebudete také bez hudebního sluchu, madame?“ Očička se mu blýskala jako hadovi, který se přibližuje k paralyzovanému ptáčkovi; začal kolem mě kroužit a ladičku držel pozvednutou jako mrskající se jazyk zmije.

„Tak moment,“ řekla jsem a pozvedla k němu ruku. „A kdo jste vy?“

„To je pan Johannes Gerstmann, Sassenachová.“ Jamie vypadal pobaveně a znovu se mu poklonil. „Králův mistr zpěvu. Smím vám představit svou ženu, paní z Broch Tuarach, pane Gerstmanne?“ Jamie znal každého člena dvora bez ohledu na to, jak nevýznamným byl.

Johannes Gerstmann. Tak to bychom měli ten přízvuk, který se skrývá za dvorskou francouzštinou. Němec, nebo snad Rakušan?

„Dávám dohromady malý sbor,“ vysvětloval malý pěvecký mistr. „Hlasy se musí procvičovat, ale je třeba, aby byly silné a správné.“ Podíval se na Jamieho pohledem plným rozčarování, který se tomu na oplátku ušklíbl. Vzal si od pana Gerstmanna ladičku, cinkl do ní a podržel ji směrem ke mně.

„No tak dobrá,“ řekla jsem a zazpívala.

Cokoliv slyšel, dodalo mu to odvahy a pan Gerstmann odložil ladičku a se zájmem mě pozoroval. Paruka mu byla velká a tak mu klouzala na stranu, jak přikyvoval. Udělal to i teď, posunul si paruku opatrně na místo a řekl: „Vynikající tón, madame! Opravdu velice nádherné, vynikající! Neznáte ‚Le Papillo‘?“ Zanotoval několik tónů.

„No, asi jsem ji už slyšela,“ řekla jsem opatrně. „Hm, mám na mysli melodii, slova neznám.“

„Ach, to není problém, madame. Píseň je jednoduchá, je to…“

Mistr zpěvu mě chňapl za paži a táhl mě směrem ke zdroji hudby ve vzdálené místnosti a po cestě mi pobrukoval do ucha jako poblázněný čmelák.

Bezmocně jsem se podívala zpět na Jamieho, který se neznatelně usmál a pozvedl skleničku sorbetu na rozloučenou, než se otočil k rozhovoru s monsieurem Duverneym mladším, synem ministra financí. Dům Rohanů – pokud budeme ovšem používat výraz ‚dům‘ pro něco takového, jako je toto místo, – byl osvětlen lampióny po celé zahradě a na terase u vchodu. Jak mě pan Gerstmann táhl po chodbách, viděla jsem sloužící, jak běhají dovnitř a ven z jídelny a prostírají pro nadcházející večeři. Na většinu ‚salonů‘ se zvala malá společnost, ale princezna Louisa de La Tour de Rohan byla velice rozpínavá osobnost.

Princeznu jsem potkala před týdnem na jiném večírku a byla pro mne velkým překvapením. Byla buclatá, měla oválnou tvář se zakulacenou bradou, bledě modré oči bez řas a falešné znaménko krásy ve tvaru hvězdy, které mnoho svému účelu neposloužilo. Tak toto byla ta dáma, kvůli které porušil princ Karel mravní úzus? Pomyslela jsem si, když jsem stála v řadě a dělala pukrle.

Nicméně z ní vyzařovala živočišná síla, která byla svým způsobem přitažlivá. Měla také krásné růžové rtíky. Ve skutečnosti byla její ústa nejživočišnější částí jejího těla.

„Jsem uchvácena!“ vykřikla a chytila mě za ruku, když mě představovali. „Jak úžasné, že vás konečně poznávám! Můj manžel i můj otec neustále pějí ódy na milorda pána z Broch Tuarach, ale přitom o jeho okouzlující ženě nevěděli nic. Jsem vaším příchodem bezmezné očarována, má drahá sladká dámo – musím vás opravdu titulovat Broch Tuarach nebo bude stačit oslovovat vás pouze madam Tuarach? Nejsem si jistá, zda bych si to byla schopná všechno zapamatovat, navíc, pokud je to tak divně znějící jméno – je skotské, že? Jak omračující!“

Ve skutečnosti Broch Tuarach znamená ‚věž směřující na sever‘, ale pokud mne chce nazývat jen ‚madam na sever směřující‘, tak mi to nevadilo. Nakonec totiž vzdala i jméno Tuarach a říkala mi jednoduše ‚ma chére Claire‘.

V hudební místnosti byla se zpěváky i Luisa, pobíhala od jednoho k druhému, štěbetala a smála se. Když mě uviděla, přecupitala místnost tak rychle, jak jen jí to její róba dovolovala a její plochá tvář ožila.

„Ma chére Claire!“ vykřikla a spěšně si mě přebírala od pana Gerstmanna. „Jdete právě v čas! Pojďte, musíte si s tím bláznivým anglickým dítkem promluvit za mne.“

To ‚bláznivé anglické dítko‘ byla ve skutečnosti velmi mladá dívka, které nebylo více jak patnáct. Měla tmavé lesklé vlasy, které se jí kroutily do prstýnků a tváře měla tak červené studem, že mi připomínala poupata vlčího máku. Byly to její tváře, které mi ji připomněly. Byla to ta dívka s bledým obličejem ze zahrad ve Versailles před tím, než jsme narazili na Alexandera Randalla.

„Madame Fraserová je také Angličanka,“ vysvětlovala Louisa dívce. „Brzy se s ní budete cítit jako doma. Je plachá,“ vysvětlovala Louisa a otočila se bez nadechnutí ke mně. „Promluvte si s ní a přesvědčte ji, aby si zazpívala s námi. Ujišťovali mě, že má nádherný hlas. Tak si, mes enfants, užijte večer!“ Potom odklopýtala na druhý konec místnosti, kde se čas od času polaskala s obtloustlým mladíkem, který hrál na cembalo, a jeho prstýnky vlasů si namotávala na prsty, jak švitořila s vévodou di Castellotti.

„Unavuje to, že, pozorovat ji?“ řekla jsem anglicky a usmála se na dívku. Na jejím spodním rtu se objevil drobný úsměv a mírně pokývla hlavou, ale nepromluvila. Muselo toho být na ni moc; z Louisiných večírků někdy rozbolela hlava i mne a ten malý vlčí mák sotva opustil školní lavice.

„Jsem Claire Fraserová,“ řekla jsem, „ale Louisa si mé jméno nepamatuje, tak nás nepředstavila.“ Udělala jsem pausu, aby mohla i ona říci své jméno, ale mlčela. Její tvář ještě více rudla, rty pevně stisknuté a pěstičky těsně u boků. Trošku mě její vzhled vylekal, ale nakonec sebrala odvahu a promluvila. Zhluboka se nadechla a mírně pozvedla bradu.

„J-j-j-jmenuji se… M-M-M,“ začala a já naráz pochopila její mlčení a bolestivý stud. Zavřela oči, kousala se přitom do rtů, potom otevřela oči a udělala druhý pokus. „M-M-Mary Hawkinsová,“ nakonec se jí to povedlo. „N-N-Neumím zpívat,“ dodala vzdorně.

Pokud mne zaujala předtím, teď jsem byla přímo fascinována. Takže tohle byla neteř Silase Hawkinse, dcera baroneta a potenciální snoubenka vikomta Marigny! Tak to měli od tak mladé dívky velká očekávání. Rozhlédla jsem se kolem, zda není vikomt někde v dohledu a pocítila úlevu, když jsem zjistila, že není.

„S tím si nedělej starosti,“ řekla jsem a postavila se před ni, abych ji ochránila před proudy lidí, kteří nyní začali hudební místnost plnit. „Nemusíš mluvit, pokud se ti nechce. Ale možná bys mohla zkusit zpívat,“ řekla jsem, když mě to zničehonic napadlo. „Znala jsem jednoho lékaře, který se na léčbu koktavosti specializoval; říkal, že kdo koktá, tak se mu to během zpěvu nestává.“

Oči Mary Hawkinsové se nad tím objevem rozšířily v údivu. Rozhlédla jsem se kolem a uviděla malý výklenek s lavičkou, překrytý závěsem.

„Tady,“ řekla jsem a vzala ji za ruku. „Můžeš si sednout sem a nebudeš muset s nikým mluvit. A pokud si chceš zazpívat, můžeš vyjít ven, až začneme; a pokud ne, tak tam prostě zůstaneš, dokud se večírek neskončí.“ Chvíli na mě zírala, potom na mě zamrkala, usmála se a zanořila se za závěs.

Postavila jsem se před něj, abych odvrátila pozornost případných zvědavých sluhů, a povídala si s kolemjdoucími.

„Jak úžasně dnes večer vypadáte, ma chére!“ Byla to madame de Ramage, jedna z dvorních dam královny. Postarší vznešená dáma, která jednou či dvakrát přišla i na večeři do Rue Tremoulins. Vřele mě objala a potom se rozhlédla, zda nás někdo nepozoruje.

„Doufala jsem, že vás tady potkám, má drahá,“ řekla, naklonila se blíž ke mně a ztišila hlas. „Chtěla bych vás varovat, abyste si dávala pozor na pana hraběte St. Germain.“

Napůl jsem se obrátila směrem, kam se dívala, a zahlédla jsem protáhlou tvář muže z doků v Le Havre, který do hudební místnosti vešel s mladou elegantně oblečenou ženou. Neviděl mě, tedy alespoň se to tak jevilo, a já se rychle otočila k madame de Ramage.

„Copak… má… chci říci…“ Cítila jsem, jak stále více rudnu a třesu se při pomyšlení na St. Germaina.

„No, ano, slyšeli ho, jak o vás mluvil,“ řekla madame de Ramage a snažila se mě dostat z rozpaků. „Pochopila jsem z toho, že v Le Havre bylo nějaké malé nedorozumění?“

„Tak nějak,“ řekla jsem. „Jediné, co jsem udělala, tak jsem rozpoznala případ neštovic, ale to vedlo ke spálení jeho lodi a… neměl z toho radost,“ dodala jsem slabě.

„Aha, tak takhle to bylo.“ Madame de Ramage vypadala spokojeně. Pochopila jsem, že její znalost celého příběhu teď navýší její hodnotu na trhu drbů, což byl život pařížské smetánky.

„Začal šířit mezi lidi klevety, že jste čarodějnice,“ řekla, usmála se a zamávala na přítelkyni na druhé straně místnosti. „Zajímavý příběh. Nebojte, nikdo tomu nevěřil,“ ujišťovala mě. „Každý ví, že pokud by v tom měl být někdo namočený, tak to bude hrabě St. Germain osobně.“

„Opravdu?“ chtěla jsem se zeptat, co tím přesně měla na mysli, ale v tu chvíli se vynořil pan Gerstmann a zatleskal dlaněmi, jako kdyby sháněl hejno slepic.

„Pojďte, pojďte, dámy!“ řekl. „Už jsme kompletní; všichni zpěváci!“

Jak se sbor začal řadit kolem cembalisty, ohlédla jsem se nazpět k výklenku, ve kterém jsem zanechala Mary Hawkinsovou. Myslela jsem, že jsem zahlédla, jak se závěs pohnul, ale nebyla jsem si jista. Jak začala hrát hudba, a hlasy nabývaly na síle, měla jsem pocit, že slyším čistý vysoký soprán odněkud ze směru za závěsem, ale opakuji, nebyla jsem si jistá.

* * *

„Velice krásné, Sassenachová,“ řekl Jamie, když jsem se k němu znovu po zpěvu připojila, rudá a bez dechu. Usmál se na mě a pohladil mě po ramenou.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala jsem se a vzala jsem si od procházejícího číšníka sklenici s punčem. „Vždyť nerozeznáš jednu píseň od druhé.“

„No, protože jsi zpívala hodně nahlas,“ řekl. „Rozuměl jsem každému slovu.“ Zaslechla jsem, jak si vedle mne potichu odfrkl, a otočila jsem se, abych viděla, co nebo koho vidí.

Žena, která právě vešla, byla drobná a sahala by Jamiemu sotva po nejnižší žebro; ruce a nohy měla jako panenka a obočí tak jemné jako porcelán nad očima černýma jako uhel. Kráčela lehkým krokem, takže vypadala, jako kdyby nad podlahou tančila.

„Tady máme Annalise de Marillac,“ řekla jsem obdivně. „No nevypadá úžasně?“

„Ach, ano.“ Něco v jeho hlase mě přimělo, abych k němu vzhlédla.

Zčervenaly mu špičky uší.

„Myslela jsem, že jsi roky v Paříži trávil bojem, a ne románky,“ řekla jsem kysele.

K mému překvapení se nad tím zasmál. Když to zaslechla, otočila se po hlase. Když zahlédla Jamieho, jak vyčnívá nad davem, rozzářil se jí na tváři úsměv. Otočila se, jako kdyby se chtěla vydat směrem k nám, ale v záměru ji vyrušil nějaký gentleman s parukou a v levandulovém hedvábí, který se dotkl rukou jejího křehkého ramene. Zatřepotala vějířem směrem k Jamiemu v náznaku koketérie a obrátila svou pozornost na nového společníka.

„Co je na tom tak směšného?“ zeptala jsem se, když jsem viděla, že se pořád doširoka usmívá.

Najednou sebou trhl, jako kdyby si až teď uvědomil mou přítomnost, a usmál se na mě.

„Ale nic, Sassenachová. Jen to, co jsi říkala o boji. Myslím, že můj první duel – tedy ve skutečnosti to byl zároveň i jediný – byl právě kvůli Annalise de Marillac. To mi bylo osmnáct.“

Jeho tón byl zasněný, když sledoval její hnědé vlasy, jak se natřásají v davu, obklopené bílými parukami a napudrovanými vlasy, kamkoliv šla.

„Duel? A s kým?“ zeptala jsem se a rozhlížela se kolem, jako kdybych chtěla najít muže v jakémkoliv spojení s tou porcelánovou panenkou, který by náhodou chtěl v duelu pokračovat.

„Není tady,“ řekl Jamie, když zachytil a správně si vyložil můj pohled. „Už je mrtvý.“

„Zabil jsi ho?“ rozrušením jsem mluvila hlasitěji, než bylo mým záměrem. Několik zvědavých pohledů procházejících hostů se otočilo naším směrem; Jamie mě chytil za loket a tlačil mě k nejbližším francouzským dveřím.

„Dej si pozor na pusu, Sassenachová,“ řekl. „Ne, nezabil jsem ho. Ale chtěl jsem,“ dodal lítostivě, „ale nezabil. Umřel před dvěma lety na banální bolest v krku. Řekl mi to Jared.“

Vedl mě po jedné cestičce v zahradě, kterou osvětlovali sluhové s lampionky, kteří stáli v pětiyardových intervalech od terasy až k fontáně na samém konci cesty. Uprostřed velkého jezírka byli čtyři delfíni, kteří chrlili vodu na Tritona s pochmurnou tváří, který na ně mířil trojzubcem.

„No tak, nenapínej mě tak,“ naléhala jsem na něj, když jsme se dostali z doslechu skupinek lidí na terase. „Co se stalo?“

„No tak dobrá,“ řekl rezignovaně. „Zajisté sis všimla, že Annalise je velice půvabná.“

„Ano, opravdu? Teď, když to říkáš, tak jsem si také něčeho takového všimla,“ řekla jsem lehce provokativně, načež se na mě ostře podíval a potom pousmál.

„Ano. Nebyl jsem jediný mladý elegán v Paříži, který byl stejného názoru a ani jediný, který kvůli ní ztratil hlavu. Byl jsem jako omámený. Čekal jsem venku na ulici a doufal, že ji zahlédnu, jak vychází z domu a nastupuje do kočáru. Dokonce jsem úplně zapomínal jíst; Jared říkal, že na mě kabát visel jako na strašákovi do zelí a vlasy vypadaly jako vrabčí hnízdo.“ Rukama si bezděčně zajel do vlasů a pohladil spletený cop, který mu ležel přilepený na krku a byl svázaný modrou stuhou.

„Zapomněl jsi jíst? Bože, to jsi tedy ale musel vypadat,“ poznamenala jsem.

Uchichtl se. „No to ano. A bylo to ještě horší, když začala flirtovat s Charlesem Gauloisem. Flirtovala s každým, to by bylo v pořádku, ale ona si ho vybrala jako společníka na večírky a… abych to zkrátil, Sassenachová, přistihl jsem je, jak se líbají za měsíčního svitu na terase domu jejího otce. A tak jsem ho vyzval.“

V tu chvíli jsme došli až k fontáně na konci promenády. Jamie zastavil a my si sedli na její kraj, který postříkala sprška vody ze rtů delfínů. Jamie zanořil ruku do tmavé vody, zvedl ji a kapala z ní voda, já pozorovala ty stříbrné perličky padat dolů.

„Tenkrát byly v Paříži souboje zakázané, stejně jako i teď. Ale existovala místa; a ta jsou tady pořád. Bylo na něm, aby si vybral, a on si vybral místo v Bouloňském lesíku. Poblíž cesty k Sedmi svatým, ale skryté za rozložitými duby. Výběr zbraní byl také na něm. Očekával jsem pistole, ale vybral si meče.“

„Proč to udělal? Musel jsi mít přece výhodu v délce dosahu tvé ruky.“ Nebyla jsem expertem, ale něco jsem přece jenom z taktiky a strategie boje s mečem pochytila; Jamie a Murtagh spolu každý druhý třetí den bojovali, aby se udržovali ve formě. Chřestili a poskakovali po zahradě tam a zpět, k velkému zájmu všech sloužících, mužů i žen, kteří všichni pospíchali na balkony, aby se mohli dívat.

„Proč si vybral meče? Protože s nimi uměl mistrně zacházet. Také si myslím, že se bál, že bych ho mohl pistolí přece jen omylem zabít, zatímco věděl, že takhle budu spokojený, pokud se uroní alespoň trocha krve při poranění. Nechtěl jsem ho doopravdy zabít,“ vysvětloval. „Jen ponížit. A on to věděl. Náš Charles nebyl žádný blázen,“ řekl a lítostivě kroutil hlavou.

Díky mlze mi vlasy těžkly a z účesu mi padaly prstýnky do tváře. Několik z nich jsem si shrnula na stranu a přitom se zeptala: „A ponížil jsi ho?“

„No, alespoň jsem ho zranil.“ Překvapilo mě, že jsem v jeho hlase zaslechla malý náznak zadostiučinění a pozvedla jsem k němu jedno obočí. „Učil se řemeslu u Mistra LeJeune, který byl jedním z nejlepších šermířů v Paříži,“ vysvětloval Jamie. „Myslel jsem, že je také pravák.“ Znovu si rukou projel vlasy, jako kdyby si kontroloval jejich převázání.

„Vlasy se mi úplně uvolnily,“ řekl. „Spona, která je držela, praskla a vítr mi je hnal do očí, takže jsem viděl jen obrysy Charlese v košili a poskakoval jsem vpřed a vzad. A tak jsem ho nakonec dostal – jako když probodneš rybu dýkou.“ Odfrkl nosem.

„Zařval tak, že jsem si myslel, že jsem ho propíchl skrz naskrz, ale přitom jsem ho jen zlehka škrábl na paži. Nakonec jsem si z tváře shrnul vlasy a podíval se na Annalise, která stála za ním na kraji bojiště, oči rozšířené a temné jako dva rybníčky.“ A rukou mávl za nás na stříbřitě temnou hladinu.

„Tak jsem si schoval meč a upravil vlasy; stál jsem tam, snad v očekávání, že se mi vrhne do náruče.“

„Aha,“ řekla jsem opatrně. „Ale předpokládám, že to neudělala.“

„No, tenkrát jsem toho o ženách mnoho nevěděl.“ Pokračoval. „Ne. Přišla a padla do náruče jemu, samozřejmě.“ Zachroptěl svým typicky skotským přízvukem. „A doslechl jsem se, že se za něj o měsíc později provdala.“

„Tak to dopadlo,“ pokrčil rameny a lítostivě se usmál. „Zlomila mi srdce. Tak jsem se vrátil do Skotska a několik týdnů jsem tam jen tak sklíčeně pocházel, až se mnou otec ztratil trpělivost.“ Zasmál se. „Dokonce jsem si myslel, že odejdu do kláštera a bude ze mě mnich. Jednou jsem to večer řekl u večeře otci, že odejdu do opatství a stanu se novicem.“

Zasmála jsem se té myšlence. „Určitě bys neměl problém se slibem chudoby; poslušnost a mravní cudnost už by na tom byly trošku hůře. A co ti na to otec řekl?“

Usmál se, bílé zuby mu zářily ve tmě. „Zrovna jedl vývar. Odložil lžíci a chvíli se na mě zadíval. Potom si povzdechl, zakroutil hlavou a povídá: ‚Byl to dlouhý den, Jamie‘. Potom zase sáhl po lžíci a pokračoval v jídle a už jsme o tom neřekli nikdy ani slovo.“

Podíval se nahoru do kopce na terasu, kde popocházeli ti hosté, kteří zrovna netančili, aby si mezi jednotlivými tanci trošku odpočinuli a ochladili se; popíjeli víno a flirtovali za vějíři. Nostalgicky si povzdechl.

„No, je to velice krásná žena, Annalise de Marillac. Graciézní jako vítr a tak drobná, že si ji chceš schovat pod košili jako koťátko.“

Mlčela jsem a poslouchala hudbu, která se linula otevřenými dveřmi ven. Na nohou jsem měla saténové střevíce, jejichž dotek byl velice příjemný.

Po chvíli si Jamie uvědomil, že mlčím.

„Co se děje, Sassenachová?“ zeptal se a položil mi ruku na rameno.

„Ale nic,“ řekla jsem s povzdechem. „Jen jsem si tak pomyslela, že mne nebude nikdy nikdo popisovat jako ‚graciézní jako vítr‘.“

„Ach.“ Naklonil ke mně hlavu, dlouhý rovný nos a pevná brada byly osvětleny nedalekou lucernou. Viděla jsem mu na tváři úsměv, když se ke mně otočil.

„Dobře, Sassenachová, něco ti povím. ‚Graciézní‘ možná nebude první slovo, které mne v souvislosti s tebou napadne.“ Objal mne paží, jeho dlouhá teplá ruka se dotýkala mého ramene pod saténem.

„Ale mluvím s tebou, jako kdybych mluvil se svou vlastní duší,“ řekl a natočil mne, abych se mu dívala do tváře. Pohladil mne po tváři, prsty se dotýkal mých spánků.

„A Sassenachová,“ zašeptal, „tvá tvář je mým srdcem.“

O chvíli později se zvedl vítr a na nás se snesla sprška vody z fontány. Odtrhli jsme se od sebe a spěšně vstali, zasmáli jsme se té chladné spršce. Jamie naklonil tázavě hlavu k terase, vzala jsem ho pod paží a přikývla.

„Takže,“ řekla jsem, když jsme pomalu kráčeli nahoru do tanečního sálu, „teď už ses toho o ženách trošku naučil.“

Od srdce se zasmál a ještě pevněji mě sevřel kolem pasu.

„To nejdůležitější, co jsem se o ženách naučil, je to, kterou si vybrat.“ Udělal krok na stranu, uklonil se mi a gestem mě pozval dál do lesknoucí se nádhery uvnitř. „Smím prosit o tanec, má dámo?“

* * *

Následující odpoledne jsem pobývala u d’Arbanvillů, kde jsem znovu potkala dvorního učitele zpěvu. Tentokrát jsme si ale našli i čas na konverzaci, kterou jsem potom Jamiemu po večeři shrnula.

„Cože?“ podíval se na mne Jamie úkosem, jako kdyby mne podezříval, že jsem si z něj chtěla vystřelit.

„Řekla jsem, že mi pan Gerstmann navrhl, že bych se mohla ráda sejít s jeho přítelkyní. Matka Hildegarda má na starosti L’Hopital des Anges – však víš, je to nemocnice pro chudé u katedrály.“

„Vím, kde to je.“ V jeho hlase však nebylo vůbec žádné zapálení pro věc.

„Škrábalo ho v krku, tak jsem mu poradila, co si na to má vzít a pak jsme si obecně povídali o medicíně a jak se zajímám o nemoci a však víš, jak potom slovo dá slovo.“

„No s tebou se to tak většinou stává,“ souhlasil a znělo to velice cynicky. Ignorovala jsem jeho tón a pokračovala.

„Zítra zajdu do nemocnice.“ Natáhla jsem se na špičky, abych dosáhla na svou lékařskou truhlici, kterou jsem měla na poličce. „Myslím, že mi to napoprvé moc času nezabere,“ řekla jsem a uvážlivě si prohlížela obsah skříňky. „Snad toho nebude moc. Co myslíš?“

„Nebude moc?“ Zněl zaskočeně. „Chceš tam zajít na návštěvu nebo se tam nastěhovat?“

„No, dobrá,“ řekla jsem. Zhluboka jsem se nadechla. „Já, ehm, jsem si říkala, že bych tam mohla začít pravidelně pracovat. Pan Gerstmann říkal, že všichni léčitelé a lékaři, kteří tam chodí, to dělají zadarmo. Většina z nich tam nechodí každý den, ale já mám spoustu volného času…“

„Spoustu volného času?“

„Neopakuj po mne všechno, co řeknu,“ požádala jsem ho. „Ano, spoustu času. Já vím, že je důležité, chodit do salonů a na večírky a na to všechno, ale to mi nezabere celý den – nebo alespoň nemusí. Já bych…“

„Sassenachová, čekáš dítě! To snad nemyslíš vážně, že tam budeš chodit a léčit žebráky a kriminálníky?“ Teď už zněl spíše bezradně, jako kdyby přemýšlel, jak má jednat s někým, kdo před ním úplně přišel o rozum.

„Na to jsem nezapomněla,“ ujistila jsem ho. Přitiskla jsem si ruce na bříško.

„Ještě to není vidět, a pokud budu nosit volné šaty, tak se to dá ještě nějaký čas zakrýt. A navíc mi nic není, tedy kromě ranních nevolností; není proto důvod, proč bych ještě pár měsíců nemohla klidně dál pracovat.“

„Není důvod, kromě toho, že si to nepřeji!“ Dnes večer jsme žádnou společnost nečekali, tak si už sundal límec, když přišel domů. Viděla jsem, jak mu pomalu rudne krk.

„Jamie,“ chtěla jsem se s ním rozumně domluvit. „Ty víš, co jsem.“

„Jsi má žena!“

„No to také.“ Mávla jsem rukou, jako kdybych tu myšlenku chtěla smazat prsty. „Jamie, jsem lékařka. Léčím lidi, a ty to moc dobře víš.“

Rozpálil se do běla. „Ano, to vím. A protože jsi mě léčila, když jsem byl zraněný, tak teď budeš léčit žebráky a prostitutky? Sassenachová, víš vůbec, jaká sorta lidí do nemocnice L’Hopital des Anges chodí?“ Prosebně se na mne podíval, jako kdyby doufal, že se mi během chvíle zase moje smysly navrátí.

„A jaký je v tom rozdíl?“

Rozběsněně se rozhlédl po místnosti, jako kdyby mezi portréty nad krbovou římsou hledal svědky mého šílenství.

„Můžeš chytit nějakou špinavou nemoc, proboha! Nemáš strach alespoň o své dítě, pokud už nebereš ohledy na mě?“

Rozumně to teď s ním asi nepůjde.

„Samozřejmě že na něj beru ohledy. Copak si myslíš, že jsem nějaká nezodpovědná osoba?“

„Taková osoba, co opustí manžela a jde si za nějakou chátrou!“ odsekl mi. „Když už se ptáš.“ Prohrábl si mohutnou rukou vlasy.

„Opustit tě? Odkdy to znamená opustit tě, když chci dělat něco užitečného, místo zahnívání v salonech u d’Arbanvillů, sledovat Louisu de Rohan, jak se cpe sladkostmi a poslouchat špatné básně a ještě horší hudbu? Chci být užitečná!“

„Starat se o domácnost není užitečné? Být mou ženou není užitečné?“ Rukou si přejížděl vlasy, uvolnilo se mu několik kadeří, které kolem jeho hlavy vlály jako rudá gloriola. Díval se na mě dolů jako anděl pomsty.

„A obráceně,“ odsekla jsem mu stejným tónem. „Je pro tebe dostatečné povolání být mým manželem? Nevšimla jsem si, že bys celý den přecházel po domě a obdivoval mě. A co se týče domácnosti, je to stejný nesmysl.“

„Nesmysl? Jaký nesmysl?“ chtěl vědět.

„Jen blbosti. Nesmysly. Žvásty. Jinými slovy, nebuď blázen. Madame Vionnet zařídí všechno sama a udělá to stokrát lépe než já.“

To byla tak čistá pravda, že ho to na moment umlčelo. Podíval se na mě a pohyboval při tom čelistí.

„Opravdu? A když ti to zakážu tam chodit?“

To mě na chvíli zarazilo. Prohlížela jsem si ho od hlavy k patě. Oči měl barvy břidlice a široká ústa pevně semknutá. Ramena narovnaná a vzpřímená a paže měl zkřížené vepředu na prsou jako nějaká železná socha. „Zákaz“ bylo asi teď to nejvhodnější slovo, které by ho vystihovalo.

„Ty mi to zakážeš?“ Mezi námi bylo cítit napětí. Chtělo se mi mrkat, ale nechtěla jsem ustoupit a prolomit svůj kamenný výraz. Co bych dělala, kdyby mi to zakázal? Hlavou se mi honily různé možnosti, všechno od probodnutí jeho žeber nožem na dopisy ze slonoviny až po spálení domu včetně jeho. Jediná věc, kterou jsem si vůbec nepřipustila, byla vzdát se.

Odmlčel se, potom se zhluboka nadechl, než zase pokračoval. Ruce měl sepnuté do pěstí a založil si je v bok, potom je uvolnil.

„Ne,“ řekl. „Nezakážu ti to.“ Jeho hlas se mu mírně chvěl, jak ho dostával pod kontrolu. „Ale když tě o to požádám?“

Shlédla jsem dolů a prohlížela si jeho odraz na naleštěné desce stolu. Tak zaprvé, chodit do nemocnice L’Hopital des Anges byl pro mne zajímavý nápad, byla to atraktivní alternativa k pomluvám a intrikám pařížské společnosti. Ale teď… cítila jsem svaly na rukou, jak se mi propnuly, když jsem zatnula dlaně v pěsti. Nechtěla jsem jen pracovat; já jsem to potřebovala.

„Nevím,“ promluvila jsem nakonec.

Zhluboka se nadechl a potom pozvolna vydechoval.

„Budeš o tom alespoň přemýšlet, Claire?“ Cítila jsem na sobě jeho pohled. Po dlouhé chvíli jsem přikývla.

„Budu o tom přemýšlet.“

„Dobrá.“ Jeho napětí povolilo, zneklidněně se otočil stranou. Procházel se po místnosti, bral jednotlivé drobné předměty a náhodně odkládal, až přišel ke knihovně, kde se opřel a nepřítomně zíral na svazky vázané v kůži. Přešla jsem opatrně až k němu a položila mu ruku na rameno.

„Jamie, nechtěla jsem tě rozzlobit.“

Podíval se na mě a pousmál se.

„Ano, já vím. Také jsem se s tebou nechtěl pohádat, Sassenachová. Jsem dost citlivý a vznětlivý, myslím.“ Na omluvu mi pohladil ruku, potom poodešel na stranu a díval se dolů na svůj stůl.

„Tvrdě jsi pracoval,“ řekla jsem konejšivě a následovala ho.

„To není tím.“ Zatřásl hlavou, natáhl se a podal účetní knihu, kde nalistoval stránku.

„Obchod s vínem; ten je v pořádku. Je to hodně práce, to ano, ale nevadí mi to. Je to něco jiného.“ Ukázal na malý štůsek dopisů pod alabastrovým těžítkem. Bylo to jedno z Jaredových, vyřezané do tvaru bílé růže – emblém Stuartů. Ty dopisy byly od opata Alexandera, od hraběte de Mar a od dalších prominentních Jakobitů. Všechny byly plné skrytých proseb, nenápadných příslibů a očekávání.

„Připadám si, jako kdybych bojoval s duchy,“ řekl Jamie rozčíleně. „Skutečný boj, něco, co mohu držet v rukou, tak to bych zvládl. Ale tohle…“ Natáhl se po hrsti dopisů na stole a vyhodil je do vzduchu.

V pokoji byl průvan, a tak se dopisy snášely na zem všemi směry a zapadly i pod nábytek a koberec.

„Není tu nic, čeho bychom se mohli chytit,“ řekl bezradně. „Mohu mluvit s tisícem lidí, psát stovky dopisů, pít s Karlem do němoty a nikdy nebudu vědět, zda to bude dobré nebo ne.“

Nechala jsem ty dopisy ležet; později je může uklidit nějaká služebná.

„Jamie,“ řekla jsem měkce. „Nemůžeme udělat nic víc, než že se pokusíme.“

Slabě se usmál, ruce složené na stole. „Jsem rád, že jsi řekla ‚MY‘, Sassenachová. Někdy se cítím tak opuštěný.“

Objala jsem ho rukama kolem pasu a položila si hlavu na jeho záda.

„Však víš, že tě s tím samotného nenechám,“ řekla jsem. „Koneckonců jsem tě do toho zatáhla já.“

„No to ano. Ale nevyčítám ti to, Sassenachová.“ Otočil se, sklonil se a zlehka mě políbil na čelo. „Vypadáš unaveně, mo duinne. Běž si teď lehnout. Ještě tady musím něco dodělat, ale brzy za tebou přijdu.“

„Dobře.“ Byla jsem dnes večer unavená; chronická spavost během raného těhotenství mi ale dodávala energii a já měla neustálou potřebu během dne pracovat a být aktivní.

Na chvíli jsem se ještě ve dveřích zastavila. Pořád ještě stál u stolu a zíral na stránky v knize.

„Jamie?“ řekla jsem.

„Ano?“

„Ta nemocnice – slíbila jsem, že o ní budu přemýšlet. Ty také, ano?“

Otočil hlavu, jedno obočí pozvednuté. Potom se usmál a krátce přikývl.

„Přijdu za tebou brzy, Sassenachová,“ řekl.

* * *

Venku byla plískanice a drobné zmrzlé kapky bubnovaly na okno a syčely v ohni, když je silný vítr zahnal až do krbu. Vítr hučel za komínem a pokojík tak byl v protikladu k němu velice tichý a útulný. Postel samotná byla oázou tepla a pohodlí s přikrývkou z husího peří, s naducanými polštáři a s Jamiem.

Velkou dlaní mi přejížděl po břiše; hřála mě na těle v tenké hedvábné noční košilce.

„Ne, tady. Musíš ještě trošku víc přitlačit.“ Vzala jsem jeho ruku a přitiskla prsty hned nad mou stydkou kostí, kde už se děloha začala pomalu zvětšovat. Byla pevná a o něco málo větší než grapefruit. „Aha, už ji cítím,“ zamumlal. „Opravdu to tam je.“ V rohu jeho úst jsem zahlédla spokojený úsměv a zářícíma očima se na mě podíval. „Cítíš, jak se pohybuje?“

Zakroutila jsem hlavou. „Ještě ne. Myslím, že ještě tak měsíc, podle toho, co říkala tvá sestra Jenny.“

„Hmmm,“ řekl a políbil mé bříško. „Co si myslíš o ‚Dalhousie‘, Sassenachová?“

„A jako co si mám myslet?“ chtěla jsem vědět.

„No jako jméno,“ řekl. Pohladil mě na bříšku. „Bude potřebovat jméno.“

„To je pravda,“ řekla jsem. „A proč si myslíš, že to bude zrovna chlapec? Stejně tak to může být i holčička.“

„Ach? No ano, to je pravda,“ přiznal, když si tu možnost také uvědomil. „No ale stejně, proč nezačít s mužskými jmény? Můžeme ho pojmenovat po tvém strýci, který tě vychoval.“

„Hmm.“ Zamračila jsem se. Ačkoliv jsem svého strýce Lamba velice milovala, neuměla jsem si představit, že bych bezbranné dítě potrestala něčím jako ‚Lambert‘ nebo ‚Quentin‘. „Ne, to si nemyslím. Ale také si nemyslím, že bych ho chtěla pojmenovat po některém z tvých strýců.“

Jamie mě bezmyšlenkovitě hladil po břiše a přemýšlel.

„A jak se jmenoval tvůj táta, Sassenachová?“ zeptal se.

Chvíli jsem se musela zamyslet, abych si vzpomněla.

„Henry,“ řekla jsem. „Henry Montmorency Beauchamp. Jamie, nehodlám své dítě pojmenovat ‚Montmorency Fraser‘. Ani nejsem tak úplně odvázaná ze jména Henry, i když je to lepší než Lambert. A co třeba ‚William‘?“ navrhla jsem. „Po tvém bratrovi?“ Jeho starší bratr William umřel ještě jako dítě, ale byl dost starý na to, aby si na něj Jamie dobře pamatoval.

Jeho obočí se nakrabatilo úvahami. „Hmm,“ řekl. „Ano, snad. Anebo mu můžeme říkat…“

„Jamesi,“ řekl dutý hlas z komínu.

„Cože?“ řekla jsem a posadila se na posteli.

„Jamesi,“ řekl krbový komín netrpělivě. „Jamesi, Jamesi!“

„Pro rány Boží,“ řekl Jamie a zíral do plamenů v krbu. Cítila jsem, jak mu na předloktí vstávají chlupy. Na chvíli seděl jako přimražený; potom ho něco napadlo, vyskočil na nohy a došel k oknu, aniž by si něco hodil přes košili.

Nedbal na mráz ani na nepřízeň počasí a vykoukl ven do noci. Slyšela jsem tlumený výkřik a potom nějaké škrábání na střeše. Jamie se vyklonil ještě víc, až stál na špičkách, potom se sklonil zpět do pokoje, deštěm úplně promočený. Někoho vtáhl dovnitř, ruce omotané kolem jeho krku; byl to chlapec v tmavém oblečení, promočený na kost a jednu ruku omotanou látkou špinavou od krve.

Návštěvník doskočil na nohy, ty mu podklouzly a on se roztáhl na zemi. Znovu se postavil, uklonil se mi a sundal si pomačkaný klobouk.

„Madame,“ řekl francouzštinou s těžkým přízvukem. „Omluvte mne prosím, že jsem přišel tak bez ohlášení. Omlouvám se za vyrušení, ale bylo to nezbytné, že jsem v tuto pozdní hodinu volal svého přítele Jamese.“

Byl to podsaditý, dobře vypadající mladík, měl světlé husté vlasy, které se mu kroutily a spadaly volně až na ramena. Tváře měl rudé od mrazu i námahy. Z nosu mu trošku teklo, a tak si ho utřel ovázanou rukou.

Jamie pozvedl obě obočí v údivu a návštěvníkovi se uklonil.

„Můj dům je vám k službám, Vaše Výsosti,“ řekl a pohledem ohodnotil návštěvníkovu vizáž. Límec měl povolený a visel mu volně u krku, polovinu knoflíků měl zapnutou špatně a kalhoty měl nedopnuté. Viděla jsem, jak se Jamie mírně zamračil a postavil se před chlapce, aby mě toho nevhodného pohledu ušetřil.

„Smím vám představit mou choť, Vaše Výsosti?“ řekl. „Claire, má paní Broch Tuarach. Claire, toto je Jeho Výsost princ Karel, syn krále Jakuba Skotského.“

„Och, ano,“ řekla jsem. „Dobrý večer, Vaše Výsosti.“ Pokývla jsem hlavou a přitáhla si na sebe peřinu. Myslím, že i za těchto okolnosti jsem měla udělat pukrle.

Princ využil dlouhého představování Jamieho, aby si spravil kalhoty a teď pokývl směrem ke mně se vší královskou důstojností.

„Je mi potěšením, madame,“ řekl a znovu se uklonil, tentokrát s mnohem větší elegancí. Narovnal se a žmoulal si klobouk v rukách, přemýšlel, co ještě říci. Jamie tam stál s holýma nohama jen tak v košili, díval se na prince Karla a také hledal vhodná slova.

„Ehm,“ řekla jsem, abych prolomila ticho. „Stala se vám nějaká nehoda, Vaše Výsosti?“ Podívala jsem se na šátek ovázaný kolem jeho ruky a on se na něj podíval, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„Ano,“ řekl, „ach… ne. Chci říci… nic to není, madam.“ Zčervenal ještě víc a díval se na ruku. Jeho chování bylo zvláštní; něco mezi zahanbením a vztekem. Viděla jsem tu skvrnu na oblečení, jak se stále více rozšiřovala. Vylezla jsem z postele a natáhla se po plášti.

„Raději se vám na to podívám,“ řekla jsem.

Zranění, které mi s jistým váháním princ ukázal, nebylo vážné, ale velice neobvyklé.

„Vypadá to, jako kdyby vás kouslo nějaké zvíře,“ řekla jsem polekaně a ukazovala na malý půlkruh vpichů mezi palcem a ukazováčkem.

Princ poskočil, když jsem kůži kolem zranění stiskla; chtěla jsem, aby se krví vyplavila nečistota, než ránu ovážu.

„Ano,“ řekl. „Kousla mě opice. Ta odporná obluda!“ vykřikl. „Říkal jsem jí, že se jí musí zbavit. Bez pochyb je to zvíře nemocné!“ Natáhla jsem se pro svou lékařskou truhlici a ránu jsem natřela. „Myslím, že se nemusíte ničeho obávat,“ řekla jsem a věnovala jsem se dál té ráně. „Tedy pokud to není vzteklina.“

„Vzteklina?“ Princ zbledl. „Myslíte, že by to mohla být?“ Evidentně neměl tušení, co by vzteklina mohla být, ale nechtěl s ní mít nic společného.

„Možné může být všechno,“ řekla jsem. Byla jsem překvapena jeho náhlou přítomností, ale rychle jsem si uvědomila, kolika lidem by to ušetřilo velké trápení, kdyby se tento mladík nakazil rychlou a smrtelnou nemocí. Nicméně bych to nedokázala, přát mu gangrénu nebo vzteklinu, a tak jsem mu ruku úhledně převázala čistým šátkem.

Usmál se, znovu se uklonil a velice hezky mi poděkoval směsí francouzštiny a italštiny. Stále se omlouval za svou pozdní návštěvu, když už ho Jamie vlekl chodbou dolů na drink, tentokráte už řádně oblečen v kiltu.

I přes noční košilku a plášť jsem cítila, jak je v pokoji chladno. Skočila jsem zpět do postele a přikrývku si přitáhla až pod bradu. Tak to byl princ Karel! Byl dosti pěkný, to je pravda; tedy alespoň podle vzezření. Vypadal velice mladě – mnohem mladší než Jamie, i když jsem věděla, že Jamie je jen o rok o dva starší. Jeho Výsost měla jistý šarm a vážnost, bez ohledu na její momentální ustrojení. Ale stačilo to na to, aby táhl do Skotska v čele armády, která bude bojovat za obnovu trůnu? Když jsem si lehla, přemýšlela jsem, co přesně tak mohl dědic skotského trůnu dělat na pařížských střechách uprostřed noci s jednou rukou pokousanou od opice.

Pořád mi ta otázka ležela v hlavě, když mě o něco později probudil Jamie, jak si lehl vedle mne do postele a svoje ledové nohy si chtěl ohřát o má kolena.

„Nekřič tak,“ řekl, „vzbudíš služebnictvo.“

„Co to proboha Karel Stuart dělal? Honil se po střechách s opicemi?“ zeptala jsem se na obranu. „A sundej ze mě ty dvě ledové kostky.“

„Byl za svou milenkou,“ řekl Jamie stručně. „No tak dobře, ale přestaň do mě kopat.“ Dal pryč nohy a objal mě, ještě se třásl, když jsem se k němu otočila.

„On má milenku? A kdo to je?“ Vyhlídka na pořádný skandál mě probrala.

„Je to Louisa de La Tour,“ vysvětloval Jamie váhavě, když jsem ho neustále postrkovala. Jeho nos vypadal delší a ostřeji řezaný než obvykle, obočí nad ním se spojilo do jednoho. Ze skotského katolického pohledu už bylo dost špatné to, že měl milenku, ale bylo známo, že králové mají v tomto ohledu jistá privilegia. Princezna Louisa de La Tour byla navíc vdaná. A král nekrál, mít vdanou ženu za milenku bylo nemorální i pro krále. Natož pak pro jeho bratrance Jareda.

„Ha,“ řekla jsem s uspokojením. „Věděla jsem to!“

„Říká, že ji miluje,“ říkal a přetahoval mi pokrývku přes ramena. „A trvá si na svém, že ona ho také miluje; říká, že je mu poslední tři měsíce věrná; pchá!“

„To se o nich ví,“ řekla jsem pobaveně. „Takže on byl za ní na návštěvě? A jak se proboha dostal na střechu? Řekl ti to?“

„Ale ano, řekl.“

Karel, posilněn na noc několika sklenkami Jaredova nejlepšího archivního portského, vyrazil na očekávanou návštěvu. Tento večer byla síla lásky prověřena hned několikrát, podle Karla. Nejdříve jeho odporem k domácímu mazlíčkovi, šílené opici, která odpor Jeho Výsosti k ní oplácela a měla mnohem větší odvahu v tom, aby to demonstrovala. Strčil jí výsměšně ruce pod nos, ale ona ho kousla. Potom se pár vzrušeně pohádal a princezna de Rohan vykázala prince Karla ze své přítomnosti. On si přál jediné – vypadnout a, jak dramaticky dodal, už se nikdy nevrátit.

Nicméně princův odchod byl narušen příchodem manžela, který se vrátil o něco dříve než obvykle, a který se zatím zdržoval v předsálí s lahví brandy.

„Takže,“ řekl Jamie a sám se při té představě musel usmát, „nemohl u své milé zůstat, ale dveřmi také nemohl odejít. A tak si přehodil šerpu a vyskočil na střechu. Po okapech se dostal téměř až dolů na ulici; ale potom šla kolem městská stráž a on se musel zase vyškrábat nahoru, aby byl mimo jejich dohled. A tak poskakoval za komíny a klouzal po mokrých taškách, než mu došlo, že bydlíme jen tři domy od toho místa a že se k nám dá doskákat přes střechy.“

„Hm,“ zamumlala jsem a už jsem cítila, že mám nohy teplejší. „Poslal jsi ho domů v kočáře?“

„Ne, vzal si jednoho koně ze stáje.“

„Jestli pil Jaredovo portské, tak se modlím, aby to na Montmartre zvládli,“ poznamenala jsem. „Je to dlouhá cesta.“

„No, bez pochyb je venku zima a mokro,“ řekl Jamie s uspokojením muže, který sám leží v teplé a suché posteli se zákonitou manželkou. Sfoukl svíci a přitáhl si mě k sobě ještě pevněji.

„Muž by měl být ženatý,“ zamumlal.

* * *

Sloužící byli vzhůru už před rozbřeskem, umývali a leštili, aby připravili vše na návštěvu monsieura Duverneyho, který měl večer přijít na malou soukromou večeři.

„Nevím, proč to všechno dělají,“ řekla jsem Jamiemu, když jsem ležela v posteli se zavřenýma očima a poslouchala ten lomoz dole. „Jediné, co musí udělat, je oprášit šachy a vytáhnout láhev brandy, nic jiného ho stejně nebude zajímat.“

Zasmál se a sklonil se, aby mne políbil na rozloučenou. „To je všechno pravda; ale já budu potřebovat pořádnou večeři, jestli ho mám porazit.“ Pohladil mne po ramenou. „Ještě musím zajít do skladu, Sassenachová, ale doufám, že budu doma včas, abych se převlékl.“

Hledala jsem, čím bych se zabavila, abych se klidila sluhům z cesty, a potom mne napadlo, že bych mohla zajít k Rohanům. Možná bude Louisa potřebovat trochu útěchy po předešlé noci, pomyslela jsem si. Je to ale zvrácená zvědavost, pomyslela jsem si.

* * *

Když jsem se pozdě odpoledne vrátila, našla jsem Jamieho zkrouceného na křesle u okna, nohy natažené na stole, límec odepnutý a vlasy mu padaly do očí, jak se procházel hromadou papírů. Když zaslechl zvuk zavíraných dveří, vzhlédl a odevzdaný výraz se proměnil v srdečný úsměv.

„Sassenachová! Tady jsi!“ Shodil svoje dlouhé nohy dolů a přešel místnost, aby mne objal. Ponořil hlavu do mých vlasů, potom se narovnal a kýchnul. Kýchl ještě jednou a odtáhl se ode mě, aby si z rukávu košile vyndal kapesník.

„Po čem to voníš, Sassenachová?“ zeptal se a přitiskl si k nosu znovu kapesník právě ve chvíli, kdy se blížila další exploze kýchání.

Sáhla jsem si do záňadří svých šatů a vytáhla malý pytlíček.

„Jasmín, růže, hyacinty a konvalinky… a pravděpodobně i ambrózie,“ dodala jsem, když znovu musel použít kapesník. „Jsi v pořádku?“ Rozhlédla jsem se kolem, kam bych ho mohla odložit, nakonec jsem ho dala do krabice na papíry, která ležela na stole na druhém konci pokoje.

„Ale ano, jsem. To jsou ale ty hya… hya… hyaPČÍÍK!“

„Pane Bože!“ Okamžitě jsem přiskočila k oknu a otevřela ho, Jamieho jsem postrčila k němu. Vděčně vystrčil hlavu a ramena ven do odpoledního mrholení a zhluboka se nadechoval čistého vzduchu bez hyacintů.

„Ach, už je to lepší,“ řekl s úlevou a ještě několik minut držel hlavu venku. Oči se mu rozšířily. „Co teď děláš, Sassenachová?“

„Umývám se,“ řekla jsem a rozvazovala si šněrování na zadní straně mé róby. „Nebo se k tomu alespoň chystám. Jsem natřená hyacintovým olejem,“ vysvětlovala jsem mu, když zamrkal. „A pokud to ze sebe nesmyji, tak asi vybouchneš.“

Poťukal si soustředěně na nos a přikývl.

„Máš pravdu, Sassenachová. Mám říci komorné, aby přinesla vodu?“

„Ne, to není potřeba. Jen se tady rychle opláchnu a mělo by to být v pořádku,“ ujišťovala jsem ho a svlékala se tak rychle, jak to jen bylo možné. Zvedla jsem ruce za hlavu, abych si mohla stáhnout vlasy do culíku. Náhle se Jamie otočil, chytil mě za zápěstí a zvedl mi ruce.

„Co jsi to udělala, Sassenachová?“ zeptal se vylekaně.

„Oholila se,“ řekla jsem pyšně. „Nebo přesněji použila vosku. Louisa má svou servante aux petits soins – osobní lazebnici, která přišla dnes dopoledne a udělala i mě.“

„Voskem?“ Jamie se podíval podezíravě na svíci, která stála u konve, potom zpět na mě. „Ty sis nalila vosk do svého podpaží?“

„Ale ne tento vosk,“ ujistila jsem ho. „Parfémovaný včelí vosk. Lazebnice ho rozehřála a potom ho ještě za tepla rozetřela. A když zaschne, potom se jednoduše strhne,“ zachvěla jsem se při vzpomínce.

„A proč jsi to proboha dělala?“ zeptal se mě odměřeně. Zblízka si to místo prohlížel, zápěstí mi stále držel nahoře. „Nebole… nebolelo… Ježíši?“ Rychle mi pustil ruce a otočil se.

„Nebolelo to?“ zeptal se a u nosu si opět držel kapesník.

„No, trochu ano,“ přiznala jsem. „Ale stálo to za to, nemyslíš?“ zeptala jsem se a zvedla ruce jako baletka, která se otáčí tam a zpět. „Poprvé, co jsem se po dlouhých měsících cítila úplně čistá.“

„Stojí to za to?“ ptal se trošku zmateně. „A co to má co do činění s čistotou, že sis z podpaží odstranila všechny chloupky?“ Trochu se zpožděním jsem si uvědomila, že jsem na žádné skotské ženě neviděla jakýkoliv druh depilace. A navíc Jamie nebyl nikdy v natolik těsném kontaktu s pařížskou smetánkou, aby viděl, že to zde dělají všichni. „No dobře,“ řekla jsem a představila si tvář antropologa, který vysvětluje naše něžné zvyky primitivnímu kmenu. „Nesmrdí to tolik,“ řekla jsem.

„A co ti vadí na tom, jak jsi cítit?“ řekl rozhořčeně. „Alespoň jsi cítit jako žena a ne jako květinová zahrada. Co si myslíš, že jsem? Muž nebo čmelák? Mohla by ses prosím umýt, Sassenachová, abych se mohl přiblížit na méně než deset stop?“

Natáhla jsem se pro žínku a začala se umývat. Madame Lasere, Louisina lazebnice, mi natřela vonným olejem celé tělo; doufala jsem, že to půjde smýt lehce. Nebylo mi příjemné, jak visel ven z okna a pozoroval mě jako vlk svou oběť.

Otočila jsem se, abych si namočila žínku v míse s vodou, a mluvila jsem na něj přes rameno, „udělala jsem si i nohy.“

Rychle jsem se ohlédla za sebe. Původní šok se měnil v naprostý úděs.

„Ale tvoje nohy přece cítit nebyly,“ řekl. „Tedy pokud bys nešla po kolena v kravském hnoji.“

Otočila jsem se a vyhrnula si sukni až nad kolena, jednu nohu propnula vpřed, aby mohl vidět mé elegantní křivky holeně a lýtka.

„Ale vypadají mnohem líp,“ poukázala jsem. „Jsou krásné a hladké a ne jako nějaká chlupatá opice.“

Podíval se dolů na svá zarostlá kolena a pokračoval v útoku.

„Jsem snad nějaká opice?“

„Ne ty, ale já!“ řekla jsem popuzeně.

„Moje nohy jsou mnohem chlupatější, než kdy tvoje byly!“

„Ano, to se dá očekávat; ty jsi muž!“

Zhluboka se nadechl a přemýšlel o odpovědi, kroutil hlavou a mumlal si něco pro sebe v galštině. Znovu se sesunul do křesla, narovnal se, prohlížel si mě zúženýma očima a pořád dokola si něco breptal. Rozhodla jsem se, že se nebudu ptát na překlad.

Poté, co jsem dokončovala svoji koupel, a atmosféra se dala nazvat přijatelná, rozhodla jsem se pro usmíření.

„Mohlo to být horší,“ řekla jsem a drhla si vnitřní stranu stehen. „Louisa si nechala oholit celé tělo.“

Přeskočil znovu do angličtiny, alespoň pro tuto chvíli.

„Cože, ona si nechala oholit i svůj klín?“ řekl s neskrývaným odporem nad touto vulgaritou.

„Hm-hm,“ odpověděla jsem a byla jsem ráda, že to odvrátilo pozornost od mého oholení. „Každý chloupek. Madame Lasere je jeden po druhém vytrhávala.“

„Všichni svatí!“ Pevně sevřel oči, nevím, zda aby tu představu zahnal, nebo si lépe vybavil to, co jsem mu popisovala.

Evidentně to druhé, protože když oči znovu otevřel, podíval se na mě a zeptal se: „Takže teď bude chodit holá jako malá holčička?“

„Ano,“ odpověděla jsem citlivě, „mužům to připadá erotické.“

Pozvednuté obočí se skoro dotýkalo jeho vlasů.

„Přála bych si, abys přestal s tím mumláním,“ poznamenala jsem a přehodila si osušku přes záda, abych si je vytřela do sucha.

„Nerozumím ani slovu z toho, co říkáš.“

„Po pravdě řečeno, Sassenachová,“ odpověděl, „to je jedině dobře.“

12

L’Hopital des Anges

„V pořádku,“ řekl Jamie rezignovaně u snídaně. Namířil na mě lžící jako varování. „Běž si. Ale Murtagh s tebou bude chodit jako doprovod, a ještě další sluha; kolem katedrály je to dost pochybná čtvrť.“

„Doprovod?“ Narovnala jsem se, odstrčila jsem mísu s ovesnou kaší, na kterou jsem se nijak netěšila. „Jamie! Tím chceš říci, že smím navštívit L’Hopital des Anges?“

„Nevím, zda to myslím vážně,“ řekl a vrtal se lžící ve své míse s kaší. „Ale vím, že by mi vadilo mnohem více, kdybys tam nešla. A pokud budeš v nemocnici pracovat, alespoň budeš trávit čas jinak než s Louisou de Rohan. Myslím, že jsou horší věci, než se starat o žebráky a kriminální živly,“ řekl temně. „Alespoň neočekávám, že bys přišla z nemocnice domů s oholenými intimními partiemi.“

„Pokusím se o to,“ ujistila jsem ho.

* * *

Už za svých časů jsem viděla hodně vrchních sester v nemocnicích a pár z nich bylo opravdu vynikajících, proměnily svou práci v poslání. U matky Hildegardy to bylo obráceně, ale se stejně skvělými výsledky.

Hildegarda de Gascogne byla nejschopnější žena, kterou bych si uměla na vedoucí pozici v této nemocnici představit. Byla skoro šest stop vysoká, na sobě měla černou vlněnou řízu a své podřízené zvládala levou zadní. Zřízence, pacienty, sestry, sluhy, novice, návštěvníky, lékárníky, všichni vnímali její přítomnost a dbali řádu.

S její výškou a ohyzdnou tváří, která byla svým způsobem až groteskně krásná, není divu, že si vybrala život zasvěcený bohu – Kristus byl jediný muž, od kterého může čekat na oplátku nějaké objetí.

Její hlas byl hluboký a zvučný; s nosním gaskoňským přízvukem, nesl se chodbami nemocnice jako hlas zvonu z vedlejšího kostela. Často jsem ji slyšela ještě dříve, než jsem ji vůbec zahlédla. Mohutný hlas zesiloval, jak se blížila chodbou k pokoji, kde se šest dvorních dam a já schovávalo za panem Gerstmannem, jako když se obyvatelé ostrova schovávají před hurikánem za chatrnou barikádou.

Vplula do dveří a pana Gerstmanna zahrnula výkřikem a projevy nezměrné radosti a hlasitě ho políbila na obě tváře.

„Mon cher ami! Jaká to nečekaná radost, a o kolik je to radostnější, když to člověk nečeká. Co vás ke mně přivádí?“

Narovnala se a usmála se na nás. Úsměv se ještě více rozšířil, když jí pan Gerstmann vysvětlil naše poslání a i nezkušený vykladač budoucnosti by odhadl, jak jí ztuhly svaly ve tváři, když se její společenský úsměv změnil ve výraz naprosté potřeby.

„Velice si vážíme vašich pohnutek a vaší šlechetnosti, ctěné dámy.“ Místností se rozezněl hlas jako zvon, a to s nečekanou šlechetností a grácií. Mezitím jsem pozorovala její malé inteligentní oči, které poskakovaly z jedné dámy na druhou a rychle přemýšlely, jak té nabídky co nejlépe využít. V hlavě si rychle vypočítávala peníze, které jí z těchto zbožných dam připlynou, když budou chtít ukázat svou dobrou stránku duše.

Nakonec se rozhodla a ostře tleskla. Jako čertík ze škatulky se ve dveřích objevila malá řádová sestra.

„Sestro Angeliko, odveďte prosím tyto dámy do dispenzáře,“ přikázala jí. „Dejte jim nějaké vhodné oblečení a potom jim ukažte jednotlivá oddělení. Mohou pomáhat s výdejem jídla pacientům – pokud budou chtít.“ Malé zacukání v koutku úst matky Hildegardy mi naznačovalo, že neočekává, že přezbožné dámy po absolvování prohlídky nemocnice budou ještě něco chtít.

Matka Hildegarda měla skvělý odhad na lidi. Tři z dam utekly hned po první prohlídce a měly dost tuberkulózy, svrabu, ekzémů a jiných nechutných nemocí a doznaly, že jejich charitativním účelům dá za dost věnování jisté finanční částky L’Hopitalu. Utekly zpět do dispenzáře, kde vrátily šaty z pytloviny, které na ně navlékli.

Během další pochůzky jsme uviděly vytáhlého muže, který prováděl něco, co vypadalo jako zdařená amputace nohy; zdařená v tom smyslu, že se nepodávala žádná sedativa a pacienta drželi dva pomocníci a jedna mohutná sestra mu seděla na hrudi. Její vlající róba zakrývala pacientovu tvář.

Jedna dáma za mnou vydala zvuk; když jsem se otočila, už jsem viděla jen záda dvou rádoby – samaritánek, které chvátaly také do dispenzáře a potom na svobodu. Zoufale ze sebe strhávaly ošacení, když se zanořily do temné chodby.

Ohlédla jsem se vedle sebe a viděla, že Mary Hawkinsová je pořád zde. Byla bělejší než nemocniční povlečení, které už mělo zašedlý nádech, nutno podotknout, a také trochu zelená, ale pořád byla tady.

„Vite! Dépechez-vous!“ vykřikl chirurg, spíše na roztřeseného pomocníka, který nesl podnos s nástroji a rychle doběhl na místo, kde ten vysoký muž stál. V ruce měl pilku na kosti a byl připraven tu nohu odříznout. Pomocník se natahoval, aby mohl zatáhnout na noze druhé škrtidlo. Pilka vydávala protivný skřípavý zvuk a mně bylo Mary Hawkinsové líto, tak jsem ji otočila, aby se dívala jinam. Její ruka se v mé třásla a rty měla bledé jako zmrzlá květina. „Chtěla bys odejít?“ zeptala jsem se zdvořile. „Jsem si jistá, že matka Hildegarda ti sežene kočár.“ Přes rameno jsem se ohlédla do prázdné tmavé haly. „Obávám se, že komtesa a madame Lambertová už odešly.“ Mary viditelně zalapala po dechu, ale zatnula již tak sevřené rty v naprostém odhodlání.

„N-ne,“ řekla. „Pokud zůstáváte, tak já také.“

Já jsem byla rozhodnutá, že zůstanu; zvědavost a odhodlání dostat se k operacím v L’Hopital des Anges převažovaly nad mým pocitem lítosti nad Mary Hawkinsovou.

Sestra Angelique šla kousek před námi a teď si všimla, že jsme se zastavily. Otočila se a tiše tam trpělivě stála s drobným úsměvem na buclaté tváři, jako kdyby očekávala, že my dvě se také otočíme a prchneme. Sehnula jsem se k posteli na konci chodby. Pod jednoduchou pokrývkou tam apaticky ležela velice štíhlá žena a dívala se nepřítomně někam za nás. Nebyla to ta žena, na koho jsem se zaměřila, ale skleněná nádobka podivného tvaru, která ležela vedle její postele.

V nádobce se třpytila žlutá tekutina – bezpochyby moč. Byla jsem trochu zaskočena; bez chemických testů či dokonce bez lakmusového papírku, k čemu by se mohla moč sbírat? Když jsem o těch možnostech přemýšlela, něco mne napadlo.

Opatrně jsem tu nádobu zvedla a ignorovala jsem vyděšený výkřik sestry Angelique. Pozorně jsem přičichla. Byla jsem si jistá; napůl omámená výpary z čpavku, ale i tak jsem cítila silnou nasládlou pachuť. Zaváhala jsem, ale byl jen jediný způsob, jak to zjistit. S odporem jsem do tekutiny namočila špičku prstu a opatrně ji olízla.

Mary, která mě pozorovala, zachroptěla, ale sestra Angelique mě pozorovala se zájmem. Položila jsem ženě ruku na čelo; bylo chladné – horečku tedy neměla.

„Máte žízeň, madame?“ zeptala jsem se pacientky. Odpověď jsem znala ještě dříve, než jsem ji dostala; viděla jsem prázdnou karafu u její hlavy.

„Pořád, madame,“ odpověděla. „A také mám pořád hlad. Ale už jsem jen kost a kůže bez ohledu na to, jak se cpu.“ Zvedla ke mně paži tenkou jako tyčka, viděla jsem kostnaté zápěstí. Potom jí ruka zase spadla, jak už vyčerpáním neměla sílu udržet ji nahoře.

Pohladila jsem její vychrtlou ruku; můj pocit uspokojení přerostl starost nad tím, že v těchto dobách se diabetes nedá nijak léčit; ta žena přede mnou byla odsouzená k smrti.

Povstala jsem, abych následovala sestru Angelique, která zpomalila a šla vedle mě.

„Můžete mi říci, čím trpí, madame?“ zeptala se mě řeholnice zvědavě. „A jak jste to zjistila, z pouhé moči?“

„Nejen z ní,“ odpověděla jsem. „Ale ano, vím, čím trpí. Má…“ Ale sakra. Jak tomu teď vůbec říkají? „Trpí… ehm, nemocí z cukru. Z potravy, kterou jí, neumí zpracovávat žádné živiny, a má velikou žízeň. A v souvislosti s tím produkuje velké množství moči.“

Sestra Angelique pokyvovala hlavou a ve tváři byly stále patrné známky velké zvědavosti.

„A umíte říci, zda se uzdraví, madame?“

„Ne, neuzdraví se,“ řekla jsem na rovinu. „Už je dávno ztracená; má před sebou maximálně měsíc.“

„Ach.“ Jedno obočí se pozvedlo a ve tváři se zvědavost proměnila v respekt. „To říkal i monsieur Parnelle.“

„A co dělá, když je doma?“ zeptala jsem se uštěpačně.

Jeptiška se zděšeně zamračila. „Myslím, že je klenotník. A když je tady, tak obyčejně pracuje jako urinoskopista.“

Pozvedla jsem údivem obočí. „Urinoskopista?“ řekla jsem nevěřícně. „Takové věci existují?“

„Oui, madame. A on říkal, to co vy, o té nebohé ženě. Nikdy jsem neviděla ženu, která by rozuměla urinoskopii,“ řekla sestra Angelique a zírala na mě zcela fascinována.

„No, je mnoho věcí mezi nebem a zemí, které se týkají vaší filozofie, sestro,“ řekla jsem vznešeně. Vážně přikývla, ale já se tím cítila zahanbeně.

„To je pravda, madame. Nepodívala byste se, prosím, ještě na toho gentlemana na poslední posteli? My si myslíme, že má problém s játry.“

Pokračovaly jsme, postel od postele a obešly jsme tak celou halu. Viděly jsme ukázky nemocí, které jsem znala jen z učebnic, stejně tak i ukázky všech traumatologických poranění od zranění hlavy při rvačce v opilosti až po poškození hrudníku, když muže převálcoval sud s vínem.

U některých postelí jsem se zastavila a pacientům, kteří se zdáli, že jsou schopni odpovídat, jsem kladla otázky. Za sebou jsem slyšela Mary, jak těžce oddechuje, ale neotočila jsem se, abych se podívala, zda si zacpává nos.

Na závěr pochůzky se na mě sestra Angelique obrátila s ironickým úsměvem.

„Tak, madame, stále ještě máte chuť sloužit našemu Pánu a starat se o chudé?“

Právě jsem si vyhrnovala rukávy svých šatů.

„Přineste mi nádobu s horkou vodou, sestro,“ řekla jsem, „a nějaké mýdlo.“

* * *

„Tak jaké to bylo, Sassenachová?“ zeptal se Jamie.

„Příšerné!“ odpověděla jsem a doširoka se usmívala.

Pozvedl jedno obočí a usmál se na mě, jak jsem se natáhla na pohovku.

„Takže sis to užívala, co?“

„Ach, Jamie, to bylo tak pěkné, že jsem zase mohla být někde užitečná! Utírala jsem podlahy a pomáhala krmit pacienty, a když se sestra Angelique nedívala, snažila jsem se vyměnit i špinavé obvazy a převázat abscesy.“

„No dobře,“ řekl. „A nezapomněla ses najíst v celé své lehkomyslností?“

„Ehm, ne, po pravdě řečeno ne,“ řekla jsem provinile. „Na druhou stranu jsem ani neměla čas, aby mi bylo špatně.“ Když jsem se o jídle zmínila, žaludek najednou začal stávkovat. Přitiskla jsem si dlaň pod hrudní kost. „Možná bych něco zakousla.“

„Možná bys měla,“ souhlasil a natáhl se po zvonečku.

Pozoroval mě, jak po kouscích uždibuji masový závin a sýr, popisuji při tom L’Hopital des Anges a jeho obyvatele mezi jednotlivými sousty.

„V některých halách je to hodně přeplněné – dva až tři pacienti na posteli, to je hrozné, ale – nedáš si také kousek?“ přerušila jsem vyprávění, abych mu nabídla. „Je to moc dobré.“

Podíval se na kousek pečiva, které jsem mu podávala.

„Pokud mi alespoň na chvíli přestaneš vyprávět o zanícených nehtech na nohou, a to na dobu, než se mi jídlo přesune z žaludku dál do střev, tak potom ano.“

Se zpožděním jsem si všimla jeho lehce zsinalých tváří a povrchního dýchání. Nalila jsem sklenici vína a podala mu ji ještě před tím, než jsem se sama natáhla pro talíř.

„A jak ses měl ty, drahý?“ zeptala jsem se nakonec.

* * *

L’Hopital des Anges se pro mě stal útočištěm. Přímost a nevzdělanost jeptišek a pacientů byla příjemnou změnou proti drbům a intrikám dvorních dam a mužů ode dvora. Také jsem měla obavy, že pokud bych nenechala své lícní svaly v nemocnici vydechnout, brzy by mi ztuhly v přihlouplém úsměvu.

Když sestry viděly, že vím, co dělám, a nepožaduji po nich více než sem tam nějaký obvaz a povlečení, rychle mou přítomnost akceptovaly. A po počátečním šoku z cizího přízvuku a mého titulu ji brzy akceptovali i pacienti. Sociální předsudky mají velkou moc, ale nakonec to musí jít stranou, pokud je po zkušeném léčiteli větší poptávka než nabídka.

Matka Hildegarda byla pořád hodně vytížená, udělala si ale čas i na mě, aby si mě trošku prověřila. Nikdy na mě předtím nepromluvila, kromě obecného ‚Bonjour, madame‘, když mě míjela. Ale zato jsem potom cítila její bodavý pohled na zádech, když jsem se skláněla nad postarším mužem s pásovým oparem anebo potírala popálené dítě mastí z aloe. Požáry domů byly v té době běžné, obzvláště v chudých čtvrtích.

Nikdy nevypadala, že spěchá, ale měla toho hodně na práci, a tak jen míjela šedé kameny na chodbách a malý bílý pejsek Bouton jí byl neustále v patách.

Byl na hony vzdálený těm mopslíkům od dvorních dam, vypadal jako kříženec pudla a loveckého psa. Měl hrubší flekatý kožíšek, který mu poskakoval kolem širokého bříška a podsaditých nožiček do ‚O‘. Na tlapkách měl černé drápky, které škrábaly, jak utíkal po kamenných podlahách nemocnice za matkou Hildegardou, a špičatý čumáček se téměř dotýkal záhybů její róby. „Tohle je opravdu pes?“ zeptala jsem se v údivu jednoho zřízence, když jsem Boutona poprvé uviděla, jak cupital po nemocnici v závěsu za svou paničkou.

Přestal na chvíli vytírat podlahu a otočil se za huňatým ocáskem, který právě mizel v dalším pokoji.

„No,“ řekl pochybovačně, „madame Hildegarda říká, že je to pes. Nerad bych byl tím, kdo řekne, že není.“

Když jsem se více spřátelila s jeptiškami, zřízenci a lékaři v L’Hopitalu, uslyšela jsem i spoustu dalších názorů na Boutona, a to od více méně tolerantních až po pověry. Nikdo přesně nevěděl, odkud ho matka Hildegarda vlastně má, ani proč. On už byl obyvatelem L’Hopitalu několik let a – podle matky Hildegardy – výše než na úrovni vrchních sester a někde na úrovni lékařů a lékárníků, kteří nemocnici navštěvovali.

Někteří se na něj dívali s podezřívavou averzí, jiní jej brali spíše jako takovou hříčku. Jeden chirurg ho pravidelně nazýval – samozřejmě mimo doslech matky – „odpornou krysou“, jiný zase „smradlavým králíkem“ a další malý podsaditý lékař mu zcela otevřeně říkal „monsieur Hadr“. Jeptišky ho považovaly za maskota, zatímco mladý kněz z vedlejší katedrály, který sem chodil sloužit mše za nemocné a kterého Bouton kousl do nohy, mi sdělil, že je to převtělený démon a ve psa se proměnil z pokleslých důvodů.

Navzdory jeho nelichotivému tónu jsem byla přesvědčena, že on je pravdě asi nejblíže. Po několika týdnech bedlivého sledování páru jsem došla k závěru, že ten pes musel být někým blízkým matky Hildegardy.

Často k němu promlouvala, ale ne tónem, kterým běžně lidé se psy mluví, ale jako kdyby někdo probíral něco se sobě rovným. Když se zastavila u té či oné postele, Bouton vyskočil na matraci a čenichal kolem vylekaného pacienta. Někdy si sedl, často na pacientovy nohy, jednou zaštěkal a tázavě se na matku podíval, přitom mrskal ocasem na obě strany a čekal na její názor na stanovení diagnózy – ten mu dala pokaždé.

Ačkoliv jsem byla zvědavá, co to podivné chování má znamenat, neměla jsem příležitost zeptat se. Až jednoho deštivého březnového dne. Stála jsem u postele jednoho vozky ve středních letech, povídala jsem si s ním a snažila se zjistit, co by mu tak sakra mohlo být.

Byl u nás už před týdnem. Povoz mu přejel nohu, když se před něj postavil, aby ho zarazil. Byla to násobná zlomenina, ale naštěstí ne komplikovaná. Narovnala jsem kost a rána se zdála, že se hojí dobře. Tkáň byla zdravě růžová, s odpovídající strukturou, nezapáchala. Žádné krvavé skvrny, žádná přecitlivělost, prostě nic, co by vysvětlovalo, proč má muž pořád vysokou horečku a proč je jeho moč tmavá a je cítit po přetrvávající infekci.

„Bonjour, madame.“ Ozval se nade mnou ostrý, hluboký hlas a já vzhlédla k postavě matky Hildegardy. Něco mi prosvištělo kolem lokte a Bouton přistál na matraci vedle pacienta, který zachroptěl.

„Co si myslíš?“ řekla matka Hildegarda. Nebyla jsem si jistá, zda mluví se mnou nebo s Boutonem, ale využila jsem té nejistoty a přednesla jí své pozorování.

„Musí zde být druhotný zdroj infekce,“ došla jsem k závěru, „ale nemohu jej najít. Přemýšlela jsem i o tom, zda nemá nějakou vnitřní infekci, která nemá spojitost se zraněním nohy. Slabý zánět slepého střeva nebo močového měchýře, snad, protože na povrchu nemohu najít žádné citlivé místo.“

Matka Hildegarda přikývla. „Jistě, to je také možnost. Boutone!“ Pejsek pokývl hlavou ke své paničce, která kývla hlavou směrem k pacientovi. „A la bouche, Boutone,“ přikázala. S drobným cupitáním psík vyrazil a začal čenichat nosíkem, podle kterého ho pravděpodobně pojmenovali, u tváře vozky. Mužovy oči matné horečkou se najednou tímto vyrušením doširoka otevřely, ale když zahlédl statnou postavu matky Hildegardy, přešla ho chuť na jakoukoli stížnost, která už se mu v hlavě tvořila.

„Otevřete ústa,“ dávala instrukce matka Hildegarda a měla takovou vážnost, že to muž opravdu udělal. Jeho rty se téměř dotýkaly čumáku psíka a líbání se psem určitě nepatřilo mezi jeho kratochvíle.

„Ne,“ řekla matka Hildegarda zamyšleně a dívala se na Boutona. „Tam to není. Podívej se jinam, Boutone, ale pozorně. Pamatuj, muž měl zlomenou nohu.“

Jako kdyby jí pes rozuměl každé slovo, začal čenichat bedlivě kolem pacienta – čmuchal mu pod pažemi, šlápnul mu i na hruď, jak se snažil vyšetřovat, čumákem mu jemně šťouchal i do třísel. Když se dostal až ke zraněné noze, opatrně ji překročil, než k ní sklonil nosík a začal čenichat kolem obvazu.

Znovu se vrátil do oblasti třísla – konec konců, proč ne, je to přece pes, pomyslela jsem si – šťouchl nahoře do stehna, posadil se a triumfálně zaštěkal.

„Tady to je,“ řekla matka Hildegarda a ukázala na malou hnědou skvrnku hned pod tříslem.

„Ale to už je téměř zahojené,“ protestovala jsem. „Tam není infekce.“

„Ne?“ Vysoká řeholnice položila ruku na mužovo stehno a pevně ho stiskla. Její svalnaté prsty zbledly a vozka zařval, jako když ho na nože bere.

„Tak,“ řekla s uspokojením a sledovala obtisky prstů, které po ní na jeho noze zůstaly. „Zánět.“

Byl tam; okraje se po stisku rozevřely a ven se vyvalila žlutá páchnoucí tekutina. Matka držela muže za nohu a rameno a po krátké prohlídce to bylo hotovo. Byla to tříska ze dřeva, které se odlomilo z vozu po nárazu a zabodlo se hluboko do stehna. Vpich nebyl patrný, a tak si toho nikdo nevšiml, ani sám vozka ne, ale kvůli tomu měl nakonec nohu jako v jednom ohni. Zatímco se vpich na povrchu zhojil dobře, rána uvnitř začala hnisat a kolem poranění se vytvořilo pouzdro ve tkáni, které nebylo viditelné – tedy alespoň ne lidskými smysly.

Stačilo jen trochu naříznout vnější ránu skalpelem a už jsem držela třípalcovou třísku celou od krve a hnisu.

„To není špatné, Boutone,“ řekla jsem a pokývla jsem mu na výraz uznání. Dlouhý růžový jazyk poskočil radostí a černé nozdry se natočily mým směrem.

„Ano, je dobrá,“ řekla matka Hildegarda a teď už nebylo pochyb, o kom to mluví, Bouton byl totiž mužské plémě. Bouton se natáhl a něžně mi očuchával ruku, potom mi olízl klouby prstů jako výraz uznání profesionálního kolegy. Potlačila jsem chuť utřít si ruku do šatů.

„Fascinující,“ řekla jsem a myslela jsem to vážně.

„Ano,“ řekla povzneseně matka Hildegarda s jistou dávkou pýchy. „Umí také velice dobře vyhledávat nádory pod kůží. A ačkoliv neumím přesně popsat, co vycítí z dechu a moči, podle určitého tónu štěkání rozezná i problémy se žaludkem.“

Podle toho, co jsem viděla, jsem neměla důvod k jakýmkoliv pochybám. Uklonila jsem se Boutonovi a sáhla po obvazu, abych ošetřila ránu.

„Byla jsem velice poctěna vaší společností, Boutone. Můžete mnou kdykoliv spolupracovat.“

„Je to od vás velice milé,“ řekla matka Hildegarda. „Mnoho doktorů chirurgů, kteří zde pracují, nemají sklon vážit si jeho schopností.“

„No ano…“ Nechtěla jsem kritizovat ničí reputaci, ale můj pohled na monsieura Volera na druhé straně haly musel být jasný.

Matka Hildegarda se zasmála. „No ano, musíme brát, koho nám sem náš Pán sešle. Ale někdy si myslím, zda nám je Pán neposílá proto, aby nenadělali více škody někde jinde. Nicméně většina našich lékařů jsou pořád lepší než žádní. A vy,“ mohutné zuby se znovu zaleskly a připomněly mi závodního koně, „jste o mnoho více než nic, madame.“

„Děkuji.“

„Přemýšlela jsem,“ pokračovala matka Hildegarda a sledovala mě, jak bandážuji, „proč ošetřujete jen rány a zlomeniny? Vyhýbáte se těm, kteří mají pupínky, kašel, horečky, i když je to mnohem běžnější pro les maitresses starat se o ně. Myslím, že jsem před tím ženu jako chirurga nikdy neviděla.“ Les maitresses byly nelicencované léčitelky, většinou z venkova, které používaly k léčbě bylinky, zábaly a kouzla. Les maitresses sage-femme byly porodní asistentky, které byly asi na špici. Mnohé z nich požívaly větší úcty než lecjaký lékař s osvědčením a pacienti z nižších vrstev je preferovali, protože byly schopnější i levnější.

Není tedy divu, že vypozorovala mé sklony; už jsem si povšimla, že matce Hildegardě neuteče nic, co se v L’Hopital des Anges děje.

„Není to nedostatkem zájmu,“ ujišťovala jsem ji. „Ale já čekám miminko, a tak nemohu riskovat něco přenosného, kvůli dítěti. Zlomenou kost od nikoho chytit nemůžete.“

„Někdy si říkám,“ řekla matka Hildegarda, a podívala se na nosítka, které právě přinášeli, „máme jich tento týden tolik. Ne, nechoďte.“ Mávla na mě rukou, abych se držela zpět. „Sestra Cecile na to dohlédne. Pokud bude třeba, zavolá vás.“

Jeptiščiny malé šedé oči si mě prohlížely se směsí zájmu a úcty.

„Takže nejste jen milady, vy jste i těhotná, a vašemu manželovi to nevadí, že sem chodíte? Musí to být velice neobvyklý muž.“

„On je to Skot,“ řekla jsem na vysvětlenou a nechtěla se dále pouštět do debat o jeho názorech.

„Ach, Skot.“ Matka Hildegarda s porozuměním přikývla. „Tak je to.“

Pelest postele se pode mnou zachvěla, jak Bouton seskočil z mého klína a pelášil ke dveřím.

„Cítí cizince,“ poznamenala matka Hildegarda. „Bouton zastupuje nejen lékaře, ale i vrátného – a to bez jakéhokoliv vděku, obávám se.“

Od dvojitých vstupních dveří se ozývala směs vysokého hlasu a štěkotu.

„Ach, to je znovu otec Balnain! Zatracený chlap, nemůže postát v klidu, aby si ho Bouton očichal?“ Matka Hildegarda se otočila nejdříve na svého společníka a potom s úsměvem na mě. „Až otce Balmaina zklidním, pošlu ho za vámi, aby vám pomohl. Bez pochyb je to svatý muž, ale chybí mu zručnost v práci.“

Vyrazila ke dveřím beze spěchu svým dlouhým krokem, prohodila poslední slovo směrem k vozkovi a já se otočila k sestře Cecile a novým nosítkům.

* * *

Jamie ležel na koberci v obývacím pokoji, když jsem se vrátila domů. Vedle něj seděl malý chlapec se zkříženýma nohama. Jamie držel v jedné ruce bilboquet (středověká hra: pozn, překl.) a druhou si zakrýval oko.

„Samozřejmě, že to dokážu,“ říkal. „Kterýkoliv den a v neděli i dvakrát. Podívej.“

Položil si ruku na oko a druhým bedlivě sledoval bilboquet, když pohodil košíčkem ze slonoviny. Balónek vyletěl obloukem a jako navigován radarem přistál přímo ve svém košíčku s malým žuchnutím.

„Vidíš?“ řekl a sundal si ruku z oka. Posadil se a podal košíček chlapci. „Tady máš a zkus to.“ Usmál se na mě a zajel mi rukou pod sukni a na pozdrav mi stiskl kotník.

„Bavíte se?“ chtěla jsem vědět.

„Ještě ne,“ odpověděl a znovu mě stiskl. „Čekám na tebe, Sassenachová.“ Dlouhé teplé prsty mi zajížděly od kotníku výš a laškovně kopírovaly křivku mého lýtka, zatímco pár modrých očí se na mě díval se vší nevinností. Na jedné straně tváře měl zaschlé bláto, stejně tak i na košili a kiltu.

„Copak?“ řekla jsem a snažila se vymanit z jeho sevření. „Myslela jsem, že tvůj společník je jediný, koho potřebuješ.“

Chlapec nerozuměl nic z angličtiny, kterou jsme si teď vyměňovali názory, a tak nás ignoroval a dál si s jedním okem zakrytým hrál bilboquet. První dva pokusy mu nevyšly, otevřel i druhé oko a koukal se na hračku, jako kdyby byla rozbitá. Potom znovu jedno oko zavřel, ale ne úplně; mezi tmavými řasami zůstala úzká štěrbina.

Jamie nesouhlasně zamlaskal a oko se pevně sevřelo.

„No tak, Fergusi, zkus to prosím bez podvádění,“ řekl. „Musí se hrát fér.“ Chlapec rychle pochopil, co tím myslí, i když slovům moc nerozuměl; zeširoka se usmál a ukázal přední řadu krásných, velkých, bíle zářících zubů.

Jamie mi pokynul, abych k němu přistoupila blíž, než se skácím na svých vysokých podpatcích.

„Aha,“ řekl. „Tady Fergus je člověk s velkým talentem, také je dobrým společníkem pro muže, když ho žena opustí a zanechá napospas svodům velkoměsta,“ dlouhé prsty se obtočily kolem nohy a schovaly do podkolenní jamky a sugestivně mě v ní polechtaly. „Ale není kvalifikovaným partnerem pro trávení času, jaký mám já na mysli.“

„Fergus?“ řekla jsem a prohlížela si chlapce, zcela jsem ignorovala hru prstů dole. Chlapci bylo tak devět deset let, byl na svůj věk malý, ale dobře rostlý. Byl čistě oblečený, i když jeho šaty mu byly o několik čísel větší. Byl to typický Francouz, měl bledou pleť a velké tmavé oči jako pařížské děti ulice.

„No, ve skutečnosti se jmenuje Claudel, ale my jsme se rozhodli, že to nezní dost chlapsky, tak mu místo toho budeme říkat Fergus. Myslím, že je to vhodné jméno pro bojovníka.“ Když zaslechl své jméno – tedy spíše jména – chlapec vzhlédl a ostýchavě se na mě usmál.

„To je madame,“ vysvětloval Jamie chlapci a prázdnou rukou gestikuloval směrem ke mně. „Můžeš ji oslovovat milady. Myslím, že by ‚Broch Tuarach‘ nezvládl,“ dodal směrem ke mně, „a ani Fraserová.“

„‚Milady‘ bude úplně stačit,“ řekla jsem a usmála se. Zatřásla jsem nohou a snažila se zbavit se toho laškovného sevření. „Ehm, a proč, smím-li se zeptat?“

„Proč co? Aha, ty myslíš, proč Fergus?“

„Přesně to mám na mysli.“ Nebyla jsem si úplně jistá, kam až jeho paže dosáhne, ale dlaň se už pomalu sunula nahoru po zadní straně mého stehna. „Jamie, dej tu ruku ihned pryč!“

Prsty se na chvíli zastavily a potom rozvázaly stuhu, která držela mé punčochy. Ty mi po nohách okamžitě sjely dolů a sesunuly se až ke kotníkům.

„Ty zvíře!“ chtěla jsem ho nakopnout, ale on uhnul a zasmál se tomu.

„Takže zvíře? A jaký druh, prosím?“

„Psisko,“ odsekla jsem a snažila se sehnout pro punčochy, aniž bych se zřítila z vysokých podpatků. Fergus se na nás krátce bez zájmu podíval a pokračoval dále ve hře.

„A co se týče toho chlapce,“ pokračoval, „Fergus je odteď mým zaměstnancem.“

„A co tak asi bude dělat?“ zeptala jsem se. „Už máme chlapce, který čistí nože a boty, máme i čeledína.“

Jamie přitakal. „Ano, to je pravda. Ale nemáme kapesního zlodějíčka. Nebo spíše: neměli jsme; teď už máme.“

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechovala.

„Chápu. Bude ode mne drzé, zeptám-li se, nač potřebujeme v domácnosti kapesního zlodějíčka?“

„Aby kradl dopisy, Sassenachová,“ řekl klidně Jamie.

„Ach,“ řekla jsem a pomalu mi začínalo svítat.

„Z Jeho Výsosti se mi nedaří vypáčit kloudné slovo; když je se mnou, tak pořád mluví dokola o Louise de La Tour anebo si stěžuje, že se zase nepohodli. A pokud dělá něco jiného, tak se snaží opít, jak nejrychleji je to jen možné. Mar už s ním ztrácí trpělivost, protože je to náfuka a nadutec. A ani mě se nedaří ze Sheridana něco dostat.“

Hrabě de Mar je jedním z nejrespektovanějších exilových skotských Jakobitů v Paříži. Jeho vzestup a rozkvět byl hlavně za krále Jakuba, kdy ho podporoval během jeho prvního povstání v roce 1715 a po prohrané bitvě u Sheriffsmuiru ho následoval do exilu. S hrabětem jsem se setkala a byl mi moc sympatický; byl to postarší muž, vznešený a přímý tak jako jeho páteř. Teď dělal vše, co bylo v jeho silách – ale zdá se, že bez úspěchu – pro syna svého pána. Setkala jsem se i s Thomasem Sheridanem; učitelem prince – postarší muž, který má princovu korespondenci na starost a překládá netrpělivost a nevzdělanost do dvorní francouzštiny a angličtiny.

Posadila jsem se a znovu si natahovala punčochy. Fergus, kterého pohled na holé dámské nohy evidentně nevzrušoval, mě úplně ignoroval a plně se věnoval bilboquet.

„Dopisy, Sassenachová,“ řekl. „Potřebuji dopisy. Dopisy z Říma zapečetěné Stuartovskou korunkou. Dopisy z Francie, dopisy z Anglie, dopisy ze Španělska. Můžeme je získat také z princova domu – Fergus může jít se mnou jako páže – anebo přímo od papežského kurýra, který je přinese; to bude trochu lepší, protože budeme mít informace v předstihu.“

„A tak jsme udělali dohodu,“ řekl Jamie a pokývl na svého nového sluhu. „Fergus udělá vše, co je v jeho silách, aby získal to, co já potřebuji, a já mu za to poskytnu oblečení, ubytování a třicet écu ročně. Pokud ho chytí při vykonávání služby pro mě, udělám všechno možné, abych ho vykoupil. Pokud se to nepodaří a on přijde o ruku nebo ucho, budu ho mít u sebe po zbytek jeho života, protože už nebude schopen provádět svou práci. A pokud ho pověsí, budu za jeho duši sloužit mše po celý rok. Myslím, že je to fér, ne?“

Cítila jsem, jak mi po zádech přeběhl mráz.

„Ježíši Kriste, Jamie,“ na víc jsem se nevzmohla.

Zakroutil hlavou a natáhl ruku pro bilboquet. „Ne k našemu Pánu, Sassenachová. Modli se k St. Dismasovi. To je patron všech zlodějů a zrádců.“

Jamie se natáhl a vzal si od chlapce bilboquet. Švihnul se zápěstím, až se míček se slonoviny ukázkovým obloukem usadil přímo v jamce.

„Chápu,“ řekla jsem. Prohlížela jsem si našeho nového zaměstnance se zájmem, jak se natahoval po hračce, kterou mu Jamie podával a znovu to zkoušel, oči přivřené, jak se soustředil. „A kde jsi k němu přišel?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Našel jsem ho v bordelu.“

„Aha, jistě,“ řekla jsem. „To se dalo čekat.“ Podívala jsem se na jeho pomačkané oblečení. „Který jsi navštívil z nějakého zřejmého důvodu, že?“

„Och, ano,“ řekl. Posadil se, ruce stočené kolem kolen a smál se mi, jak jsem se snažila upravit. „Myslím, že bys mě raději našla v takovém zařízení, než v temné uličce s rozmlácenou hlavou.“

Viděla jsem Ferguse, jak má oči upřené na místo někam za bilboquetem, kde stál u okna na stole podnos s koláčky. Malý růžový jazýček mu přejížděl po horním rtu.

„Myslím, že tvé protégé je hladové,“ řekla jsem. „Proč ho nenakrmíš a potom mi můžeš vyprávět, co se to ksakru dnes odpoledne dělo?“

„No šel jsem do doků,“ začal a vstával, „a procházel jsem Rue Eglantine, když jsem měl takový divný pocit a zamrazilo mě za krkem.“

Jamie Fraser byl dva roky ve francouzské armádě, bojoval a nakonec se zařadil mezi „skotské padlé muže“, byl psanec a honili ho po vřesovištích a horách v jeho rodné zemi. Takže má velice dobrý smysl pro to, aby rozpoznal, kdy ho někdo sleduje.

Neuměl říci, zda jsou to kroky těsně za ním anebo stín, který tam nemá co dělat, nebo něco ještě méně patrného – pach ďábla ve vzduchu – ale věděl, že pokud mu něco krátké chloupky na jeho krku naznačují, tak by byl ve velkém nebezpečí, kdyby to jednoduše ignoroval.

Okamžitě změnil trasu své pochůzky, za nejbližším rohem zahnul doleva místo doprava, zanořil se mezi stánky prodavačů, kde se kouřilo z pečiva hned vedle čerstvé zeleniny. Protáhl se do malého řeznictví.

Přitiskl se ke stěně hned za dveřmi a díval se ven přes visící mrtvá těla kačen. Ani ne o vteřinu později vběhli do uličky dva muži, kráčeli vedle sebe a rozhlíželi se ze strany na stranu.

Povolání každého pracujícího člověka v Paříži šlo odhalit podle mnoha jeho znaků a netrvalo dlouho, aby z nich vycítil slanou vůni moře. Jeden měl v uchu malý zlatý kroužek a jejich snědé větrem ošlehané tváře prozrazovaly, že často pobývají na širém moři.

Zvyklí na nahnutou palubu a přístavní krčmy, námořníci nikdy nechodí rovně. Tito dva proplouvali davem v uličce jako dva zdatní úhoři mezi skalisky, oči přeskakovaly mezi žebráky, služebnými a obchodníky; mořští vlci hledali svou potenciální oběť.

„Nechal jsem je minout obchod,“ vysvětloval Jamie, „a už jsem se chystal jít ven a utéct na druhou stranu, když jsem u vchodu do uličky uviděl třetího.“

Ten muž měl na sobě stejnou uniformu jako ti dva předchozí; u boku měl nůž na ryby a lano zastrčené za opaskem. Byl malý a podsaditý, stál na kraji uličky a nikam neuhýbal před návaly nakupujících, kteří se valili úzkým průchodem. Evidentně ho tam nechali na stráži, zatímco jeho druzi vyrazili na lov.

„Tak jsem přemýšlel, co by bylo nejrozumnější udělat,“ řekl Jamie a mnul si nos. „Tam, kde jsem stál, jsem byl celkem v bezpečí, ale nebyl tam žádný zadní východ a pokud bych ustoupil ze dveří, tak by mě zahlédli.“ Podíval se instinktivně dolů a upravil si látku na kiltu. Tahle sytě rudá je viditelná na míle daleko bez ohledu na to, jak je v uličce nacpáno.

„Co jsi tedy udělal?“ zeptala jsem se. Fergus naši rozmluvu ignoroval a soustavně si cpal cukroví do kapes, pauzu dělal, jenom když si chtěl kousnout. Jamie zachytil můj pohled a jen pokrčil rameny.

„Nebyl zvyklý jíst pravidelně,“ řekl. „Nech ho být.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Pokračuj.“

„Koupil jsem klobásu,“ řekl pohotově.

Přesněji řečeno Dunedin. Ochucené kachní maso, šunka a zvěřina; vařené, plněné a sušené na slunci. Klobáska Dunedin měří od jednoho konce k druhému osmnáct palců a je tvrdá jako dubové dřevo.

„Nemohl jsem vyjít a tasit meč,“ vysvětloval Jamie, „ale nelíbila se mi představa předstoupit před toho chlápka v uličce, aniž by mi někdo kryl záda a beze zbraně.“

Dunedin měl pod paží, jedním okem kontroloval dav kolem něj a vyrazil uličkou vpřed, směrem ke svým pronásledovatelům.

Jejich pohledy se setkaly úplně chladně, nebyl z nich patrný žádný zlý úmysl. Jamie si mohl myslet, že jeho prvotní předpoklad byl mylný, kdyby si nevšiml jeho mrknutí někam za Jamieho rameno. Poslechl svůj instinkt, který ho až dosud držel naživu, předklonil se, srazil muže k zemi a po špinavých dlažebních kostkách sklouzl až k jeho obličeji.

Dav před nimi uskakoval a ječel zděšením a on se otočil, aby zahlédl nůž, který ho právě minul a zaseknul se do stánku se stužkami.

„Pokud bych jen na chvíli zaváhal, že jdou po mně, už bych tady nebyl,“ řekl suše.

Pořád držel tu klobásu a teď konečně našel její uplatnění a mával s ní útočníkovi před nosem.

„Myslím, že jsem mu zlomil nos,“ pronesl zamyšleně. „Potom jsem se otočil a prchal pryč ulicí Rue Pelletier.“

Obyvatelé ulice před ním prchali jako husy, vyděšeni funěním mohutného Skota, kterému vlál kilt kolem nohou. Nezastavil se, aby se ohlédl; ale podle pokřiku kolemjdoucích si myslel, že se útočníci pořád ještě snaží dál.

Tuto část města jen zřídka navštěvovala královská stráž a samotný dav nemohl nabídnout žádnou ochranu; snad jen to, že by útočníky zdržel v jejich běhu. Nikdo by se nepouštěl do obrany cizince.

„Z Rue Pelletier nevedou žádné uličky. Potřeboval jsem doběhnout alespoň na nějaké místo, kde bych mohl tasit meč a postavit se zády ke zdi,“ vysvětloval Jamie. „A tak jsem strkal do dveří, když jsem je míjel, dokud se jedny neotevřely.“

Zanořil se do potemnělé haly, minul vyděšeného portýra a visící závěs a skočil přímo doprostřed dobře osvětlené místnosti. Najednou stál uprostřed salonu madame Elise a nos mu zaplnila těžká vůně.

„Aha,“ řekla jsem a kousla se do rtu. „Doufám, že tam jsi svůj meč netasil?“

Jamie se na mě podíval zúženýma očima, ale hned mi neodpovídal.

„Nechám to na tobě, Sassenachová,“ řekl suše, „aby sis představila, jak jsem se cítil, když jsem se nečekaně ocitl uprostřed bordelu s velkou klobásou v ruce.“

Moje představa zřejmě zcela naplnila jeho skutečnou situaci a vyprskla jsem smíchy.

„Bože, přála bych si, abych tě mohla vidět!“ řekla jsem.

„Díky bohu, že jsi mě neviděla!“ řekl plamenně a na lících začal rudnout.

Ignoroval poznámky fascinovaných obyvatelek a Jamie se hnal přímo něčím, co by nazval ‚změtí nahých končetin‘, dokud u jedné stěny nezahlédl Ferguse s očima rozšířenýma hrůzou.

Jamie ho chytil za ramena a nařídil mu, aby mu ukázal co nejkratší cestu ven.

„Dole v hale jsem slyšel nějaký hluk,“ vysvětloval, „takže jsem věděl, že jsou hned za mnou. Nechtěl jsem bojovat o svůj život s tolika nahými ženami za zády.“

„To by mohlo být dosti skličující,“ řekla jsem a mnula jsem si horní ret. „Ale předpokládám, že tě z toho dostal.“

„Ano. Ani na chvíli nezaváhal, můj hodný chlapec. ‚Tudy, monsieur!‘ řekl. Bylo to nahoru po schodech a přes jednu místnost a oknem ven na střechu, utíkali jsme oba dva.“ Jamie se hrdě podíval na svého nového zaměstnance.

„Víš ale,“ vyhodnotila jsem, „že existují manželky, které by z tvého příběhu nevěřily ani slovu?“

Jamie rozšířil oči úžasem.

„Nevěřily by? A proč ne?“

„Pravděpodobně proto,“ řekla jsem suše, „že nemají za manžela tebe. Jsem potěšena, že jsi unikl z toho nebezpečí, ale pro tuto chvíli mě velice zajímají ti muži, kteří tě pronásledovali dovnitř.“

„Neměl jsem moc času o nich přemýšlet,“ odpověděl Jamie. „A teď, když mám, tak stejně nedokážu říci, kdo to byl.“

„Myslíš, že tě chtěli okrást?“ Hotovost, která pocházela z obchodů z vína a která plynula mezi skladištěm, Rue Tremoulins a Jaredovou bankou, se přenášela v truhlici a doprovázela ji stráž. Ale Jamie byl mezi doky v přístavu hodně vidět a byl znám jako bohatý obchodník cizinec – v každém případě o hodně bohatší než starousedlíci v okolí.

Zakroutil hlavou a sklepával si oschlé bláto z přední části košile.

„Mohlo by to být, ale nesnažili se ke mně přistoupit a oslovit mě, byl to přímý pokus o vraždu.“

Jeho tón byl čistě věcný, ale mně se podlomila kolena a já se sesunula na pohovku. Olízla jsem si rty, které byly náhle suché.

„Kdo, kdo myslíš…?“

Pokrčil rameny, zamračil se a prstem setřel zbytek polevy z koláčků z talíře a prst si olízl.

„Jediný muž, který mne napadá, že by nás mohl ohrožovat, je hrabě St. Germain. Ale neumím si představit, co by získal tím, že by mě nechal zabít.“

„Říkal jsi, že je to Jaredův obchodní rival.“

„To ano. Ale hrabě nemá zájem o německá vína a já nevěřím, že by mě chtěl zabít a komplikovat si život tím, že přivede Jareda zpět do Paříže. To je trošku přehnané,“ řekl, „dokonce i na muže s jeho povahou.“

„Anebo si myslíš…,“ z té myšlenky se mi udělalo trochu mdlo a dvakrát jsem musela polknout, než jsem zase mohla pokračovat. „Myslíš si, že by to mohla být… pomsta? Za tu spálenou Patagonii?“

Jamie bezradně zakroutil hlavou.

„To by mohlo být, ale už je to příliš dlouhá doba. A když by na to došlo, proč bych to měl být já?“ dodal. „To jsi byla ty, kdo ho naštval, Sassenachová. Proč by nezabil tebe, když by to byla pomsta?“

Nevolnost se u mě začala prohlubovat.

„Musíš mluvit tak zatraceně logicky?“ řekla jsem.

Viděl můj pohled, náhle se usmál a objal mě, aby mě uklidnil.

„Ne, mo duinne. Hrabě je vznětlivý, ale neumím si představit, že by tolik riskoval a utrácel peníze jen proto, aby se pomstil a zabil nás. Pokud by mu to mohlo vrátit jeho loď, tak potom ano,“ dodal, „ale tak, jak to je, by jenom vyhodil slušné peníze za tři najaté vrahy.“

Pohladil mě po rameni a vstal.

„Ne, nakonec si myslím, že to byl jen pokus o loupež. Už se tím netrap. Odteď budu do doků brát i Murtagha, abych byl v bezpečí.“

Protáhl se a setřel si z kiltu poslední smítka. „Mohu jít takhle na večeři?“ zeptal se a díval se kriticky dolů na svou hruď. „Teď už to musí být hotové.“

„Co musí být hotové?“

Otevřel dveře a z jídelny pod námi k nám pronikla kořeněná vůně.

„No ta klobása, samozřejmě,“ řekl a usmál se přes rameno. „Snad sis nemyslela, že bych ji vyhodil?“

13

Podvod

„…listy dřišťálu, tři plné hrsti do odvaru, přes noc nechat vyluhovat a přidat hrst černé čemeřice.“ Odložila jsem ten seznam ingrediencí na noční stolek, jako kdyby byl na dotyk slizký. „Dostala jsem to od madame Rouleaux. Je to nejlepší andělíčkářka, ale i ona říká, že je to nebezpečné. Louiso, jsi si jistá, že to chceš udělat?“

Její kulatá růžová tvář byla plná flíčků a buclatý spodní ret se chvěl.

„A jakou mám jinou možnost?“ Vzala si ten recept na provedení potratu a fascinovaně se na něj dívala.

„Černá čemeřice,“ řekla a otřásla se. „Už jenom to jméno je ďábelské.“

„Je to nebezpečná rostlina,“ řekla jsem přímočaře. „Budeš se cítit, jako kdyby chtěly všechny tvé vnitřnosti ven. A to dítě s nimi. Ale nefunguje to vždy.“ Vzpomněla jsem si na varování mistra Raymonda – je nebezpečné otálet příliš dlouho – a přemýšlela jsem, jak dlouho to asi může být. Nemůže to být déle než zhruba šest týdnů; řekla mi to ihned, když to zjistila.

Podívala se na mě vyděšeně červenýma očima.

„Už jsi to sama použila?“

„Pane bože, ne!“ sama jsem byla překvapena vehemencí svého zvolání a zhluboka jsem se nadechla.

„Ne. Ale myslím, že jsem viděla ženy, které to požily – v nemocnici L’Hopital des Anges.“ Andělíčkářky prováděly svou praxi hlavně doma – buď u sebe, nebo u pacientek. A ty ženy, které se dostaly do nemocnice, nepatřily k jejich úspěchům. Položila jsem si ruku na bříško, jako kdybych chtěla toho bezbranného obyvatele bránit. Louise to gesto zachytila a opřela se do pohovky, položila si hlavu do dlaní.

„Ach, přála bych si, abych byla mrtvá!“ zamumlala. „Proč, proč jen nemohu být tak šťastná jako jsi ty – nosit pod srdcem dítě vzešlé z manželské lásky?“ Oběma rukama si stiskla bříško a dívala se dolů, jako kdyby doufala, že jí dítě proskočí mezi prsty.

Na tuhle otázku bylo mnoho odpovědí, ale myslím, že ona žádnou z nich slyšet nechtěla. Zhluboka jsem se nadechla a posadila se vedle ní, hladila jsem jí rameno zakryté damaškem.

„Louiso,“ řekla jsem. „Chceš to dítě?“

Zvedla hlavu a s údivem se na mě podívala.

„Ale jistě, že ho chci!“ vykřikla. „Je přece… je přece Karlovo! Je…“ Obličej se jí scvrknul a znovu si položila hlavu do dlaní. „Je moje,“ zašeptala. Po dlouhé chvíli pozvedla tvář a pateticky se snažila dát se dohromady. Nos si otřela do rukávu.

„Ale to není správné,“ řekla. „Pokud ne…“ Podívala se na recept na stole a ztěžka polkla. „Jules se se mnou rozvede – vykáže mě. A bude to šílený skandál. Mohu být exkomunikována! A ani otec mě neochrání.“

„Ano,“ řekla jsem. „Ale,“ zaváhala jsem, jak to taktně formulovat. „Je nějaká šance, že by mohl považovat dítě za své?“ zeptala jsem.

Chvíli měla zcela prázdný pohled a já s ní chtěla zatřást.

„Nevím jaká, jedině, že bych… och!“ Podívala se na mě úplně vyděšeně.

„Myslíš tím vyspat se s Julesem? Ale Karel bude šílený!“

„Karel,“ procedila jsem mezi zuby, „není těhotný!“

„Ano, ale on je… to je… to přece nemohu!“ Vyděšený pohled pomalu blednul a vystřídal ho přemýšlivý výraz, jak to navléci.

Nechtěla jsem na ni tlačit, ale neviděla jsem důvod, proč by měla riskovat svůj život kvůli cti Karla Stuarta.

„A myslíš, že by tě Karel chtěl ohrozit?“ řekla jsem. „A jen tak mimochodem – ví o tom dítěti?“

Přikývla, ústa stále mírně pootevřená, jak na to pomyslela, a ruce sevřené na bříšku.

„Ano. A kvůli tomu jsme se minule pohádali.“ Popotáhla. „Byl rozčílený; řekl, že je to všechno má chyba, že jsem měla počkat, dokud si nebude nárokovat trůn svého otce. Jednoho dne bude král a pak by mohl přijít a od Julese mě odvést. Papež by náš sňatek anuloval a jeho syn by potom mohl být dědicem Anglie a Skotska…“ Znovu se rozplakala a slzy jí padaly do záhybů sukně.

Vztekle jsem zakroutila očima.

„Buď už zticha, Louiso,“ vyštěkla jsem. Vylekalo ji to natolik, že přestala plakat, alespoň na chvíli, a já jsem ten moment využila k tomu, abych pokračovala.

„Podívej,“ snažila jsem se být natolik přesvědčivá, jak jen to bylo možné, „Karel by nechtěl, abys obětovala jeho syna, že? Legitimního nebo ne?“ Po pravdě řečeno si myslím, že Karel by se rád zbavil všech nepříjemností, které by se mu postavily do jeho vlastní cesty, a to bez ohledu na Louisu či jejich plod lásky. Na druhou stranu prokázal princ jistou dávku romantiky a může to vnímat jako nepřízeň prince v exilu. Budu potřebovat Jamieho radu. Ušklíbla jsem se nad pomyšlením, co mi k tomu asi řekne.

„No…“ Louisa váhala, chtěla být zoufale přesvědčována. Na chvíli mi bylo líto Julese, prince de Rohan, ale má vzpomínka na mladou služtičku, která umírala ve zdlouhavé krvavé agónii na chodbě nemocnice L’Hopital des Anges, byla pořád ještě živá.

Slunce už skoro zapadalo, když jsem od Rohanů odcházela. Louisa, která měla nervy na pochodu, byla nahoře ve svém budoáru. Její komorná jí vyčesávala vlasy a oblékala ji do nejúchvatnější róby, než sejde dolů na soukromou večeři s manželem. Cítila jsem se úplně vyčerpaná a doufala jsem, že Jamie nepřivede nikoho na večeři; také bych si chtěla užít trošku soukromí.

Nikoho nepřivedl; když jsem přišla, seděl v pracovně u stolu a nakláněl se nad tři čtyři papíry psané těsným rukopisem.

„Myslíš, že ‚obchodník s kožešinami‘ bude spíše Ludvík Francouzský nebo jeho ministr Duverney?“ zeptal se, aniž by vzhlédl.

„Dobře, díky drahý, a jak se máš ty?“ řekla jsem.

„Dobře,“ řekl nepřítomně a neposlušné kadeře mu na hlavě trčely všemi směry; projížděl si nepřítomně rukou vlasy a nos měl nalepený na papírech.

„Jsem si jistý, že ‚krejčí z Vendome‘ musí být monsieur Geyer,“ řekl a prsty přejížděl řádky dopisu, „a ‚náš vzájemný přítel‘ může být buď hrabě de Mar, anebo papežský vyslanec. Myslím, že to bude hrabě, podle toho ostatního, ale…“

„Proboha, co to je?“ koukla jsem mu přes rameno a zalapala jsem po dechu, když jsem zahlédla podpis dole pod dopisem. Jakub Stuart, z Boží vůle král Anglie a Skotska.

„Ježíši Kriste, tak ono to funguje!“ otočila jsem se a zahlédla Ferguse, který se choulil na stoličce u krbu a cpal se cukrovím. „Šikovný chlapec,“ řekla jsem a usmála se na něj. Usmál se na mě zpátky, tváře nacpané jako veverka s oříškem.

„Získali jsme to od papežského kurýra,“ vysvětloval Jamie, když si uvědomil mou přítomnost. „Fergus mu to vzal z kabely, když jedl večeři v taverně. Přespí tam, takže to do rána musíme zase vrátit. Nebude to problém, Fergusi?“

Chlapec polkl a zakroutil hlavou. „Ne, milorde. Spí sám – nevěří spolunocležníkům, aby mu neukradli obsah tašky.“ Usmál se tomu. „Druhé okno zleva, nad stájemi.“ Mávnul rukou a natahoval se pro další koláček. „To bude hračka, milorde.“

Náhle jsem před sebou viděla tuto ruku přivázanou ke špalku a katova sekera se pomalu zvedá nahoru. Polkla jsem a potlačila náhlou žaludeční nevolnost. Fergus nosil na krku zavěšený malý měděný medailonek; doufala jsem, že je to obrázek svatého Dismase.

„Dobře,“ řekla jsem a zhluboka se nadechla, abych se uklidnila. „Tak jak je to s tím obchodníkem s kožešinami?“

* * *

Na podrobné zkoumání nebyl čas. Udělala jsem rychle přesnou kopii dopisu, originál jsme pečlivě poskládali zpátky a původní pečeť jsme nahradili vyrytím znaku nožem nahřátým nad plamenem svíce.

Sledoval jeho práci kritickým okem a pak Fergus zakroutil nad Jamiem hlavou. „Máte cit, milorde. Škoda, že tu ruku máte invalidní.“

Jamie se bez emocí podíval na svou pravou ruku. Opravdu to nebylo tak špatné; několik prstů bylo pokřivených a po prostředníčku se táhla tlustá jizva. Jediné zmrzačení bylo patrné na prsteníčku, protože nešel ohýbat. Poškození bylo takové, že při léčbě srostly dvě kosti dohromady. Ruka byla polámaná ve věznici Wentworth Jackem Randallem před necelými čtyřmi měsíci.

„To nevadí,“ řekl a usmál se. Protáhl si ruku a zatřepal prsty Fergusovi před nosem. „Nicméně mé obrovské tlapy jsou příliš veliké na to, abych se mohl živit zlodějinou.“ Ale pořád s nimi může docela slušně hýbat, pomyslela jsem si. Pořád používá ten hadrový míček, který jsem pro něj udělala, a rukou s ním cvičí při cestě do práce. A pokud ho srostlé kosti bolí, nikdy si na to nestěžoval.

„Tak šup ven,“ řekl Fergusovi. „A až budeš bezpečně venku, najdi mě, abych věděl, že tě při tom nechytila policie ani majitel taverny.“

Fergus nad tím pomyšlením ohrnul nos, ale přikývl, schoval si dopisy pod košili, než zmizel na zadním schodišti a potom ve tmě noci, která ho měla chránit.

Jamie se za ním dlouho díval, potom se otočil ke mně. Poprvé se na mě skutečně podíval a pozvedl obočí.

„Kriste, Sassenachová!“ řekl. „Vždyť ty jsi bledá jako papír! Jsi v pořádku?“

„Mám jen příšerný hlad,“ řekla jsem.

Zazvonil na služebnou, aby přinesla večeři, a sedli jsme si s ní ke krbu, než jsem mu řekla o Louise. I když si něco brumlal pod vousy v galštině a nehezky se o obou vyjadřoval – o Louise i Karlovi Stuartovi – nakonec k mému překvapení s mým řešením situace souhlasil.

„Myslela jsem si, že budeš naštvaný,“ řekla jsem, když jsem si dávala do úst další sousto. Teplé fazole se slaninou mi udělaly dobře a naplňovaly mě klidem. Venku byla zima a tma a skučel tam vítr, ale tady společně u krbu bylo teplo a klid.

„Kvůli Louise de La tour, která podstrčí manželovi bastarda?“ Jamie se nad talířem zamračil a přejížděl prstem po okraji, aby setřel poslední kapky šťávy.

„Po pravdě řečeno z toho moc velkou radost nemám, Sassenachová. Je to na toho muže špinavý trik, ale co by ta chudák ženská jinak dělala?“ Zakroutil hlavou, potom se podíval na stůl na druhé straně pokoje a usmál se.

„Navíc já nemám co soudit morálku jiných lidí. Krást dopisy, špiclovat a zrazovat muže, kterého má rodina považuje za krále? Nerad bych, aby někdo soudil moje chování, Sassenachová.“

„Ale ty máš zatraceně dobrý důvod pro to, co děláš!“ obhajovala jsem ho.

Pokrčil rameny. Světlo z krbu se mu odráželo ve tvářích, které vypadaly propadle, a ozařovalo prohlubně očí. Vypadal starší, než ve skutečnosti byl; zapomínala jsem, že mu ještě ani není dvacet čtyři.

„No ano. A Louisa de La Tour má také dobrý důvod,“ řekl. „Chce zachránit jeden život, já deset tisíc životů. Ospravedlňuje mě to k tomu, abych riskoval život malého Ferguse – a Jaredův obchod – a tebe?“ Otočil hlavu a usmál se na mě; zahlédla jsem odlesk z ohně na jeho dlouhém nose a oko se lesklo jako safír.

„Ne, myslím, že kvůli tomu nepřestanu klidně spát, když otevřu další z dopisů,“ řekl. „Může to být ještě horší a já nevím, jak na tom bude mé svědomí, proto ho nechci testovat takhle příliš brzy.“

Na to nebylo co říci; to byla pravda. Položila jsem mu dlaně na tváře. Položil své ruce na mé, potom pootočil hlavu a políbil mě na dlaň.

„Dobře,“ řekl s hlubokým výdechem a zase se obrátil k obchodům. „A teď, když jsme se najedli, mohli bychom se podívat na tento dopis?“

Dopis byl zašifrovaný; to bylo jasné. Aby se zmátli případní špehové, vysvětloval Jamie.

„A kdo by chtěl sledovat poštu Jeho Výsosti?“ zeptala jsem se. „Myslím tím, kromě nás?“

Pobaveně zafuněl nad mou naivitou.

„Skoro kdokoliv, Sassenachová. Špehové Ludvíka, špehové Duverneye, špehové Filipa Španělského. Jakobitští páni a ti, kdo by se klidně Jakobity stali, kdyby věděli, odkud vane vítr. Obchodníci s informacemi, kterým nezáleží na tom, kdo kvůli nim zemře nebo přežije. Samotný papež; Svatá stolice podporuje Stuarty v exilu už přes padesát let – a to si umím představit, jak bedlivě pozoruje vše, co se kolem nich děje.“ A poklepal prstem na dopis, který psal Jakub svému synovi.

„Ta pečeť na dopise byla minimálně třikrát rozdělaná už před tím, než jsem ji sám rozlomil,“ řekl.

„Aha,“ řekla jsem. „Tak to není divu, že Jakub dopisy šifruje. Myslíš, že se ti podaří rozluštit, co tam píše?“

Jamie zvedl papíry a zamračil se.

„Nevím; některé ano. Ale o některých věcech nemám ani ponětí. Možná bych je mohl rozluštit, pokud bych viděl další Jakubovy dopisy. Uvidím, co v tom může Fergus pro mě udělat.“ Kopii dopisu poskládal a pečlivě ji vložil do zásuvky, kterou uzamknul.

„Nemůžeš věřit nikomu, Sassenachová,“ vysvětloval, když viděl můj údiv. „Úplně klidně můžeme mít špehy mezi služebnictvem.“ Schoval si malý klíček do kapsy u saka a natáhl ke mně ruku.

Do jedné ruky jsem vzala svíci a do druhé jeho nataženou dlaň a otočili jsme se ke schodišti. Ostatní části domu byly tmavé a sluhové – všichni kromě Ferguse – už spali. Nahánělo mi husí kůži, když jsem si představila, že by některý z nich nebyl to, za co ho považujeme.

„Nejsi z toho trochu nervózní?“ zeptala jsem se, když jsme šli nahoru po schodišti. „Když nemůžeš nikdy nikomu věřit?“

Potichu se usmál. „Já jsem neřekl nikomu, Sassenachová. Jsi tady ty a Murtagh a má sestra Jenny a její manžel Ian. Věřím vám z celého srdce; a v tomto případě ještě více než kdy jindy.“

Zachvěla jsem se, když přetahoval přehoz na postel. Krb se na noc nechával dohořet, a tak v pokoji začínalo být chladno.

„Čtyři lidé, kterým můžeš důvěřovat, to zase není tak moc,“ řekla jsem, když jsem si rozvazovala šaty.

Stáhl si košili přes hlavu a hodil ji na křeslo. Jizvy na zádech svítily stříbrně, když na ně dopadalo noční světlo skrz okno.

„To ano,“ řekl věcně. „Ale pořád je to o čtyři lidi více, než má Karel Stuart.“

* * *

Venku zpíval ptáček, ačkoliv do rozbřesku zbývalo ještě dost času. Byl to sedmihlásek, který seděl venku na okapu a opakoval si pořád dokola své trilky.

Jamie byl ještě rozespalý a schoulil se tváří do mé čerstvě vyholené podpažní jamky. Otočil hlavu a měkce mě políbil, zatím co já se rozespale zachvěla.

„Mmm,“ zamumlal a pohladil mě rukou po žebrech. „Líbí se mi, když ti naskáče husí kůže, Sassenachová.“

„Takhle?“ zeptala jsem se a přejela mu nehty pravé ruky po zádech, kde mu okamžitě husí kůže vyskákala.

„Ach.“

„Ještě?“ zeptala jsem se měkce a pokračovala.

„Hmmm.“ Slastně si povzdechl, potom se skulil na bok a objal mě pažemi, jak jsem pokračovala dál a vychutnávali jsme si každý coul naší nahé kůže, od hlavy až k patě. Byl teploučký jako dohořívající oheň v našem krbu.

Jeho rty na mých bradavkách zrychlily a já jsem zachroptěla a prohnula jsem se, aby je nasál hlouběji do svých úst. Má ňadra byla plnější a den ode dne citlivější; někdy mě pod pevným sešněrováním šatů tlačila.

„Necháš mě to dělat i později?“ zamumlal s lehkým skousnutím. „Až přijde miminko a budeš mít ňadra plná mléka? Nakrmíš mě také?“

Vzala jsem jeho hlavu do dlaní a pochovala ji, prsty zabořené do dětsky jemných vlasů, které byly u kořínků pevné.

„Můžeš to dělat napořád,“ zašeptala jsem.

14

Rozjímání nad tělem

Fergus byl nejlepším adeptem na svou profesi a skoro každý den přinášel nové kousky z korespondence Jeho Výsosti; někdy jsem měla co dělat, abych je stihla opsat, než musel Fergus vyrazit na další expedici, aby je vrátil, než ukradl dopisy další.

Některé z nich byly další šifrované listy od krále Jakuba v Římě; Jamie si ty kopie dával na stranu, aby nad nimi mohl ve volném čase hloubat. Množství korespondence Jeho Výsosti ale bylo neškodné – zprávy od přátel v Itálii, narůstající množství účtů od zdejších obchodníků – Karel měl zalíbení v luxusním oblečení a pohodlných střevících, stejně tak jako v brandy – a občasné pozdravy od Louisy de La Tour de Rohan. Ty se daly lehce rozpoznat; nejen podle malého drobného rukopisu, takže dopisy vypadaly, jako kdyby se po nich procházel malý ptáček, ale papír byl zcela prosáklý hyacintovou vůní. Jamie je zcela rezolutně odmítal číst.

„Nebudu číst jeho milostné dopisy,“ řekl rozhodně. „I spiklenec musí mít nějaké zábrany.“ Kýchnul a strčil poslední z listů zpátky Fergusovi do kapsy. „A kromě toho,“ dodal prakticky, „Louisa ti stejně všechno řekne.“

To byla pravda; s Louisou jsme se hodně sblížily a trávily jsme spolu v salonu skoro tolik času, kolik ona objímáním s Karlem. Pak na něj úplně zapomněla, když mi fascinovaně vyprávěla o krásách těhotenství – jí nikdy nebylo po ránu špatně, sakra! Měla jsem ji ráda, i když byla tak roztržitá; ale stejně to byla velká úleva, když jsem z její společnosti každé odpoledne prchala do L’Hopital des Anges.

I když by Louisa do té nemocnice nikdy ani nevkročila, já jsem se tam cítila dobře. I po první návštěvě L’Hopitalu sebrala Mary Hawkinsová odvahu, aby mě tam znovu doprovodila. A potom znovu. I když se ještě pořád nedokázala dívat přímo na rány, pomáhala s krmením pacientů kaší a s vytíráním podlah. Navíc tyto aktivity vítala jako příjemnou změnu ve srovnání s chováním u dvora nebo v domě jejího strýce.

Ačkoliv byla čas od času stále vyděšena některým chování na Dvoře – ne proto, že by toho viděla příliš, ale protože ji leccos vylekalo – a protože se ani jednou neušklíbla nebo nepohoršila nad pohledem na vikomta Marigny, došla jsem k závěru, že jejich rodiny ještě vyjednávání neukončily a jí to její proklatá rodina ani nesdělila.

Můj správný závěr mi potvrdila jednoho dne koncem dubna, po cestě do L’Hopitalu des Anges, kdy mi celá červená až za ušima prozradila, že se zamilovala.

„Ach, on je tak pohledný!“ vysvětlovala zaníceně a úplně zapomněla na koktání. „A tak… tak oduševnělý.“

„Oduševnělý?“ zeptala jsem se. „Hmmm, to je hezké.“ Já bych tuto vlastnost osobně neřadila na první místa v žebříčku vlastností u milence, ale každá máme jiný vkus.

„A kdo je ten šťastný gentleman?“ zeptala jsem se opatrně. „Znám ho?“

Začervenala se ještě víc. „Ne, to si nemyslím.“ Vzhlédla a oči jí zářily. „Ale – neměla bych ti to říkat, ale nemohu to vydržet. Napsal mému otci. Vrací se příští týden do Paříže!“

„Opravdu?“ To byla zajímavá zpráva. „Slyšela jsem, že u dvora příští týden očekávají hraběte de Pallas,“ řekla jsem. „Je snad, ehm, ten vyvolený, členem jeho družiny?“

Mary byla tou myšlenkou vyděšena.

„Francouz! Och, ne, Claire; jak bych si mohla vzít Francouze?“

„Je na Francouzích něco špatného?“ zeptala jsem se, překvapena její vehemencí. „Vždyť mluvíš francouzsky, tak co.“ Možná to byl problém, pomyslela jsem si; i když mluvila Mary francouzsky velice hezky, tak se styděla a koktala ještě více než v angličtině. Zrovna včera jsem procházela v kuchyni kolem sloužících mladíků, kteří se bavili tím, že krutě napodobovali ‚l’apetite Anglaise maladroite‘.

„Ty to o Francouzích nevíš?“ zeptala se mě v úžasu i zděšení. „Jistě, jak bys mohla. Tvůj manžel je tak jemný a milý… on by to neudělal, myslím tím, takhle ti ubližovat…“ Její tvář už byla celá rudá od brady až po kořínky vlasů a koktáním se skoro až dusila.

„Máš tím na mysli…“ začala jsem a snažila se jí pomoci se z toho vymotat, aniž bych se sama pouštěla do spekulací o podivném chování Francouzů. Ale když vezmu v úvahu, co mi pan Hawkins řekl o jejím otci a jeho plánech na svatbu, pomyslela jsem si, že by bylo lepší zbavit ji obav, které jistě pochytila během pomluv někde v salonech. Nechtěla jsem, aby zemřela hrůzou, pokud by to dopadlo tak, že by se za Francouze musela provdat.

„Co oni… d-d-dělají… v… posteli?“ zašeptala pohoršeně.

„No,“ řekla jsem věcně, „je tolik možností, co můžeš dělat s mužem v posteli. A když vidím tolik dětí v ulicích města, předpokládám, že i Francouzi jsou v tomto ohledu ortodoxní.“

„Ach! Děti… ano, jistě,“ řekla nejistě, jako kdyby v tom žádnou spojitost neviděla. „A-a-ale oni říkají,“ sklopila zahanbeně oči a i její hlas se ztišil, „ž-ž-že… Francouz tu svou věc… však víš…“

„Ano, vím,“ řekla jsem trpělivě. „A pokud vím, tak vypadá stejně jako u jiných mužů. V tomto ohledu jsou Angličané i Skotové stejní.“

„Ano, ale, ale oni… j-j-ji dávají ženám mezi nohy! Chci tím říci úplně dovnitř!“ Když už ta novina byla venku, zhluboka se nadechla, což ji, zdá se, uklidnilo. „Angličan nebo Skot… nemyslím tím takto…“ Dala si ruku zahanbeně na ústa. „Ale tak jemný muž, jako je tvůj manžel, by jistě n-n-nikdy ani nepomyslel na to, aby svou ženu nutil dělat něco tak ohavného!“

Přiložila jsem si ruku na své lehce vzedmuté bříško a zamyšleně jsem si ji prohlížela. Už jsem začínala chápat, proč se oduševnělost dostala tak vysoko na její žebříček hodnot.

„Mary,“ řekla jsem, „myslím, že si budeme muset trošku promluvit.“

* * *

Sama pro sebe jsem se ještě usmívala, když jsem v nemocnici procházela Velkou halou a přes své šaty jsem měla přehozenou róbu novicek z hrubé látky.

Mnoho chirurgů, urinoskopistů, doktorů a léčitelů věnovalo svůj čas nemocnici jako výraz charity; jiní sem zase přicházeli, aby si zlepšili své schopnosti. Nešťastníci pacienti si tak vůbec nemohli stěžovat, pokud se stali předmětem nějakých medicínských pokusů.

Kromě řeholnic se personál nemocnice měnil skoro každý den, což záleželo na tom, kdo zrovna ten den neměl platícího pacienta nebo kdo měl nový způsob léčby, který si chtěl vyzkoušet. Nicméně i tak docházeli natolik často, abych některé z nich začínala rozpoznávat.

Mezi nejvíce zajímavé patřil vysoký vychrtlý muž, kterého jsem viděla u amputace nohy, když jsem tu byla na první návštěvě. Když jsem se pozeptala, zjistila jsem, že se ten muž jmenuje monsieur Forez. Hlavně se věnuje narovnávání kostí, příležitostně provádí i komplikovanější amputace, a to spíše jde-li o celou končetinu než jenom kloub. Sestry i další personál k němu chovají úctu, nikdy o něm nevtipkují, tak jako to dělají skoro o všech ostatních medicích.

Monsieur Forez byl dnes v práci. Přišla jsem potichu, abych se podívala, co dělá. Na posteli ležel mladý dělník s bledou tváří a ztěžka oddechoval. Spadl z lešení na katedrále – která se pořád dostavuje – a zlomil si obě ruce a nohu. Viděla jsem, že paže není pro takového profesionála nic složitého, byla to jednoduchá zlomenina. Ale ta noha, to bylo něco jiného; rozsáhlá dvojitá zlomenina kosti stehenní i holenní. Roztříštěné kosti propíchly kůži a draly se ven na stehně i holeni a potrhané maso už začínalo kolem ran modrat.

Nechtěla jsem jeho pozornost odvádět od případu, ale monsieur Forez byl ponořen do myšlenek, chodil dokola kolem pacienta, poposkakoval jako vrána nad zdechlinou, jako kdyby už byl pacient mrtvý. Opravdu i jako vrána vypadal, pomyslela jsem si, s tím svým dlouhým ostrým nosem a dlouhými černými vlasy, které si nepudroval, jen si je vzadu stáhl do copánku. I jeho oblečení bylo tmavé, i když kvalitní – evidentně měl venku mimo nemocnici živnost, která mu vynášela.

Při posledním kroku rozhodování zvedl monsieur Forez hlavu a rozhlížel se po nějaké asistenci. Jeho oči se zastavily na mně a pokynul mi, abych přistoupila. Měla jsem na sobě oblečení novicek a ve své roztržitosti si ani nevšiml, že nemám na hlavě plachetku.

„Tady, ma soeur,“ přikázal a vzal pevně pacienta za kotník. „Chyťte ho pevně hned za patou. A netlačte, dokud vám neřeknu, ale hned Potom táhněte silně k sobě. Táhněte velice pomalu, ale silně – dá to zabrat, buďte připravena.“

„Rozumím.“ Chytila jsem nohu, jak mi přikázal, zatímco se monsieur Forez kolébal k druhému konci pelesti a pořád si prohlížel frakturu.

„Mám tu něco na povzbuzení,“ řekl a vytáhl z kapsy u pláště malou ampulku a položil ji vedle pacientovy hlavy. „Stahuje to cévy na povrchu kůže a vhání to krev dovnitř, kde to může být pro našeho mladého přítele mnohem užitečnější.“ Když mluvil, chytil mladíka za vlasy a celý obsah mu šikovně vlil do úst, aniž by něco ukáplo stranou.

„Ach,“ řekl souhlasně, když mladík polkl a zhluboka se nadechl. „To mu pomůže. Na tu bolest, otupí to nohu a nebude to tolik bolet, když ji budeme rovnat.“

Znovu sáhl do kapsy, tentokrát vytáhl malý měděný špendlík, asi tři palce dlouhý, s širokou placatou hlavičkou. Kostnatou rukou mu opatrně prohmatával stehno u slabin a pokračoval po tenké modré linii cévy pod kůží. Prst zaváhal, zastavil se, kroužil dokola a potom se na jednom bodě zastavil. Zapíchl si ostrý ukazováček do jeho nohy, jako kdyby si tam chtěl udělat značku a monsieur Forez chtěl zapíchnout měděný špendlík do toho místa. Dalším rychlým hmatem do kapsy vytáhl malé měděné kladívko, kterým zarazil špendlík do nohy na jeden pokus.

Nohou to zaškubalo a potom se úplně uvolnila. Zdá se, že vazokonstriktor fungoval a krvácení z tkání začalo markantně slábnout.

„To je úžasné!“ vykřikla jsem. „Co jste to udělal?“

Monsieur Forez se stydlivě usmál a po bledých tvářích se mu rozlil ruměnec. Můj obdiv ho potěšil.

„No, vždy to nefunguje takto skvěle,“ dodal skromně. „Tentokrát stálo štěstí při mně.“ Ukázal na měděný špendlík a vysvětloval. „Sestro, tady je svazek nervů, kterým anatomové říkají plexus. Pokud máte štěstí a přesně je zasáhnete, omezí to jejich citlivost až na spodní hranici.“ Náhle se narovnal, když si uvědomil, že plýtvá časem, který by mohl věnovat aktivitě.

„Pojďte, ma soeur,“ přikázal. „Zpátky na své místo! Ten stimulant nebude dlouho působit; musíme to udělat hned, dokud je krvácení potlačené.“

Noha se dala celkem jednoduše narovnat a roztříštěné konce kosti zajely zpět pod kůži. Podle pokynu monsieura Foreze jsem teď mladíka chytila za tělo, zatímco on kroutil nohou, až se nakonec povedlo dovést vše do konce.

„Už to je, sestro. Teď když byste tu nohu na chvíli pevně přidržela.“ A natáhl se po několika tyčkách a obvazech na zpevnění a rány jsme ošetřili tlakovými obvazy.

Nad tělem pacienta jsme si potom s monsieurem Forezem vyměnili blahopřejné úsměvy.

„Byla to skvělá práce,“ ocenila jsem ho a shrnovala jsem si dozadu vlasy, které mi během ošetřování vypadly. Viděla jsem, jak se najednou tvář monsieura Foreze změnila, když si uvědomil, že nemám žádnou plachetku. Vtom se ozvalo zvonění znovu Vespers ze sousedního kostela. Podívala jsem se s pusou otevřenou na velké okno na konci místnosti; levá část nebyla zasklena, aby mohly nepříjemné výpary unikat. Jistě, obloha už byla indigově modrá a blížil se večer.

„Omluvte mě,“ řekla jsem a začala si rychle sundávat svrchní roucho. „Už musím jít; manžel už se bude o mě bát, když jdu tak pozdě. Jsem ráda, že jsem vám mohla asistovat.“ Vysoký doktor koukal na tento akt s oděvy jako u vytržení.

„Ale vy… dobře, ne, samozřejmě, že nejste jeptiška, měl jsem si toho všimnout dříve… ale vy… kdo jste?“ zeptal se zvědavě.

„Jmenuji se Fraserová,“ řekla jsem mu krátce. „Podívejte, už musím běžet nebo můj manžel…“

Narovnal se do celé své výšky a s velkou vážností se uklonil.

„Bylo by mi velkou ctí, pokud byste mi dovolila, abych vás doprovodil domů, madame Fraserová.“

„Ach… proč… děkuji,“ řekla jsem. „Ale já už mám doprovod,“ řekla jsem a rozhlížela jsem se po Fergusovi, který převzal tuto povinnost po Murtaghovi, když zrovna nekradl dopisy. Byl tam a opíral se o dveřní zárubeň, už byl netrpělivý. Přemýšlela jsem, jak dlouho tam asi tak mohl být – sestry ho nepustily do hlavní haly ani do pokojů a trvaly na tom, že na mě musí čekat u dveří.

Monsieur Forez si prohlížel můj doprovod dost pochybovačně, potom mě vzal pevně za loket.

„Doprovodím vás až k domu, madame,“ prohlásil. „Tahle část města je ve večerních hodinách příliš nebezpečná na to, aby vás doprovázelo malé dítě.“

Viděla jsem, jak Fergus polkl komentář k nařčení, že je jen malé dítě a protestoval, že on je vynikající doprovod a vždy mě vede těmi nejbezpečnějšími uličkami. Monsieur Forez ale nikoho z nás neposlouchal a jen pokývl na sestru Angelique, když mě odváděl mohutnými dvojitými dveřmi L’Hopitalu.

Fergus cupital hned za mnou a držel se mě za rukáv. „Madame!“ naléhavě šeptal. „Madame! Slíbil jsem svému pánovi, že vás každý den bezpečně doprovodím domů a nedovolím, abyste se setkala…“

„Ach, tady jste. Madame, vy si sednete tady; a váš chlapec si sedne tady.“ Ignoroval Fergusovy výkřiky, drapnul ho a posadil do přistaveného kočáru.

Byl to malý otevřený kočár, ale elegantně upravený; sedadla byla potažena tmavě modrým sametem a nad nimi malý baldachýn chránící pasažéry před nepřízní počasí nebo před sprškou pomejí vylitých z oken nad nimi. Nebyly tam žádné záclonky ani jiné dekorace na dveřích; monsieur Forez nebyl šlechtic – musel tedy patřit k bohaté buržoazii.

Po cestě domů jsme si zdvořile povídali, probírali jsme medicínu, zatímco Fergus seděl skrčený v rohu a mračil se. Když jsme zabočili do ulice Rue Tremoulins, nečekal na kočího, až nám otevře dveře, a hned vyskočil ven a utíkal dovnitř do domu. Zírala jsem na něj a divila se, co se mu stalo, potom jsem se otočila k monsieur Forezovi, abych se s ním rozloučila.

„Opravdu, není zač,“ velkoryse mě ujišťoval, když jsem mu děkovala za svezení. „Navíc váš dům leží přímo na mé cestě domů. A navíc bych nevěřil nikomu, aby doprovázel tuto vznešenou dámu v těchto večerních hodinách.“ Pomohl mi dolů z kočáru a otvíral ústa, aby ještě něco dodal, když se brána za námi otevřela.

Otočila jsem se právě včas, abych viděla, jak se výraz v Jamieho tváři změnil z rozzlobení na překvapení.

„Och!“ řekl. „Dobrý večer, monsieur.“ Uklonil se monsieuru Forezovi, který ho též zdravil s velkou vážností.

„Milorde, vaše žena mě poctila a dovolila mi, abych ji doprovodil ke dveřím vašeho domu. A co se týče pozdního příjezdu, prosím vás, všechna vina padá na mou hlavu; byla tak laskavá a asistovala mi při jednom úrazu v L’Hopital des Anges.“

„To jsem si myslel,“ řekl Jamie rezignovaně. „Nakonec,“ dodal anglicky a pozvedl jedno obočí směrem ke mně, „nemohu očekávat, že by se se stejným zájmem těšila na obyčejného manžela, tak jako na zanícená střeva nebo pupínky, že?“ V koutku úst mu zacukalo a já jsem věděla, že ve skutečnosti není moc rozhněvaný; měl jen obavy, když jsem nepřišla domů. Bylo mi líto, že jsem ho takto vystrašila.

Ještě jednou se uklonil k monsieuru Forezovi, chytil mě za paži a tlačil mě do brány.

„Kde je Fergus?“ zeptala jsem se hned, jak se za námi brána zavřela. Zafuněl.

„Myslím, že v kuchyni a čeká na trest.“

„Na trest? Co tím myslíš?“ chtěla jsem vědět. Nečekaně se zasmál.

„No,“ řekl, „seděl jsem v pracovně a přemýšlel, kde bys sakra mohla být. Chtěl jsem do L’Hopitalu vyrazit sám, v tom se ale otevřely dveře a Fergus vlítl dovnitř a padl na podlahu přímo k mým nohám. Prosil mě, abych ho na místě zabil.“

„Abys ho zabil? A proboha proč?“

„No to jsem se ho také ptal, Sassenachová. Bál jsem se, že si na vás po cestě počíhal nějaký lapka – na ulicích jsou bandy lumpů – a to by byl asi jediný důvod, aby se podle mě tak choval. Ale on mi řekl, že jsi u brány, a tak jsem vyběhl, abych se přesvědčil, že jsi v pořádku. Fergus mi byl v patách a breptal něco o ztrátě mé důvěry a že není hoden toho nazývat mě ‚pane‘ a prosil mě, abych ho zabil. Vůbec jsem nevěděl, co se to děje, a tak jsem mu řekl, že za ním přijdu později a poslal jsem ho do kuchyně.“

„A sakra!“ řekla jsem. „On si opravdu myslí, že zradil tvou důvěru jen proto, že jsem přišla o chvíli později?“

Jamie se na mě podíval úkosem.

„Ano, to si myslí. A to také udělal, když tě nechal jet s cizím člověkem. Přísahal, že tě bude chránit a třeba skočí i pod koně kočáru, do kterého bys sedla,“ dodal věcně, „pokud bys tam byla s mužem, kterého neznáš.“

„Samozřejmě jsem tam byla s mužem, kterého znám,“ řekla jsem. „Pomáhala jsem mu před tím rovnat nohu pacienta.“

„Hmmm.“ Tento argument ho překvapil.

„Aha, v pořádku,“ souhlasila jsem váhavě. „Možná to ale nebylo moc moudré. On ale opravdu vypadal tak důvěryhodně a já jsem spěchala, abych byla brzy doma – věděla jsem, že se už budeš strachovat.“

Teď jsem si ale přála, abych dala více na Fergusovo mumlání a tahání mě za rukáv. V tu chvíli jsem ale myslela jen na jediné – abych se co nejdříve dostala domů.

„Ty ho ale nechceš bít, že ne?“ zeptala jsem se vystrašeně. „Nakonec to nebyla jeho chyba – já jsem trvala na tom, že pojedeme s monsieurem Forezem. Chci tím říci, že pokud si někdo zaslouží bití, jsem to já.“

Otočili jsme se ke kuchyni a Jamie pozvedl jedno obočí.

„To ano,“ souhlasil. „Ale on přísahal, že na tebe dá pozor.“

„Jamie! To nemůžeš!“ zastavila jsem se a vytrhla se mu zpod paží. „Jamie! Prosím!“ Potom jsem mu v koutku úst zahlédla úsměv a úlevou si oddechla.

„Ne,“ řekl a usmál se už dost viditelně. „Nemínil jsem ho zabít a ani ho za to bít. Možná ho jednou dvakrát vytahám za ucho, jen abych ochránil jeho čest,“ dodal. „Myslí si, že se dopustil nějakého zločinu, když nedodržel mé příkazy a neohlídal tě – to nemohu nechat být bez nějaké viditelné satisfakce.“

Na chvíli se před kuchyňskými dveřmi zastavil a upravil si manžety a posunul límec.

„Vypadám patřičně upraven?“ zeptal se a uhladil si své neposlušné jemné kadeře. „Možná bych si měl jít i pro plášť, nevím, jak se správně na pokárání obléci.“

„Vypadáš dobře,“ řekla jsem a potlačovala smích. „Velice přísně.“

„No tak to je dobře,“ řekl, narovnal se v ramenou a semknul rty. „Jen doufám, že se nezačnu smát,“ zamumlal si a otevřel dveře do kuchyně.

Nálada v kuchyni nebyla vůbec veselá. Když jsme vešli, běžné štěbetání ihned ustalo a veškerý personál se nashromáždil vzadu v jedné části místnosti. Každý stál jako přimražený, jen dvě kuchtičky povzdechly a Fergus předstoupil dopředu před nás.

Chlapcova tvář byla bílá a byly na ní znatelné stopy po slzách, ale teď už neplakal. S velkou vážností se uklonil, nejdříve ke mně, potom k Jamiemu.

„Madame, monsieur, jsem zahanben,“ řekl potichu. „Nezasloužím si být ve vašich službách, ale přesto vás prosím, abyste mě nepropouštěl.“ Jeho vysoký hlásek se zachvěl a já si skousla ret. Fergus se podíval na bok na skrumáž sloužících, jako kdyby od nich očekával morální podporu a od kočího Fernanda se mu dostalo pokývnutí jako povzbuzení. Zhluboka se nadechl, aby nabral sil, a potom promluvil přímo na Jamieho.

„Jsem připraven přijmout svůj trest, milorde,“ řekl. Jako kdyby to byl nějaký signál, jeden z lokajů udělal krok vpřed, odvedl chlapce k mohutnému prkennému stolu a přešel na druhou stranu, aby chytil chlapce za ruce a držel ho takto nataženého přes celou šíři stolu.

„Ale…,“ Jamie začal a potom ustoupil před rychlým sledem událostí. Postarší majordomus Magnus vystoupil dopředu a podával Jamiemu kožený pásek, který sloužil k broušení nožů, a ceremoniálně ho položil na talíř s masem.

„Ehm,“ řekl Jamie a bezmocně se na mě podíval.

„Mmm,“ řekla jsem a ustoupila dozadu. Místo očí jen štěrbinky, chytil mě za ruku a pevně ji sevřel.

„Ne, to ne, Sassenachová,“ zamumlal anglicky. „Pokud ho musím zbít, ty se budeš dívat!“

Zoufale se díval na budoucí oběť a nástroj trestu, chvíli ještě váhal, potom to vzdal.

„Do prdele,“ zamumlal si anglicky pod vousy a vzal si pásek od Magnuse. Pochybovačně si ho natahoval mezi prsty, byl tři palce silný a čtvrt palce tlustý, to už byla pořádná zbraň. Evidentně si přál být někde jinde. Nakonec předstoupil před propnuté Fergusovo tělo.

„Tak tedy dobrá,“ řekl a sveřepě se rozhlížel po místnosti. „Deset ran a už o tom nechci ani slyšet.“ Několik služebných nad tím výrokem evidentně zbledlo a chytily se vzájemně na podporu, a když sáhl po pásku, v místnosti bylo hrobové ticho.

Úplně jsem hrůzou poskočila a několik kuchtiček vykřiklo, ale Fergus žádný povzdech nevydal. Malé tělíčko se chvělo, Jamie měl oči pevně zavřené a ústa semknutá, jak pokračoval ve výkonu trestu. Bylo mi mdlo a podvědomě jsem si otírala vlhké dlaně o sukni. Zároveň jsem měla šílenou chuť začít se smát nad touto nebohou situací.

Fergus vytrpěl všechno v naprosté tichosti, a když Jamie skončil a ustoupil dozadu, bledé a zpocené tělo leželo pořád dál na stole, až jsem se na chvíli zalekla, jestli není mrtvý – pokud ne z bití, tak alespoň ze šoku. Potom ale tělíčkem proběhl záchvěv a Fergus se pomalu narovnal.

Jamie se naklonil dopředu, aby ho chytil v podpaží a setřel mu zplihlé vlasy z čela.

„Jsi v pořádku, chlapče?“ zeptal se. „Bože, Fergusi, řekni mi, že jsi v pořádku!“

Chlapec měl bledá ústa a oči jako balónky, ale evidentně se nad dobrou vůlí svého zaměstnavatele usmál a v záři lampiček mu zářily bílé zuby.

„Och ano, milorde,“ sotva popadal dech. „Je mi tedy odpuštěno?“

„Ježíši Kriste,“ zamumlal Jamie a přitiskl si chlapce pevně k hrudi. „Jistě, že je, ty blázínku.“ Odtáhl chlapce na vzdálenost paže a lehce s ním zatřásl. „Už to nechci nikdy znovu opakovat, rozuměl jsi mi?“

Fergus přikývl, oči mu zářily, potom se stočil a padl přede mne na kolena.

„Vy mi také odpouštíte, madame?“ řekl, ruce položené formálně před ním a důvěřivě vzhlížel vzhůru jako veveruška prosící o oříšek.

Myslela jsem, že zemřu hned na místě toho ponížení, ale sebrala jsem síly, předklonila se a zvedla chlapce na nohy.

„Není, co bych odpouštěla,“ řekla jsem mu pevně, tváře mi žhnuly. „Jsi velice odvážný mladík, Fergusi. Proč… ehm, proč si teď nedáš něco k večeři?“

V tu chvíli se atmosféra v kuchyni uvolnila a každý si s úlevou oddechl. Sluhové se seběhli kolem Ferguse, gratulovali mu jako hrdinovi a my jsme se s Jamiem vytratili do našich pokojů nahoře v patře.

„Bože,“ řekl Jamie a úplně vyčerpaný se sesunul do křesla. „Ježíši Kriste a všichni svatí. Pane Bože, potřebuji se hned něčeho napít. Nezvoň!“ vykřikl v úleku, abych nešla k provazu se zvonečkem. „Nechci teď nikoho ze sluhů vidět.“

Vstal a zalovil v příborníku. „Myslím, že tady mám nějakou láhev.“

Opravdu, měl tam několikaletou kvalitní skotskou. Zuby vytáhl korek, upil z ní asi tak na jeden palec a potom ji podal i mně. Bez zaváhání jsem následovala jeho příkladu.

„Ježíši Kriste,“ řekla jsem, když jsem znovu popadla dech, abych mohla mluvit.

„Ano,“ řekl, když si bral láhev zase zpět, aby se napil. Potom odložil láhev, opřel si hlavu do dlaní a prsty si projížděl vlasy, až mu na konci úplně stály. Slabě se zasmál.

„Za celý život jsem se necítil tak blbě. Bože, připadal jsem si jako úplný pitomec!“

„Já také,“ řekla jsem a natáhla se po láhvi. „Myslím, že snad i víc než ty. Konec konců to byla moje chyba. Jamie… neumím ti ani vypovědět, jak moc je mi to líto; neměla jsem ani ponětí…“

„Ach, nedělej si starosti.“ Napětí z poslední půlhodinu povolilo, sevřel mi rameno. „To jsi nemohla tušit. Ani já ne,“ dodal ihned. „Myslím, že se bál, že ho propustím a on bude zase na ulici… jako malý chudý žebráček. Není divu, že byl rád, že ho místo toho budu jenom bít.“

Krátce jsem se otřásla při vzpomínce, jakými ulicemi mě vezl monsieur Forez domů. Žebráci v roztrhaných hadrech, kteří spí na holé zemi i v té největší zimě, protože jinak by jim někdo jejich profitující teritorium mohl zabrat. Děti ještě menší než Fergus prodírající se davem jako hladové myšky a očkama pořád sledují padající drobky nebo nestřeženou peněženku. A ti, kteří nejsou dost zdraví na to, aby pracovali, nebo ženy dost přitažlivé, aby pracovaly v bordelu, nebo jen nemají dost štěstí – pro ně je potom život na ulici dost krátký a určitě ne šťastný. Není divu, že vidina vyhození z přepychu se třemi jídly denně a čistým oblečením do špíny ulice byla pro Ferguse dostatečná hrozba, aby se sám zbytečně obviňoval.

„Také si myslím,“ řekla jsem. Od hlubokých doušků už jsem v této chvíli přešla k usrkávání. Podávala jsem láhev zpět a přitom si všimla, že už je polovina obsahu pryč. „I tak ale doufám, že jsi ho moc nezranil.“

„Neboj, bude jen trošku bolavý.“ Jeho skotský přízvuk byl většinou nepatrný, ale když si hodně přihnul, tak byl velice výrazný. Zakroutil hlavou a prohlížel si láhev, aby vyhodnotil, kolik alkoholu v ní ještě zbylo. „Víš, Sassenachová, že jsem si až do dnešního dne vůbec nikdy neuvědomil, jak to muselo být pro mého otce těžké bít mě? Já si vždycky myslel, že jsem to já, kdo má ten těžší úděl.“ Znovu zaklonil hlavu a napil se, odložil láhev a s vypoulenýma očima zíral do ohně. „Být otcem může být složitější, než jsem vůbec pomyslel. Musím o tom popřemýšlet.“

„Dobře, ale nepřemýšlej o tom zase moc,“ řekla jsem. „Už jsi toho dost vypil.“

„Ale neboj se,“ řekl vesele. „V příborníku je ještě jedna láhev.“

15

Důležitá role hudby

Zůstali jsme vzhůru ještě dlouho do noci nad druhou lahví a procházeli si abstraktní dopisy Rytíře řádu sv. Jiří – jinak známého též jako Jeho Veličenstvo Jakub III. – a dopisy prince Karla od jakobitských přívrženců.

„Fergus získal velký balíček korespondence pro Jeho Výsost,“ vysvětloval Jamie. „Bylo tam toho hodně a my to nedokážeme vše tak rychle opsat, tak jsem některé nechal na příště.“

„Aha,“ řekl a vytáhl si jeden papír z hromady a rozložil si ho na kolena, „většina z nich je zašifrovaná, stejně jako tento. ‚Slyšel jsem, že úspěch na ulovení tetřívka je tento rok obzvláště vysoký v kopcích u Salerna; lovci jsou velice spokojeni.‘ To je jednoduché, je to odkaz na Manzettiho, což je italský bankéř; ten je od Salerna. Zjistil jsem, že Karel s ním večeřel a zajistil od něj úvěr patnáct tisíc liber – Jakubova rada tak zřejmě byla dobrá. Ale tady…“ Natáhl se nad hromadu a sáhnul po dalším listě.

„Podívej se na tohle,“ řekl Jamie a podával mi papír popsaný zvláštními klikyháky.

Nedůvěřivě jsem si dopis prohlížela, ale rozeznala jsem na něm jen jednotlivá písmena propojená šipkami a otazníky.

„Co je to za jazyk?“ zeptala jsem se a koukala na to s údivem. „Polština?“ Koneckonců matka Karla Stuarta byla Clementina Sobieski, tedy Polka.

„Ne, je to anglicky,“ řekl Jamie a ušklíbl se. „Nemůžeš to přečíst?“

„A ty ano?“

„Ale ano,“ řekl samolibě. „Je to šifra, Sassenachová, a není ani moc složitá. Jediné, co musíš udělat, je rozdělit písmena do skupinek po pěti, ale nepočítej písmena Q a X. ‚X‘ jsou mezery mezi větami a ‚Q‘ jsou tu a tam, aby zmátly případného vetřelce.“

„Když to teď říkáš,“ řekla jsem a vzhlédla od podivně vyhlížejícího dopisu na papír, který držel Jamie v ruce a na kterém byly shluky písmen po pěti napsané v řádcích a nad nimi vždy čas od času nějaké samostatné písmeno.

„Takže, jedno písmeno vždy nahrazuje jiné, ale ve stejném pořadí,“ vysvětloval Jamie, „no a pokud máš dost dlouhý text, abys na tom mohla pracovat, a umíš si sem tam nějaké slovo domyslet, potom jediné, co musíš udělat, je vyměnit jedno písmeno za druhé, vidíš?“ Zamával mi papírem pod nosem, na kterém bylo vždy jedno písmeno napsáno nad jiným.

„Více méně,“ řekla jsem. „Ale jak vidím, tak tys to pochopil, což je nejdůležitější. Co je tam napsané?“

Výraz jeho živého zájmu z luštění hádanky Jamiemu z tváře pomalu mizel a nechal papír spadnout na kolena. Podíval se na mě a dolní ret měl skousnutý mezi zuby.

„No,“ řekl, „to je právě na tom to zvláštní. Nevím, kde dělám chybu, ale Jakubův dopis mluví jedním směrem, ale šifra jde úplně obráceně.“

Jeho modré oči pod hustým rudým obočím se setkaly s mým pohledem.

„Jakub chce, aby Karel získal od Ludvíka laskavost,“ řekl pomalu, „ale on nehledá podporu pro invazi do Skotska. Jakubovi nejde o znovunastolení vlády.“

„Cože?“ vytrhla jsem mu papír z rukou a očima jsem rychle přejela naškrábaný text.

Jamie měl pravdu; zatímco dopisy ostatních příznivců mluvily o naději ve znovuzískání trůnu Stuartovci, Jakubův dopis synovi o ničem takovém nemluví, jen zdůrazňuje, aby udělal na Ludvíka dobrý dojem. Dokonce i ten úvěr od Manzettiho ze Salerna získal proto, aby mohl v Paříži žít jako gentleman, nikoli aby podporoval nějaký válečný krok.

* * *

„Myslím, že Jakub je pěkně mazaný chlápek,“ řekl Jamie a poklepával na jeden z dopisů. „Třeba to, Sassenachová, že sám pro sebe má velice málo peněz; jeho žena sice byla bohatá, ale všechno odkázala církvi, když umřela. Papež tak Jakuba podporoval – koneckonců je to křesťanský vládce a je tak vázán bránit jeho zájmy proti tomu hannoverskému.“

Založil si ruce kolem jednoho kolene a zadumaně se díval na stoh dopisů na sofa mezi námi.

„Filip Španělský a Ludvík – myslím tím starého krále – mu dali pár vojáků a lodí, před třiceti lety, a s nimi se pokusil o uchvácení trůnu. Ale celé se to zvrtlo. Kvůli špatnému počasí se několik lodí potopilo a na zbytku lodí nebyli navigátoři, tak skončili někde úplně jinde. Všechno šlo z kopce, a tak Francouzi nakonec odpluli, aniž by Jakub vůbec na skotskou půdu vstoupil. A tak se za ty roky možná vzdal naděje, že by znovu na trůn usedl. Ale má dva syny, kteří teď dospívají a nemá je jak zabezpečit.

A tak se sám sebe ptám, Sassenachová,“ trošku se zakymácel nazad, „co bych v jeho situaci dělal? Odpověď zní, že bych zkusil zjistit, co můj dobrý bratranec Ludvík – který je králem Francie – dokáže zajistit, aby jeden z mých synů měl slušné postavení. Například v armádě, může vést muže. Být francouzským generálem zase není tak špatná životní pozice.“

„Hmmm,“ přikývla jsem a přemýšlela. „Ano, ale pokud bych byla chytrý muž, tak bych nepřišla za Ludvíkem a neškemrala jako chudý příbuzný. Poslala bych syna do Paříže a Ludvíka tak zahanbila a on by ho musel přijmout ke dvoru. A přitom bych nechávala všechny v iluzi, že se snažím o svůj trůn.“

„Jakmile Jakub otevřeně přizná, že už Stuartovci ve Skotsku nikdy nebudou vládnout,“ dodal Jamie tiše, „nebude mít pro Ludvíka žádnou cenu.“

A bez možnosti, že by Jakobité vtrhli do Anglie, mu Ludvík nedá víc než nějakou ubohou almužnu, což mu bude velet slušnost a veřejné mínění.

To nebylo jisté; těch pár dopisů, které se Jamiemu podařilo získat, se vracelo zpět jen do ledna, kdy Karel přijel do Paříže. A díky šifrám a kódům nebyla situace vůbec přehledná. Ale celkově vše postupovalo tímto směrem.

A pokud bude mít Jamie pravdu – potom se už náš problém sám vyřešil; vůbec totiž neexistoval.

* * *

Pořád jsem přemýšlela o událostech z minulé noci; na návštěvě u Marie d’Arbanvillové, kde jsme v salonu poslouchali maďarské básně, u bylinkáře v sousedství, kam jsem si zašla pro kozlík lékařský a kořen kosatce; i během odpoledne při práci v L’Hopitalu des Anges.

Nakonec jsem ale v práci skončila, protože jsem měla obavu, abych ještě někomu neublížila, jak jsem byla myšlenkami mimo. Ani Murtagh, ani Fergus zatím nepřišli, aby mě doprovodili domů, a tak jsem se převlékla a posadila jsem se ve vestibulu nemocnice do prázdného pokoje matky Hildegardy, abych tam počkala.

Mohla jsem tam být tak půl hodiny, prsty jsem přejížděla látku mých šatů, když jsem venku uslyšela psa.

Portýr tady nebyl, tak jako se stávalo dosti často. Odskočil si koupit něco k jídlu, o tom nebylo pochyb, nebo vyřizoval nějakou pochůzku pro některou z jeptišek. A tak jako vždy za jeho nepřítomnosti přebíraly jeho služby tlapy – a zuby – Boutona.

Po prvním kníknutí následovalo hluboké chrčení, které varovalo vetřelce, aby zůstal tam, kde je. Vstala jsem a vykoukla ven, abych viděla, zda je otec Balmain tak statečný a popere se s ďáblem znovu, aby dostál svým svatým úkolům. Ale silueta ve špinavých prosklených dveřích mladému knězi nepatřila. Ta osoba byla vysoká a kolem nohou jí povlával kilt, jak se snažil z nohy setřepat malého psíka. Jamie zamrkal, jak byl psem napaden. Rukou si stínil oči, aby se v šeru, které procházelo dovnitř oknem, lépe zorientoval.

„Hej ty tam, psíku,“ řekl zdvořile a vykročil dopředu, pěsti nachystané. Bouton zvedal chroptění o několik decibelů a ustupoval.

„Líbí se ti to?“ řekl Jamie a prohlížel si psíka.

„Vzdej to, hošánku,“ poradil mu a sklonil k němu svůj dlouhý nos. „Jsem o sakra pořádnej kus větší, než jsi ty. Být na tvém místě, tak se do ničeho nepouštím.“

Bouton ale pořád štěkal jako splašený.

„A taky o dost rychlejší,“ řekl Jamie a udělal úskok stranou. Boutonovy zuby zacvakly několik palců od Jamieho lýtka, který rychle ustoupil zpět. Opřel se o stěnu, založil si ruce na hrudi a pokývl dolů na psa.

„Uznávám, zde máš navrch. Pokud dojde na zuby, vyhráváš, o tom není pochyb.“ Bouton nastražil ucho k jeho ctěnému proslovu, ale potom ihned přešel do hlubokého chrčení.

Jamie si překřížil nohy, připraven nechat plynout čas. Barevné světlo, které sem prostupovalo okny, mu zahalilo tvář do modré a on tak vypadal jako jedna z těch chladných mramorových soch ve vedlejší katedrále.

„Určitě máš lepší věci na starost než honit nevinné návštěvníky?“ zeptal se konverzačně. „Už jsem o tobě slyšel – ty jsi ten parťák, co umí vyčenichat nemoc, že? Tak proč mrhají tvým časem na to, abys tady hlídal u dveří, když můžeš hledat prsty postižené dnou a uhrovité prdele? To mi tedy odpověz, pokud chceš!“

Jedinou odpovědí mu bylo zaštěkání na jeho zkřížené nohy.

Za sebou jsem uslyšela zašustění róby, jak matka Hildegarda vešla z jiného pokoje.

„Co se děje?“ zeptala se, když mě viděla, jak nakukuji za roh. „Máme návštěvu?“

„Zdá se, že Bouton má s mým manželem rozdílný názor,“ řekla jsem.

„Já to ale takhle nevzdám,“ škádlil ho Jamie. Pléd si držel jako obranný štít. „Jednou takhle mávnu plédem a budu tě mít – och, bonjour, madame!“ řekl a při pohledu na matku Hildegardu přešel rychle do francouzštiny.

„Bonjour, monsieur Fraser.“ Uhlazeně si posunula plachetku, spíše aby skryla úsměv než na pozdrav, pomyslela jsem si. „Vidím, že už jste se s Boutonem seznámili. Nehledáte snad svou ženu?“

Myslela jsem, že už je načase a vykoukla jsem za matkou. Můj oddaný muž se podíval z Boutona na dveře a přemýšlel o okolnostech.

„Jak dlouho tam stojíš, Sassenachová?“ zeptal se suše.

„Docela dlouho,“ a podívala jsem se na Boutona. „A co by si s ním dělal, kdybys ho do toho plédu zabalil?“

„Vyhodil bych ho z okna a potom rychle utíkal,“ řekl a s úctou se podíval na matku Hildegardu, která tam impozantně stála. „Nemluví náhodou anglicky?“

„Ne, naštěstí pro tebe nemluví,“ odpověděla jsem. Abych je představila, přešla jsem do francouzštiny. „Ma mére, je vous présente mon mari, le seigneur de Broch Tuarach.“

„Milorde.“ Matka Hildegarda prokázala svůj smysl pro humor a žoviálně ho pozdravila. „Vaši ženu budeme postrádat, ale pokud ji požadujete, tak samozřejmě…“

„Nepřišel jsem si pro svou ženu,“ přerušil ji Jamie. „Přišel jsem za vámi, ma mére.“

* * *

Seděli jsme v breviáři matky Hildegardy a Jamie položil na naleštěný stůl svazek papírů, které přinesl. Bouton ale vetřelce stále pozoroval a lehl si k nohám své paničky. Čumák si položil na packy, ale uši měl zvednuté a ret ohrnutý přes špičák, jako kdyby byl v pohotovosti pro případ, že by ho panička povolala, aby se nepříteli zakousl do nohy.

Jamie se na Boutona díval ostražitě a odtáhl si nohy od jeho čumáku. „Pan Gerstmann mi vás doporučil na konzultaci těchto dokumentů, matko,“ řekl a roztáhl svazek papírů, které měl pod paží.

Matka Hildegarda si Jamieho chvíli prohlížela, jedno obočí žertovně pozvednuté. Potom ale stočila svou pozornost na papíry, kterým se plně věnovala a zároveň anténkou vnímala všechny možné vibrace, které k ní přicházely z nemocnice.

„Ano?“ řekla. Prstem přejížděla po řádcích načrtnuté hudby, řádek po řádku, jako kdyby tím dotekem hudbu přímo slyšela. Jedno šlehnutí prstem a papír sjel na stranu, napůl tak odkryl další arch.

„A copak byste si přál vědět, monsieur Fraser?“ zeptala se.

„To nevím, matko.“ Jamie se naklonil v očekávání dopředu. Sám se dotkl černého písma a jemně poťukával na místa, kde autor nanesl notové osnovy.

„Na té hudbě je něco podivného.“

Její ústa se mírně pohnula, snad to mohl být úsměv.

„Opravdu, monsieur Fraser? Už tomu rozumím – věřím, že se neurazíte – pro vás je hudba… zámek, ke kterému nemáte klíč?“

Jamie se zasmál a sestra, která procházela chodbou kolem, se otočila, překvapená tónem, který zde v L’Hopitalu slyšela. Bylo to hlučné místo, ale smích nebyl obvyklý.

„To je velice taktní popis mých schopností, matko. Je to úplná pravda. Mohla byste nám jeden kousek zazpívat,“ jeho prst byl delší a štíhlejší než prst matky, poťukal s ním na místo na pergamenu. „Nevím, zda od Kyrie Eleison nebo ‚La Dame fait bien‘ – tedy kromě slov,“ dodal s úsměvem.

Teď se začala smát i matka Hildegarda.

„Skutečně, monsieur Fraser,“ řekla. „No, alespoň posloucháte slova!“ Vzala si list papíru do ruky. Viděla jsem, jak se jí pohybuje hrdlo pod lemem řízy, jak četla řádky, jako kdyby si pro sebe potichu zpívala, a jednou nohou si zlehka podupávala, jak si udávala rytmus.

Jamie seděl na židli velice tiše, zdravou ruku měl položenou na té druhé bolavé na koleni. Pozoroval ji. Jeho modré oči byly ve střehu a on vůbec hluk za nimi v nemocnici nevnímal. Pacienti křičeli, zřízenci a sestry tu a tam pokřikovali, rodinní příslušníci v hrůze nebo lítosti povykovali a starodávnou budovou se neslo cinkání železných nástrojů. Ale Jamie ani matka Hildegarda se ani nehnuli.

Nakonec listy odložila a přes hromádku si ho prohlížela. Oči jí jiskřily a najednou vypadala jako malá dívenka.

„Myslím, že máte pravdu!“ řekla. „Nemám čas, abych teď o tom moc přemýšlela,“ podívala se ke dveřím, kde viděla procházet mohutnou postavu s pytlem s cupaninou, „ale je na tom něco zvláštního.“ Položila papíry na stůl a srovnala je do úhledné hromádky.

„Jak pozoruhodné,“ řekla.

„To tedy ano, matko. Mohla byste s vaším nadáním říci, jaký je to vzorec? Bude to těžké; mám důvod domnívat se, že je to nějaká šifra, jazyk zprávy je anglický, ale text písně je v němčině.“

Matka Hildegarda vypadala trošku překvapeně.

„Angličtina? Jste si jistý?“

Jamie zakroutil hlavou. „Jistý si nejsem, ale myslím si to. Z jednoho důvodu, a tím je země původu; píseň byla odeslána z Anglie.“

„Dobrá, monsieur,“ řekla a pozvedla jedno obočí. „Vaše žena mluví anglicky, že? Umím si představit, že byste obětoval její společnost, aby mi pomáhala při společném úsilí?“

Jamie se na ni podíval a usmál se jako její zrcadlový odraz. Podíval se dolů k nohám, kde si Bouton bručel pod vousy.

„Udělám s vámi dohodu, matko,“ řekl. „Pokud mě váš pes nekousne do zadnice, až odtud budu odcházet, moje žena je vaše.“

* * *

A tak jsem tento večer místo návratu domů do Jaredova domu v Rue Tremoulins večeřela se sestrami v konventu des Anges u jejich dlouhého stolu. Potom jsem se vrátila k večerní práci do soukromého pokoje k matce Hildegardě.

Její byt sestával ze tří místností. První byla zařízena jako obývací pokoj s určitou mírou bohatství. Koneckonců tam musela čas od času přijímat oficiální návštěvy. Druhý pokoj byl pro mě velký šok, hlavně proto, že jsem něco takového vůbec nečekala. Tak zaprvé jsem si myslela, že v tom malém prostoru nebude skoro nic, hlavně jsem nečekala velké cembalo ze zářivého leštěného kaštanu a zdobené malými ručně malovanými květinami rostoucími z pnoucího vína.

Na druhý pohled jsem si v pokoji všimla i dalších kousků nábytku, včetně knihovny, která se táhla po celé délce jedné stěny. Ta byla přeplněná knihami o hudbě a ručně psanými texty a skladbami podobnými té, kterou rozložila na stojan před cembalem.

Pokynula mi, abych si sedla na malé křeslo před sekretářem u protější stěny.

„Najdete tam prázdný papír a inkoust, milady. A teď se pojďme podívat, co nám tento malý úryvek hudby může říci.“

Noty byly psány na tlustém pergamenu, řádky notového záznamu byly přes celou stranu. Všechny noty, značky i mezery byly zaznamenány s velkou pečlivostí; to byla evidentně poslední kopie, záznam načisto; nebyl to koncept, ani narychlo napsané noty. V horní části listu byl nápis ‚Lied des Landes‘. Lidová píseň.

„Ten titul naznačuje, že se bude jednat o něco jednoduchého, jako například volkslied,“ řekla matka Hildegarda a ukázala svým dlouhým kostnatým prstem na list. „Ale kompozice ukazuje na něco zcela jiného. Můžete to zazpívat?“ Její velká ruka s krátkými nehty a velkými klouby přejížděla opatrně po jednotlivých notách.

Naklonila jsem se přes matčino rameno v černé róbě a zazpívala jsem první tři řádky písně, snažila jsem se o co nejlepší německou výslovnost. Potom přestala hrát a otočila se, aby se na mě podívala.

„To je základní melodie, která se potom v různých variacích opakuje – ale v jakých variacích! Už jsem něco podobného viděla. Od jednoho malého starého Němce, který se jmenoval Bach; sem tam mi něco poslal,“ a mávla rukou směrem k polici s rukopisy. „Nazýval je ‚Invencemi‘ a byly opravdu velice chytré; hrály se simultánně ve dvou nebo třech tóninách. Toto,“ našpulila rty směrem k ‚Písni‘ před námi, „je jednou z jeho imitací. Ve skutečnosti bych přísahala…,“ mumlala si něco pro sebe, odsunula lavici z ořechového dřeva a došla až ke knihovně. Prsty rychle přejížděla po hromadách rukopisů.

Našla, co hledala, a vrátila se na lavici se třemi svitky rukopisů.

„Tady je ten Bach. Je to už hodně staré, několik let jsem se na to už ani nepodívala. Ale i tak jsem si téměř jistá…“ Odmlčela se a rychle mezi Bachovými svitky na svých kolenou listovala. Sem tam se podívala na ‚Píseň‘ na stojánku.

„Ha!“ vykřikla triumfálně a podávala mi jeden z Bachových kousků. „Vidíte?“

Papír měl titulek ‚Goldbergovy variace‘, který byl naškrábaný a trošku rozmazaný. S jistou úctou jsem se dotkla papíru, polkla jsem a podívala se zpět na ‚Píseň‘. Trvalo mi to jen chvíli, než jsem si porovnala, co měla na mysli.

„Máte pravdu, je to stejné!“ řekla jsem. „Sem tam je někde jiná nota, ale v podstatě je to stejné jako Bachův originál. To je zvláštní!“

„Viďte?“ řekla tónem hlubokého uspokojení. „A teď, proč ten anonymní skladatel krade melodie a předělává je takovým zvláštním způsobem?“

To byla čistě rétorická otázka a já se ani nenamáhala s odpovědí, naopak jsem sama položila další.

„Je dneska Bach populární, matko?“ neslyšela jsem ho hrát v žádném salonu, který navštěvuji.

„Ne,“ řekla a zakroutila hlavou, když se na list podívala. „Ve Francii není pan Bach moc známý; myslím, že tak před patnácti dvaceti lety byl celkem oblíbený v Německu a Rakousku, ale ani tam se jeho hudba moc veřejně nehrála. Obávám se, že jeho hudba není z těch, které přetrvají; je velice rafinovaná, ale není citová. Hmmm. Vidíte tady?“ Ukazováčkem poklepávala na různá místa, jak rychle listovala mezi stránkami.

„Opakuje stejnou melodii – ale v jiné tónině. Myslím, že to je to, co upoutalo vašeho manžela. Připadá to zvláštní někomu, kdo neumí číst notové záznamy.“

„V tak krátkém záznamu se pětkrát mění tónina,“ řekla a poťukávala si prstem na list jako na důkaz. „Ale ty změny vůbec žádný smysl nedávají, tedy alespoň z pohledu hudby. Podívejte, ta základní linie je úplně stejná, ale posouváme se z B na A. Je to opravdu podivné!“

„Opravdu nezvyklé,“ řekla jsem. Pokud se použije G do sekce D, je to stejné jako v případě A. Jinými slovy, vůbec nedávalo smysl, aby se měnily tóniny.

„Neumím německy,“ řekla jsem. „Můžete nám to, matko, přeložit?“

Přikývla a záhyby její černé plachetky se pohnuly, malé oči upřené na rukopis.

„To je ale bídná lyrika!“ mumlala si pro sebe. „Obecně bych od Němců čekala báječnou poezii, ale tohle… no stejně…“ Odmlčela se a zatřásla závojem. „Musíme předpokládat, že pokud má váš manžel pravdu, že je to nějaká šifra, potom bude zpráva ukrytá mezi řádky. Slova sama o sobě nemusí být honosná.“

„A co v překladu znamenají?“ zeptala jsem se.

„Má pastýřka skotačí se svými ovečkami mezi zelenými kopci,“ četla. „Příšerná gramatika, samozřejmě v poezii je jistá svoboda, aby se neporušil rým, což se často u milostných písní stává.“

„A vy víte hodně o milostných básních?“ zeptala jsem se zvědavě. Matka Hildegarda je dnes večer samé překvapení.

„Každá kvalitní hudba je svým způsobem milostná píseň,“ odpověděla věcně. „Ale co se týče toho, co máte na mysli – ano, viděla jsem jich už opravdu hodně. Když jsem byla mladá dívka,“ a její velké bílé zuby se zaleskly v úsměvu, až bylo těžké představit si ji jako malé dítě. „Byla jsem něco jako zázračné dítě. Mohla jsem zahrát zpaměti vše, co jsem slyšela, a v sedmi jsem složila svou první skladbu.“ Ukázala k cembalu, které se lesklo.

„Má rodina byla bohatá; kdybych byla muž, tak bych se nepochybně stala hudebníkem.“ Mluvila jednoduše, beze stop lítosti.

„Ale vždyť jste i tak mohla skládat hudbu, kdybyste se vdala?“ zeptala jsem se zvědavě.

Matka Hildegarda rozhodila ruce, což bylo ve světle lampy groteskní gesto. Viděla jsem ty ruce ošetřovat poraněné kosti, rovnat klouby nebo vytahovat zakrvácenou hlavičku dítěte, které vykouklo mezi stehny své matky. A teď jsem ty prsty viděla, jak se lehce dotýkají ebenu na cembalu.

„No,“ řekla po chvíli zaváhání, „může za to svatý Anselm.“

„Opravdu?“

Usmála se mému výrazu, její tvář změněná z jejího běžného výrazu.

„Ale ano. Můj kmotr, starý Král Slunce,“ dodala ledabyle, „mi dal knihu ‚Životy svatých‘, když mi bylo osm. Byla to nádherná kniha,“ zavzpomínala, „se zlacenými stránkami a zdobenou vazbou; byl to spíše klenot než literatura. Přečetla jsem si ji. I když jsem přečetla všechny příběhy – hlavně ty o mučednících – v příběhu svátého Anselma bylo něco, co se dotklo mé duše.“

Zavřela oči, zaklonila hlavu a vzpomínala.

„Svatý Anselm byl moudrý a vzdělaný muž. Byl to biskup, muž, který dbá o své stádečko, stará se o jejich potřeby i duševní rozpoložení. Příběh se zabýval celou jeho prací a končil slovy ‚A tak umřel, tím završil svůj užitečný život a získá korunu v Království‘.“ Odmlčela se a položila si ruce na kolena.

„Bylo tam něco, co mě silně zasáhlo. ‚Užitečný život‘.“ Usmála se na mě. „Uměla bych si představit mnohem horší epitafy, než je tento, milady.“ Najednou rozhodila rukama a pokrčila rameny.

„Přála jsem si být užitečná,“ řekla. Potom ale ukončila neplodnou konverzaci a vrátila se zpět k hudbě na stojánku.

„Tak,“ řekla. „Zvláštní je ta změna tónin. Co se s tím dá dělat?“

Chtěla jsem vykřiknout a otevřela jsem ústa. Když jsme před tím mluvili francouzsky, vůbec jsem si toho nevšimla. Ale když jsem poslouchala matku Hildegardu, jak vypráví svůj příběh, uvažovala jsem v angličtině, a když jsem se podívala zpět na tu hudbu, tak mě to praštilo do očí.

„Co je?“ zeptala se mě řeholnice. „Něco vás napadlo?“

„Klíč!“ řekla jsem a napůl se usmála. „Ve francouzštině je houslový klíč note tonique, ale název pro předmět, který odemyká zámek…“ A ukázala jsem na velký svazek klíčů – které nosila běžně s sebou – a který matka odložila na poličku na straně, když jsme vešli. „To je passe-partout, že?“

„Ano,“ řekla a tázavě se na mě dívala. Dotkla se klíče. „Une passe-partout. Tento,“ řekla a ukázala na zoubky, „se nejčastěji nazývá clef.“

„Clef!“ vykřikla jsem pobaveně. „Perfektní!“ a ukázala jsem prstem na list s hudbou před námi. „Podívejte, ma mére, v angličtině to je stejné. ‚Klíč‘ je hudební znak i výraz pro předmět, který odemyká. Ve francouzštině je clef klíč a v angličtině se ten výraz také používá v hudbě. A klíč v hudbě je i klíčem k šifře! Kterou vytvořil Angličan s opravdu zvláštním smyslem pro humor,“ dodala jsem.

Potom už nebylo tak těžké šifru odhalit. Pokud byl autorem Angličan, zpráva potom byla s největší pravděpodobností také v angličtině. To znamená, že německá slova měla být jen zdrojem písmen. A když jsem viděla Jamieho schopnosti předtím při luštění a prohazování písmen, stačilo mi už jenom pár pokusů, abych na vzorec přišla.

„Dvě snížení půltónu znamenají, že se musí číst každé druhé písmeno a začíná se na začátku sekce,“ řekla jsem a horečně jsem začala zapisovat výsledek. „Tři půltóny výš znamenají každé třetí písmeno a začíná se na začátku sekce. A němčinu použil nejen na zmatení, ale i proto, že má tolik slov. Chce to v němčině minimálně dvakrát tolik slov, aby člověk řekl to stejné, co v angličtině.“

„Máte na nose inkoust,“ všimla si matka Hildegarda. Koukala mi přes rameno. „Dává to smysl?“

„Ano,“ řekla jsem a najednou mi vyschlo v ústech. „Ano, dává to smysl.“

Po rozšifrování byla zpráva krátká a prostá. A také velice zneklidňující.

„Anglická práva Jeho Výsosti čekají na své znovunastolení. Padesát tisíc liber je mu k dispozici. Jako projev dobré víry mu budou vyplaceny pouze osobně, při vstupu Jeho Výsosti na anglickou půdu,“ četla jsem. „A jedno písmeno mi přebývá, je to ‚S‘ ale nevím, zda je to nějaká značka autora nebo jen musel dodržet německou gramatiku.“

„Hmmm.“ Matka Hildegarda se zvědavě podívala na napsanou zprávu a potom na mě. „Vy už to samozřejmě víte,“ řekla a pokývla hlavou, „ale ujistěte prosím i svého manžela, že to všechno budu držet v tajnosti.“

„Nepožádal by vás o pomoc, kdyby vám nedůvěřoval,“ protestovala jsem.

Pozvedla obočí až ke kraji plachetky a poklepala prstem na svitky papírů.

„Pokud je toto něco, čím se váš manžel zaobírá, tak potom nemůže důvěřovat nikomu. Ujistěte ho, že na mou čest se spolehnout může,“ řekla suše.

„Řeknu mu to,“ řekla jsem s úsměvem.

„A proč, chére madame,“ řekla, když se na mě podívala, „vypadáte tak bledě! Já také často zůstávám vzhůru dlouho do noci, když pracuji, takže si času nevšímám, ale pro vás už musí být pozdě.“ Podívala se na svíce, které odměřovaly čas a které stály na malém stolku u dveří.

„No to je něco! Tolik hodin. Mám zavolat sestru Madeleine, aby vás odvedla do vašeho pokoje?“ Jamie váhavě souhlasil, když matka Hildegarda navrhla, abych přespala v konventu des Anges, abych se nemusela pozdě večer vracet domů.

Zakroutila jsem hlavou. Byla jsem unavená a od sezení na židli mě bolela záda, ale nechtěla jsem ještě jít do postele. Stejně bych teď po přečtení té zneklidňující zprávy neusnula.

„Dobrá, potom bychom si mohli dát malé občerstvení, na oslavu našeho úspěchu.“ Matka Hildegarda vstala a šla do vedlejšího pokoje, kde jsem zaslechla zvonění zvonce. Krátce na to přišla jedna ze sester, která měla službu, a nesla podnos s teplým mlékem, s koláčky s polevou a za ní cupital Bouton. Sestra položila koláč na malý porcelánový talířek a položila ho na zem před něj, vedle něj potom položila misku s mlékem.

Zatímco jsem usrkávala teplé mléko, matka Hildegarda odložila zdroj naší práce na stranu, vytáhla ze sekretáře jiný rukopis a položila ho na stojánek před cembalem.

„Něco vám zahraji,“ oznámila nám. „Pomůže vám to naladit se na spánek.“

Hudba byla tichá a uklidňující, oscilovala mezi sopránem a basem, ale neměla tu sílu Bacha.

„Je to vaše skladba?“ zeptala jsem se a vyčkala jsem na pauzu, kdy otáčela listy.

Zakroutila hlavou, aniž se otočila.

„Ne. Napsal to můj přítel, Jean Philippe Rameau. Dobrý teoretik, ale nepíše s vášní.“

Musela jsem si zdřímnout, jak hudba zklidnila mé smysly. Vzbudila jsem se, až když jsem u ucha uslyšela šepot sestry Madeleine a její teplý pevný stisk pod mým ramenem. Pomohla mi vstát a někam mě odváděla.

Ohlédla jsem se a viděla jsem široká ramena matky Hildegardy a její plachetku, zatímco hrála a zapomněla na svět, který se skrýval za svatyní jejího pokoje. Na zemi jí u nohou ležel Bouton, čumák na packách, jeho tělo natažené jako střelka kompasu.

* * *

„Takže,“ řekl Jamie, „už to možná nejsou jen řeči, dostalo se to trošku dál.“

„Možná?“ opakovala jsem po něm jako ozvěna. „Nabídka padesáti tisíc liber už vypadá jako pevné rozhodnutí.“ Padesát tisíc liber zhruba odpovídalo v dnešních poměrech ročnímu příjmu středně velkého vévodství.

Pozvedl jedno obočí a cynicky se podíval na rukopis s hudbou, který jsem přinesla zpět z konventu.

„Ano, ano. Nabídka jako tato je opravdu skutečná, ať už má na anglickou půdu vstoupit Karel, nebo Jakub. Pokud bude Karel v Anglii, tak se bude především snažit dostat se do Skotska. Ne,“ řekl a mnul si zamyšleně bradu, „co je na té zprávě zajímavé, je fakt, že je to první zmínka o tom, že se Stuartové – oba nebo minimálně jeden z nich – opravdu v současné době snaží o znovuzískání trůnu.“

„Minimálně jeden z nich?“ zdůraznila jsem. „Ty si myslíš, že v tom Jakub není zahrnutý?“ A podívala jsem se na zakódovanou zprávu s ještě větším zájmem.

„Ta zpráva je pro Karla,“ připomenul mi Jamie, „a pochází z Anglie – ne přes Řím. Fergus ji získal od normálního kurýra, byla v balíčku s anglickými pečetěmi. Nebyla od papežského kurýra. A cokoliv jsem viděl v Jakubových dopisech,“ zakroutil hlavou a zamračil se. Ještě se dnes ráno neholil, a tak paprsky ranního slunce mu ve vousech prozářily jeho měděné chloupky.

„Balíček byl otevřený; Karel to tedy už viděl. Nebylo na něm žádné datum, takže nevíme, kdy to k němu přišlo. A samozřejmě nemáme dopisy, které posílá Karel svému otci. Ale v Jakubových dopisech není zmínka o nikom podobném našemu skladateli, který dává závazné sliby pro vstup do Anglie.“

Už jsem začínala chápat směr, kterým mě vede.

„A Louisa de La Tour blábolila o tom, že anuluje jejich manželství a vezme si ji za manželku, jakmile se stane králem. Takže si myslíš, že on nemluvil jen tak do větru, aby jí imponoval?“

„Možná, že ne,“ řekl. Nalil si ze džbánu vodu do lavoru a umyl si vodou obličej, aby se potom začal holit.

„Takže je možné, že Karel jede na vlastní pěst?“ řekla jsem a byla vyděšená touto možností. „Takže Jakub ho sem vyšle, aby na Ludvíka udělal dojem a předstíral, že se o znovunastolení snaží, aby si tak udrželi svou hodnotu, ale…“

„Ale Karel to nepředstírá?“ přerušil mě Jamie. „Ano, vypadá to tak. Je tady někde ručník, Sassenachová?“ Oči měl zavřené, z tváře mu kapala voda a rukou šátral po stolku vedle sebe. Posunula jsem rukopis do bezpečí a natáhla se pro ručník, který byl položený v nohách postele.

Kriticky si prohlížel svou břitvu a přemýšlel, zda to s ní zvládne. Potom se sklonil k mému toaletnímu stolku se zrcadlem, aby si před holením namydlil tvář.

„Proč nazýváš barbarským to, že jsem si oholila nohy a podpaží a u tebe to barbarské není, když si holíš tvář?“ Zeptala jsem se a prohlížela si ho, jak natáhl horní ret dolů přes zuby, aby napnul kůži a pomalu se holil pod nosem.

„Ale je,“ řekl a ušklíbl se sám na sebe do zrcadla. „Ale když se neoholím, tak to strašně škrábe.“

„Nechal sis někdy narůst vousy?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Ne schválně,“ odpověděl a pousmál se, jak si holil jednu tvář, „ale sem tam jsem vousy měl, když jsem se nemohl holit – když jsem byl psancem ve Skotsku. Když jsem si měl vybrat mezi holením tupou břitvou v ledové vodě a škrábáním, tak jsem si vybral škrábání.“

Zasmála jsem se a prohlížela si ho, jak si dlouhým tahem holí čelist.

„S dlouhým plnovousem si tě neumím představit. Viděla jsem tě jen s malým strništěm.“

Koutkem se usmál, jak protáhl tvář, aby se mohl oholit i na druhé straně.

„Až nás příště pozvou do Versailles, zeptám se, zda bychom mohli navštívit královskou zoo. Ludvík tam má jednu obludu, kterou mu přivezl jeho kapitán až z Bornea. Říká se jí orangutan. Znáš ji?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „V londýnské zoo měli před válkou jeden pár.“

„Tak potom si umíš představit, jak bych asi vypadal s vousem,“ řekl a usmál se na mě, když skončil delikátní vyjednávání s křivkami své brady. „Neudržovaný a okousaný od molů. Jako vévoda Marigny,“ dodal, „ale v červené barvě.“

Ale to jméno mu něco připomnělo a vrátil se zpět k našemu tématu. Ručníkem si setřel z tváře zbytky mýdlové pěny.

„Takže na co si teď musíme dát pozor, Sassenachová,“ řekl, „je bedlivě sledovat Angličany v Paříži.“ Zvedl rukopis z postele a zamyšleně si ho prohlížel. „Pokud ho někdo chce opravdu v takovém rozsahu podporovat, myslím, že potom pošlou ke Karlovi nějaký předvoj. Pokud bych dával v sázku takové peníze, potom bych chtěl vidět, co za ně dostanu, ne?“

„Ano, to bych také udělala,“ odpověděla jsem. „A pokud budeme mluvit o Angličanech – kupuje Jeho Výsost brandy od tebe a Jareda anebo využívá služeb pana Silase Hawkinse?“

„Myslíš toho pana Silase Hawkinse, který tak moc chtěl znát, jaké je politické klima na Skotské vysočině?“ Jamie nade mnou zakroutil obdivně hlavou. „A já si myslel, že jsem si tě vzal, protože máš hezkou tvářičku a prdelku. A ty máš i mozek!“ Usmál se na mě.

„To nevím, Sassenachová, ale budu to vědět, než den skončí.“

16

Podstata síry

Princ Karel nakupoval brandy od pana Hawkinse. Kromě toho odhalení ale náš život pokračoval tak jako dříve. Francouzský Ludvík dál ignoroval Karla Stuarta. Jamie dál provozoval obchod s vínem a navštěvoval Karla Stuarta. Fergus dál kradl dopisy. Louisa, princezna de Rohan, se objevila na veřejnosti zavěšená do svého manžela, vypadala otekle, ale jen kvetla. Já jsem dále po ránu zvracela, odpoledne pracovala v L’Hopitalu a po večerech se usmívala za jídelní tabulí.

Udály se dvě věci, které vypadaly, že by naši věc posunuly správným směrem. Karla už život v ústraní unavil, a tak pozval Jamieho, aby s ním po večerech začal navštěvovat taverny – často bez přítomnosti jeho učitele pana Sheridana, který by je mohl omezovat a navíc už byl na podobné vylomeniny dost starý.

„Bože, ten chlap chlastá jako Dán!“ zvolal Jamie, když se vrátili z jednoho večerního popíjení levného vína. Prohlížel si kriticky velkou skvrnu vepředu na košili.

„Budu si muset objednat novou košili,“ řekl.

„To by stálo za to,“ řekla jsem, „pokud by ti v opilosti řekl něco cenného. A o čem tak povídá?“

„O lovu a ženských,“ řekl Jamie stručně a už to dále nerozebíral. V hlavě Karla Stuarta se ani tak nedržela politika, jako Louisa de La Tour, ale dokázal být diskrétní i za nepřítomnosti svého učitele pana Sheridana.

Druhá věc, která se udála, byla prohra monsieura Duverneyho, ministra financí, když hrál šachy s Jamiem. A ne jednou, ale opakovaně. A jak Jamie předpovídal, prohra pro něj znamenala ještě větší odhodlání zvítězit a my jsme byli opakovaně zváni do Versailles. Já jsem tam jen tak popocházela, sbírala drby a vyhýbala se výklenkům a Jamie hrál obyčejně šachy. Většinou ho obklopil obdivný dav, i když já jsem to zase až za tak moc zajímavý sport nepovažovala.

Jamie a ministr financí, malý buclatý mužík s nahrbenými rameny, byli skloněni nad šachovnicí a ani své okolí nevnímali. A to ani změť hlasů či cinkání skleniček za jejich zády.

„Málokdy se vidí něco tak nudného, jako jsou šachy,“ zašeptala jedna dáma druhé. „A oni tomu říkají zábava! To už bych se více pobavila při pozorování mojí komorné, jak vybírá pážatům blechy. Oni se u toho alespoň hihňají a kroutí.“

„Ani by mi nevadilo, kdyby se ten zrzek trošku kroutil a hihňal.“ řekla její společnice a šarmantně se usmála na Jamieho, který zvedl hlavu a díval se nepřítomně někam za monsieura Duverneyho. Její společnice ale zahlédla můj pohled a popíchla blondýnku do žeber.

Mile jsem se na ni usmála a bavila jsem se nad jejími rozpaky, kdy začala celá rudnout. A co se týče Jamieho, tak by mu mohla klidně svými buclatými prstíčky projíždět jeho hřívu a on by si toho ani nevšiml, jak byl zabrán do hry.

Zajímalo mě, o čem tolik přemýšlí. Určitě to nebyla hra; monsieur Duverney hrál sice dobrou poziční hru, ale opakoval pořád stejné manévry dokola. Prostřední dva prsty na Jamieho pravé ruce se posunuly směrem ke stehnům, což byl krátký záblesk jeho maskované netrpělivosti. A já už si byla jista, že ať už myslí na cokoliv, hra to není. Trvalo to možná další půl hodinu a už držel krále monsieura Duverneyho ve své dlani.

Vedle mě stál vévoda de Neve. Viděla jsem jeho malé tmavé oči přišpendlené na prstech Jamieho a potom zmizel. Na chvíli se ještě zarazil, prohlížel si šachovnici, a potom se vydal zvýšit svoji sázku.

Na chvíli se u mého ramene zastavilo páže a podlézavě mi nabízelo další skleničku vína. Mávla jsem na něj, aby šel pryč. Už jsem toho za večer vypila dost, že se mi točila hlava a nohy mi ztěžkly.

Rozhlížela jsem se po místě, kam bych se posadila, když jsem zahlédla hraběte St. Germaina na druhém konci místnosti. Možná to byl on, na koho se Jamie díval. V tu chvíli se na mě vévoda podíval; zíral na mne s úsměvem ve tváři. Nebyl to jeho normální výraz a ani se to k němu nehodilo. Vůbec mě to nezajímalo, jen jsem se jeho směrem co nejrozkošněji uklonila a potom jsem se vmáčkla do davu dam, které o něčem štěbetaly. Ale jakmile měly příležitost, snažily se stočit hovor na Skotsko a krále v exilu.

Ale celkově by se dalo říci, že znovunastoupení Stuartovců francouzskou aristokracii moc nezajímalo. Když jsem tu a tam Karla Stuarta zmínila, jedinou reakcí bývalo obrácení očí v sloup nebo pokrčení rameny. Navzdory dobrému postavení hraběte de Mar a dalších pařížských Jakobitů, Ludvík tvrdohlavě odmítal Karla na svém dvoře přijmout. A král v exilu, kterému chybí peníze a který není v králově oblibě, není zván do společnosti a nemůže se tak seznámit s bohatými bankéři.

„Král není vcelku moc potěšen, že sem jeho bratranec přijel, aniž by se obtěžoval požádat o svolení,“ řekla mi vévodkyně Brabantská, když jsem nadhodila téma. „Nechal se slyšet, že co se týče jeho, Anglie může zůstat protestantská,“ svěřila se. „A pokud se Angličan bude smažit v pekle společně s Jiřím Hanoverským, tak tím lépe.“ Našpulila rty jako výraz sympatií. „Je mi líto,“ řekla. „Já vím, že to pro vás a vašeho manžela musí být děsivé, ale opravdu…“ Pokrčila rameny.

Myslím, že bychom se s tím dokázali nějak vyrovnat, pomyslela jsem si, a vyrazila jsem dál sbírat další střípky informací. Ale dnes večer jsem moc úspěšná nebyla. Jakobité, jak jsem pochopila, jsou velice nudní.

„Věž táhne na pětku na pěšáka,“ mumlal si Jamie večer, když jsme se chystali do postele. Znovu jsme zůstali jako hosté v paláci. Protože hráli šachy docela dlouho přes půlnoc, ministr nechtěl ani slyšet o tom, že bychom v tuto dobu jeli zpět do Paříže. Ubytovali nás v malém apartmá – všimla jsem si, že toto je o úroveň či dvě výše než to minule. Tady máme peřiny a výhled na jih na květinové záhony.

„Tak věž, ano?“ řekla jsem a se zavrněním se protáhla pod peřinou. „Bude se ti dnes v noci zdát, jak hraješ šachy?“

Jamie přikývl a zívnul, až si skoro vykloubil čelist a oči mu začaly slzet.

„To ano, určitě. Doufám, že tě nebudu budit, Sassenachová, až budu dělat rošádu.“

Skrčila jsem si nohy a užívala si odpočinku, kdy jsem na nich nemusela nést svou rostoucí váhu, a když jsem je natáhla, ulevilo se mi v bedrech.

„Můžeš klidně spát na hlavě, když chceš,“ řekla jsem a sama jsem zívala. „Dnes večer mě nic nevzbudí.“

Málokdy jsem se mýlila více než tentokrát.

Zdálo se mi o našem miminku. Už bylo velké skoro jako by mělo být při porodu a kopalo mě do mého opuchlého břicha. Položila jsem si ruce na něj a masírovala si napnutou pokožku, abych ho trochu uklidnila. Ale kroucení pokračovalo a já si ještě v polospánku uvědomila, že to není dítě, ale had v mých útrobách. Vylekala jsem se a zkroutila kolena, rukama jsem jezdila po břiše a hledala hlavu té stvůry, která se mi zažrala pod kůži. Pokožka byla na dotek horká a střeva se mi kroutily, až se samy změnily v hada a kousaly a štípaly, jak se nořily samy do sebe.

„Claire! Vzbuď se, drahá! Co se děje?“ Třesení a volání mě probralo a já začala vnímat své okolí. Byla jsem v posteli, Jamie mě objímal kolem ramen a přes sebe jsem měla přehozené prostěradlo. Ale had se mi i nadále zavrtával do břicha a já nahlas zaskučela a ten zvuk mě strašně vyděsil, stejně tak i Jamieho.

Strhnul ze mě přehoz a překulil mě na záda, snažil se mi stlačit kolena dolů. Já ale zůstávala pořád schoulená do klubíčka, tiskla si ruce na žaludek a snažila se zmírnit bodavou agónii, která mne paralyzovala.

Znovu přese mne přehodil pokrývku a vyběhl ven z pokoje, sotva se stihl zastavit, aby si ze židle vzal svůj kilt.

Já jsem stěží dokázala vnímat něco jiného než svůj vnitřní boj. V uších mi cinkalo a po tváři se mi řinul ledový pot.

„Madame? Madame?“

Pootevřela jsem oči a zahlédla komornou určenou pro naše apartmá, oči vystrašené a vlasy rozcuchané, jak se nade mnou sklání. Jamie, napůl nahý a ještě více vystrašený stál za ní. Zavřela jsem oči, zachroptěla, ale pak jsem viděla, jak ji chytil za rameno a zatřásl s ní tak, až jí lokny vypadly z jejího nočního čepečku.

„Potrácí? Je to tak?“

Zdálo se to velice pravděpodobné. Přetočila jsem se v posteli, jako kdybych se snažila potlačit ten proud bolesti, která pokračovala.

V pokoji se ozývalo více hlasů, většinou ženských, a ke mně se natahovalo několik rukou. Z hluku jsem slyšela promlouvat mužský hlas, byl to nějaký Francouz. Ve směru toho hlasu se natáhlo několik rukou a chytily mě za kotníky a ramena a snažily se mě na posteli narovnat.

Ruce mi sáhly pod noční košili a prohmatávaly bříško. Otevřela jsem oči, zrychlila dech a uviděla monsieura Fléche, královského lékaře, který klečel u postele a zadumaně se mračil. Měla bych se cítit polichocena tou královskou poctou, ale na to mi už nezbývalo dost sil. Zdálo se, že se charakter bolesti mění; když bolest v křečích zesílila, byla stejná. Ale teď se zdálo, že se pohybuje, že cestuje někde od horní části až do spodní části břicha.

„To není potrat,“ monsieur Fléche ujišťoval Jamieho, který se mu nakláněl přes rameno. „Nekrvácí.“ Viděla jsem jednu z přítomných dam, jak mu vyděšeně zírá na jizvy na jeho zádech. Chytila svou společnici za rukáv a ukazovala jí to.

„Možná je to žlučníkový záchvat,“ řekl monsieur Fléche. „Anebo játra.“

„Idiot,“ procedila jsem skrze zatnuté zuby.

Monsieur Fléche se na mě díval přes svůj docela velký nos. Aby zvýšil tento efekt, položil mi ruku na obočí a potom přikryl i oči, abych se už na něho nemohla dívat.

„S největší pravděpodobností to budou játra,“ říkal Jamiemu. „Žlučníkový záchvat způsobuje nahromadění špatných látek v krvi, které způsobují bolest – a tím i dočasnou poruchu,“ dodal autoritativně a stlačil mě ještě pevněji, jak jsem sebou házela tam a sem. „Mohla by vykrvácet. Plato, doneste umývadlo!“

Uvolnila jsem si jednu ruku a sundala jeho dlaň z mých očí.

„Dejte ode mne ruce pryč, vy jeden zatracenej šarlatáne! Jamie! Dohlédni na to, ať se mě s tímto ani nedotknou!“ Plato, asistent monsieura Fléche, se ke mně blížil s umývadlem a skalpelem, zatímco dámy v pozadí lapaly po dechu a ovívaly se vějíři, jak byly z nadcházejícího dramatu rozrušeny.

Jamie se celý bledý díval bezmocně na mě a na monsieura Fléche. Došel k rychlému rozhodnutí, chytil Plata a odtáhl ho od mé postele. Otočil ho a postrčil ke dveřím, skalpel vyhodil pryč. Dámy i komorné před ním ustupovaly a ječely.

„Monsieur! Monsier le chevalier!“ napomínal ho lékař. Když ho zavolali, dal si na hlavu paruku, ale už se nestačil obléci a rukávy jeho noční košile za ním vlály, jak běžel za Jamiem přes celou místnost a mával rukama jako pomatené strašidlo.

Bolest se znovu znásobila a zkroutila mi vnitřnosti, zalapala jsem po dechu a znovu se bolestí stočila do klubíčka. Když to trochu povolilo, otevřela jsem oči a viděla jednu z dam, oči upřené na mé tváři.

V jejích rysech problesklo poznání a s očima stále upřenýma na mě se sklonila k jedné z dam kolem ní. V místnosti bylo příliš hluku, abych ji mohla slyšet, ale na rtech jsem jí četla slova zcela jasně.

„Jed,“ řekla.

Bolest se s vnitřním bubláním přesunula úplně dolů a já si konečně uvědomila, co to je. Nebyl to potrat. Ani zánět slepého střeva a už vůbec ne játra. Nebyl to ani jed, přesněji řečeno. Bylo to hořké projímadlo z kůry.

* * *

„Vy,“ řekla jsem a výhružně se dívala na mistra Raymonda, který se v sebeobraně choulil za svůj pracovní stolek a jako záštitu měl vycpaného krokodýla. „Vy! Vy malý zatracený žabí červe!“

„Já, madonna? Ale já jsem vám nijak neublížil, ne?“

„Kromě toho, že jsem měla šílený průjem v přítomnosti asi třiceti lidí; pak jsem si myslela, že potrácím a mého manžela to vyděsilo k smrti, tak jinak jste mi vůbec neublížil!“

„Ach, váš manžel byl u toho?“ podíval se vylekaně mistr Raymond.

„To tedy byl,“ ujistila jsem ho. Ve skutečnosti se mi podařilo jen s velkými obtížemi přemluvit Jamieho, aby do obchodu s bylinkami nešel se mnou a s mistrem si to nevyřídil sám. Podařilo se mi přesvědčit ho, aby počkal venku v kočáře, zatímco já si šla promluvit s obojživelným majitelem.

„Ale nejste mrtvá, madonna,“ poukázal malý bylinkář. Neměl obočí, které by pozvedl, ale pohnula se alespoň jedna polovina jeho čela. „A to jste mohla být, vy to víte.“

Díky tomu nočnímu stresu a následné fyzické slabosti jsem tento fakt úplně opominula.

„Takže to nebyl jenom takový vtip?“ zeptala jsem se trochu slabě. „Někdo mě opravdu chtěl otrávit a já nejsem mrtvá jen proto, že vy nejste tak úplně bez skrupulí?“

„Možná že mé ohledy nejsou to jediné, co vás zachránilo, madonna; možná to byl jenom šprým – myslím, že jsou i jiní šarlatáni, od kterých se dá projímadlo sehnat. Já jsem tu substanci prodal za poslední měsíc jen dvěma osobám – ale nikdo z nich si ji nežádal.“

„Chápu.“ Zhluboka jsem se nadechla a setřela si rukavicí krůpěje potu z obočí. Takže tu máme dva potenciální traviče; to jsem opravdu potřebovala.

„A řeknete mi, kdo to byl?“ zeptala jsem se bez oklik. „Příště by mohli nakupovat u někoho jiného. U někoho, kdo nemá takové ohledy jako vy.“

Přikývl a jeho široká žabí pusa se zamyšlením zašklebila.

„To je možnost, madonna. A co se týče těch současných kupujících, tak se obávám, že vám to mnoho nepomůže. Byli to sluhové; ti jednali jen na pokyny svých pánů. Jednou z nich byla služebná od vévodkyně de Rambeau a toho druhého muže neznám.“

Bubnovala jsem prsty na pultu. Jedinou osobou, která mi vyhrožovala, byl hrabě St. Germain. Mohl si najmout anonymního sluhu, aby mu obstaral něco, o čem si myslel, že je to jed, a potom mi to mohl sám vylít do sklenice? Když jsem si promítla celý večírek ve Versailles, bylo by to možné. Sklenice vina nosili sluhové na podnosech, a ačkoliv se ke mně samotný vévoda nedostal na dosah, nebyl by to velký problém, aby uplatil sluhu, který by mi potom konkrétní sklenici podal.

Raymond si mě zvědavě prohlížel. „Zeptám se vás, madonna, udělala jste něco, co by proti vám mohlo vévodkyni popudit? Je to velice žárlivá žena; nebylo by to poprvé, kdy by vyhledala mé služby, aby se zbavila rivalky. Naštěstí její žárlivost nemá dlouhého trvání. Vévoda má velice zbloudilý pohled, jistě mi rozumíte – takže je neustále nějaká nová rivalka, která tu předešlou nahradí.“

Posadila jsem se, aniž by mě k tomu vyzval.

„Rambeau?“ řekla jsem a snažila se spojit si v hlavě jméno s tváří. Potom se mlha mé paměti vyjasnila a odhalila mi elegantně oblečené tělo a kulatou tvář, obojí smazané kýchnutím.

„Rambeau!“ vykřikla jsem. „Ale ano, potkala jsem toho muže, ale jediné, co jsem udělala, tak že jsem ho praštila vějířem přes tvář, když mi okusoval palce u nohou.“

„Jistým způsobem by mohlo být i tohle provokací pro vévodkyni,“ poznamenal mistr Raymond. „A pokud ano, tak jsem si skoro jist, že jste před dalším útokem uchráněna.“

„Děkuji,“ řekla jsem suše. „A pokud to nebyla vévodkyně?“

Malý lékárník na chvíli zaváhal a jeho oči se zúžily, jak se díval do ranního slunce, které sem prosvítalo přes skleněné výplně oken za mnou. Potom se rozmyslel a otočil se ke svému kamennému stolku a pokynul mi hlavou, abych šla za ním.

„Pojďte za mnou, madonna. Něco bych pro vás měl.“

K mému překvapení se zanořil pod stůl a někam zmizel. Když se nevracel, také jsem se sklonila a podívala pod stůl. V ohništi hořelo uhlí, ale na druhé straně byl malý prostor. A za stěnou za stolem, skrytý ve stínu, byl malý temný otvor.

Jen po malém zaváhání jsem si vykasala sukni a zanořila se pod stůl za ním.

Na druhé straně stěny byl prostor dost vysoký na to, abych se postavila, i když nebyl moc velký. Zvenku nikdo nemohl mít ani tušení, že tady je.

Dvě stěny tajné místnosti byly zaplněné poličkami, každá komůrka bez prachu a v naprosté čistotě a v každé se skrývala lebka nějakého zvířete. Natolik mě to ohromilo, že jsem udělal krok zpět; všechny ty prázdné oči se zdály, že civí přímo na mě a zuby obnažené k pozdravu.

Několikrát jsem zamrkala, než jsem byla schopna Raymonda alokovat. Ten se krčil dole ve své svatyni jako malý pomocníček. Ruce měl nervózně pozvednuté před sebou a prohlížel si mě, skoro jako kdyby spíše čekal, že začnu řvát nebo na něj skočím. Ale já neviděla jen řadu naleštěných kostí, a tak jsem se k nim vydala vpřed, abych si je pečlivě prohlédla.

Zdálo se, že má všechno. Malé lebky netopýra, myši i rejska, kosti byly průsvitné a malé ostré zoubky zuřivě vyceněné. Koňská lebka ohromného zvířete, které se zdálo tak mohutné, že by klidně smetlo k zemi i hordu Filištínů. Dále lebku osla, která přesně kopírovala mohutnou koňskou hlavu, jen ve zmenšení.

Lebky měly určité kouzlo, byly tak tiché a krásné a každá z nich měla v sobě stále něco ze svého majitele. Jako kdyby linie kosti měla na sobě stále kožešinu a peří, které kdysi nosívala.

Natáhla jsem se a jedné lebky se dotkla. Kost nebyla chladná, jak jsem očekávala, ale tak zvláštně netečná, jako kdyby teplo, které v sobě kdysi ukrývala, ještě zcela nevyprchalo.

Viděla jsem lidské ostatky, se kterými se nenakládalo s takovou úctou; lebky prvních křesťanských mučedníků naházené na hromadách v katakombách a pod nimi stehenní kosti vyskládané tak, že vypadaly jako nějaký panák.

„Medvěd?“ zeptala jsem se. Velká lebka s ostrými špičáky, jako mají psovité šelmy a jsou přizpůsobené k trhání, ale stoličky jsou ploché.

„Ano, madonna.“ Když Raymond viděl, že se nebojím, tak si oddechl. Pozvedl ruku a napodoboval obrys pevné masivní lebky. „Vidíte ty zuby? Žere maso, ryby.“ Ukazováčkem přejel po čelisti a po plochých stoličkách, „ale také různé bobule a ponravy. Nikdy nehladoví, protože sežerou všechno.“

Pomalu jsem se otáčela a prohlížela si je, obdivovala je a sem tam se i některé dotkla.

„Jsou úchvatné,“ řekla jsem. Mluvili jsme potichu, jako kdybychom se báli, že hlasitost by tyto spáče mohla probudit.

„Ano.“ Raymond se jich také jemně dotýkal, čelních kostí a jemného oblouku tváří. „Mají v sobě vlastnosti zvířete. Můžete z nich vyčíst hodně o tom, jací byli, a to jen z toho, co po nich zbylo.“

Otočil se k jedné menší lebce a poukázal na malé vypoukliny, které vypadaly jako balónky.

„Tady – ušní kanálky vedou sem a všechny zvuky se v lebce rozléhají jako ozvěna. Proto mají krysy tak dobrý sluch, madonna.“

„Tympanic bullae,“ řekla jsem a přikývla.

„Cože? Já latinsky moc neumím. Já je nazývám… po svém.“

„Tyto…“ a ukázala jsem nahoru. „Ty jsou výjimečné, že?“

„Ach, ano, madonna. To jsou vlci. Velice staří vlci.“ Sundal dolů jednu z lebek a podával mi ji velice opatrně. Čenich byl podlouhlý jako u psovitých šelem a s ostrými širokými zuby. Sagitální šev byl pevný a táhl se zezadu; památka na pevné krční svalstvo, které kdysi hlavu podpíralo.

Tyto nebyly tak měkce bílé jako ostatní, ale byly na nich skvrny a byly mnohem pečlivěji leštěné.

„Tyhle šelmy už neexistují, madonna.“

„Už neexistují? Tím máte na mysli, že vyhynuly?“ Znovu jsem se jí dotkla, byla jsem úplně fascinována. „A kde jste je proboha sehnal?“

„Sehnal jsem je pod zemí. Pocházejí z rašeliniště, byly pohřbeny několik stop pod povrchem země.“

Když jsem se podívala blíže, viděla jsem rozdíl mezi těmito a novějšími na protější stěně. Tato zvířata byla mohutnější než běžní vlci, čelisti měla tak mohutné, že by jimi mohla rozdrtit stehenní kost běžícího soba nebo rozsápat hrdlo jelena.

Při dotyku jsem se lehce zachvěla a vzpomněla si na vlka, kterého jsem zabila před věznicí Wentworth, a na jeho smečku, která mě potom pronásledovala v ledovém soumraku ani ne před šesti měsíci.

„Vy se vlků nebojíte, madonna?“ zeptal se Raymond. „Ani medvědi a lišky vás neděsí? To jsou také lovci a žerou maso.“

„Ano, ale ne moje,“ řekla jsem suše a vrátila jsem mu zpět časem ztmavlou lebku. „Cítím mnohem větší sympatie s naším přítelem sobem.“ A pohladila jsem vysoce vyčnívající čumák.

„Sympatie?“ Měkké černé oči si mě se zájmem prohlížely. „Je to velice zvláštní emoce, cítit něco ke kostem, madonna.“

„No… ano,“ řekla jsem mírně zahanbena, „ale ony prostě nevypadají jenom jako kosti, chápete. Chci tím říci, že nám něco naznačují a já cítím ty emoce ke zvířeti, které takto vypadalo. Nejsou to jen neživé objekty.“

Raymondova bezzubá ústa se roztáhla do široka a já si myslela, že jsem řekla nevědomě něco, co ho potěšilo, ale on neodpověděl.

„A proč to tady všechno máte?“ zeptala jsem se zničehonic, když jsem si uvědomila, že police s lebkami jsou asi těžko běžnou součástí lékáren. Možná ten vycpaný krokodýl, ale ne tohle všechno.

Pokrčil rameny.

„No, dělají mi svým způsobem společnost, když se věnuji své práci.“ A ukázal do rohu na svůj pracovní stůl. „A i když mi o sobě dokáží mnohé povědět, nejsou hluční, aby rušili mé sousedy. Pojďte sem,“ řekl a změnil náhle téma hovoru. „Něco pro vás mám.“

Šla jsem za ním ke kabinetu na konci místnosti a byla jsem zvědavá.

Nebyl to přírodovědec, ani vědec, tedy ne v tom smyslu, v jakém to chápu já. Nedělal si poznámky, náčrtky, ani záznamy, ze kterých by se jiní něco mohli dozvědět. Ale i tak jsem měla zvláštní pocit, že mě chce učit věcem, které sám zná – snad sympatii ke kostem?

Kabinet byl pomalován množstvím podivných znaků, různé spirálky a mezi nimi něco, co připomínalo pentagramy a kruhy; kabalistické symboly. Jeden dva jsem rozeznala, věděla jsem o nich z pátrání mého strýčka Lamba.

„Zajímáte se o kabalu, že?“ zeptala jsem se a prohlížela si symboly s jistým pobavením. To by vysvětlovalo tu skrytou pracovnu. Ačkoliv byl mezi francouzskou aristokracií a v literárních kruzích jistý zájem o okultismus, muselo se vše udržovat v tajnosti ze strachu před hněvem církve.

K mému překvapení se Raymond zasmál. Jeho prsty s nakrátko zastřiženými nehty se dotýkaly jednotlivých symbolů.

„To ani ne, madonna. Většina kabalistů je dosti chudá, takže jejich společnost často nevyhledávám. Ale ty symboly drží dál všechny zvědavce. Což ale není tak málo, pokud má pár cvičných kreseb takovou moc. Takže možná mají kabalisté pravdu, když říkají, že symboly sdružují moc?“

Usmál se na mě a otevřel dveře kabinetu. Viděla jsem, že je to ve skutečnosti dvojitý kabinet; pokud by nějaký čmuchal ignoroval symboly a dveře otevřel, uviděl by jen nezajímavý obsah skříňky v lékárně. Ale pokud se stisknou určitá místa ve správném pořadí, potom vyjedou ven i tajné zásuvky a odhalí tak své hluboké tajemství.

Vytáhl jednu zásuvku a vysypal si její obsah do dlaně. Prohlížel si obsah a potom mi podal jeden malý krystalický bílý kámen.

„Pro vás,“ řekl. „Na ochranu.“

„Cože? Magie?“ zeptala jsem se cynicky a obracela jsem kámen ve svých dlaních.

Raymond se zasmál. Držel dlaň nad stolem a nechal malé kamínky propadávat mezi prsty.

„Myslím, že byste to tak mohla nazývat, madonna. Mohl bych si za to dokonce i říci mnohem více.“ Konečkem prstu poklepal na jeden zelený krystal v hromádce barevných kamenů.

„Nemají v sobě více – a ani méně – magie než ty lebky. Můžeme je nazývat kosti země. Mají v sobě podstatu matečné půdy, ze které vyrostly. A pokud měla nějakou sílu, můžeš ji najít i v nich.“ A cvrnknul jednu nažloutlou hrudku mým směrem.

„Síra. Smíchej ji s jinými přísadami, přilož zápalku a exploduje. Střelný prach. Je to magie? Nebo je to jenom podstata síry?“

„Myslím, že to bude záležet na tom, s kým budete mluvit,“ poznamenala jsem a jeho tvář se rozzářila úsměvem.

„Pokud by vás někdy napadlo opustit manžela, madonna,“ řekl a zachichotal se, „buďte si jistá, že vy hladovět nebudete. Říkal jsem vám, že jste od řemesla, že?“

„Můj manžel!“ vykřikla jsem celá pobledlá. Najednou jsem si uvědomila lomoz ze vzdáleného obchodu. Ozvala se hlasitá rána, jak velká pěst s odpovídající silou dopadla na prodejní pult a hluboký hlas si s někým vyměňoval názor a přehlušil bublavý zvuk ostatních hlasů.

„Ježíši! Zapomněla jsem na Jamieho!“

„Váš manžel je tady?“ Raymondovi se rozšířily oči více než obvykle a i když nebýval bledý, teď úplně zbělel.

„Nechala jsem ho venku,“ vysvětlovala jsem a blížila jsem se k tajnému východu. Položil mi ruku na mou, tu ruku s bílým krystalem.

„Ten krystal, madonna. Říkal jsem, že vás bude chránit.“

„Ano, ano,“ řekla jsem netrpělivě, když jsem zaslechla vykřikovat zvenčí své jméno se vzrůstající hlasitostí. „A čím je tak výjimečný?“

„Je citlivý na jed, madonna. Změní barvu v přítomnosti mnohých nebezpečných složek.“

To mě zastavilo. Narovnala jsem se a zírala na něj.

„Jed?“ řekla jsem pomalu. „Takže…“

„Ano, madonna. Stále ještě můžete být v nebezpečí.“ Raymondova žabí tvář se ušklíbla. „A nemohu to říci s jistotou, ani od koho, protože to nevím. Pokud bych to zjistil, buďte si jista, že vám to povím.“ Jeho oči zamrkaly směrem k východu v krbu. Slyšela jsem křik na druhé straně zdi. „Ujistěte i vašeho manžela, madonna, prosím.“

„Nebojte se,“ řekla jsem mu a sehnula se pod nízkou římsu. „Jamie nekouše – tedy alespoň si to myslím.“

„Nebál jsem se jeho zubů, madonna,“ ozvalo se za mnou, když jsem se kachním krokem kolébala v popelu v krbu.

Jamie už sahal po jílci své dýky, když vtom mě zahlédl, jak se nořím z krbu, a zase ji odložil.

„Ach, tady jsi,“ poznamenal mile. Naklonil hlavu na stranu, pozoroval mě, jak si vyklepávám mour a popel ze své sukně a potom zachytil Raymondův pohled, který vykukoval pod stolem.

„A, tady je náš malý travič. Má nějaké vysvětlení, Sassenachová, anebo ho tady mám rovnou někam připíchnout?“ Nespouštěl z Raymonda oči a pokývnul hlavou ke zdi vnějšího obchodu, kde v řadě viselo několik vysušených ještěrek a žab připíchnutých k plsti.

„Ne, ne,“ řekla jsem spěšně, když se chtěl Raymond zase nořit zpět do své svatyně. „Řekl mi všechno. Ve skutečnosti mi hodně pomohl.“

Jamie s jistou váhavostí dýku odložil a já sáhla dolů a vytáhla Raymonda z jeho úkrytu. Snažil se před Jamieho pohledem ustupovat.

„Tento muž je váš manžel, madonna?“ zeptal se tónem, ze kterého jsem měla pocit, že doufá v odpověď ‚ne‘.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla jsem. „Můj manžel, James Fraser, pán z Broch Tuarach,“ řekla jsem a mávla rukou směrem k Jamiemu, jako kdybych snad mohla mluvit o někom jiném. Potom jsem ukázala na druhou stranu. „Mistr Raymond.“

„To už mi došlo,“ řekl Jamie suše. Uklonil se a natáhl k Raymondovi ruku. Ten sahal Jamiemu sotva pár palců nad pas. Raymond nabízenou ruku stiskl jen krátce a rychle ji zase odtáhl, nemohl překonat jemný třes. V úžasu jsem ho pozorovala.

Jamie pozvedl jedno obočí, potom se narovnal a opřel o konec stolu. Založil si na hrudi ruce.

„No tak fajn,“ řekl. „A co má být?“

Většinu jsem vysvětlovala já a Raymond to jen čas od času potvrdil jednoslabičnými slovy. Jindy byl malý lékárník plný vtipu a teď se zdál skleslý, seděl skrčeně na židli u krbu a vypadal, že ho něco trápí. Teprve až jsem vyprávění dokončovala a zmínila se o bílém kameni a pravděpodobně i jeho další potřebě – vypadal, že se probral a znovu ožil.

„Je to pravda, milorde,“ ujišťoval Jamieho. „Nevím, zda je v nebezpečí vaše manželka nebo vy sám anebo dokonce vy oba. Neslyšel jsem nic určitého, jenom jméno ‚Fraser‘ na místě, kde se jména zřídka vyslovují.“

Jamie se na něj ostře podíval. „Ano? A vy taková místa navštěvujete, Mistře Raymonde? A ti lidé, o kterých mluvíte, jsou vaši známí?“

Raymond se trošku nesměle usmál. „Já bych je spíše popsal jako obchodní konkurenci, milorde.“

Jamie zavrčel. „Hmmmm. A když někdo něco žádá, také by mohl dostat více, než chtěl.“ Sáhl na dýku na svém opasku a narovnal se.

„No, děkuji vám za varování, mistře Raymonde.“ Uklonil se lékárníkovi, ale ruku už mu znovu nepodal. „A ještě,“ pozvedl ke mně jedno obočí, „pokud vám má žena odpustí, potom já k tomu nemám co říkat. Ale,“ dodal, „i tak bych vám radil držet se zpátky v případě, že se zase vévodkyně staví. Tak už pojď, Sassenachová.“

Když jsme se kodrcali směrem k Rue Tremoulins, Jamie mlčel, díval se z okýnka kočáru a prsty nemocné ruky si bubnoval po stehně.

„Místo, kde se jména zřídka vyslovují,“ mumlal si, když kočár zabočil do Rue Gamboge. „To by mě zajímalo, co to může být?“

Vzpomněla jsem si na kabalistické symboly na Raymondově sekretáři a na předloktích mi vyskočila husí kůže. Vybavily se mi drby Marguerity o hraběti St. Germainovi a varování madame de Ramage. Řekla jsem o tom všem Jamiemu. „On to může považovat za pouhé obrázky,“ dokončila jsem myšlenku, „ale rozhodně zná lidi, kteří to tak nevidí. Anebo před kým tedy svůj kabinet skrývá?“

Jamie přikývnul. „Ano. Také jsem něco zaslechl – ale jen střípky o tom, co se u dvora děje. V tu chvíli jsem tomu nevěnoval pozornost, považoval jsem to za hlouposti, ale teď si to zjistím.“ Náhle se zasmál a přitáhl si mě blíže k sobě. „Pošlu Murtagha, aby St. Germaina sledoval. To teprve bude mít co do činění se skutečným démonem.“

17

Vlastnictví

Murtagh dostal úkol, aby sledoval dění u hraběte St. Germaina, ale kromě zpráv o četných návštěvách – obou pohlaví a všech společenských tříd – nevypozoroval nic zvláštního. Comte ale měl jednoho návštěvníka, který stál za zmínku – Karla Stuarta, který jednou odpoledne přišel, zdržel se asi hodinu a zase odešel.

Karel stále více vyhledával společnost Jamieho na svých toulkách po hospodách a pochybných městských čtvrtích. Osobně jsem si myslela, že to má co do činění s večírky Julese de La Tour de Rohan, které pořádal na oslavu těhotenství své ženy, což nemělo s Germainem nic společného.

Tyto expedice někdy trvaly až dlouho do noci a já už si zvykla chodit spát bez Jamieho. Vzbudil mě, když si lehl ke mně. Jeho tělo bylo prochladlé, jak šel noční mlhou, a z vlasů a kůže byl cítit kouř a chlast.

„On je tou ženou natolik posedlý, že skoro i zapomíná na to, že je následovníkem trůnu ve Skotsku a Anglii,“ řekl Jamie, když se z jedné takové výpravy vrátil.

„Bože, ten ale musí být naštvaný,“ řekla jsem sarkasticky. „Doufejme, že mu to vydrží.“

Asi o týden později jsem se ráno za úsvitu probudila a postel vedle mne byla prázdná. Prostěradlo poskládané a nedotčené.

„Je milord Broch Tuarach ve své studovně?“ zeptala jsem se vystrašeně Magnuse, který procházel halou v přízemí. Možná se jen Jamie rozhodl spát na sofa, aby mě nebudil.

„Ne, milady,“ řekl a podíval se nahoru na mne. „Šel jsem ráno otevřít závoru na vratech a zjistil jsem, že nebyla vůbec zavřená. Milord tedy tuto noc domů nepřišel.“

Ztěžka jsem dosedla na horní schod. Musela jsem vypadat vyděšeně, protože postarší majordomus skoro vysprintoval až nahoru.

„Madame,“ řekl a chytal mě za dlaň. „Madame, jste v pořádku?“

„Už mi bylo lépe, ale to není důležité. Magnusi, pošlete okamžitě nějakého lokaje k princi Karlovi na Montmartre. Ať se podívá, zda tam není můj muž.“

„Ihned to udělám, milady. A také k vám pošlu nahoru Marguerite, aby vám dělala společnost.“ Otočil se a spěchal dolů po schodech. Měkké pantofle, které si dnes ráno obul, vydávaly na naleštěné podlaze měkký šustivý zvuk.

„A Murtagha!“ Volala jsem za Magnusovými zády. „Přítele mého muže. Pošlete ho za mnou, prosím!“ První, co mě napadlo, tak že Jamie zůstal na noc ve vile Karla Stuarta. Pak jsem si ale uvědomila, že se mu něco mohlo stát, ať už náhodou nebo to byl něčí záměr.

„Kde je?“ Od spodního schodu se ozýval Murtaghův chraplavý hlas. Právě se probudil; na tváři měl ještě obtištěné stopy toho, na čem zrovna spal, a v záhybech košile měl slámu.

„Jak to mám vědět?“ odsekla jsem. Murtagh se vždy tvářil, jako kdyby každého z něčeho podezříval a potom byl rozčilen, že se to nepodařilo prokázat. Nicméně jeho pohled mě ujistil; pokud by se mělo něco stát, Murtagh vypadá jako osoba, která to zařídí.

„Včera v noci vyráželi ven s princem Karlem a nevrátil se. To je vše, co vím.“ Vstala jsem a naklonila se přes zábradlí, rukou si uhlazovala záhyby na hedvábné noční košili. V krbech se už zatopilo, ale ještě neměl oheň dost času na to, aby dům prohřál, a já se celá chvěla.

Murtagh se rukou poškrábal na tváři.

„Hmmm. Už šel někdo na Montmartre?“

„Ano.“

„Potom bych počkal, než se vrátí se zprávou. Pokud tam Jamie je, tak je to v pořádku. A pokud ne, tak třeba budou vědět, kde dělal společnost Jeho Výsosti a kdy.“

„A co když budou pryč oba? Co když se ani princ nevrátil domů?“ zeptala jsem se. Pokud byli v Paříži Jakobité, byli tu i lidé, kteří by stuartovskou linii chtěli zastavit. Zatímco vražda Karla Stuarta by nezajistila neexistenci povstání – protože má mladšího bratra Henryho – mohlo by to alespoň snížit Jamieho chuť na výlety, pokud ovšem od začátku vůbec nějakou měl.

Živě jsem si vybavila situaci, ve které Jamie našel Ferguse. Vraždy na ulici nebyly nic neobvyklého a v pařížských ulicích se pohybovaly tlupy darebáků.

„Drahá, měla byste se jít obléknout,“ poznamenal Murtagh. „Husí kůži vidím až odtud.“

„Ach! Ano, máte pravdu.“ Podívala jsem se na své ruce; přitiskla jsem si je k tělu, ale nepomohlo to, zuby mi dál cvakaly.

„Madame, ještě se z toho nachladíte!“ Marguerita šla rázně nahoru po schodech a já ji nechala, ať mě odvede do pokoje. Ohlédla jsem se dolů za Murtaghem, který si prohlížel špičku dýky, než ji zase zasunul zpět za opasek.

„Měla byste zůstat v posteli, madame!“ peskovala mě Marguerita. „Není to dobré pro dítě, abyste takto prochladla. Přinesu nahřívací pánev; kde máte župan? Hned si ho oblečte, tak je to dobře…“ Přetáhla jsem si tlustý vlněný župan přes mou tenkou hedvábnou košilku, ale ignorovala jsem Margueritu, abych nechodila k oknu, a rozevřela jsem okenice.

Ulice začínala zářit, jak vycházející slunce dopadalo na horní části kamenných fasád domů v ulici Rue Tremoulins. Venku už bylo rušno, i když bylo ještě brzy; služky i sluhové čistili schody nebo leštili měděné kování na dveřích, prodavači z vozíků prodávali ovoce, zeleninu a čerstvé ryby a vykřikovali názvy svého zboží přes celou ulici. Z přízemí velkých domů vykukovali kuchaři, aby si vyslechli nabídku prodavačů. Po ulici jel pomalu vůz s uhlím, táhl ho starý kůň, který vypadal, že by byl mnohem raději ve stáji. Ale po Jamiem ani památky.

Alespoň jsem dovolila Margueritě, aby mě odtáhla do postele, kam jsem se zanořila kvůli teplu, ale nemohla jsem usnout. Každý zvuk z ulice mě vytrhl z myšlenek a doufala jsem, že každý zvuk kroků po dlažbě bude následovat Jamieho hlas dole v hale. Mezi spánkem se mi zjevovala tvář hraběte St. Germaina. Je tak sám mezi francouzskou šlechtou a ještě napojen na Karla Stuarta. S největší pravděpodobností měl prsty i v tom prvním útoku na Jamieho… a na mě. Byl spojován s nechutnými machinacemi. Je možné, že by zařídil, aby zmizeli oba – Karel Stuart i Jamie? A v tuto chvíli nebyl rozdíl v tom, zda jeho pohnutky byly osobního nebo politického rázu.

A když se konečně dole ozvaly kroky, byla jsem natolik ponořena do myšlenek, jak leží Jamie s proříznutým hrdlem někde v příkopě, že jsem si vůbec neuvědomila, že je doma, dokud neotevřel dveře do ložnice.

„Jamie!“ vykřikla jsem radostí a posadila se na posteli.

Usmál se na mě, potom unaveně zívl a ani se neunavoval zakrýt si ústa. Viděla jsem mu až pěkně hluboko za košili na krk a mohla jsem si být jistá, že není proříznutý. Na druhou stranu vypadal dosti neupraveně. Lehl si na postel vedle mne, protáhl se a se zachroptěním se tam uvelebil.

„Co se ti to stalo?“ chtěla jsem vědět.

Otevřel jedno zarudlé oko.

„Potřebuji koupel,“ řekl a zase ho zavřel.

Natáhla jsem se k němu a přičichla. Ucítila jsem kouř typický pro uzavřené místnosti a vlhkou vlnu, to vše podtržené alkoholovými výpary – pivo, víno, whisky a brandy – které doplňovaly skvrny na košili. A to vše ještě doplněné příšerným levným parfémem, který to chvílemi všechno přehlušoval.

„To tedy potřebuješ,“ souhlasila jsem. Vyskočila jsem z postele, vyklonila se do chodby a zavolala na Margueritu, aby připravila vanu a vodu do ní. Od bratra Ambrose jsem na rozloučenou dostala několik kousků jemného mýdla s vůní růží. Ty měla přinést také.

Když komorná dostala úkol donést nádoby s vodou, obrátila jsem svou pozornost k hromadě na posteli.

Stáhla jsem mu boty a ponožky, rozepnula knoflíky na kiltu a potom mu ho sundala. Ruce mu reflexivně vystartovaly k rozkroku, ale mé oči se zaměřily jinam.

„Co se ti to proboha stalo?“ zeptala jsem se znovu.

Na stehnech měl několik dlouhých rudých škrábanců, které na bledé pokožce jasně zářily. A vysoko na stehně jedné nohy bylo něco, co bylo zcela jasným kousancem; otisky zubů byly ještě jasně vidět.

Služebná, která nalévala vodu, se na ně se zájmem zadívala a potom v tak delikátní situaci odvrátila zrak.

„Un petit chien?“ zeptala se. Malý psík? Nebo něco jiného. Ačkoliv jsem nebyla zběhlá v idiomech zdejší doby, velice rychle mi došlo, že les petits chiens chodí po ulici po dvou nohách a mají nalíčené tváře.

„A ven,“ řekla jsem krátce ve francouzštině s tónem hlavní komorné. Služebná rychle posbírala nádoby od vody a vypadla z místnosti, trošku trucovala. Otočila jsem se na Jamieho, který otevřel jedno oko a po pohledu na mou tvář ho zase zavřel.

„No?“ zeptala jsem se.

Místo odpovědi se otřásl. Po chvíli se posadil, dlaněmi si třel tvář, což vydávalo škrábavý zvuk. Tázavě pozvedl jedno obočí. „Nepředpokládám, že taková jemná dáma bude znát význam slovního spojení ‚soixante-neuf‘?“

„Už jsem ten výraz slyšela,“ řekla jsem, založila si ruce na hrudi a prohlížela si ho s jistou dávkou podezření. „A mohla bych se zeptat, odkud pochází tvé znalosti?“

„Navrhla mi to jedna dáma – pod nátlakem – kterou jsem potkal včera v noci.“

„A byla to shodou okolností ta dáma, co tě kousla do stehna?“

Podíval se dolů a zamyšleně si mnul kousanec.

„Hmm, ne. Ve skutečnosti to nebyla ona. Ta dáma se zaobírala jinými čísly. Myslím, že mluvila o šestce, devítka by ji odrovnala.“

„Jamie,“ řekla jsem a podupávala nohou, „kde jsi byl celou noc?“

Nabral si do dlaní vodu, vystříkl si ji do obličeje a nechal stékat kapky z hustých rudých vlasů na hruď.

„Hmmm,“ řekl a zamrkal, aby mu voda stekla z dlouhých řas. „No, asi bych ti to měl vysvětlit. Tak začalo to večeří v taverně. Potkali jsme tam Glengarryho a Millefleurse.“ Monsieur Millefleurse byl pařížský bankéř a Glengarry byl mladý Jakobita, vůdce jednoho z klanů MacDonellů. Byl to spíše pařížský návštěvník než její obyvatel a podle Jamieho se v Karlově společnosti objevuje až poslední dobou. „A po večeři jsme zašli k vévodovi di Castellotti na partičku karet.“

„A potom?“ zeptala jsem se.

Pravděpodobně další taverna. A potom další taverna. A potom zařízení, které má s tavernami některé rysy shodné, ale navíc je vybaveno slečnami se zajímavým vzhledem a ještě zajímavějším talentem.

„Talentem, co?“ řekla jsem při pohledu na kousanec na jeho noze.

„Bože, ony to dělaly na veřejnosti,“ řekl a evidentně se zachvěl. „Dvě z nich, přímo na stole. Přímo mezi kousky mufloního masa a vařenými bramborami. A kdouloňovým aspikem.“

„Mon dieu,“ řekla komorná, která se vrátila i s koupací vanou.

„Buďte zticha,“ řekla jsem a obrátila se na ni. Obrátila jsem znovu pozornost na svého manžela. „A potom se dělo co?“

Potom akce pokračovala za přihlížení všech hostů. Jamie ale posečkal, než Marguerita dolije další várku vody, aby zase pokračoval v líčení.

„…a potom si vzal Castellotti jednu buclatou rusovlásku a malou blondýnku do rohu a…“

„A co jsi celou dobu dělal ty?“ přerušila jsem jeho vysvětlování.

„Díval jsem se,“ řekl jako kdyby překvapen. „Není to sice vhodné, ale za daných okolností to byla asi jediná možnost.“

Mezitím, co to vyprávěl, zalovila jsem v jeho sporranu a vytáhla nejen malou peněženku, ale i široký kovový kroužek zdobený erbem. Zvědavě jsem si ho zkusila na prst. Byl mnohem širší než běžné prsteny, úplně mi na prstu visel.

„A komu patří tohle?“ zeptala jsem se a podržela ho Jamiemu před očima. „Vypadá to jako erb Castellottiho, ale ať patří komukoliv, musel by mít prsty jako klobásy.“ Castellotti byl vychrtlý Ital s propadlými tvářemi, který trpěl chronickou poruchou trávení. Není divu, tedy alespoň podle Jamieho vyprávění. Kdouloňový aspik, pitomec!

Podívala jsem se na Jamieho, který zrudnul od krku až po kořínky vlasů.

„Ehm,“ řekl a stíral si skvrnu od bláta z jednoho kolene, „to… se nedává na prst.“

„Tak potom…, pane Bože.“ Zadívala jsem se na kruhový předmět s novým zájmem. „Kriste pane…, už jsem o nich dříve slyšela…“

„Ty jsi o nich slyšela?“ zeptal se Jamie pobouřeně.

„Ale nikdy jsem žádný neviděla. Sedne ti?“ A natáhla jsem se, abych mu ho vyzkoušela. Automaticky si rukama přikryl své intimní partie.

Marguerita, která přinesla další vodu, ho ujišťovala. „Ne vous en faites pas, monsieur. I en ai dèja vu un.“ Nemějte obavy, pane. Už jsem takový viděla.

Díval se střídavě na mě a na služebnou a přitáhl si pokrývku do klína.

„Dost na tom, že jsem trávil noc ve společnosti, kde jsem musel bránit svou čest,“ řekl přísně.

„Bránil svou čest, ano?“ Pohazovala jsem si s kroužkem z ruky do ruky a chytala ho na ukazováček. „Dárek, že?“ zeptala jsem se, „nebo půjčka?“

„Dárek. Nedělej to, Sassenachová,“ řekl a trhnul sebou. „Vrací mi to nepříjemné vzpomínky.“

„Ach ano,“ řekla jsem a prohlížela si ho. „A teď k těm vzpomínkám…“

„Já nic nedělal!“ zaprotestoval. „Snad si nemyslíš, že bych něco takového dělal? Jsem ženatý muž!“

„A monsieur Millefleurs není ženatý?“

„Nejen, že je ženatý, on má i dvě milenky,“ řekl Jamie. „Ale on je Francouz – to je rozdíl.“

„Vévoda di Castellotti není Francouz – je Ital.“

„Ale je to vévoda. To je také něco jiného.“

„Opravdu? Nemyslím si, že by si to vévodkyně myslela také.“

„Když vezmu v úvahu, co se všechno vévoda od vévodkyně přiučil, tak si to nemyslím. Není už ta koupel připravena?“

Omotal se do přikrývky, přesunul se z postele do kouřící lázně a vstoupil do ní. Odhodil pokrývku a rychle se zanořil do vody, ale nebyl dost rychlý.

„Enorme!“ vykřikla služebná a pokřižovala se.

„C est tout,“ řekla jsem nazlobeně. „Merci bien.“ Sklopila oči, zrudla a odklopýtala.

Když se za ní dveře zavřely, Jamie se ve vodě uvolnil. V těchto dobách trvalo dlouho, než se vana naplnila, ale zase bylo možné si ji příjemně vychutnat. Jeho zarostlá tvář vypadala blaženě, jak se nořila do kouřící vody a potom horkem zčervenala. Oči měl zavřené a vlhkost na tváři mu prozářila široké lícní kosti a ještě více zdůraznila pytle pod očima.

„Mýdlo?“ zeptal se s nadějí v hlase a otevřel oči.

„Ale ano.“ Podala jsem mu jeden kousek a sedla jsem si na židli k vaně. Chvíli jsem ho pozorovala, jak se pečlivě drhne; pak jsem mu podala ručník a pemzu, se kterou si třel chodidla a lokty.

„Jamie,“ řekla jsem nakonec.

„Ano?“

„Nechci se přít o tvých metodách,“ řekla jsem, „a shodli jsme se, že můžeš také vyrážet… ale musíš opravdu…“

„Co, Sassenachová?“ přestal se mýt, hlavu sklonil na jednu stranu a prohlížel si mě.

„No dělat… dělat…“ Abych toho neměla málo, tak jsem zrudla stejně jako Jamie, ale nemohla jsem se vymluvit na horkou vodu.

Z vany se vynořila mohutná dlaň, ze které kapala voda. Položil mi ji na rameno. Vlhké horko proniklo tenkou látkou mého rukávu.

„Sassenachová,“ řekl, „co si myslíš, že jsem asi dělal?“

„No, ehm,“ řekla jsem a snažila se nedívat se na jeho škrábance na stehně. Zasmál se, ale neznělo to moc pobaveně.

„To tedy nemáš ve mě moc velkou důvěru!“ řekl sarkasticky.

Odtáhla jsem se od něj.

„Dobrá,“ řekla jsem, „pokud se něčí manžel vrátí domů se škrábanci a kousanci na stehnech a je z něj cítit parfém a navíc přiznává, že pobyl přes noc v pochybném domě…“

„A na rovinu ti řekne, že se celou noc jenom díval a nic nedělal?“

„A co ta noha, to nemáš jenom z koukání!“ Vykřikla jsem znenadání a pevně semknula rty. Cítila jsem se jako žárlivá hysterka, ale nic jsem si z toho nedělala. Slibovala jsem si, že to budu řešit v klidu, jako světačka, že přece Jamiemu důvěřuji – ale stejně, nelze dělat omelety, aby se nerozbíjela vejce. I kdyby se něco stalo…

Setřela jsem si vlhké místo na rukávu a cítila, jak hedvábí chladí. Vrátila jsem se zase ke svému počátečnímu konverzačnímu tónu.

„A ty stopy na noze jsi utrpěl v souboji, kdy jsi bránil svou čest?“ Ten lehký tón se nějak nedostavil. Když jsem poslouchala sama sebe, musela jsem uznat, že tón je dost vyčítavý.

Jamie se o tón moc nezajímal, podíval se na mě a vypadal, že chce odpovědět. Nadechl se, ale potom si to rozmyslel a zase vydechl.

„Ano,“ řekl klidně. Zalovil ve vaně mezi nohama a vytáhl mýdlo, hrubou bílou ulepenou kouli. Podržel ji na dlani.

„Pomůžeš mi umýt si vlasy? Když jsme jeli domů, Jeho Výsost mě pozvracela a já teď trošku páchnu.“

Chvíli jsem zaváhala, ale pak jsem olivovou ratolest přijala – tedy alespoň prozatím.

Pod jeho jemnými namydlenými vlasy jsem cítila jeho silnou lebku a přes mohutná záda byly znatelné stopy po jizvách. Zanořila jsem mu palce mezi krční svaly a on se pod mými doteky uvolnil.

Po jeho křivkách ramen mu stékaly bublinky mýdla a moje ruce je následovaly, aby mu je rozetřely po celém těle a vypadaly tak, jako kdyby po jeho kůži plavaly.

On je mohutný, pomyslela jsem si. Když jsem mu pořád tak blízko, už si skoro jeho velikost neuvědomuji. Až teď, když jsem ho viděla zdáli mezi tolika menšími muži, a znovu mě ohromila krása jeho těla. Ale teď seděl, kolena skrčená skoro až u brady a ramena zaplnila vanu od strany ke straně. Mírně se sklonil dopředu a nastavil mi tak záda plná jizev. Tlusté rudé čáry křižovaly tenčí bílé, které pocházely ze staršího bičování.

Jemně jsem se dotýkala jeho jizev a srdce se mi pohledem pozastavilo. Viděla jsem ty rány, když byly čerstvé, viděla jsem ho na pokraji šílenství z mučení a týrání. Ale já jsem ho uzdravila a on bojoval vší silou, aby byl zase celý a mohl se ke mně vrátit. Byla jsem tou něhou dojata, a tak jsem mu odhrnula vlasy na stranu a políbila ho zezadu na krk.

Najednou jsem se narovnala. Ucítil můj pohyb a otočil zlehka hlavu na stranu.

„Co je, Sassenachová?“ zeptal se a z hlasu byla cítit spokojenost.

„Celkem nic,“ řekla jsem a zírala na temně rudé fleky na jeho krku. Sestry ze čtvrti Pembroke byly zvyklé skrývat je pod pestrými šátky den poté, kdy měly schůzku s vojáky z nedaleké základny.

„Ne, nic,“ řekla jsem znovu a sahala pro konvici na stolku. Byla blízko u okna a na dotek ledová. Postavila jsem se za Jamieho a vylila mu ji na hlavu.

Rychle jsem si zvedla okraje své hedvábné noční róby, jak se voda přelila přes okraj. Otřásl se zimou, ale pořád byl natolik v šoku, že ještě nestačil zformulovat slova, která mu šla číst ze rtů. Pleskla jsem ho přes ně.

„Jenom díval, co?“ zeptala jsem se chladně. „Nepředpokládám, že by sis to nějak užíval, že?“

Zprudka se opřel ve vaně nazpět, až voda vyšplouchla přes okraj ven a rozprskla se na kamenné podlaze. Otočil se a podíval se po mně.

„Co mi to tady chceš říci?“ chtěl vědět. „Že jsem tam s nimi laškoval? Ano, jistě! Jistě, a koule mě z toho bolely, že jsem právě nic nedělal. A dost na to, aby se mi dělalo mdlo jen z pomyšlení, že bych se některé z těch kurev dotkl.“

Shrnul si padající vlasy z očí a podíval se na mě.

„Tohle jsi chtěla vědět? Už jsi teď spokojená?“

„Ne úplně,“ řekla jsem. Tvář mi hořela a já ji přitiskla k chladivému sklu na okně a ruce sepnuté na parapetu.

„Kdo se dívá na ženy s chutí u srdce, tak už se podle tebe dopustil cizoložství. Tak to vidíš?“

„A tak to vidíš ty?“

„Ne,“ řekl úsečně. „Já ne. A co bys dělala, kdybych si večer užil s prostitutkou, Sassenachová? Dala bys mi facku? Vykázala mě z ložnice? Vykázala mě z lože?“

Otočila jsem se a podívala na něj.

„Zabila bych tě,“ procedila jsem skrze zuby.

Pozvedl obě obočí a ret mu nedůvěřivě poklesl.

„Zabila bys mě? Bože, kdybych tě přistihl já s jiným chlapem, tak bych zabil jeho.“ Odmlčel se a jeden koutek jeho úst poskočil.

„Chápeš,“ řekl, „nebyl bych nadšen z toho, že bych tě s někým načapal, ale pořád by to byl ten chlap, koho bych zabil.“

„Typickej chlap,“ řekla jsem. „Vždycky mu unikne to hlavní.“

Odkašlal si.

„Opravdu jsem? Takže ty mi nevěříš? Chceš, abych ti to nějak dokazoval, Sassenachová, že jsem s nikým v posledních hodinách nespal?“ Postavil se a voda mu v kaskádách spadala po jeho mohutných nohách. Světlo z okna mu nasvítilo jeho zlatavé chloupky na těle a načervenalou kůži z horka. Vypadal jako čerstvě pozlacená socha. Krátce jsem se podívala dolů.

„Ha,“ řekla jsem s maximem pohrdání, které bylo možné do jediného slova vměstnat.

„Horká voda,“ řekl krátce a vystoupil z vany. „Neboj, nebude to trvat dlouho.“

„Tak,“ řekla jsem s jistou přesností, „to vidíš ty.“

Jeho tvář stále více rudla a zatnul pěsti.

„Pro tebe to nemá smysl, že?“ ptal se. „Bože, strávil jsem celou noc mezi nechutí a agónií, chlapi mě nařkli z toho, že se nechovám dost mužně, přijdu domů a manželka mě nařkne, že nejsem počestný! Mallaichte bas!“

Divoce se rozhlížel kolem, potom zmerčil své pohozené oblečení na zemi u postele a natáhl se pro něj.

„Na, tady máš!“ řekl a natahoval se pro pásek. „Tady! Pokud je samotné pomyšlení cizoložstvím a ty bys mě za cizoložství zabila, tak pak by bylo nejlepší, kdybys to udělala hned!“ A vytáhl dýku, deset palců oceli, a podával mi ji rukojetí ke mně. Narovnal ramena a já viděla jeho širokou hruď. Rozzuřeně se na mě podíval.

„Pokračuj,“ trval. „Nechceš být přece křivopřísežnice, ne? Jsi tak citlivá na svou čest, co?“

Bylo to pokušení. Ruce jsem měla spuštěné podél těla a chvěly se mi, měla jsem chuť chňapnout tu dýku a vrazit mu ji mezi žebra. Ale věděla jsem, že by mě nenechal bodnout ho, při tom pokusu by mě zastavil. Cítila jsem se směšně, potupeně. Odtáhla jsem se od něj, zahalená v hedvábí.

Po chvíli jsem uslyšela cinknutí dýky o podlahu. Stála jsem bez hnutí a dívala se z okna ven na zadní dvůr. Uslyšela jsem za sebou nějaké zvuky a podívala se do odrazu v okně. Má tvář vypadala jako bledý ovál s pocuchanými vlasy. Jamieho nahá postava se v odraze pomalu pohybovala, jako když někdo pod vodou hledá ručník.

„Ručník je na spodní poličce pod konvicí,“ řekla jsem a otočila se.

„Děkuji.“ Odhodil špinavou košili, se kterou se už začal utírat, a natáhl se pro ručník, aniž se na mě podíval.

Utřel si tvář a potom vypadal, že si něco rozmyslel. Odložil ručník a podíval se přímo na mě. Viděla jsem emoce v jeho tváři. Nakonec u nás u obou vyhrál zdravý rozum. „Omlouvám se,“ řekli jsme unisono. A zasmáli se.

Jeho vlhká kůže mi promočila hedvábí, ale mně to nevadilo.

O chvíli později mi něco mumlal do vlasů.

„Co?“

„Příliš blízko,“ opakoval a trošku se odtáhl. „Bylo to moc blízko, Sassenachová, a vyděsilo mě to.“

Podívala jsem se dolů na podlahu na dýku, kterou jsme tam zapomněli.

„Vyděsilo? Neviděla jsem v životě nikoho vyděšeného méně než ty. Věděl jsi moc dobře, že bych to nikdy neudělala.“

„Aha, tohle.“ Usmál se. „Ne, nemyslel jsem si, že bys mě zabila, i kdybys možná chtěla.“ Rychle vystřízlivěl. „Ne, to byly… dobře, ty ženy. Co jsem s nimi cítil. Opravdu jsem je nechtěl…“

„Ano, já vím,“ řekla jsem a natáhla se k němu, ale on nepřestal. Odvrátil se ode mě a vypadal ustaraně.

„Ale… to pomyšlení, myslím, že bys to tak nazvala… to bylo… příliš podobné tomu, co cítím i k tobě a to… no, nepřišlo mi to správné.“

Odvrátil se a ručníkem si sušil vlasy, takže jeho hlas jsem slyšela zastřeně.

„Vždycky jsem si myslel, že to bude jednoduché vyspat se s nějakou ženou,“ řekl měkce. „Ale teď… chci padnout tváří k tvým nohám a modlit se k tobě,“ odhodil ručník a natáhl se, aby mě uchopil za ramena, „a zároveň tě přede mnou srazit na kolena a držet tě tak s rukama v tvých vlasech a tvá ústa by mě laskala… a obojí chci naráz, Sassenachová.“ Vjel mi rukama do vlasů a potom mi pevně sevřel obličej.

„Vůbec sám sobě nerozumím, Sassenachová! Anebo možná ano.“ Pustil mě a odvrátil se. Jeho tvář už byla dávno suchá, ale on se sehnul pro ručník a třel si ji znovu a znovu. Jeho strniště vydávalo škrábavý zvuk, jak drhlo o jemný ručník. Hlas měl pořád tichý, stěží jsem ho ze vzdálenosti pár stop slyšela.

„Takové věci, myslím jejich vědomí, se ke mně dostavily krátce po… po Wentworthu.“ Wentworth. Kde odevzdal svou duši, aby zachránil mou, a podstoupil ukrutné mučení.

„Nejdřív jsem si myslel, že Jack Randall mi část duše ukradl, ale potom jsem zjistil, že to bylo ještě horší. Všechno bylo jen mé a tak to zůstalo; bylo to jen tak, že on ji vzal a ukázal mi ji, abych to pochopil i já. To je to, co udělal a já mu to nemohu prominout. Ať za to jeho duše shnije!“

Ruka s ručníkem mu poklesla a on pohlédl na mě, tvář měl po těžké noci znavenou, ale oči vypadaly naléhavě.

„Claire. Cítit tvé malé kosti na krku mezi mýma rukama, tu jemnou kůži na bradavkách a na tvých pažích… Bože, jsi má žena, kterou budu milovat a ctít celý svůj život. Ale i tak tě chci políbit tak drsně, abych ti poškrábal jemné rty a chci vidět stopy po svých prstech na tvé kůži.“

Odhodil ručník. Pozvedl ruce k očím, třásly se mu. Potom je pomalu položil dolů na mou hlavu jako při požehnání.

„Chci tě držet jako koťátko ve své košili, mo duinne, a zároveň ti chci roztáhnout stehna a tvrdě se s tebou pomilovat.“ Jeho prsty se mi zatnuly do vlasů. „Sám sobě nerozumím!“

Zaklonila jsem hlavu a udělala půl kroku vzad. Snad všechna krev byla na povrchu mé pokožky a po těle mi přeběhl mráz.

„A ty si myslíš, že u mě je to něco jiného? Nemyslíš, že cítím to stejné?“ chtěla jsem vědět. „Někdy tě chci kousnout tak tvrdě, až ucítím krev, anebo tě poškrábat tak hluboko, až budeš křičet?“

Pomalu jsem se natáhla, abych se ho dotkla. Kůži na hrudi měl teplou a vlhkou. Nehtem ukazováčku jsem mu přejela po bradavce. Zlehka jsem se ho dotýkala, přejížděla jsem nehtem nahoru, dolů, dokola a pozorovala malé skvrnky, jak mu vyskakují mezi chloupky.

Přitlačila jsem a sjížděla dolů, nehet zanechával na bledé pokožce sytou čáru. Celou dobu jsem se chvěla, ale neotočila jsem se.

„Někdy na tobě chci rajtovat jak na divokém hřebci a zkrotit si tě – víš to? To bych dokázala, ty to víš. Přivést tě až na pokraj a nechat tě lapat po dechu. Chci tě přivést až na pokraj zhroucení, a někdy bych to s potěšením udělala, Jamie! A přitom často myslím na to,“ hlas se mi zlomil a já musela polknout, než jsem zase mohla pokračovat. „Chtěla bych… podržet tvou hlavou u svých ňader a kolébat tě jako miminko, dokud bys neusnul.“

Oči jsem měla plné slz, že jsem ani pořádně neviděla jeho tvář; neviděla jsem, zda také nepláče. Pažemi mě pevně objal a jeho vlhký teplý dech mě pohltil jako monzun.

„Claire, ty mě jednou zabiješ, ať už s nožem nebo bez něj,“ zašeptal s hlavou zabořenou v mých vlasech. Sklonil se a zvednul mě, odnesl si mě do postele. Padl na kolena a položil mě na zmuchlané peřiny.

„Budeš teď se mnou spát,“ řekl tiše. „A pokud to bude nutné, zneužiji tě. A pokud se mi za to budeš chtít pomstít, potom dělej, jak umíš, má duše je tvá, i se svými temnými komnatami.“

Kůži na ramenou měl po koupeli krásně teplou, ale jak jsem mu rukama přejížděla po krku, třásl se a já si ho stáhla dolů k sobě.

To byla má poslední odplata, pochovala jsem ho a shrnula mu dozadu jeho napůl suché vlasy.

„A někdy,“ zašeptala jsem mu, „bych si přála, abys to byl ty, kdo je uvnitř mého bříška. Tak bych tě ochránila napořád.“

Jeho ruka, velká a teplá, se zvedla z postele a přejela mi po břiše, jako kdyby ho chtěla zaštítit a chránit.

„Já tebe také,“ řekl. „Já tebe také.“

* * *

Druhý den ráno jsem to poprvé pocítila. Pozorovala jsem Jamieho, jak se obléká. Jemný pocit chvění, tak povědomý a zároveň úplně nový. Jamie byl ke mně otočen zády a oblékal si dlouhou košili a protahoval ramena, aby mu záhyby lněné látky dobře padly.

Ležela jsem klidně, čekala jsem a doufala, že se to znovu objeví. A opravdu, tentokrát jako série drobných rychlých pohybů, jako když bublinky plavou na povrch v syceném nápoji.

Najednou jsem si vzpomněla na coca-colu; ten zvláštní, tmavý šumivý americký nápoj. Jednou jsem ho ochutnala, když jsem večeřela s americkým plukovníkem, který nápoj podával jako delikatesu – kterou v době války byl. Nápoj byl v tlusté nazelenalé láhvi, která se nahoře zužovala a byla uzavřena víčkem, takže láhev měla tvar ženské postavy; pod krkem vypouklina a pod ní další a větší.

Pamatuji si, jak se miliony bublinek hnaly do zúženého hrdla, když se láhev otevřela; byly menší a jemnější než bublinky šampaňského, které vytrysknou do vzduchu. Položila jsem si jednu ruku na bříško.

Tam to bylo. Zatím tam ještě nebyl znát, nebo nebyla, i když už jsem si myslela, že by to tak mohlo být – ale pořád jsem to Něco cítila. Přemýšlela jsem, zda miminka mají pohlaví – myslím tím fyzické rysy – až po narození, aby po aktu vyvržení do světa bylo možné rozeznat, zda patří tam či onam.

„Jamie,“ řekla jsem. Svazoval si vlasy dozadu do culíku vzadu na krku a kolem si omotával kožený pásek. Hlavu natočil na bok, podíval se na mě a usmál se.

„Už jsi vzhůru? Je brzy, mo duinne. Ještě si běž trošku zdřímnout.“

Chtěla jsem mu to říci, ale něco mě zastavilo. Ještě to samozřejmě nemohl cítit. Nešlo říci, že by se o to nestaral, ale ty první pocity jsou takové soukromé; druhé tajemství sdílené mezi mnou a miminkem – to první bylo sdílení našeho vědomí, že embryo prostě existuje. Sdílení této vědomosti nás spojilo jako krev, která prochází námi oběma.

„Chceš, abych ti spletla vlasy do copánků?“ zeptala jsem se. Někdy, když šel do doků, mě požádal, abych mu vlasy spletla, aby je vítr necuchal. On mě vždy škádlil, že si je namočí do dehtu, jako to dělali námořníci, a problém se vyřeší navždy.

Zakroutil hlavou a natáhl se pro kilt.

„Ne, dnes jdu na návštěvu k princi Karlovi. A vzhledem k tomu, jaký tam má průvan, tak budu mít vlasy pořád v očích.“ Usmál se na mě a postavil se k posteli. Uviděl ruku, kterou jsem si položila na bříško, a položil zlehka svou na mou.

„Cítíš se dobře, Sassenachová? Už ti není tak špatně?“

„Už je to mnohem lepší.“ Ve skutečnosti už mé ranní nevolnosti ustupovaly, ale někdy mne přepadaly návaly na zvracení. Nesnášela jsem zápach smažených drštěk s cibulkou a musela jsem sluhům zakázat, aby toto oblíbené jídlo dávali na menu, protože pachy z kuchyně pronikaly jako duchové nahoru po schodišti. Potom na mě vyskočily nečekaně vždy ve chvíli, kdy jsem otevřela dveře svého pokoje.

„Dobře.“ Pozvedl mou ruku a na rozloučenou políbil mé prsty. „Běž ještě spát, mo duinne,“ opakoval.

Opatrně za sebou zavřel dveře, protože si myslel, že už spím, a zanechal mě v tichu brzkého rána. Byly slyšet jen vzdálené zvuky domácnosti tlumené dřevěným obložením.

Na protější stěně se zrcadlily bledé čtverce slunečních paprsků, které sem pronikaly oknem. Mohla bych říci, že to bude krásný den; jarní vzduch byl teplý a v zahradách ve Versailles kvetly švestky, květy byly bílorůžové a plné včel. Dnes budou určitě dvořané venku a budou si užívat toho počasí, stejně jako podomní obchodníci s trakaři, kteří na ulicích nabízí své zboží.

Stejně tak jsem si to užívala i já, osamocená a zároveň ne sama, ve svém kokonu ticha a tepla.

„Haló,“ řekla jsem tiše, jednu ruku položenou na křídlech motýla uvnitř mého těla.

ČÁST TŘETÍ

Smůla

18

Znásilnění v Paříži

V královské zbrojnici došlo k výbuchu, bylo to začátkem května. Později jsem se dozvěděla, že portýr nedával pozor a odložil louč na místo, kam neměl, a už o pár minut později největší zásoba střelného prachu a zbraní v Paříži vyletěla do vzduchu s takovým rachotem, že se vylekali holubi až u Notre Dame.

Byla jsem v práci v L’Hopitalu des Anges a samotný výbuch jsem neslyšela, ale určitě jsem zaznamenala jeho ozvěny. L’Hopital byl na druhém konci města, než byla zbrojnice, ale bylo tam tolik obětí, které rozváželi po všech nemocnicích, včetně té naší. Byli potlučení, popálení a sténali na hromadách na povozech nebo je jejich přátelé donesli ulicí na nosítkách.

Už byla úplná tma, když k nám donesli posledního raněného a než jeho ofačované tělo leželo mezi ostatními pacienty L’Hopitalu.

Ferguse jsem poslala domů se zprávou, že se dnes opozdím, když jsem viděla to množství práce, které ještě sestry u des Anges čeká. Vrátil se s Murtaghem a usídlili se venku dole na schodech; čekali na nás, aby nás doprovodili domů.

Když jsem se s Mary objevila na schodech, našla jsem Murtagha, jak demonstruje své umění v hodu nožem Fergusovi.

„Tak běž,“ řekl a byl k nám obrácen zády. „Narovnej se, budu počítat do tří. Jedna… dva… tři!“ Na ‚tři‘ nadhodil Fergus bílou cibuli, kterou držel, a nechal ji dopadnout a poskakovat po zemi.

Murtagh stál uvolněně, ruce natažené a špičku nože držel mezi prsty. Jakmile se cibule vymrštila, propnul zápěstí, rychle a ostře. Nic jiného se nepohnulo, jen jeho kilt, a cibule uskočila na stranu, propíchnutá nožem, padla smrtelně raněná k jeho nohám.

„B-bravo, pane Murtagh!“ volala Mary a usmívala se. Murtagh byl překvapen a otočil se, po jeho tváři se rozlil ruměnec, který jsem viděla ve světle, které sem prosvítalo přes dvojité dveře.

„Hmmm,“ řekl.

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho,“ řekla jsem na omluvu. „Vzalo to nějaký čas, než jsme každého uložili.“

„Och ano,“ odpověděl lakonicky. Otočil se k Fergusovi. „Dámy, pokusíme se sehnat kočár; už je pozdě na to, abychom tudy procházeli pěšky.“

„Žádné tady nejsou,“ řekl Fergus a pokrčil rameny. „Během poslední hodiny jsem proběhal celou ulici a každý volný kočár ve městě jel do zbrojovny. Myslím, že bychom nějaký mohli chytit v ulici Rue du Faubourg St.-Honoré.“ Ukázal na konec ulice, kde byl tmavý úzký průchod. „Tudy to bude rychlejší.“

Po chvíli zamračení a přemýšlení Murtagh přikývl na souhlas. „Dobrá, chlapče. Tak vyrazíme.“

V uličce bylo chladno a já viděla, jak mi jde pára od úst, když jsem vydechovala, i když dnes v noci měsíc nesvítil. Bez ohledu na to, jaká byla v noci v Paříži tma, vždy bylo někde světlo; skrze stěny a okenice dřevěných domků prosvítalo světlo z lamp a svic anebo světlo, které se rozlévalo z povozů pouličních prodejců nebo z kovových lamp, které visely na povozech nebo kočárech.

Vedlejší ulice byla obchodní, a tak nad některými vchody visely rozsvícené lampy. Žádná stráž je v noci nehlídala, a tak se vždy domlouvala skupina obchodníků, aby si našli nočního hlídače na ochranu svého majetku. Když jsem viděla jednu takovou postavu, která se krčila na hromadě plachet, pokývla jsem jako odpověď na pozdrav ‚Bonsoir, monsieur, mesdames‘.

Když jsme tento obchod míjeli, měla jsem pocit, že jsem zaslechla výkřik hlídače.

„Monsieur! Madame!“

Murtagh vyskočil a otočil se, aby čelil výpadu a ihned tasil meč. Moje reflexy byly pomalejší a byla jsem otočena jen způli, když jsem okem zachytila pohyb v jednom vchodu. Něco smetlo Murtagha dříve, než jsem ho stačila varovat a on padl tváří k zemi, ruce i nohy roztažené, meč a dýka cinkaly na dlažbě.

Rychle jsem se natáhla po dýce, která proletěla kolem mě, ale někdo mě chytil za paže.

„Postarej se o toho chlapa!“ ozval se hlas za mnou. „A rychle!“

Někdo mě pevně sevřel; chytil mě za zápěstí a zkroutil mi je dozadu tak, až jsem bolestí vykřikla. Cosi bílého se zavlnilo, vypadalo to jako duch v potemnělé uličce, a ‚hlídač‘ se už skláněl nad Murtaghovým tělem, které leželo natažené na zemi, a roztahoval nad ním bílou látku.

„Pomoc!“ zaječela jsem. „Nechte ho! Pomoc! Lupiči! Vrahové! POMOC!“

„Buď zticha!“ Dostala jsem ťafku za ucho, až se mi z toho zamotala hlava. Když jsem přestala slzet, viděla jsem ve škarpě dlouhé bílé těleso, které vypadalo jako párek. Byl to Murtagh, svázaný a zamotaný v námořnické plachtě. Na něm klečel falešný hlídač; vstal a ušklíbl se a já viděla, že je maskovaný. Přes obličej měl nataženou tmavou látku, která mu sahala od čela až po horní ret.

Z nedalekého hokynářství sem dopadal proužek světla a osvítil ho, jak vstával. Ačkoliv bylo chladno, neměl na sobě nic než jen košili, která teď v tlumeném světle vypadala jako smaragdově zelená. Kalhoty sepnuté pod koleny a k mému překvapení hedvábné punčochy a kožené střevíce; očekávala jsem spíše, že bude bosý nebo bude mít dřeváky. Nebyli to tedy běžní lupiči.

Rychle jsem se stačila podívat po Mary, která byla na straně. Jedna z maskovaných postav ji pevně držela zezadu; jednou rukou ji pevně držel v pase a druhou se jí snažil dostat pod sukně.

Ten, co stál přede mnou, mě chytil za zátylek a přitáhl si mě blíže. Maska mu zakrývala obličej až po horní ret, ústa tak měl z různých důvodů volná. Jazykem mi pronikl do úst a silně páchl po alkoholu a cibuli. Kousla jsem ho, a jak jazyk vytáhl, odplivla jsem si. Silně mě udeřil a srazil na kolena do příkopu u cesty.

Těsně u mého nosu vykopávaly nebezpečně Maryiny střevíce se stříbrnou sponou, jak ji ten násilník držel a vyhrnoval jí sukni až nad pas. Slyšela jsem trhání saténu a hlasitý výkřik, jak jí prsty pronikl mezi pevně semknutá stehna.

„Panna! Dostal jsem pannu!“ zařval. Jeden z těch chlapů se Mary uštěpačně uklonil.

„Mademoiselle, gratuluji vám! Váš manžel nám pak bude muset poděkovat, protože mu o svatební noci už nebude nic bránit v tom, aby si nádherně užil. Ale my nejsme sobečtí – my si za naši práci nic neúčtujeme. Tato služba je odměnou sama o sobě.“

Nepotřebovala jsem ani ty jeho hedvábné punčochy, abych věděla, že tito lumpové nejsou obyčejní pouliční zloději, jejich mluva – s výbuchy smíchu – to potvrdila za ně. Ale připojit k těm tvářím i jména, to bude něco jiného.

Ruce, které mě chňaply a povalily na kolena na zem, měly manikúru a nad palcem malé znaménko. To si musím zapamatovat, pomyslela jsem si. Pokud nás potom nechají žít, mohlo by to být užitečné.

Někdo chytil zezadu moje ruce a vyvrátil mi je, až jsem vyjekla. Tím se ale z mého hlubokého dekoltu vyklubala ňadra, jako kdyby byla servírována na talíři.

Muž, který měl celý tento zátah evidentně na starost, měl na sobě volnou košili nějaké bledé barvy, s tmavými ozdobami, snad výšivkou. Ve tmě nebyly jeho rysy moc dobře rozeznatelné. Když se ke mně sklonil a prstem mi přejížděl po bradavkách, myslím, že jsem zahlédla tmavé rovné vlasy a byla cítit těžká vůně pomády. Měl velké uši a tak mu za nimi dobře držela páska masky.

„Nemusíte se ničeho obávat, mesdames,“ řekla bledá košile. „Nechceme vám ublížit; jen si s vámi chceme drobet pohrát – vaši manželé nebo snoubenci se o tom přece nemusí vůbec dozvědět – a potom vás pustíme.“

„Tak za prvé byste nás mohli poctít vašimi rtíky, mesdames,“ prohlásil, udělal krok vzad a začal si rozvazovat kalhoty.

„Ale ne tahle,“ zaprotestovala zelená košile. „Ta kouše.“

„Tak ne, pokud kouše,“ odpověděl jeho společník. „Na kolena, madame, prosím.“ Silně do mě strčil, až jsem zavrávorala. Chytil mě, abych nemohla utéci, a trhnutím mi spadla celá kapuce mého pláště. Vlasy se mi uvolnily, stejně tak i spony, které je držely pohromadě, a pramínky mi tak padaly na ramena. Plápolaly jako prapory v nočním větru a jak mě plácaly po tváři, nic jsem neviděla.

Odtahovala jsem se dozadu, chtěla jsem se svému násilníkovi vytrhnout a třásla jsem hlavou, abych viděla přes vlasy. Ulice byla temná.

Ale v matném světle z nedalekého obchodu jsem viděla pár věcí. Do stínů ulice proniklo i slabé světlo hvězd.

Světlo odrážely i stříbrné spony na střevících Mary, která stále kopala kolem sebe. Byla na zádech, jeden z mužů ležel na ní a klel, jak se snažil sundat si kalhoty a zároveň ji držet pod kontrolou. Bylo slyšet trhání látky a jeho bílý zadek zářil v tlumeném světle z nedaleké brány.

Něčí ruce mě chytily kolem pasu a snažily se strhnout na záda, abych odlepila nohy od země. Kopla jsem ho patou do holeně, až zaječel.

„Držte ji,“ zařvala bledá košile, která vystoupila ze stínů.

„Podrž si ji sám!“ Můj uchvatitel mě hodil do náruče svého přítele a světlo z brány zasvítilo přímo na mě a na chvíli mě oslepilo.

„Matko boží!“ Ruce, které mě držely, povolily sevření. Uvolnila jsem se a viděla bledou košili, jak mu pod maskou v úděsu poklesla čelist. Ustoupil ode mne a pokřižoval se.

„In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti,“ brumlal a pořád dokola se křižoval. „La Dame Blanche!“

„La Dame Blanche!“ Muž za mnou ta slova opakoval a z jeho hlasu byla slyšet hrůza.

Bledá košile stále couvala a dělala ve vzduchu znamení, která byla rozhodně méně křesťanská než jeho křižování, ale která ve skutečnosti znamenala to samé. Namířil proti mně ukazováček a malíček, což byl dávný symbol ďábla, a vyjmenovával celý seznam duchovních autorit od svaté Trojice až po síly na mnohem nižší úrovni. Mumlal latinská jména, a to tak rychle, že slabiky splývaly dohromady.

Stála jsem na ulici a celá se třásla, dokud mne výkřik u mých nohou znovu neprobral. Muž, který ležel na Mary, byl příliš zaneprázdněn svou prací, že nevnímal nikoho kolem. Zachroptěl s pocitem uspokojení a začal rytmicky pohybovat pánví, což bylo doprovázeno výkřiky Mary.

Byl to čistě jen instinkt, udělala jsem krok směrem k nim, natáhla nohu a vší silou ho kopla do žeber. Z plic se mu vydralo překvapené „Uuuf!“ a skulil se na stranu.

Jeden z jeho přátel k němu přiběhl, chytil ho za paži a naléhavě vykřikoval, „Vstávej! Vstávej! La Dame Blanche! Utíkej!“

Ten muž, stále posedlý vášní znásilnění, se tvářil přihlouple a chtěl se znovu dostat k Mary, která se zuřivě bránila a kroutila a snažila se uvolnit záhyby sukně zpod váhy, která ji držela jako v pasti. Obě košile – bledá i zelená – se teď snažily za ruce násilníka odtáhnout a podařilo se jim alespoň postavit ho na nohy. Roztrhané kalhoty mu visely u stehen a na cárech košile byly fleky od krve a jeho erekce.

Klapot blížících se nohou ho probral úplně. Jeho dva pomocníci, kteří ten zvuk slyšeli, pustili jeho paže a rozběhli se pryč, jeho ponechali svému osudu. I on nakonec vyrazil a zamířil k nejbližší uličce, po cestě klopýtal, jak se za běhu snažil natáhnout si kalhoty.

„Au secours! Au secours! Gendarmes!“ Hlas bez dechu křičel na celou ulici, jak běžel k nám a po cestě zakopával ve tmě o odpadky. Nemyslela jsem si, že by to byli další lapkové, kteří poběží k nám a budou volat na pomoc strážníky, i když v mém stavu a v šoku bych se asi už nedivila ničemu.

Byla jsem překvapená, když se temný stín ukázal být Alexanderem Randallem; měl tmavou kapuci a plstěný klobouk. Zděšeně se rozhlížel kolem, viděl Murtagha, který byl zabalený jako pytel odpadků, potom sjel pohledem na mě, opírala jsem se o zeď a lapala po dechu, a na schoulenou Mary, která mezi ostatními stíny skoro nebyla vidět. Chvíli tam bezradně stál, potom se otočil a zadíval se na bránu, kterou útočníci utekli. Ale viděl jen nahoře zavěšenou lucernu.

Světlo bylo luxusem; alespoň pomohlo skrýt temné stíny, které by se mohly každou chvíli proměnit v nová nebezpečenství.

Mary klečela na kolenou, schoulená do klubíčka. Hlavu měla v dlaních a celá se v tichosti třásla. Jeden střevíc ležel na obrubníku vedle ní a stříbrná spona se leskla ve světle houpající se lucerny.

Jako posel špatných zpráv si Alex poklekl na zem vedle ní.

„Slečno Hawkinsová! Mary! Slečno Hawkinsová! Jste v pořádku?“

„To jsou ale blbé otázky,“ řekla jsem rozezleně, když něco zamumlala a odtáhla se od něj. „Jasně, že není v pořádku. Právě ji znásilnili.“ Uklidňovalo mne, že za zády mám bezpečnou zeď a po klinickém vyhodnocení jsem zjistila, že se mi jen klepou kolena.

Nebyla jsem schopná kroku a podlamovaly se mi nohy.

„Heleme se, kdo to k nám přichází!“ řekla jsem a začala jsem se křečovitě smát. Pár mohutných rukou mě chytil za ramena a zatřásl se mnou.

„Buď zticha, Sassenachová,“ řekl Jamie a jeho modré oči ve světle lucerny vypadaly temně a nebezpečně. Narovnal se a záhyby jeho modrého sametového pláště se mu obtočily kolem ramen, když natahoval paže ke střeše, ze které skočil. Dosáhl na kraj, stál na špičkách.

„Tak dobrá, pojď!“ řekl netrpělivě a podíval se nahoru. „Šlápni opatrně přes okraj na mé rameno a po zádech sklouzneš dolů.“ Zarachotily uvolněné tašky na střeše a za nimi se sesunula malá tmavá postava, která na velké postavě seděla jako opička na tyči.

„Šikula, Fergusi.“ Jamie poplácal chlapce po ramenou a dokonce i v tom šeru jsem viděla, jak se chlapci potěšením rozsvítily tváře. Jamie se takticky rozhlédl po okolí a poslal chlapce na konec uličky, aby se podíval po strážnících. Když zajistil to nejnutnější, znovu se sklonil ke mně.

„Jsi v pořádku, Sassenachová?“ zeptal se.

„Je to od tebe hezké, že se ptáš,“ řekla jsem zdvořile. „Ano, děkuji. Ale ona na tom není tak dobře.“ Mávla jsem směrem, kde byla Mary. Stále byla schoulená do klubíčka, třásla se jako sulc a odtahovala se od Alexe, který ji chtěl uklidnit a pohladit.

Jamiemu stačil jediný pohled. „Chápu. A kde je k čertu Murtagh?“

„Támhle,“ odpověděla jsem. „Pomoz mi vstát.“

Překročila jsem stoku, kde se povaloval zabalený Murtagh, který vypadal jako housenka, která vydává nadávky ve směsi tří jazyků.

Jamie vytáhl dýku a co vypadalo jako pytel s odporným obsahem, rozřízl od jednoho konce k druhému. Murtagh z pytle vyskočil jako čertík z krabičky. Polovinu černých vlasů měl přilepenou k hlavě nějakou tekutinou, která dříve v pytli bývala. Vypadal jako válečný bojovník se šmouhami na čele a s tmavýma očima.

„Kdo mě praštil?“ vyštěkl.

„No já jsem to nebyl,“ odpověděl Jamie a pozvedl jedno obočí. „Tak už pojďme, chlape, nemáme na to celou noc.“

* * *

„To nepůjde,“ mumlala jsem a připichovala si do vlasů spony s diamanty „Minimálně potřebuje lékařskou péči. Potřebuje doktora!“

„Jednoho má,“ poukázal Jamie, pozvedl bradu a díval se dolů přes nos do zrcadla, jak si zavazoval límec. „Tebe.“ Když byl límec hotov, vzal hřeben a rychle si projel své rudé husté kadeře.

„Na copánky nemám čas,“ mumlal si a držel v ruce silný proužek vlasů. Zašmátral v zásuvce. „Nemáš kousek stuhy, Sassenachová?“

„Počkej.“ Rychle jsem přiskočila za něj, sáhla na konec vlasů a omotala je zelenou stuhou. „Zatracená večeře, musí být zrovna dnes!“

A nebyla to lecjaká večeře. Váženým hostem měl být i vévoda Sandringham. Na uvítanou tu měla být i malá společnost. Očekávali jsme příchod monsieura Duverneyho s nejstarším synem, prominentním bankéřem. Přijdou také Louisa a Jules de La Tour a D’Arbanvillovi. A aby to bylo zajímavé, byl pozván i hrabě St. Germain.

„St. Germain!“ řekla jsem vyděšeně, když mi to Jamie minulý týden říkal. „A proboha proč?“

„Dělám s ním obchody,“ vysvětloval Jamie. „Už sem na večeře dříve chodil, když je pořádal Jared. A co chci, je pozorovat ho, jak si s tebou povídá u večeře přes stůl. Co o něm vím z jeho obchodů, tak není muž, který by dokázal skrýt své myšlenky.“ Vzal do dlaně bílý krystal, který jsem dostala od mistra Raymonda, a zamyšleně ho potěžkával.

„Je docela hezký,“ řekl. „Nechám ho zasadit do zlata, takže ho budeš moci nosit na krku. U večeře si s ním hraj, Sassenachová, až se tě na něj někdo zeptá. A potom jim vysvětli, k jakému účelu ho máš a nezapomeň se přitom dívat do tváře St. Germaina. Pokud to byl on, kdo tě chtěl ve Versailles otrávit, jsem si jistý, že uvidíme nějaký náznak v jeho tváři.“

Jediné, co jsem chtěla, bylo klidné a tiché místo, kde bych se mohla v soukromí třást jako malý králíček. Ale místo toho jsem musela jít na večeři, kde bude i vévoda, o kterém nevím, zda je to Jakobita nebo anglický agent, hrabě, který mohl být travičem a nahoře v pokoji oběť znásilnění. Ruce se mi třásly tak, že jsem ani nemohla zapnout řetízek se zavěšeným krystalem. Jamie se postavil za mě a jedním cvaknutím palce zavírání zapnul.

„Ty máš ale nervy,“ řekla jsem mu. Usmál se na mě do zrcadla a položil si ruce na břicho.

„No to ani ne. Ale já to vždy poznám na žaludku, ruce se mi netřesou. Nemáš něco na křeče?“

„Támhle.“ Mávla jsem směrem ke krabici s léky na stole, která byla otevřená ještě od chvíle, kdy jsem Mary dávala něco na utišení. „Ta malá zelená lahvička. Jednu lžíci.“

Vykašlal se na lžíci, nahnul skleničku a několikrát si pořádně loknul. Lahvičku odložil a zakoukal se na obsah.

„Bože, to je ale odporné! Už jsi hotová, Sassenachová? Hosté tady budou každou chvíli.“

Mary se momentálně skrývala v pokoji ve druhém patře. Pečlivě jsem ji prohlédla, zda nemá nějaká zranění, ale vypadalo to jen na modřiny a pořádný šok. Nalila jsem jí tolik makového sirupu, kolik jen bylo únosné.

Alex Randall váhal a odmítl všechny návrhy, kdy ho Jamie posílal domů, a tak jsme ho ponechali na stráži u Mary. Dostal jasné instrukce, že mě musí přivést ihned, jakmile se Mary vzbudí.

„Jak se tam sakra ten idiot dostal?“ zeptala jsem se, když jsem hledala v šuplíku krabičku s pudrem.

„Ptal jsem se ho na to,“ odpověděl Jamie. „Zdá se, že ten blázínek miloval Mary Hawkinsovou. Všude ji ve městě následoval a uvadal jako květina, protože věděl, že se Mary provdá za Marignyho.“

Krabička s pudrem mi upadla.

„O-o-on ji miluje?“ zasípala jsem a odháněla jemné částečky pudru.

„Tak to alespoň říkal a já nevidím jediný důvod, proč mu nevěřit,“ řekl Jamie a stíral mi pudr z dekoltu mých šatů. „Byl rozrušený, když mi to říkal.“

„To si umím představit.“ Naplnily mne smíšené emoce a já náhle k Alexovi Randallovi pocítila lítost. Samozřejmě to Mary neřekl, protože si uvědomil, že ubohý sekretář je nic ve srovnání s bohatstvím a postavením domu Gaskoňců. A jak se teď musí cítit, když vidí objekt svého zájmu po tak brutálním napadení a v podstatě přímo jemu pod nosem?

„Proč ksakru něco neřekl? Okamžitě by s ním utekla.“ Takže tento bledý Angličan musel být tím ‚oduševnělým‘ zájmem Mary.

„Randall je gentleman,“ odpověděl Jamie a podával mi peří a kelímek s růží.

„Myslíš, že je pěknej debil,“ řekla jsem krutě.

Jamieho rty se prohnuly. „Možná, snad,“ souhlasil. „Ale také není žádný boháč; nemá dostatečný příjem na to, aby uživil ženu a její rodina by ji vykázala, když by s ním prchla. A navíc má také dost chatrné zdraví, měl by problém najít si jiné místo a vévoda by ho s největší pravděpodobností propustil.“

„A co když ji najde někdo ze služebnictva,“ řekla jsem, abych se vrátila ke své dřívější pochybnosti a přestala se zaobírat všemi důsledky této tragédie.

„Ne, nenajde. Budou mít dost práce s roznášením jídla. A ráno už jí bude natolik dobře, aby se vrátila do domu svého strýce. Už jsem jim poslal zprávu,“ dodal, „že zůstane na noc u přítelkyně, protože je už pozdě. Nechtěl jsem, aby ji hledali.“

„Ano, ale…“

„Sassenachová.“ Držel mi ruce na ramenou a v zrcadle vyhledal můj pohled. „Nemůžeme dovolit, aby ji kdokoliv viděl, a to do doby, než bude vypadat normálně a bude se chovat jako jindy. Pokud se někdo dozví, co se jí stalo, její pověst je úplně ztracena.“

„Její pověst! To asi těžko bude její vina, že ji znásilnili!“ Hlas se mi trochu chvěl a on mi sevřel ramena ještě pevněji.

„Není to správné, Sassenachová, ale je to tak, jak to je. Pokud se někdo dozví, že už není panna, žádný muž si ji nevezme – bude zneuctěna a po zbytek svého života bude žít jako stará panna.“ Ruce mi svíraly ramena; pak mě pustil a pomohl mi zapíchnout sponu do vlasů.

„Claire, to je vše, co pro ni můžeme udělat,“ řekl. „Držet ji dál od nebezpečí, uzdravit ji, jak jen to bude možné – a najít toho parchanta, co jí to udělal.“ Odklonil se a zalovil v mojí šperkovnici, jak hledal tu sponu. „Kriste,“ dodal jemně a mluvil k zelenému sametovému lemování, „ty si myslíš, že nevím, jaké to pro ni je? A pro něho?“

Položila jsem ruku na jeho zraněné prsty a lehce je sevřela. Na oplátku mi je také sevřel, potom si je zvedl k ústům a krátce je políbil.

„Bože, Sassenachová! Ruce máš jako led.“ Otočil si mě k sobě a pohlédl mi do tváře. „Drahá, jsi v pořádku?“

Ať už v mé tváři viděl cokoliv, znovu zamumlal ‚Kriste‘, padl na kolena a přitáhl si mě ke své hrudi. Už jsem odhodila svou masku odvahy a padla mu do náruče, tvář jsem si skryla do jeho teplého těla.

„Ach, Bože, Jamie. Já jsem se tak strašně bála. Já se tak strašně bojím – Bože, přeji si, abychom se teď mohli spolu pomilovat.“

Jeho hruď se pod mou tváří otřásala smíchem, ale ještě pevněji mě objal.

„Myslíš, že by to pomohlo?“

„Ano.“

Ve skutečnosti jsem si myslela, že se už nikdy nebudu cítit v bezpečí, dokud jsem se zase neocitla v naší posteli s tichem domu, které nás obklopovalo. Cítila jsem teplo jeho těla kolem mě i ve mně a naším spojením bych tak znovu nabyla odvahy. Smyla bych tak hrůzu z bezmoci a skoroznásilnění jistotou naší vzájemnosti.

Držel mou tvář mezi dlaněmi a políbil mne. Strach z budoucnosti i hrůza prožité noci ze mne na moment opadly. Potom se napřímil a usmál. V jeho tváři jsem viděla vyryté obavy, ale v jeho očích z toho nebylo nic, jen odraz mé tváře.

* * *

Druhý chod jídla jsme bez problémů zvládli a já už si v duchu oddechla. Nad polévkou se mi ještě třásla ruka.

„Jak fascinující!“ řekla jsem jako odpověď na příběh mladšího monsieura Duverneyho, kterého jsem vůbec neposlouchala, protože jsem se soustředila na všechny podezřelé zvuky z horního patra. „O tom mi musíte povědět více.“

Zachytila jsem pohled Magnuse, když servíroval jídlo hraběti St. Germainovi, který seděl naproti mně. Poděkovala jsem mu a pochválila ho, tedy jak to alespoň bylo možné s pusou plnou ryby. Měl nacvičený úsměv na veřejnosti, uklonil hlavu o čtvrt palce na stranu a pokračoval dál v servírování. Rukou jsem si pohrávala s krystalem na krku a ostentativně jsem ho nastrkovala hraběti, ale jeho rysy se ani nepohnuly, jak byl zabrán do pstruha na mandlích.

Na druhém konci stolu byli Jamie a starší Monsieur Duverney zabráni do diskuse. Na jídlo úplně zapomněli, jak Jamie kouskem křídy maloval na papír nějaká čísla. Šachy nebo obchody? Pomyslela jsem si.

Ve středu tabule seděl náš čestný host vévoda. Jako rozený velký jedlík s chutí snědl všechny chody a teď byl zabrán do živé diskuse s madame d’Arbanvillovou po své pravici. Vévoda byl nejprominentnější Angličan na návštěvě v Paříži, a tak si Jamie pomyslel, že by nebylo na škodu se s ním blíže poznat a třeba by tak i mohl získat nějaké další drby, které kolují a které by napomohly k odhalení odesilatele tajemné hudební zprávy pro Karla Stuarta. Svou pozornost jsem neupírala na vévodu, ale na muže sedícího naproti od něj – na Silase Hawkinse.

Myslela jsem, že na místě zemřu, abych si ušetřila další možné potíže, když vévoda prošel dveřmi a zeptal se mě přes rameno: „Říkám, madame Fraserová, že znáte tady pana Hawkinse, že?“

Vévodovy veselé malé modré oči se setkaly s mým pohledem. Nemohla jsem dělat nic jiného, než se usmát a přikývnout na souhlas a poprosit Magnuse, aby prostřel ještě jedno místo. Když Jamie viděl pana Hawkinse, jak prochází dveřmi obývacího pokoje, vypadal, jako že bude potřebovat další dávku léku na žaludek. Ale já jsem se naštěstí vzchopila, podala jsem mu ruku a zapředla konverzaci na téma kvality hostinců na cestě do Calais.

Podívala jsem se na hodiny na krbové římse. Jak dlouho to bude trvat, než všichni odejdou? Už jsem odpočítávala v hlavě chody, které se podaly, a ty, které ještě máme před sebou. Už jsme se blížili k moučníku. A potom salát a sýr. Brandy a káva, potom portské pro pány a likér pro dámy. Hodina nebo dvě pro podnětnou konverzaci. Bože, hlavně ať není moc podnětná, jinak tady zůstanou až do rozbřesku.

Teď se bavili o nebezpečí pouličních band. Odsunula jsem rybu a vzala si kousek rolky.

„Já jsem slyšel, že některé tlupy nejsou chátra, jak by se dalo očekávat, ale skládají se z mladých členů šlechty!“ Generál d’Arbanville našpulil rty, aby demonstroval hrůznost té představy. „Dělají to pro zábavu – zábavu! Jako kdyby oloupení gentlemana a vyděšení dámy bylo něco jako kohoutí zápasy!“

„Jak pobuřující,“ řekl vévoda s lhostejností, která naznačovala, že patří mezi muže, kteří by nikam bez dostatečné ochrany nešli. Před ním ležel talíř zákusků a on si jich několik shrábl na svůj talíř.

Jamie se podíval na mě a vstal od stolu.

„Pokud mne omluvíte, mesdames, messieurs,“ řekl a uklonil se, „mám něco velice zvláštního, něco jako portské, co bych chtěl Jeho Milosti dát ochutnat. Přinesu to ze sklepa.“

„To musí být Belle Rouge,“ řekl Jules de La Tour a v očekávání si olízl rty. „Je to veliká vzácnost, Vaše Milosti. Nikde jinde jsem takové víno neochutnal.“

„Ne? Tak to už brzy ochutnáte, monsieur le Prince,“ vpadl jim do hovoru hrabě St. Germain. „Něco dokonce ještě lepšího.“

„Jistě není nic lepšího než Belle Rouge,“ vykřikl generál d’Arbanville.

„Ale ano, je,“ pronesl St. Germain a tvářil se samolibě. „Objevil jsem nové portské, vyrábí ho a stáčí do lahví na ostrově Gostos, je to u portugalského pobřeží. Barva jako rubíny a má takovou chuť, že Belle Rouge je vedle něj jen obarvená voda. Mám kontrakt na celý objem a v srpnu ho přivezu.“

„Opravdu, monsieur le comte?“ Silas Hawkins pozvedl husté prošedivělé obočí směrem k našemu konci stolu. „Takže jste našel nového partnera, který bude s vámi investovat? Rozuměl jsem tomu tak, že vaše vlastní zdroje byly… vyčerpané, dalo by se říci, a to po smutném konci Patagonie.“ Vzal si z podnosu sýrovou jednohubku a hodil si ji do úst.

Hrabě zatnul svaly na tváři a na našem konci stolu bylo hrobové ticho. Podle letmého pohledu pana Hawkinse mým směrem a jeho nepatrného úsměvu bylo jasné, že ví přesně, jakou roli jsem sehrála ve smutném konci nešťastné Patagonie.

Rukou jsem ihned chytila svůj krystal na krku, ale hrabě se na mne nepodíval. Pod límcem začal rudnout a na pana Hawkinse se podíval s evidentní nelibostí. Jamie měl pravdu; není to muž, který by dokázal skrývat své emoce.

„Naštěstí ano, monsieur,“ řekl a snažil se krotit svůj hněv, „našel jsem partnera, který si přeje investovat do tohoto obchodu. Ve skutečnosti je to krajan našeho milého hostitele.“ A pokývl sarkasticky ke dveřím, kde se zrovna zjevil Jamie. Za ním kráčel Magnus s velkým dekantérem s portským Belle Rouge.

Hawkins na chvíli přestal žvýkat, pusu otevřenou, jak ho to zajímalo. „Skot? Kdo? Nevěděl jsem, že v Paříži je nějaký Skot, který by se zajímal o obchod s vínem, tedy kromě pana Frasera.“

Vévodovi zablesklo v očích pobavení, jak se podíval z pana Hawkinse na Jamieho. „Myslím, že je dosti diskutabilní, zda se můj investor dá v tuto chvíli nazývat Skotem; nicméně je to krajan pana z Broch Tuarach. Jmenuje se Karel Stuart.“

Tato informace měla přesně ten dopad, v jaký hrabě doufal. Silas Hawkins se v židli napřímil a zakuckal se, jak polykal zbytky posledního sousta. Jamie, který právě něco chtěl říci, zavřel ústa a zamyšleně si ho prohlížel. Jules de La Tour nadšeně vykřikoval, až mu kapky slin létaly od úst a d’Arbanvillovi nešetřili obdivem. Dokonce i vévoda, náš čestný host, pozvedl oči od talíře a podíval se na něj se zájmem.

„Opravdu?“ řekl. „Měl jsem pocit, že Stuartovci jsou chudí jako kostelní myš. Jste si jist, že vás jen nevodí za nos?“

„Nechci tady šířit žádné fámy ani budit podezření,“ vložil se do hovoru Jules de La Tour, „ale u dvora je známo, že Stuartovci nemají žádné peníze. Je pravda, že několik jakobitských stoupenců se poslední dobou snaží shánět fondy, ale pokud jsem slyšel, tak zatím bez úspěchu.“

„To je pravda,“ přispěl do diskuse mladý Duverney a se zájmem se naklonil dopředu. „Karel Stuart mluvil soukromě se dvěma bankéři, které osobně znám, ale žádný z nich mu za současných podmínek nechce žádnou větší sumu půjčit.“

Rychle jsem se podívala na Jamieho, který na mne téměř neznatelně pokývl. To by pro nás byla dobrá zpráva. Ale co ty řeči St. Germaina o investování?

„Je to pravda,“ řekl váhavě. „Jeho Výsost sehnala úvěr patnáct tisíc liber od italské banky a všechno mi dala k dispozici, abych zajistil loď a nakoupil celý objem produkce z Gostosu. Mám tady podepsaný dopis.“ Se zadostiučiněním si poklepal na kapsu od kabátce, potom se posadil nazpět a triumfálně se po všech rozhlížel, pohledem pak zakotvil u Jamieho.

„Dobrá, milorde,“ řekl a mávl směrem k dekantéru, který stál na bílém ubrusu před Jamiem, „dovolíte nám, abychom ochutnali toto vynikající víno?“

„Ano, zajisté,“ zamumlal Jamie. A mechanicky se natáhl pro první sklenici.

Louisa, která tiše seděla a jedla, si povšimla Jamieho neklidu. Protože byla dobrou přítelkyní, otočila se na mě a změnila téma hovoru na něco neutrálního.

„To je opravdu nádherný kámen, který máte na krku, ma chére,“ řekla a ukázala na můj krystal. „Kde jste ho sehnala?“

„Ach, tento?“ řekla jsem. „To je…“

Má slova byla přerušena pronikavým výkřikem. Veškerá konverzace ihned ustala a ozvěna se nesla ještě nad naší hlavou a odrážela se o krystaly v křišťálovém lustru.

„Mon Dieu,“ řekl hrabě St. Germain do ticha. „Co…“

Výkřik se ozval znovu a ještě jednou. Hluk se rozléhal po širokém schodišti dolů až do foyer.

Hosté vstávali od stolu jako hejno vyplašených křepelek a utíkali do foyer. Právě včas, aby viděli Mary Hawkinsovou v roztrhaných šatech, která se zjevila nahoře na schodišti. Stála tam s maximálním efektem, ústa doširoka otevřená, ruce zkřížené na ňadrech, kde přes roztrhanou látku byly viditelné modřiny od stisků na prsou a pažích.

Její zornice se ve světle svic zúžily, oči prázdné a hrůza v nich byla viditelná. Podívala se dolů, ale nevnímala ani schodiště, ani dav lapající po dechu.

„Ne!“ křičela. „Ne! Nech mě být! Prosím, škemrám na kolenou! NEDOTÝKEJ SE MĚ!“ Byla omámená drogami a teď zahlédla za sebou nějaký pohyb, otočila se a divoce se mlela, rozhodila rukama směrem k postavě Alexe Randalla, který se ji snažil podržet a zklidnit.

Zespoda to bohužel vypadalo, jako že se odmítnutý svůdce pokouší o další útok.

„Nom de Dieu,“ vykřikl generál d’Arbanville. „Racaille! Okamžitě ji nechte!“ Starý voják vyběhl nahoru po schodech svižně jako jelen a rukou instinktivně sahal po meči – který, naštěstí, nechal při vstupu u dveří.

Rychle jsem se postavila se svou objemnou sukní před St. Germaina a mladého Duverneyho, kteří vykazovali symptomy, že by se vrhli za generálem pro záchranu také, ale už jsem nemohla dělat nic se strýcem Mary, Silasem Hawkinsem. Oči mu lezly z důlků; obchodník s vínem tam chvíli strnule stál, potom sklopil hlavu a vystartoval jako býk, který si razí cestu davem přihlížejících.

Zděšeně jsem se ohlédla po Jamiem, zahlédla jsem ho na druhé straně davu. Zachytila jsem jeho pohled a tázavě pozvedla obočí; i kdybych cokoliv chtěla říci, stejně by to v tom hlaholu ve foyeru nebylo slyšet. Navíc do toho znovu začala ječet Mary nahoře na schodišti.

Jamie pokrčil rameny a potom se rozhlédl kolem sebe. Viděla jsem jeho pohled, který se krátce zastavil na stolku se třemi nohami, který stál u stěny. Na něm byla štíhlá váza s chryzantémami. Vzhlédl, přeměřoval vzdálenost, na chvíli zavřel oči, jako kdyby svou duši odevzdával Bohu, a potom vyrazil uskutečnit své rozhodnutí.

Vyskočil ze země na stolek, potom se vyšvihl přes zábradlí na schody několik stop před generála. Byl to dosti akrobatický kousek, kdy jedna nebo dvě dámy zalapaly po dechu a jejich výkřiky obdivu se mísily s vyděšeným povykem.

Výkřiky sílily, jak se Jamie blížil nahoru po schodech a proklestil si cestu až k Mary a Alexovi, kterého chytil za loket a silně udeřil do čelisti.

Alex, který se s otevřenou pusou v údivu díval dolů na svého zaměstnavatele, se skácel na kolena a sedl na bobek, oči rozšířené, ale najednou prázdné tak jako oči Mary.

19

Složení přísahy

Hodiny na krbové římse tikaly dosti nahlas. Byl to jediný zvuk v domě, tedy kromě vrzání podlah a vzdáleného šumění, jak dole v kuchyni služebnictvo uklízelo. Měla jsem už hluku dost a přemýšlení mi chvíli trvalo; chtěla jsem jen trochu klidu na své pocuchané nervy. Otevřela jsem hodiny a vytáhla z nich protizávaží, tikání okamžitě ustalo.

To byla bez pochyb večeře sezóny. Lidé, kteří neměli to štěstí, aby tam byli, posbírají pár drbů a budou to všude šířit, jako kdyby to viděli na vlastní oči.

Podařilo se mi Mary zdolat a nalít jí do krku další dávku makového sirupu. Zkolabovala jako malá zoufalá hromádka zkrvavených šatů, takže jsem se mohla otočit a pozorovat trojstrannou výměnu názorů mezi Jamiem, generálem a panem Hawkinsem. Alex se naštěstí do diskuze nezapojoval a já položila jeho ruku kolem pasu Mary, takže vypadali jako dvě mrtvé makrely. Jako Romeo a Julie, vystavení na veřejném prostranství, aby je jejich příbuzní politovali, ale pan Hawkins to nevnímal.

„Vy jste ji zničil!“ křičel. „Zničil jste moji neteř! Vikomt si ji teď nikdy nevezme! Ty špinavej skotskej šmejde! Ty a ta tvá,“ stočil pohled mým směrem, „běhna! Kuplířka! Svádět nevinné dívky v tomto doupěti! Ty,“ Jamie se dlouho ovládal, potom ale chytil pana Hawkinse za rameno, natočil ho k sobě a praštil ho do zubů. Potom tam stál a mnul si klouby na prstech, pozoroval, jak se oči obchodníka s vínem obrací v sloup. Pan Hawkins dopadl zády na panelové obložení a potom sjel po stěně dolů do pozice v sedu.

Jamie obrátil chladný modrý pohled na generála d’Arbanville, který viděl osud padajícího muže a rozumně se rozhodl, že odloží láhev vína, kterou máchal, a udělal krok vzad.

„No tak, pojď,“ naléhal hlas za mnou. „Proč jsi teď zastavil, Tuarachu? Sraž je všechny tři! Pořádně to tu zameť!“ Generál i Jamie se zaměřili pohledem na hezouna za mnou.

„Ale no tak, St. Germaine,“ řekl Jamie. „To se vás netýká.“ Zněl vyčerpaně, ale zvýšil hlas, aby ho v té vřavě dole bylo slyšet. Švy na plášti na ramenou se mu trhaly a skrz ně prosvítala bílá látka košile.

Rty St. Germaina se v úsměvu zkroutily nahoru. Prostě to byl dnes jeho den.

„Že se mě to netýká? Jak se něco takového může netýkat muže, který má úctu k veřejnosti?“ Jeho pobavený pohled sjel na ta těla. „Koneckonců pokud si hostitel Jeho Milosti představuje pohostinnost tak, že ve svém domě udělá bordel, tak to není, ale ne, to nedělejte!“ řekl, když Jamie vykročil k němu. V ruce se mu najednou zalesklo ostří, které se jako kdyby kouzlem zjevilo z nadýchaných krajek kolem jeho zápěstí. Zahlédla jsem, jak se Jamie ušklíbl, přehodil si přes ramena plášť a přichystal se k boji.

„Ihned s tím skončete!“ ozval se rozkazovačný hlas a oba dva Duverneyové, mladší i starší, si razili cestu davem k přelidněné podestě. Mladší Duverney se otočil a mávl rukou na shluk lidí na schodech, které tím vystrašil, a začali ustupovat.

„Vy,“ řekl starší Duverney a ukázal na St. Germaina, „pokud máte nějakou úctu k veřejnosti, jak jste uvedl, tak potom odtud dostanete ty lidi dolů.“

St. Germain si na chvíli vyměnil pohled s bankéřem, potom šlechtic pokrčil rameny a schoval dýku. Beze slova se otočil a šel po schodech dolů, zaháněl hlasitě dav před sebou, aby se pohnuli.

I když je takto nabádal, a Duverney mladší za ním, dav zatím neodcházel, vyděšen skandálem, a vyčkával do příchodu královské stráže.

Pan Hawkins se už probral a nařknul Jamieho z únosu. Na chvíli jsem se bála, že ho Jamie znovu praští; jeho svaly se pod azurovým sametem propnuly, ale potom si to rozmyslel a zklidnil se.

Po zmatené výměně argumentů a vysvětlování Jamie souhlasil, že půjde do sídla královské stráže do Bastille a tam to – snad – sám vysvětlí.

Alexe Randalla, který byl bledý, potil se a vůbec nevěděl, co se kolem něj děje, vzali s sebou. Vévoda odešel, ani nečekal na osud svého sekretáře; diskrétně si povolal svůj kočár a ještě před příjezdem královské stráže zmizel. Ať už byla jeho diplomatická mise jakákoliv, takový skandál by jí určitě neprospěl. Mary Hawkinsová, která stále ještě nebyla při smyslech, byla odvezena zabalená v prostěradle do domu svého strýce.

Mě naštěstí ze všeho vynechali, když Jamie trval na tom, že jsem ve velice choulostivé situaci a do vězení mě prostě odvézt nemůžou. Když nakonec viděli, že je Jamie schopen pobít další lidi, kapitán stráže souhlasil pod podmínkou, že neopustím město. I když opuštění Paříže by byla zajímavá vyhlídka, bez Jamieho bych ale rozhodně neodjela.

Skupina se zmateně pohybovala po foyer, rozsvěceli lampy, hledali pláště a klobouky, a v tom jsem zahlédla pohmožděnou tvář Murtagha, jak se mračí. Byl rozhodnut jet s Jamiem, ať to bude kamkoliv, a já cítila úlevu. Můj manžel alespoň nebude sám.

„Neměj strach, Sassenachová.“ Krátce mne objal a zašeptal mi do ucha. „Za chvíli budu zpátky. Pokud se něco semele,“ Zaváhal a potom dodal rozhodně: „Nebude to nutné, ale pokud budeš potřebovat přítelkyni, jdi za Louisou de La Tour.“

„To udělám.“ Stihla jsem ho už jen letmo políbit a pak už za ním stráž zavřela dveře.

Dveře se ještě otevřely a já za nimi viděla Jamieho, zachytila jsem pohled Murtagha, jak otevírá pusu, jako kdyby něco chtěl říci. Murtagh si položil ruku na pouzdro meče, sveřepě se rozhlížel a tlačil se k Jamiemu. Mladého Duverneyho skoro smetl do ulice. Chvíli byla slyšet výměna názorů, vyměnili si pohledy a potom jen Jamie pokrčil rameny a rezignovaně rozhodil rukama.

Vkročil do ulice, ignoroval pokyny stráže, která je tlačila na stranu, a postavil se do výhledu muže v bráně. Něco říkal, potom se narovnal, otočil se směrem k domu a zcela jasně se na mě ve světle lampy usmál. Potom pokývl na monsieura Duverneyho staršího, nastoupil do přistaveného kočáru a odvezli ho. Murtagh se klimbal na zadním sedadle vozu.

Fergus vběhl do ulice a díval se za kočárem, dokud nezmizel z dohledu. Potom ke mně došel pevným krokem, vzal mě za ruku a odvedl dovnitř do domu.

„Pojďte, milady,“ řekl. „Milord mi řekl, abych se o vás postaral, dokud se nevrátí.“

* * *

Teď Fergus vklouzl do salonu a dveře se za ním tiše zavřely.

„Prošel jsem celý dům, milady,“ zašeptal. „Vše zavřeno.“ Navzdory mým starostem jsem se usmála, tomu tónu, jakým napodoboval Jamieho. Jeho idol mu svěřil velký úkol a zodpovědnost a on to prostě bral vážně.

Doprovodil mne do obývacího pokoje a šel projít celý dům, tak jak to dělal každý večer i Jamie. Zavíral okenice, zavřel závoru na venkovních dveřích – a to jsem věděla, že ji sotva zvedne – a pozhasínal oheň v krbech. Na jedné tváři měl od čela až po lícní kost šmouhu od sazí. Potom si dlaní promnul oko a kolem něj byl celý umazaný, takže vypadal jako malý medvídek mýval.

„Měla byste odpočívat, milady,“ řekl. „Nebojte se, budu zde.“

Nesmála jsem se, jen jsem se na něj pousmála. „Fergusi, nemohu spát. Chvíli si tady posedím. Ale ty bys měl jít do postele; dneska byla zatraceně dlouhá noc.“ Zdráhala jsem se přikázat mu, aby si šel lehnout, abych ho neponížila v jeho nové vážené roli pána domu, ale byl evidentně vyčerpán. Malá kostnatá ramena pokleslá a kruhy pod očima tmavší než šmouhy od uhlí.

Nestydatě si zívnul, ale zakroutil hlavou.

„Ne, milady. Zůstanu s vámi…, pokud vám to nevadí?“ dodal spěšně.

„Ne, nevadí.“ Ve skutečnosti byl příliš unavený na to, aby si chtěl povídat nebo se vrtět, jak to běžně dělal, a jeho ospalá přítomnost v pokoji byla milá, jako kdyby tam byla kočka nebo pes.

Seděla jsem a dívala se do malého plamene a snažila se získat svou ztracenou rovnováhu. Snažila jsem si představovat klidná jezera, lesní mýtiny a dokonce i tmavý poklid v kapli v opatství, ale nic nezabíralo. Místo toho jsem pořád před sebou viděla tu hrůzu dnešního večera: pevné ruce a zářivé zuby, které se na mě sápaly ze tmy, a ten strach; Maryina bílá tvář, stejná jako u Alexandera Randalla. Záblesk nenávisti v malých prasečích očích pana Hawkinse; náhlá nedůvěra v očích generála i obou Duverneyů, zvrácená radost St. Germaina ze skandálu, který se zlomyslností chvěl jako krystaly na lustru. A nakonec úsměv Jamieho, ve kterém se v chabém světle lucerny mísily ujištění a nejistota.

A co když se nevrátí zpátky? Tu myšlenku jsem se snažila potlačit od doby, kdy ho odvedli. Co když se mu nepodaří podezření setřást? Co když je soudce podezřívavý ke všem cizincům – no spíše více podezřívavý, než je běžné, dodala jsem sama pro sebe – a potom by byl bezodkladně uvězněn. Pak tato krize smete všechnu jeho práci za poslední týdny. Představila jsem si Jamieho v cele, která byla podobná té, v jaké jsem ho našla ve Wentworthu. Ve světle toho současného problému se informace o investici Karla Stuarta zdála triviální.

Když jsem teď byla ponechána sama, měla jsem spoustu času na přemýšlení, ale zdá se, že myšlenky mě nikam rozumně nepřivedou. Kdo nebo co byla „La Dame Blanche“? Jaký druh „bílé dámy“ a proč jen zmínka o tom jméně vystrašila útočníky natolik, že utekli?

Když jsem si v hlavě procházela popořádku celou večeři, vzpomněla jsem si, že se generál zmiňoval o skupinách, které v ulicích Paříže přepadávají a jak do některých z nich patří i šlechta. To by odpovídalo i mluvě a oblečení muže, který mě a Mary napadl. Jeho společníci se zdáli hrubější. Přemýšlela jsem, zda mi ten muž někoho připomíná, ale paměť se mi už rozmazávala, byla skrytá pod mraky temnoty a zastřená šokem.

Obecně by se dalo říci, že se podobal St. Germainovi, jen ten hlas byl úplně jiný. Ale pokud by v tom byl St. Germain zapleten, tak proč by nezměnil hlas, když si skrýval tvář? Zároveň jsem si ale uvědomila, že je to téměř nemožné, aby se zúčastnil takového útoku a potom o dvě hodiny později seděl naproti mně u stolu a usrkával polévku.

Frustrovaně jsem si projela rukou vlasy. Do rána se nedalo nic dělat. Pokud do rána Jamie nepřijde, pokusím se obejít známé a tak zvané přátele, zda něco neví nebo zda by nemohli pomoci. Ale během noci jsem byla bezmocná; nemohla jsem se pohnout z místa jako ta vážka v jantaru.

Prsty jsem přejela jednu zdobenou sponu a netrpělivě jsem sebou trhla. Zamuchlala se mi do vlasů a nešla ven.

„Au!“

„Tady, milady! Pomůžu vám.“

Neslyšela jsem ho, jak se ke mně přiblížil, ale ucítila jsem ve vlasech drobné a šikovné prsty Ferguse, které vymotaly malý ornament. Položil sponu na stranu a potom se se zaváháním zeptal: „A co ty ostatní, milady?“

„Och, děkuji, Fergusi,“ řekla jsem s radostí, „pokud ti to nebude vadit.“

Jeho dotek kapesního zlodějíčka byl jemný a jistý a těžké lokny mi začaly padat dolů kolem tváře, uvolněny ze svého sevření. Když jsem měla vlasy úplně rozpuštěné, dech se mi pomalu začal zklidňovat.

„Děláte si starosti, milady?“ řekl jemný hlas za mými zády.

„Ano,“ řekla jsem a byla jsem příliš znavena na to, abych předstírala nějakou statečnost.

„Já také,“ řekl jednoduše.

Poslední ze spon cvakla o stůl a já se sesunula do křesla, zavřela jsem oči. Potom jsem znovu ucítila dotek a uvědomila jsem si, že mě češe a jemně rozplétá zacuchané vlasy.

„Smím, milady?“ zeptal se a vycítil mé překvapení. „Dámy říkaly, že je to uklidňuje, když měly starosti nebo byly naštvané.“

Znovu jsem se pod tím zklidňujícím dotekem utišila.

„Dovoluji ti to,“ řekla jsem. „Děkuji.“ Po chvíli jsem se zeptala, „A jaké dámy, Fergusi?“

Chvíli zaváhal, jako když vyrušíte pavouka při předení sítě, a potom mi tu choulostivou situaci vysvětlil.

„V tom místě, kde jsem spával, milady. Kvůli zákazníkům jsem nemohl vycházet ven, ale madame Elise mne nechávala spávat v přístěnku pod schody, pokud jsem byl zticha. A nad ránem, když už všichni muži byli pryč, jsem vycházel a někdy jsem mohl s dámami i společně posnídat. Pomáhal jsem jim zavazovat šněrovačky – říkaly, že mám nejlepší dotek ze všech,“ dodal s jistou pýchou, „a pokud chtěly, česal jsem jim i vlasy.“

„Hm.“ Tiché šustění hřebenu ve vlasech bylo hypnotizující. Bez hodin na krbové římse tady nic neudávalo čas, ale podle ticha dole na ulici se dalo říci, že je skutečně hodně pozdě.

„A jak ses dostal k tomu, že jsi mohl u madame Elise přespávat, Fergusi?“ zeptala jsem se a stěží potlačovala zívnutí.

„Já jsem se tam narodil, milady,“ odpověděl. Česání zpomalilo a jeho hlas začínal být ospalý. „Kolikrát jsem přemýšlel, která z dam je mou matkou, ale nikdy jsem na to nepřišel.“

* * *

Vzbudilo mne otevření dveří do obývacího pokoje. Stál tam Jamie, únavou měl rudé oči a bledou tvář, ale v prvním šedivém denním světle se usmíval.

„Já jsem se bála, že se už nevrátíš,“ řekla jsem o chvíli později a šeptala jsem to do jeho vlasů. Ty byly cítit po nevětraném kouři a loji ze svic, kabát na tom byl o mnoho hůře, ale byl teplý a měkký, a já nechtěla kritizovat zápach vlasů, které jsem konejšila na svých ňadrech.

„Já také,“ řekl, něco zamumlal a já postřehla jeho úsměv. Pevně mě sevřel dlaněmi v pase, potom povolil a posadil se, shrnoval mi vlasy z očí.

„Bože, ty jsi tak krásná,“ řekl měkce. „Nevyspalá i neupravená, s loknami kolem tváře. Má krásná lásko. Ty jsi tady proseděla celou noc, že?“

„Nebyla jsem jediná.“ Ukázala jsem směrem k podlaze, kde na koberci ležel stočený Fergus, hlavu měl na polštáři u mých nohou. Ve spánku se mírně zavrtěl, otevřel pusu, plné jemně růžové rtíky, jako mají děti, což on vlastně ještě byl.

Jamie mu zlehka položil svou velkou ruku na ramena.

„Už můžeš jít, chlapče. Dobře jsi hlídal svou paní.“ Pomohl chlapci na nohy a opřel si ho o rameno. „Jsi dobrý muž, Fergusi, a zasloužíš si teď spánek. Běž do své postele.“ Viděla jsem Fergusovy oči, jak se překvapením rozšířily, potom se zase uvolnil a v Jamieho náručí přikývl.

Otevřela jsem okenice a rozdělala oheň právě ve chvíli, kdy se Jamie vrátil do obývacího pokoje. Svůj poničený plášť už odložil, ale jinak měl na sobě noblesní oblečení z předešlého večera.

„Tady máš.“ Podávala jsem mu sklenici vína a on ho ve stoje třemi doušky vypil. Potom se sesunul na malé sofa a podával mi sklenici, abych mu znovu dolila.

„Ani kapku,“ řekla jsem, „dokud mi neřekneš, co se děje. Nejsi ve vězení, takže předpokládám, že všechno je v pořádku, ale…“

„Není to v pořádku, Sassenachová,“ přerušil mě, „ale mohlo by to být i horší.“

Po dlouhé argumentaci, jejíž velkou část podával i sám pan Hawkins podle svého dojmu, se soudce, kterého vytáhli náhle z teplé postele, rozhodl, že Alex Randall, který je mezi obviněnými, nemůže být zároveň očitým svědkem. Nemohu svědčit ani já jako manželka dalšího obviněného. Murtagh byl podle své vlastní výpovědi neschopný podat svědectví a dítě Claudel je ještě příliš malé, aby mohlo podle zákonů podat svědectví.

Takže monsieur le Juge po významném pohledu na kapitána stráže prohlásil, že jedinou osobou, která může uvést věci na pravou míru, je Mary Hawkinsová, která podle všech zúčastněných něčeho podobného v tento okamžik není schopna. Takže musí být všichni podezřelí vsazeni do Bastily, dokud mademoiselle Hawkinsová nebude schopna vypovídat. Nevím, zda monsieur kapitán byl schopen něco takového vymyslet sám?

„Tak proč tedy nejsi uvězněný v Bastile?“ zeptala jsem se.

„Monsieur Duverney starší se za mne zaručil,“ odpověděl Jamie a položil si mne na postel vedle sebe. „Seděl tam v rohu schoulený jako ježek a když soudce vynesl verdikt, vstal a řekl, že se mnou už mnohokrát hrál šachy a nevěří, že bych mohl mít natolik amorální charakter, abych mohl provést konspiraci v takto ohavném aktu,“ odmlčel se a pokrčil rameny.

„Však ty víš, jak začne mluvit, už se nedá zastavit. Podstata byla, že muž, který ho dokáže ve hře porazit ze sedmi her šestkrát, nemůže dělat takové věci, jako vodit si do domu nevinné mladé dívky, aby byly zprzněny.“

„To zní logicky,“ řekla jsem suše. „Úplně si umím představit, co tím myslel. Kdyby tě zavřeli, tak už by si s tebou třeba nezahrál.“

„To si také myslím,“ souhlasil. Protáhl se, zívnul, mrknul na mě a usmál se.

„Ale jsem doma, právě teď, a vůbec mne nezajímá z jakého důvodu. Pojď ke mně, Sassenachová.“ Oběma rukama mě chytil v pase a stáhl k sobě do klína. Objal mě pažemi a s potěšením povzdechl.

„Jediné, co chci udělat,“ mumlal mi do ucha, „strhat ze sebe ty špinavé hadry, lehnout si s tebou na předložku před krbem s hlavou ve tvé náruči a takhle zůstat až do rána.“

„Dosti nepohodlné pro služebnictvo,“ poznamenala jsem. „Budou se nám muset vyhýbat.“

„K čertu se služebnictvem,“ řekl klidně. „K čemu jsou dveře?“

„Evidentně k tomu, aby se na ně klepalo,“ řekla jsem, když se ozvalo slabé zaklepání.

Jamie se na chvíli odmlčel, nos zachumlaný v mých vlasech, potom povzdechl, vstal a posunul mě ze svého klínu na sofa.

„Třicet vteřin,“ sliboval mi tiše a potom hlasitě zavolal, „Entrez!“

Dveře se rozlétly a dovnitř vešel Murtagh. V tom včerejším shonu jsem ho úplně přehlédla a teď jsem si všimla, jak vypadá zanedbaně.

Postrádal spánek stejně tak jako Jamie; jedno oko, které měl otevřené, bylo rudé. Druhé mělo tmavou barvu nahnilého banánu. Pupínek na jeho čele teď byl nepřehlédnutelný, měl sytě rudou barvu a byl velikosti husího vejce.

Ten malý příbuzný od vyproštění z pytle minulou noc pronesl sotva pár slov. Jen se Ferguse ptal na své nože, ten našel jeho dýku i sgian dhu ve škarpě v hromadě odpadků, a potom nás mlčky následoval až k bráně domu, kryl nám záda v temných uličkách Paříže. Když jsme se vrátili do domu, jeho pronikavý pohled odradil všechny sluhy od toho, aby se na cokoliv ptali.

Přemýšlela jsem, zda vůbec něco mohl na commisariat de police říci, a pokud ano, tak jen kvůli svému zaměstnavateli – ale přemýšlela jsem, kolik důvěry bych do něj vložila, pokud bych byla francouzským soudcem. Ale teď mlčel jako chrliče vody na Notre Dame, které mi připomínal.

Ačkoliv jeho vzhled nebyl moc reprezentativní, Murtagh nikdy nepozbyl své vážnosti, dokonce ani teď ne. Zpříma kráčel přes koberec a formálně poklekl před Jamieho, který se na jeho chování díval v rozpacích.

Malý šlachovitý muž vytáhl z opasku dýku, aniž by se uzarděl, a podával mu ji rukojetí napřed. Propadlá tvář byla bez výrazu, ale jedním okem pořád sledoval Jamieho tvář.

„Zklamal jsem tě,“ řekl ten malý muž tiše. „A teď tě jako mého velitele žádám, aby sis vzal můj život, abych déle s tou hanbou nemusel žít.“

Jamie se pomalu narovnal a snažil se ze sebe setřást únavu, aby mohl pohledem utkvět na svém vazalovi. Chvíli stál úplně tiše, ruce položené na kolenou. Potom se natáhl a položil opatrně jednu ruku na pupenec na Murtaghově čele.

„Není ostuda padnout v bitvě, mo caraidh,“ řekl tiše. „I největší bojovníci mohou být přemoženi.“

Ale ten malý muž tvrdohlavě zakroutil hlavou, ani nemrknul.

„Ne,“ řekl. „Já jsem nepadl v bitvě. Vložil jsi ve mě důvěru, abych strážil tvou ženu a nenarozené dítě a tu malou Angličanku. A já jsem nedokázal zabránit nebezpečí, když na nás uhodilo. Po pravdě řečeno jsem ani neviděl ruku, která mne srazila.“

„Zrada…“ začal Jamie.

„A teď vidíte, co se z toho vyklubalo,“ přerušil ho Murtagh. Celou tu dobu, co ho znám, jsem ho neslyšela říci naráz tolik slov. „Vaše dobré jméno bylo pošpiněno, vaše žena napadena a ta malá dívenka…“ Jeho tenká linie rtů se pevně semkla a jablko na krku mu poskočilo, jak polknul. „Ta hořká lítost mne snad zadusí.“

„Ano,“ řekl Jamie měkce a přikývl. „Ano, tomu rozumím, chlape. Také to tak cítím.“ Krátce se dotkl jeho hrudi u srdce. Byli si tak blízko, hlavy jen pár palců od sebe, jak se k němu Jamie naklonil. Ruce jsem měla složené v klíně a také jsem se ani nepohnula, ani nepromluvila.

„Ale já nejsem tvůj velitel,“ pokračoval Jamie rozhodnějším tónem. „Nesložil jsi mi žádnou přísahu a já nad tebou nemám žádnou moc.“

„Ano, ale máš.“ I Murtaghův hlas byl pevný a rukojeť dýky se ani nezachvěla.

„Ale.“

„Složil jsem ti svou přísahu, Jamie Frasere, když ti nebyl ani týden a byl jsi malý krásný chlapec v náručí své matky.“

Zahlédla jsem v Jamieho očích překvapení.

„Klečel jsem u nohou Elen, tak jako teď klečím u tvých,“ pokračoval Murtagh a úzkou bradu vystrčil nahoru. „A já jí přísahal na svatou trojici boží, že tě budu vždy následovat, budu poslouchat tvé příkazy a chránit tvá záda, až vyrosteš a budeš mé služby potřebovat.“ Chraplavý hlas zjihnul a oční víčko mu padlo přes znavené oko.

„Ano, chlapče, choval jsem tě ve své náruči. Ale zradil jsem tvé služby.“

„To jsi nikdy neudělal.“ Jamie položil ruku na jeho rameno a pevně ho stiskl. „Ne, nevezmu si tvůj život, protože ho ještě budu potřebovat. Ale teď po tobě chci přísahu.“

Dlouho váhal, potom ta černá ježatá hlava přikývla.

Jamieho hlas se ještě více ztišil, ale nebyl to šepot. Držel zpříma tři prostřední prsty pravé ruky, potom je přiložil k dýce.

„Žádám po tobě přísahu na jméno mé i mé matky, že najdeš ty muže. Budeš se za nimi hnát a až je nalezneš, pomstíš se na nich za čest mé ženy a krev nevinnosti Mary Hawkinsové.“

Na chvíli se odmlčel, potom dal dýku pryč. Murtagh vstal a chopil se jí. Poprvé si všiml i mé přítomnosti, pokývl hlavou a řekl: „Jak řekl můj pán, madam, tak i udělám. Pomstím vás.“

Olízla jsem si suché rty a nevěděla, co říci. Ale nezdálo se, že by bylo odpovědi třeba. Přiložil si dýku k ústům a políbil ji. Nakonec ji zasunul za opasek.

20

La Dame Blanche

Když jsme se převlékali, tak se už úsvit změnil v den a snídaně už byla na cestě po schodišti k nám nahoru.

„Co bych ráda věděla,“ řekla jsem a nalévala si čokoládu, „kdo je k čertu La Dame Blanche?“

„La Dame Blanche?“ řekl Magnus, který se nade mnou nakláněl s košíčkem s horkým pečivem, a škubnul sebou tak, až mu jeden kousek vypadl na stůl. Úhledně jsem ho položila zpět a otočila se, abych se podívala na majordoma, který se chvěl.

„Ano, je to tak,“ řekla jsem. „Magnusi, vy už jste to jméno slyšel?“

„Proč, ano, milady,“ odpověděl starý muž. „La Dame Blanche je une sorciére.“

„Čarodějnice?“ zeptala jsem se nevěřícně.

Magnus pokrčil rameny, přehodil přes housky ubrousek a ani se na mě nepodíval.

„Bílá dáma,“ zamumlal. „Nazývá se tak vědma, léčitelka. A ještě… vidí do duše muže a pokud tam uvidí ďábla, promění duši v popel.“ Pohodil hlavou, otočil se a rychle spěchal do kuchyně. Viděla jsem jeho pohyb lokte a pochopila jsem, že se na odchodu pokřižoval.

„Ježíši Kriste,“ řekla jsem Jamiemu. „Už jsi někdy o La Dame Blanche slyšel?“

„Ehm? Co? Ach, ano, já… jsem tu povídačku slyšel.“ Jamieho oči nebylo přes dlouhé řasy vidět, jak sklopil hlavu do šálku s čokoládou, ale zrudnul tak, že nebylo možné to přehlédnout a svést to na horkou stoupající páru.

Opřela jsem se v křesle, překřížila si ruce a pozorně jsem si ho prohlížela.

„Tak jsi slyšel, ano?“ řekla jsem. „Takže tě nepřekvapí, že mě ti muži, co mě a Mary včera v noci přepadli, nazývali La Dame Blanche?“

„Říkali ti tak?“ Překvapeně vzhlédl.

Přikývla jsem. „Když mne zahlédli ve světle, vykřikli ‚La Dame Blanche‘ a utíkali tak rychle, jako kdyby zjistili, že mám mor.“

Jamie se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval. Rudá barva mu z tváře mizela, až byl bledý jako ten porcelánový talířek na stole před ním.

„Bože na nebesích,“ řekl, spíše pro sebe. „Bože… na… nebesích!“

Naklonila jsem se k němu přes stůl a vzala mu z ruky šálek.

„Mohl bys mi laskavě říci, co víš o ‚La Dame Blanche‘?“ navrhla jsem mu opatrně.

„No,“ zaváhal a potom se na mne ostýchavě podíval. „Jen to, že… říkal jsem Glangarrymu, že jsi byla La Dame Blanche.“

„Cože jsi to Glangarrymu říkal?“ Zaskočilo mi sousto housky, které jsem si právě vzala. Jamie mě poplácával po zádech.

„No, ve skutečnosti tam byli Glangarry a Castellotti,“ řekl na obranu. „Chci tím říci, že jedna věc je hrát karty, ale oni to tak nechtěli nechat. Přišlo jim to směšné, že chci být věrný své ženě. Říkali, že… no, říkali hodně věcí a já… už mě to unavovalo.“ Odklonil hlavu a konečky uší mu zrudly.

„Hm,“ řekla jsem a usrkávala čaj. Když jsem si představila Castellottiho jazyk v akci, bylo mi jasné, co asi tak všechno mohl vykládat.

Vypil svůj šálek jedním tahem, potom ho znovu opatrně doléval a upřeně pozoroval konvici, aby se nemusel setkat s mým pohledem. „Ale já jsem nemohl jen tak vstát a odejít, chápeš?“ pokračoval. „Musel jsem s Jeho Výsostí zůstat celý večer a nedělalo by to dobrý dojem, kdyby si myslel, že nejsem dost mužný.“

„Takže jsi jim řekl, že jsem La Dame Blanche,“ řekla jsem a snažila se v mém hlase potlačovat smích. „A pokud by ses pokoušel s těmi dámami laškovat, tak bych ti nechala seschnout tvé intimní partie.“

„No, ano…“

„Můj ty Bože, a oni tomu věřili?“ Cítila jsem, jak mi má tvář rudne jako Jamieho, aniž bych byla schopna se kontrolovat.

„Byl jsem velice přesvědčivý,“ řekl a pozvedl jeden koutek úst. „Museli přísahat na život svých matek, že to budou držet v tajnosti.“

„A kolik jsi toho před tím musel vypít?“

„No, docela dost. Čekal jsem s tím až na čtvrtou láhev.“

Už jsem to nevydržela a začala jsem se nahlas smát.

„Ach, Jamie!“ řekla jsem. „Ty zlatíčko!“ Naklonila jsem se k němu přes stůl a políbila jeho rudou tvář.

„No,“ řekl a mazal si máslo na plátek chleba. „To bylo to nejlepší, co se mi podařilo vymyslet. A oni pak přestali naléhat.“

„Dobře,“ řekla jsem. Vzala jsem si od něj chléb, pokapala ho medem a zase mu ho podala zpět.

„Tak na to si těžko mohu stěžovat,“ poznamenala jsem. „Tobě to pomohlo zachránit čest a u mě to odvrátilo znásilnění.“

„Ano, díky bohu.“ Odložil pečivo a vzal mne za ruku. „Bože, kdyby se ti něco stalo, Sassenachová, já bych…“

„Ano,“ přerušila jsem ho, „ale pokud muži, kteří nás přepadli, věděli, že bych měla být La Dame Blanche…“

„Ano, Sassenachová.“ Pokývl na souhlas. „Nemohli to být ani Glangarry, ani Castellotti, protože byli se mnou v domě, když sem přiběhl Fergus, že jste byly přepadeny. Ale musel to být někdo, komu to řekli.“

Nemohla jsem potlačit chvění, když jsem si vzpomněla na tu masku a uštěpačný hlas za ní.

S povzdechem mi pustil ruku. „Což znamená, že nejlepší bude, když půjdu za Glengarrym a zeptám se ho, kolika lidem vypráví o mém manželství.“ Pročísnul si rukou vlasy. „A potom se musím stavit za jeho Výsostí a zeptat se ho, co má k čertu znamenat to spojenectví se St-Germainem.“

„Také si to myslím,“ řekla jsem zamyšleně, „ale jak znám Glengarryho, tak už to ví půlka Paříže. Dnes odpoledne také udělám nějaké pochůzky.“

„Ach ano? A koho půjdeš navštívit, Sassenachová?“ zeptal se a prohlížel si mě zúženýma očima. Zhluboka jsem se nadechla a v hlavě si procházela seznam svých schůzek, které byly přede mnou.

„Tak za prvé to bude mistr Raymond,“ řekla jsem. „No a potom Mary Hawkinsová.“

* * *

„Asi levandule?“ Raymond stál na špičkách a sundával z police kalíšek. „Neaplikuje se, ale ta vůně je uklidňující, je to balzám na nervy.“

„No to záleží na tom, koho ty nervy jsou,“ řekla jsem a vzpomněla si na Jamieho reakce na vůni levandule. To byla oblíbená vůně Jacka Randalla a Jamie by tu vůni nazval jakkoliv, jen ne uklidňující. „Ale v tomto případě by to mohlo pomoci. V každém případě to nemůže uškodit.“

„Neuškodit,“ přitakal zamyšleně. „To je základní princip.“

„Je to první část Hippokratovy přísahy,“ řekla jsem, když se skláněl do svých zásuvek. „Je to přísaha lékaře. ‚Za prvé, neuškodit‘.“

„Ach? A vy jste sama tuto přísahu skládala, madonna?“ Jasná obojživelná očka na mne mrkla přes prodejní pult.

Zrudla jsem pod tím pohledem.

„Ehm, no, ne. Ve skutečnosti ne. Nejsem opravdová lékařka. Ještě ne.“ Nevím, co mě přimělo, abych dodala tu poslední větu.

„Ne? Vždyť vy se pouštíte do takových věcí, na které skuteční lékaři vůbec nemají odvahu, protože vědí, že ztráta panenství se nedá vrátit.“ Jeho ironie byla evidentní.

„Opravdu?“ odpověděla jsem suše. Fergus už mi něco o těch ‚dámách‘ od madame Elise vyprávěl. „A na co je ta sklenička s kuřecí krví? Má to snad co do činění se skutečným léčením?“

Neměl obočí, aby ho nakrčil, ale když ho něco pobavilo, pozvedl čelo.

„A kdo je tím zraněn, madonna? Rozhodně ne prodávající. Ani kupující ne – prodávající se jen může o něco více pobavit za ty peníze než kupující s tím výrobkem. Ale ani panenství není dotčeno! Hippokratova přísaha je opravdu velmi morální, potěší tak každého léčitele.“ Zasmála jsem se. „A myslím, že pár takových znáte?“ řekla jsem. „Přednesu to na příští lékařské radě. A mezitím vyrobíme pár zázraků, co už se jiného dá dělat?“

„Hm.“ Položil na stůl ústřižek gázy a do jejího středu vložil pár usušených lístků. Z hromádky šedozelené vegetace se linula příjemná vůně.

„To je Saracénské tajemství,“ řekl a umně skládal gázu a zastrčil rožky. „Zklidní podrážděnou pokožku, oděrky i bolavá intimní místa. Velice užitečné, řekl bych.“

„To ano, opravdu,“ řekla jsem a pousmála se. „Má se to nechat vyluhovat nebo svařit?“

„Vyluhovat. Podle okolností, možná bude lepší teplé.“ Otočil se k další poličce a vytáhl velkou bílou porcelánovou nádobku s malbou. Na straně bylo napsáno CHELIDONIUM.

„Na podporu spánku,“ vysvětloval. Jeho bezertá ústa se roztáhla do úsměvu. „Radil bych nepoužívat deriváty z odvaru z makovic; tato konkrétní pacientka se zdá, že má na něj nepřiměřenou reakci.“

„Tak už jste o tom všem slyšel?“ řekla jsem rezignovaně. Stěží jsem mohla doufat, že by to nevěděl. Informace byly jednou z nejčastějších komodit, které prodával; obchod tak byl semeništěm pomluv z různých zdrojů, od pouličních prodavačů až po gentlemany ode dvora.

„Ze tří nezávislých zdrojů,“ odpověděl Raymond. Podíval se ven z okna, natáhl krk, aby viděl velký horloge, který visel na zdi na rohu. „Už jsou skoro dvě hodiny. A myslím, že do večera uslyším ještě o vaší večeři několik dalších verzí.“ Široká ústa se otevřela a zachichotala se. „Obzvláště se mi líbila ta verze, ve které vyzval váš manžel generála d’Arbanville na souboj na ulici, zatímco vy jste pragmaticky nabídla monsieuru le comte tělo té nebohé dívky, jen aby nevolal královskou stráž.“

„Hmmm,“ řekla jsem a znělo to až příliš skotsky.

„A zajímalo by vás vůbec, co se doopravdy stalo?“

Nápoj z vlčího máku vypadal v odpoledním slunci jako tekutý bledý jantar, jak ho přeléval do ampulky.

„Pravda se vždycky může hodit, madonna,“ odpověděl a očima sledoval tekoucí nápoj. „Má to příchuť jedinečnosti.“ S jemným bouchnutím odložil porcelánovou nádobku. „A za tuto by se dalo leccos vyměnit,“ dodal. Peníze, které jsem za medicínu přinesla, ležely stále na stole a mince se na slunci leskly. Podívala jsem se na něj zúženýma očima, ale on se na mě nevinně usmál, jako kdyby nikdy neslyšel o žabích stehýnkách na česnekovém másle.

Horloge venku odbíjel druhou. Propočítávala jsem vzdálenost do domu Hawkinsových v Rue Malory. Je to skoro půl hodina, pokud se mi podaří sehnat kočár. To je spousta času.

„V tom případě,“ řekla jsem, „mohli bychom si popovídat u vás v soukromí?“

* * *

„A to je všechno,“ řekla jsem a usrkla jsem si třešňové brandy. Výpary v pracovně byly skoro tak silné jako ty, které vycházely z mé sklenice, a já cítila, jak se mi z nich točí hlava. „Sice Jamieho pustili, ale stále jsme v podezření. Nedokážu si představit, jak by to asi mohlo dlouho trvat. A vy?“

Raymond zakroutil hlavou. Průvan rozkmital krokodýla nad hlavou a on vstal, aby zavřel okno.

„Je to jen nepříjemnost, ale nic víc. Monsieur Hawkins má přátele a peníze, teď je rozrušený, ale jinak je to kliďas. Vy a váš manžel jste se provinili jen tím, že jste chtěli udělat velkou laskavost, že uchováte dívčino neštěstí jako tajemství.“ Zhluboka se ze své skleničky napil.

„A to je to, o koho teď máte obavy. Ta dívka, že?“

Přikývla jsem. „To také. V tuto chvíli už nemohu její pověst ochránit. Jediné, co mohu udělat, je zkusit pomoci jí, aby se vyléčila.“

Sarkastické černé oči se na mě dívaly přes okraj kovové číše, kterou držel.

„Většina lékařů, které znám, by řekla ‚zkusili bychom ji vyléčit‘. Vy chcete pomoci, ‚aby se vyléčila‘? Je zajímavé, že v tom vidíte rozdíl. A já vám věřím.“

Odložila jsem číšku, protože jsem cítila, že už mám dost. Tváře mi žhnuly a já měla vzdálený pocit, že špička mého nosu je růžová.

„Už jsem vám říkala, že nejsem skutečná lékařka.“ Krátce jsem zavřela oči, snažila jsem se uvěřit, že pořád vím, co se děje, a potom jsem je zase otevřela. „Mimoto, už jsem… ehm, se jednou se znásilněním setkala. Není toho moc, co se dá udělat.“ Rozmyslela jsem se a znovu sáhla po číši.

„Možná ne,“ souhlasil Raymond. „Ale pokud je někdo schopný dostat se až k samému středu pacienta, potom to dokáže La Dame Blanche.“

Odložila jsem šálek a zírala na něj. Čelist mi spadla, pusu jsem potom zavřela. Hlavou se mi hodily myšlenky a podezření a různě spolu kolidovaly. Dala jsem si čas na přemýšlení.

„Ke středu pacienta?“

Sáhl do otevřené sklenice na stole, vytáhl trošku bílého prášku a nasypal ho do číše. Brandy v barvě jantaru nabrala krvavou barvu a začala bublat.

„Dračí krev,“ poznamenal a kývnul k bublající tekutině. „Funguje to jen v postříbřené nádobě. Šálek to zničí, samozřejmě, ale je to velice efektivní, pokud se dodrží jisté podmínky.“

Něco jsem zamumlala.

„Ano, srdce pacienta,“ řekl, jako kdyby si vybavoval něco, o čem jsme se bavili už před několika dny. „Ano, jistě. Všechna léčba se v podstatě odehrává, pokud se dosáhne… jak to budeme nazývat? Duše? Podstata? Prostě střed. Dosažení středu pacienta, odkud se může sám vyléčit. Jistě jste to viděla, madonna. Jsou tak zranění nebo bolaví, že jim skoro není pomoci, ale nezemřou. Anebo obráceně, je to jen něco drobného, co by při řádné péči měl pacient přežít, ale oni odejdou, i když pro ně uděláte všechno.“

„Každý, kdo se zajímá o léčbu, už něco takového viděl,“ odpověděla jsem.

„Ano,“ souhlasil. „A to je pýcha lékařů, často se obviňují z toho, že pacient zemřel a blahopřejí si ke svým schopnostem, pokud pacient žije dál. Ale La Dame Blanche vidí podstatu člověka a změní ji tak, aby se uzdravoval – anebo aby zemřel. A proto má zločinec strach pohlédnout jí do tváře.“ Pozvedl pohár a připíjel mi na zdraví, potom tu bublající tekutinu vypil. Na rtech mu zůstaly růžové skvrny.

„Děkuji,“ řekla jsem suše. „Takže to není jenom Glengarry, kdo je tak pověrčivý?“

Raymond pokrčil rameny a tvářil se potěšeně. „Inspiroval je váš manžel,“ řekl skromně. „A opravdu excelentní nápad. Ale zatímco má váš manžel respekt k těmto darům od přírody, nebral v úvahu ty lidi, kteří se snaží mít nad každým navrch.“

„Ale vy samozřejmě ano.“

Pod šedou sametovou róbou se zlehka pozvedla jeho velká ramena. Na rukávu měl několik malých děr na okrajích ohořelých, vypadalo to, jako kdyby si několik malých žhavých uhlíků našlo cestu skrz látku. Když kouzlí, nedává pozor, pomyslela jsem si.

„Viděli vás v mém obchodě,“ poukázal na tento fakt. „Jste záhadou. A jak poznamenal i váš manžel, má pověst je také dosti podezřelá. Pohybuji se v jistých… kruzích, dalo by se říci,“ jeho široká ústa bez rtů se zeširoka usmála, „kde se velice vážně spekuluje o vašem původu. A víte, co lidé dokáží vymyslet,“ dodal nesouhlasně, až jsem vyprskla smíchem.

Odložil šálek a naklonil se dopředu.

„Řekla jste, že zdraví mademoiselle Hawkinsové je jen jedna věc, co vás trápí. Je ještě něco jiného?“

„Ano,“ řekla jsem a usrkla brandy. „Myslím, že se doslechnete o spoustě věcí, které se v Paříži dějí.“

Usmál se a jeho černá malá očka mne pronikavě pozorovala. „Och, jistě, madonna. A co byste potřebovala vědět?“

„Slyšel jste něco o Karlu Stuartovi? Víte vůbec, kdo to je?“

To ho překvapilo; nakrčil čelo. Potom zvedl malou skleněnou sklenici na stole před ním a převaloval si ji mezi dlaněmi.

„Ano, madonna,“ řekl. „Jeho otec je – nebo měl by být – skotský král, že?“

„Ano, to záleží na úhlu pohledu,“ řekla jsem a potlačovala krknutí. „Je skotským králem v exilu, nárokuje si trůn, ale to mne netrápí. Co bych chtěla vědět…, zda Karel Stuart podniká něco, aby mohl udělat to, že provede ozbrojenou invazi do Skotska nebo Anglie?“

Hlasitě se zasmál.

„Bože, madonna! Jste velice neobvyklá žena. Víte vůbec, jak je dnes taková přímost vzácná?“

„Ano,“ připustila jsem, „ale nemohla jsem si pomoci. Neumím chodit dlouho kolem horké kaše.“ Natáhla jsem se a vzala si od něj lahvičku. „Slyšel jste něco?“

Instinktivně se podíval k pootevřeným dveřím, ale prodavačka v obchodě zrovna míchala parfém pro zákazníka.

„Něco malého, madonna, byla to zmínka v dopise od přítele, ale odpověď bude rozhodně ano.“

Viděla jsem, jak váhá, kolik mi toho může říci. Dívala jsem se na lahvičku, aby měl čas na rozmyšlenou. Tekutina se v ní přelívala, jak jsem si ji válela mezi dlaněmi. Na tak malou velikost to bylo podezřele těžké, tekutina byla hustá, až se zdálo, že to bylo naplněno roztaveným železem.

„Je to rtuť,“ řekl mistr Raymond a odpověděl tak na mou nevyřčenou otázku. Už se evidentně rozhodl v můj prospěch, vzal ode mne lahvičku, nalil na stůl mezi nás chvějící se kapičku a posadil se nazpět, aby mi pověděl, co ví.

„Jeden z agentů Jeho Veličenstva vznesl v Holandsku jisté požadavky,“ řekl. „Muž se jmenuje O’Brien – a je v práci tak nešikovný, že doufám, že někoho takového nikdy nebudu zaměstnávat,“ dodal. „Tajný agent, který pije přes míru.“

„Každý kolem Karla Stuarta pije přes míru,“ řekla jsem. „A co O’Brien dělá?“

„Chtěl by začít vyjednávat o dodávce mečů. Dva tisíce mečů, které se koupí ve Španělsku a pošlou přes Holandsko, aby se utajila země původu.“

„A proč to dělá?“ zeptala jsem se. Nevěděla jsem, zda jsem opravdu tak hloupá anebo jsem měla přespříliš třešňové brandy, ale vypadalo to jako bláhovost, dokonce i na Karla Stuarta.

Raymond pokrčil rameny a šťouchl ukazováčkem do kapičky rtuti.

„Můžeme se dohadovat, madonna. Španělský král je bratrancem skotského krále, že? Stejně tak jako náš dobrý král Ludvík.“

„Ano, ale…“

„Může být, že chce v případu Stuartů pomoci, ale ne otevřeně?“

Brandy mi pomalu začala vyprchávat z mozku.

„To by mohlo být.“

Raymond silně poťukal prsty na stůl, až se rtuť rozprskla na více malých kuliček, které se rozkutálely po desce stolu.

„Říká se,“ řekl mile a očima pořád sledoval kuličky rtuti, „že král Ludvík hostí ve Versailles anglického vévodu. Říká se také, že vévoda je tady proto, aby zajistil jisté obchody. Ale jen velice vzácně člověk zaslechne všechno, madonna.“

Pozorovala jsem všechny ty kapičky, které se zase spojily v jednu. Jamie také slyšel jisté zvěsti, že je tu Sandringham proto, aby tu zajistil i něco více, než jen běžné obchody. Co když je tu vévoda proto, aby dohodl úmluvu mezi Francií a Anglií – která se týká Bruselu? Ludvík může s Anglií tajně vyjednávat o jejich podpoře v případu invaze do Bruselu – což by mohl španělský Filip udělat, aby odvrátil pozornost svého vykutáleného bratránka od útoku na Anglii?

„Tři Bourbonští bratranci,“ mumlal si Raymond pro sebe. Postrkoval jednu kuličku ke druhé, až se spojily v jednu a zářily jako jedna velká kulička vytvořená kouzlem. Prstem přistrčil další kuličku, až se ještě více zvětšila. „Jedna krev. Mají ale stejné cíle?“

Znovu udeřil prstem a stříbrné fragmenty se rozletěly po stole všemi směry.

„Nemyslím si to, madonna,“ řekl Raymond klidně.

„Aha,“ řekla jsem a zhluboka se nadechla. „A co si myslíte o novém partnerství Karla Stuarta a hraběte St. Germaina?“

Obojživelný úsměv se ještě více rozšířil.

„Slyšel jsem, že Jeho Výsost teď chodí hodně často do doků – aby si promluvila se svým novým partnerem, samozřejmě. A prohlíží si ty krásné lodě u mola, tak rychlé a… tak drahé. Země Skotska leží za vodou, ne?“

„To tedy ano,“ řekla jsem. Na kapku rtuti dopadl paprsek slunce, uvědomila jsem si, jak už je slunce nízko. Budu muset jít.

„Děkuji,“ řekla jsem. „Pošlete mi vzkaz, pokud byste se zase něco doslechl?“

Naklonil hlavu na stranu, jeho vlasy měly ve slunci barvu rtuti, potom s ní náhle trhnul.

„Ach! Nedotýkejte se rtuti, madonna!“ varoval mne, když jsem se natahovala ke kapičce, která se kutálela k mému konci stolu. „Okamžitě se váže s každým kovem, kterého se dotkne.“ Natáhl se a postrčil ji směrem k sobě. „Nechtěla byste přece, aby zničila vaše krásné prsteny.“

„Máte pravdu,“ řekla jsem. „Musím uznat, že jste mi velice pomohl. V poslední době se mě nikdo nesnažil otrávit. Předpokládám, že mě nechcete nechat upálit za čarodějnictví v paláci de la Bastille, že?“ Mluvila jsem klidně, ale mé vzpomínky na vězení pro zloděje a čarodějnický proces v Cranesmuiru byly stále živé.

„Jistě že ne,“ řekl vážně. „V Paříži nebyl za čarodějnictví nikdo upálen za posledních… oh, dvacet let, minimálně. Jste v naprostém bezpečí. Dokud někoho nezabijete,“ dodal.

„Budu se snažit,“ řekla jsem a vstala k odchodu.

* * *

Fergus mi našel bez problémů kočár a já po krátké cestě do domu Hawkinsových přemýšlela o nových událostech. Myslím, že mi Raymond prokáže službu, když tu historku s Jamiem ještě více rozšíří mezi své pověrčivé zákazníky a mé jméno bude spojováno se seancemi a černými mšemi.

Také jsem si uvědomila, že jak plynul čas a já byla překvapena těmi všemi spekulacemi o mečích a lodích, že jsem se úplně zapomněla zeptat mistra Raymonda, kde – pokud vůbec někde – se setkal s hrabětem St. Germainem.

Obecný názor řadí hraběte jasně do mysteriózních kruhů, o kterých Raymond mluvil. Ale jako společník – nebo jako soupeř? A zasahují tyto kruhy až na královský dvůr? O Ludvíkovi se říká, že se zajímá o astrologii; může tam být nějaká spojitost, přes temné kanály kabalismu a čarodějnictví, mezi Ludvíkem, hrabětem a Karlem Stuartem?

Netrpělivě jsem zakroutila hlavou, abych se probrala z oparů brandy a zbavila se nesmyslných myšlenek. Jediná věc, která se dá jistě říci, že se pustil do nebezpečného obchodování s Karlem Stuartem, a to mi pro teď stačilo.

Rezidence Hawkinsů na Rue Malory byla robustní třípatrová budova, která vypadala zvenku reprezentativně, ale pro běžného pozorovatele se jevila mírně podivně. Byl teplý den, ale všechny okenice byly pevně zavřeny, aby jimi nemohl proniknout žádný zvědavý pohled. Schody dnes ráno nikdo nevydrhnul, a tak byly na bílém kameni patrné stopy od bot. Venku nebyl ani kuchař, ani žádná služebná, která by kupovala čerstvé maso a tahala drby od pouličního prodavače. To byl dům zabedněný před blížící se katastrofou.

Ačkoliv jsem na sobě měla žlutou róbu, tak jsem se necítila jako posel pekelný, ale pro jistotu jsem poslala na schody Ferguse, aby zaklepal na dveře za mě. Mezi Fergusem a tím, kdo otevřel, proběhla krátká výměna slov. Jedna z Fergusových dobrých vlastností byla ta, že „ne“ nepřijímal jako odpověď, a krátce nato jsem stála tváří v tvář ženě, která se jevila jako paní domu. Takže paní Hawkinsová, teta Mary.

Musela jsem si sama dojít k tomu závěru, protože ta žena byla velice skoupá na slovo, takže jsem z ní nedostala nic kloudného kromě jejího jména.

„Ale my se nechceme s nikým vidět!“ vykřikovala nahlas a pořád se dívala přes rameno, jako kdyby čekala, že se za ní zhmotní mohutná postava pana Hawkinse. „My jsme… my máme… to je…“

„Já nechci vidět vás,“ řekla jsem rázně. „Chci vidět vaši neteř, Mary.“

Nad tím jménem zbystřila pozornost.

„Ona… ale… Mary? Ne! Ona je… není jí dobře!“

„Však to ani nečekám,“ řekla jsem trpělivě. Pozvedla jsem košík, aby ho viděla. „Přinesla jsem jí nějakou medicínu.“

„Ach! Ale… ale… ona… vy… nejste vy…?“

„Léčitelka,“ řekl Fergus s co nejlepším skotským přízvukem. Nesouhlasně sledoval tohle představení. „Služebná říkala, že mladá slečna je nahoře v pokoji.“

„Právě,“ řekla jsem. „Veď mě, Fergusi.“ Už na nic dál nečekal, ohnul se a protáhl pod její paží, která nám bránila v cestě, a zanořil se do šera domu. Paní Hawkinsová se za ním otočila s hrozným řevem, což mi umožnilo, abych za ní proklouzla.

Před dveřmi Mary stála na stráži služebná v pruhované zástěře. Když jsem řekla, že chci vejít, vůbec neodporovala. „Nic s ní nenadělám, madame. Snad budete mít více štěstí.“

To neznělo vůbec slibně, ale neměla jsem na výběr. Snad jí nemohu ještě více ublížit. Podržela jsem si sukni a otevřela dveře.

Bylo to, jako kdybych vešla do jeskyně. Okna byla překryta těžkými hnědými sametovými závěsy. Ty byly zatažené, aby sem nepronikalo denní světlo, a uvnitř bylo k udušení od kouře z ohniště.

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechovala, pak jsem se rozkašlala. Na posteli nešlo nikoho rozpoznat; pod pokrývkou z husího peří byla skrčená patetická postava. Droga již jistě dávno vyprchala a ona nespala, koneckonců byl na chodbě pěkný šrumec. Spíše to asi jen hrála, protože se domnívala, že je to její teta a přišla jí dát další kázání. Na jejím místě bych udělala to samé.

Otočila jsem se a před zvědavou tváří paní Hawkinsové jsem přibouchla dveře. Vyrazila jsem k posteli.

„To jsem já,“ řekla jsem. „Proč nevylezeš ven, než se tady zadusíš?“

Najednou hromada peřin odlétla na stranu a Mary vyskočila z peřin jako delfín z mořských vln. Vrhla se mi kolem krku.

„Claire! Och, Claire! Díky Bohu! Už jsem se bála, že tě nikdy neuvidím! Strýc říkal, že jsi ve vězení! On říkal, že ty…“

„Tak už pusť!“ Snažila jsem se uvolnit její sevření a odtlačit ji od sebe tak, abych si ji mohla prohlédnout. Měla rudou tvář, potila se a byla pomuchlaná z toho, jak se skrývala pod peřinami, ale jinak vypadala v pořádku. Její hnědé oči byly široké a jasné, nebylo v nich ani památky po intoxikaci opiem. Vypadala vzrušená a ve střehu; zřejmě si v noci odpočinula a navíc jí sílu dodává její mládí, které se postaralo o většinu jejího fyzického zranění. Ale mne trápilo něco jiného.

„Ne, nejsem ve vězení,“ řekla jsem a snažila se zastavit příval jejích otázek. „Zatím ještě ne, i když se o to tvůj strýc vehementně snaží.“

„A-ale já jsem mu řekla…“ začala, potom se zarazila a sklopila oči. „T-t-tedy jsem se o to spíše pokoušela, ale on – ale já…“

„Netrap se tím,“ ujistila jsem ji. „Je tak rozrušený, že nebude poslouchat nic, co mu budeš říkat, bez ohledu na to, jak mu to budeš říkat. Ale na tom stejně nezáleží. Nejdůležitější jsi ty. Jak se cítíš?“ Odhrnula jsem jí z čela tmavé vlasy a pozorně jsem si ji prohlížela.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla a ztěžka polkla. „Já… trošku jsem krvácela, ale už to přešlo.“ Tváře jí ještě více zrudly, ale neklopila oči. „Já… to… to místo bolí. Přejde to?“

„Ano, přejde,“ řekla jsem něžně. „Přinesla jsem ti nějaké byliny. Nechají se luhovat v horké vodě, odvar působí chladivě. Můžeš si do něj buď namočit látku a tu na bolavé místo přikládat nebo si udělat lázeň a sednout si do ní. Pomáhá to.“ Z taštičky jsem vytáhla svazek bylin a položila ho na stůl.

Přikývla a kousla se do rtu. Evidentně chtěla ještě něco říci a prala se v ní její přirozená stydlivost se sebedůvěrou.

„Co se děje?“ zeptala jsem se věcně.

„Budu z toho těhotná?“ Vyprskla a dívala se na mě vystrašeně. „Vy jste říkala…“

„Ne,“ řekla jsem tak přesvědčivě, jak jen to šlo. „Nebudeš. On to nemohl… dokončit.“ V záhybech sukně jsem jí držela pěsti na obou rukou a doufala jsem, že se nemýlím. Pravděpodobnost byla velice malá, ale přece jen se to může stát. Nicméně nebylo třeba ji ještě více strašit. Z té myšlenky se mi udělalo mdlo. Může tato nehoda ovlivnit Frankovu existenci? Potlačila jsem toto pomyšlení; počkáme měsíc, a pak se buď potvrdí, nebo vyvrátí.

„Je tady vedro jako v peci,“ řekla jsem a uvolňovala si šněrování u krku, abych se mohla nadechnout. „A nakouřeno jako v pekle, jak říkal můj starý strýček.“ Nevěděla jsem, co říkat dále, a tak jsem vstala, obešla pokoj, roztáhla závěsy a otevřela okna.

„Teta Helen říkala, že mě nesmí nikdo vidět,“ řekla Mary a vstala v posteli na kolena, jak mě pozorovala. „Říkala, že jsem z-zneuctěna, a pokud půjdu ven na ulici, tak si na mě budou lidé ukazovat.“

„Někteří blbečci ano.“ Dokončila jsem větrání a vrátila se k ní. „Ale to neznamená, že se musíš pohřbít zaživa a ještě se zadusit.“ Posadila jsem se vedle ní a pohodlně se opřela v křesle. Cítila jsem, jak mi chladný vzduch čechrá vlasy nasycené kouřem z místnosti.

Dlouhou dobu byla zticha, pohrávala si se svazečkem bylin na stole. Nakonec se na mě podívala a statečně se usmála, i když se jí spodní ret chvěl.

„Alespoň si nebudu muset v-vzít vikomta. Strýc říkal, že už mě t-teď nechce.“

„Ne, to si nemyslím.“

Pokývla a podívala se dolů na kolena, kde jí ležel balíček z látky. Prsty bezděčně rozvázala šňůrku, až se několik zlatavých usušených lístků vysypalo na přehoz.

„Já… přemýšlela jsem o t-tom; co jste mi říkala, jak m-muž…“ Odmlčela se a polkla, viděla jsem, jak na gázu ukápla jedna slza. „Myslím, že bych nesnesla, aby vikomt něco takového dělal. S-stalo se… a nikdo to nemůže vzít zpátky a já už to n-nikdy nebudu muset dělat znovu… a… a… och, Claire! Alex už se mnou nikdy nepromluví! Už ho nikdy znovu neuvidím!“

Zhroutila se mi do náruče, hystericky vzlykala a žmoulala v dlani byliny. Přitiskla jsem si ji v náručí a hladila ji. Utěšovala jsem ji, zatímco i mě bez povšimnutí ukáplo několik slz a skulilo se do temnoty jejích vlasů.

„Znovu ho uvidíš,“ zašeptala jsem. „Jistěže ano. Pro něho v tom nebude rozdíl. Je to dobrý muž.“

Ale věděla jsem, že to tak není. Včera v noci jsem viděla v jeho tváři trýzeň, stejnou bezmoc jako ve tvářích Jamieho a Murtagha. Ale od té doby, co jsem se dozvěděla o platonické lásce Alexe k Mary, v tu chvíli mi došlo, jak moc velká ta bolest musela být – a jaký strach.

Vypadal jako dobrý člověk. Ale byl také chudý mladší syn, se špatným zdravím a pramalou vyhlídkou na povýšení; jakou pozici si získá, to plně závisí na dobré vůli vévody ze Sandringhamu. A nemyslím si, že by se vévoda nějak pozitivně díval na svazek svého sekretáře se zničenou a zneuctěnou dívkou, která teď už nemá žádné společenské konexe ani věno.

A i kdyby našel Alex dost kuráže na to, aby si ji i přes všechny překážky vzal – jaké šance by potom měli? Jsou bez peněz, vykázáni ze společnosti a s tou děsivou skutečností znásilnění, která bude vždy mezi nimi ležet jako stín?

Nemohla jsem dělat nic jiného, než ji držet a plakat s ní pro to, co bylo ztraceno.

* * *

Už se smrákalo, když jsem odcházela. Nad komíny už vycházely první hvězdy. V kapse jsem měla dopis, který Mary napsala a který obsahoval výpověď toho, co se stalo předešlou noc. Jakmile se to dostane do rukou úřadů, nebude mít už snad další problémy ze strany policie. Nicméně z jiných stran těch problémů bude dost a dost.

V tuto chvíli jsem se ale vůbec nezdráhala přijmout od paní Hawkinsové nabídku, že mi s Fergusem půjčí rodinný kočár, aby nás odvezl domů.

Na karetní stůl ve vestibulu jsem odhodila svůj klobouk a prohlížela jsem si hromadu vzkazů, která se tam povalovala. Vypadá to, že zatím ještě nejsme vyvrhelové, i když už se novinky dozajista dostaly do všech společenských kruhů v Paříži.

Rukou jsem odmítavě mávla na všechny nabídky personálu a vydala jsem se nahoru do pokoje a nedávala jsem pozor na svou róbu. Byla jsem příliš unavená, aby mne něco zajímalo.

Ale když jsem otevřela dveře do ložnice a uviděla Jamieho, jak leží na zádech u krbu, moje apatie byla vystřídána náhlým návalem něhy. Oči měl zavřené a vlasy mu trčely do všech stran, což věstilo vnitřní bouři. Ale můj tichý příchod ho probral, otevřel jedno oko a usmál se na mě; ve světle svíce měl jasně modré oči.

„Vše je v pořádku,“ to bylo vše, co mi řekl, když si mě přitiskl do náručí. „Jsi doma.“ Potom jsme mlčeli, jak jsme se vzájemně vysvlékali a ulehli ke krbu; našli jsme u toho druhého v objetí svou svatyni.

21

Špatně načasované zmrtvýchvstání

Stále jsem přemýšlela o bankéřích, když náš kočár dojížděl k pronajaté rezidenci vévody v ulici Rue St. Anne. Byl to velký krásný dům. Příjezdová cesta byla točitá a osázená topoly. Vévoda musí být velice bohatý člověk.

„Myslíš, že to byla ta půjčka od Manzettiho, kterou investoval Karel do obchodů se St. Germaniem?“ zeptala jsem se.

„To musí být ona,“ odpověděl Jamie. Natáhl si rukavice z jemné vepřovice, které byly pro formální návštěvy povinností. Ušklíbl se, když si rovnal kůži na prstech pokřivené ruky. „Ty peníze, o kterých si otec myslí, že mu slouží na vydržování domácnosti v Paříži.“

„Takže Karel chce opravdu získat peníze na vybudování armády.“ řekla jsem a pocítila jsem váhavý obdiv ke Karlu Stuartovi. Kočár zastavil a vozka seskočil dolů, aby nám otevřel dveře.

„No, minimálně se snaží znásobit peníze,“ opravil mě Jamie a pomáhal mi z kočáru. „Pokud já vím, chce unést Louisu i s jejich bastardem.“

Zakroutila jsem hlavou. „To si nemyslím. Tedy alespoň podle toho, co mi včera řekl mistr Raymond. A navíc mi Louisa řekla, že ho neviděla od té doby, co ona a Jules… no dobrá…“

Jamie zafuněl. „Alespoň má v sobě trochu cti.“

„Nejsem si jistá, zda je to tím,“ poznamenala jsem, když jsem ho držela pod paží a kráčeli jsme nahoru po schodech ke dveřím. „Říkala, že Karel byl úplně šílený, když se dozvěděl, že spí se svým manželem, vyváděl a od té doby ho neviděla. Čas od času jí napíše vášnivý dopis; přísahá jí, že ji odvede i s jejich dítětem, jakmile si ve světě vydobude náležitého postavení, ale ona mu nedovolila, aby se s ní viděl. Příliš se obává toho, že by mohl Jules zjistit pravdu.“ Jamie se vyjádřil nesouhlasně se silným skotským přízvukem. „Bože, je nějaký muž ochráněn před cizoložstvím?“

Dotkla jsem se zlehka jeho paže. „Někteří více než jiní.“

„Myslíš?“ řekl a usmál se na mě.

Dveře se rozrazily a v nich stál malý majordomus s plešatou hlavou, v livreji bez poskvrny a se zřejmou vážností.

„Milorde,“ řekl a uklonil se k Jamiemu, „a milady. Jste očekáváni. Prosím, pojďte dovnitř.“

* * *

Vévoda byl okouzlující, když nás přijímal ve svém hlavním salonu. „Nesmysl, nesmysl,“ řekl a odmítal Jamieho omluvy za nepříjemnosti u večeře. „Ach ti vznětliví muži, ti Francouzi. Kvůli všemu dělají hrozný rozruch. A teď bychom se mohli podívat na všechny ty vzrušující návrhy, ne? Možná by vaše žena chtěla… pobavit se prohlídkou… ehm?“ Mávl rukou směrem někam do haly, abych se já rozhodla, zda se chci zabavit prohlídkou několika velkých portrétů, dobře vybavenou knihovnou anebo skleněnými vitrínami, ve kterých uchovává vévoda svou sbírku krabiček na šňupací tabák.

„Děkuji,“ zamumlala jsem s okouzlujícím úsměvem a odešla jsem do haly, kde mne pohltil pohled na velkého Bouchera – nahá žena sedící v divočině na kameni. Zda to byla záliba v prohlídce anatomie ženského těla, teď už chápu, že se Jamiemu líbí můj zadeček.

„Ha,“ řekla jsem nahlas.

„Ehm?“ Jamie a vévoda zvedli hlavy od dokumentů, kvůli kterým jsme dnes přišli na návštěvu.

„Nevšímejte si mě,“ řekla jsem a mávla jsem s grácií rukou. „Jen si vychutnávám umění.“

„Jsem velice poctěn, madam,“ řekl zdvořile vévoda a znovu se zanořil do papírů, když mu vše začal Jamie vysvětlovat. Vytáhl takové informace, které by mohly vévodu zaujmout a díval se na obchody se sympatiemi.

Já jsem pro tuto návštěvu měla své vlastní důvody. Když se muži ještě více ponořili do svých záležitostí, vyrazila jsem ke dveřím a předstírala, že si prohlížím knihy. Až bude čistý vzduch, vyrazím ven na chodbu a budu se snažit najít Alexe Randalla. Musela jsem udělat, co je v mých silách, abych alespoň trochu pomohla Mary Hawkinsové; cokoliv se mi podaří z něj dostat. Podle pravidel společenské etikety se on nesmí za ní přijít podívat do domu jejího strýce a nesmí ani ona kontaktovat jeho. Ale já bych mohla jejich setkání velice jednoduše zorganizovat u nás v Rue Tremoulins.

Konverzace za mnou se ztišila v tajuplné mumlání. Otočila jsem hlavu směrem k hale, ale žádné páže jsem nezahlédla. Ale nemůže být daleko; dům jako je tento musí mít tucty služebnictva. S touto velikostí bych potřebovala směrovky, abych Alexandera Randalla našla. Náhodně jsem vybrala nějaký směr a vyrazila jsem do chodby, abych se poptala nějakého sluhy.

Na konci chodby jsem zahlédla pohyb a zavolala jsem tím směrem. Ať to byl kdokoliv, neodpověděl mi, ale já zaslechla na vyleštěné podlaze tiché kroky.

Na sluhu to bylo dost podivné chování. Došla jsem až na konec chodby a rozhlédla se. Chodba pokračovala doprava do pravého úhlu, po jedné straně lemovaná dveřmi, po druhé okny směřujícími k příjezdové cestě a do zahrady. Většina dveří byla zavřená, ale ty nejbližší byly zlehka pootevřené.

Tiše jsem došla až k nim a přiložila ucho. Nic jsem neslyšela, tak jsem vzala za kliku a vstoupila.

„Co tady pro boha živého děláš ty?“ vykřikla jsem v úžasu.

„Ach, vyděsila jste mě! Myslela jsem, že u-umřu.“ Mary Hawkinsová si přitiskla obě ruce k hrudi. Její tvář byla bledá a oči rozšířené a temné hrůzou.

„Ale neumřeš,“ řekla jsem. „Tedy alespoň pokud strýc nezjistí, že jsi tady; potom tě rozhodně zabije. Nebo to snad ví?“

Zakroutila hlavou. „Ne. N-nikomu jsem to neřekla. Vzala jsem si na ulici bryčku.“

„Proč, proboha?“

Rozhlédla se kolem, jako když se vyděšený králíček rozhlíží po své noře, ale žádnou nemůže najít. Stála vzpřímeně, zuby zaťaté.

„Musela jsem najít Alexe. Musela jsem s ním m-mluvit. Abych věděla, zda – zda…“ Ruce měla sepnuté a já viděla tu námahu, se kterou z ní vycházela ta slova.

„Nevadí,“ řekla jsem rezignovaně. „Rozumím tomu. Ale tvůj strýc by pro to pochopení neměl, ani vévoda. Ani Jeho Milost neví, že jsi tady, že?“

Tiše zakroutila hlavou.

„No dobrá,“ řekla jsem a přemýšlela. „První věc, co musíme udělat, je…“

„Madame? Smím vám nějak pomoci?“

Mary poskočila jako králík a já cítila srdce až v krku. Zatracený sluha; nikdy nejsou ve správný čas na správném místě.

Nedalo se nic dělat, budeme z toho muset nějak vybruslit. Otočila jsem se na něj, stál strnule ve dveřích a díval se dost podezřívavě.

„Ano,“ řekla jsem co nejvíce povýšeně, jak jen to bylo možné. „Oznamte prosím Alexanderu Randallovi, že má návštěvu.“

„Je mi líto, madame, ale to nepůjde,“ odpověděl mi formálně sluha.

„A proč ne?“ chtěla jsem vědět.

„Protože, madame,“ odpověděl, „už Alexander Randall není zaměstnancem Jeho Milosti. Byl propuštěn.“ Podíval se na Mary, potom se k nám sklonil a tiše pronesl: „Pochopil jsem, že monsieur Randall odjel lodí do Anglie.“

„Ne! Nemůže být pryč, nemůže!“

Mary vyběhla ke dveřím a málem vrazila do Jamieho, který vstoupil. Překvapeně zalapal po dechu a v údivu se na ni podíval.

„Co…“ začal, ale potom mě zahlédl za ní. „Ach, tady jsi, Sassenachová. Omluvil jsem se, abych tě šel najít – Jeho Milost mi právě řekla, že Alex Randall…“

„Já vím,“ přerušila jsem ho. „Odjel.“

„Ne!“ zachroptěla Mary. „Ne!“ Vyběhla ke dveřím a byla pryč dřív, než se nám ji podařilo zastavit, její podpatky klapaly po parketách.

„Bláznivá ženská!“ Odkopla jsem své boty, zdvihla sukni a běžela za ní. Bez střevíčků jsem byla mnohem rychlejší než ona. Snad se mi ji podaří chytit, než do někoho vrazí a potom teprve bude následovat pořádný skandál.

Následovala jsem šustění jejích sukní za roh. Na podlaze byl koberec; kdybych sebou nehodila, mohla bych ji ztratit, protože bych neslyšela její kroky. Sklonila jsem hlavu a vyběhla za poslední roh a hlavou vrazila do muže, který šel naproti.

Jen vyděšeně vykřikl „Jejda!“ a chytil mě za paže, abych neupadla, jak jsem ztratila rovnováhu.

„Omlouvám se,“ řekla jsem bez dechu. „Myslela jsem, že jste – och, zatracenej Ježíši H. Kriste!“

Moje původní zdání, že jsem narazila na Alexandera Randalla, trvalo jen zlomek sekundy, než jsem zahlédla ty oči nad ostře řezanými rty. Ústa byla jako Alexova, i když měla kolem hlubší vrásky. Ale ty chladné oči mohly patřit jen jednomu muži.

Šok byl tak obrovský, že vše kolem se zdálo paradoxně normální; měla jsem chuť omluvit se, setřást ho a pokračovat dál ve svém úsilí, nechala bych ho tam opuštěného na chodbě, jako někoho, koho jsem náhodně potkala. Adrenalin se mi ale vehnal do krve a srdce se mi sevřelo jako zaťatá pěst.

Teď už popadl dech a znovuzískal své chladné sebeovládání.

„Zastávám váš názor, madam, i když bych to asi vyjádřil jinými slovy.“ Stále mne držel za lokty, lehce mne od sebe odtáhl, aby si v potemnělé chodbě prohlédl mou tvář. V jeho očích jsem viděla úděs z toho, jak mne na světle rozpoznal. „Zatraceně, to jste vy!“ vykřikl.

„Myslela jsem, že jste mrtvý!“ Snažila jsem se uvolnit si ruce z pevného sevření Jonathana Randalla.

Jednu ruku mi pustil, aby se poškrábal na bradě, a chladně si mě prohlížel. Jeho jemně řezané rysy byly opálené a vypadal dobře; nevypadal, že by ho před pěti měsíci převálcovalo stádo dobytka. Žádné otisky kopyt na čele.

„Ještě jednou, madam. Sdílím vaše pocity. Měl jsem totožné představy, co se týče vašeho zdravotního stavu. Možná jste čarodějnice, nebo snad ne? Co jste udělala – proměnila se sama ve vlka?“ Zjevná nechuť se mu ve tváři mísila s podezřením. Koneckonců pokud někoho vyhodíte ven do zimy doprostřed smečky vlků, budete očekávat, že ho sežerou. Když najednou před sebou zahlédnete někoho, koho jste považovali za mrtvého, není divu, že se vám začnou potit dlaně a srdce bije jako zvon. Předpokládala jsem, že se musel cítit naprosto stejně.

„Vás to nezajímalo?“ Otázka ho naštvala, vyrušila ho z jeho ledového klidu – byla to první emoce, která byla na jeho klidné tváři zřetelná. Jeho prsty se mi zarývaly do ramene a rty měl pevně semknuté. Cítila jsem, jak se mu v hlavě honí myšlenky a vymýšlí různé varianty.

„Když to tedy nebylo vaše tělo, koho vynesli muži Sira Fletchera ven?“ zeptala jsem se a snažila se narušit jeho myšlenkové pochody. Očití svědci mi to popisovali, že vynášeli „hadrovou panenku zbrocenou krví“ – pravděpodobně Randalla – ze scény běsnění dobytka, které mělo zamaskovat únik Jamieho z vězení.

Randall se chladně usmál. Pokud se třásl jako já, nedal to na sobě znát. Jeho dech byl jen o poznání rychlejší, než bylo běžné a vrásky kolem rtů a očí byly hlubší, než jsem si pamatovala, ale nelapal po dechu. Já ano. Snažila jsem se do plic nabrat tolik vzduchu, jak jen to bylo možné, a potom vydechovat nosem.

„To byl můj sluha, Marley. Říkám si, když mi neodpovídáte na mé dotazy, proč bych měl já na ty vaše?“ prohlédl si mě od hlavy až k patě a pečlivě hodnotil vzhled; hedvábná říza, ozdoby ve vlasech, šperky a punčochy na nohách.

„Provdala jste se za Francouze, že?“ zeptal se. „Vždy jsem si myslel, že jste francouzská špionka. Předpokládám, že váš nový manžel se o vás stará lépe než ten…“

Slova mu uvízla v hrdle, když se ohlédl po původci kroků, které se ozvaly za mnou na chodbě. Kdybych ho chtěla ponížit, teď by se mi to povedlo. Ani Hamlet na scéně, když zahlédne ducha, se nikdy netváří tak vyděšeně jako tato aristokratická tvář. Ruka, která mě stále držela za paži, se mi zarývala do masa a já cítila, jak sebou škubnul, jako kdyby dostal zásah elektrickým proudem.

Věděla jsem, co vidí za mnou, a bála jsem se otočit. V hale bylo hrobové ticho; dokonce i větve cypřišů, které šlehaly do oken, se zdály tiché; jako uši drásající ticho vln na dně oceánů. Velice pomalu jsem vyprostila paži z jeho sevření a jeho ruka spadla dolů, visela mu podél boku. Za mnou nebyl slyšet žádný zvuk. Slyšela jsem hlasy na konci chodby. Modlila jsem se, aby se dveře neotevřely, a snažila se vybavit si, jak je Jamie ozbrojen.

Paměť mi nesloužila, potom jsem se ale rozpomněla na jeho malý meč připnutý k opasku na háčku v šatně, slunce rozzářilo zdobenou rukojeť. Pořád ale měl ještě u sebe dýku a samozřejmě malý nůž, který nosil skrytý v ponožce. Kdyby ale došlo na věc, myslím, že i jeho holé ruce by na to stačily. A kdybych měla popsat svou situaci, jak stojím mezi těmito dvěma muži… Polkla jsem a pomalu se otočila.

Stál tam tiše, ani ne yard za mnou. Za ním byla otevřená jedna okenice a stíny špiček cypřišů se přes něj nakláněly jako vlny přes ponořenou skálu. Stejně jako z kamene ani z něj žádné emoce nevyzařovaly. Cokoliv se odehrávalo za těma očima, zůstalo skryto; byly průzračné jako skleněné výplně v oknech a vypadaly, jako kdyby duše, které mají být odrazem, dávno odplula někam pryč.

Nemluvil, ale po chvíli se natáhl a podal mi jednu ruku. Zůstala viset ve vzduchu, než mi to po chvíli došlo a já se po ní natáhla. Byla tvrdá a chladná a já po ní chňapla jako tonoucí po stéble.

Přitáhl si mě k sobě, otočil mě, to vše, aniž by promluvil nebo změnil výraz. Než jsme došli na konec chodby, Randall za námi promluvil.

„Jamie,“ řekl. Hlas ještě šokem ochraptělý, tón zněl něco mezi úpěnlivou prosbou a pochybností.

Jamie se zastavil a otočil se, aby se na něj mohl podívat. Randall měl tvář bledou jako duch, jen líce měl lehce růžové. Sundal si paruku, kterou svíral v dlaních, a na spáncích měl zpocené tmavé vlasy.

„Ne.“ Hlas, který promluvil nade mnou, byl měkký, skoro až bez výrazu. Když jsem vzhlédla, viděla jsem, že i tvář je taková, ale na krční tepně byl rozeznatelný zrychlený pulz.

„Formálně se mi říká pán z Broch Tuarach,“ řekl nade mnou skotský přízvuk. „A pokud bych měl dodržet formality, tak vy už na mě nikdy nepromluvíte – s výjimkou toho, že budete prosit o smilování, až na vás bude mířit špička mého meče. Potom smíte použít mé jméno, a to bude to poslední, co v životě řeknete.“

Zprudka se otočil, až mu vlál pléd a já tak neviděla Randalla, když jsme zahýbali za roh.

* * *

Kočár na nás stále čekal u brány. Bála jsem se podívat na Jamieho, vyskočila jsem nahoru a rovnala si záhyby žluté hedvábné sukně u nohou. Dveře při zavírání cvakly a já rychle vzhlédla, nicméně než jsem stačila sáhnout po madle, kočár vyrazil, poskočil a mě to vyhodilo zpět do opěradla.

Třásla jsem se a potila, klekla jsem si a dívala se zadním okénkem ven. Byl pryč. Na cestě se nic nehýbalo, jen stíny cypřišů a topolů.

Zuřivě jsem zabouchala na střechu kočáru, ale vozka křikl na koně a ti ještě zrychlili. V tuto dobu už moc provozu nebylo a my se hnali ulicemi, jako kdybychom měli v patách ďábla.

Když jsme dojeli do ulice Rue Tremoulins, vyskočila jsem z kočáru, panikařila jsem a zuřila zároveň.

„Proč jste nezastavil?“ ptala jsem se vozky. Pokrčil rameny, byl v bezpečí nahoře na kozlíku.

„Pán mi dal pokyn, abych vás dopravil domů bez jakékoliv prodlevy, madame.“ Vzal do ruky bič a zlehka s ním švihnul.

„Počkejte!“ zakřičela jsem. „Chci zpátky!“ Ale on jen nakrčil ramena a tvářil se, že mě neslyší, když už kočár kodrcal pryč.

Naštvaná za svou bezbrannost otočila jsem se ke dveřím, kde se objevila malá Fergusova postava. Obočí tázavě pozdvižené nad tím, že jsem se objevila tak brzy.

„Kde je Murtagh?“ vyštěkla jsem. Ten jediný by dokázal najít Jamieho včas, aby ho zastavil.

„Nevím, madame. Možná někde támhle.“ Chlapec pokývl hlavou směrem k ulici Rue Gamboge, kde bylo několik taveren, kam by i ozbrojený muž váhal vejít sám.

Položila jsem Fergusovi pro povzbuzení ruku na rameno.

„Utíkej a najdi ho, Fergusi. Jak nejrychleji to dokážeš!“

Vyděšen mým tónem, seskočil ze schodu a zmizel ještě dřív, než jsem stačila dodat „Dej si pozor!“ Navíc on zná tento život mnohem lépe než já; kdo by byl lepším adeptem na prolezení všech těchto taveren než bývalý kapesní zloděj. Tedy alespoň jsem doufala, že je bývalý.

Ale zatímco se mi hlavou honily představy, jak Ferguse chytí a pověsí, vybavila se mi poslední slova Jamieho k Randallovi.

Opravdu, opravdu se nevrátil zpět do vévodova domu? Ne, ujišťovala jsem sama sebe. Nemá meč. Ať už cítil cokoliv – a moje duše se ve mně utápěla tím, co by mohl cítit – nebude se přece chovat zbrkle. Už jsem ho viděla v boji dříve, dokázal chladně uvažovat a oprostit se od emocí, které by mohly jeho úsudek ovlivnit. A v tomto případě by určitě trval na formalitách. Určitě by trval na ustálených pravidlech, chtěl by hájit svou čest, je přece uprchlík – a něco s ním teď velice silně otřáslo.

Zastavila jsem se v hale, automaticky jsem si sundávala plášť a v zrcadle si upravovala vlasy. Mysli, Beauchampová, mluvila jsem tiše na svůj bledý odraz. Pokud ho vyzve na souboj, co bude první věc, kterou bude muset udělat?

Meč? Ne, to tak nebude. Svůj meč má nahoře, visí ve skříni. Sice si ho klidně může půjčit, ale nemyslím, že by nejdůležitější souboj svého života bojoval s jiným než se svým vlastním. Jeho strýc, Dougal MacKenzie, mu ho dal k sedmnáctinám. Dohlédl na jeho tréninky, sám ho učil různé triky pro toho, kdo bojuje levou rukou a učil ho tento meč používat. Dougal ho procvičoval, levá ruka proti levé ruce, dlouhé hodiny, dokud neměl pocit – tak mi to tedy říkal – že se s tím kovem sžil. Byla to jeho prodloužená ruka, rukojeť mu přirostla k dlani. Jamie říkal, že se bez něj cítí jako nahý. A toto byl souboj, na který by nahý nešel.

Ne, pokud by teď hned meč potřeboval, zašel by si pro něj domů. Netrpělivě jsem si projela rukou vlasy a snažila se přemýšlet. Sakra, jaký je protokol pro souboje? Než dojde na meče, co se stane? Samozřejmě, musí ho vyzvat. A Jamieho slova v hale, nenahrazovala to? Měla jsem jen nějakou mlhavou představu o tom, jak se lidé udeří rukavicí do tváře, ale nevěděla jsem, zda to tak doopravdy je anebo je to jen představivost filmových tvůrců.

Potom mi to došlo. Nejdříve ho musí vyzvat, potom se musí dohodnout místo, důmyslně vybrané, aby tam nedorazila policie nebo královská hlídka. A doručit výzvy, dohodnout místo a ještě je třeba dohodnout sekundanty. Ha. Kvůli tomu je venku, hledá sekundanta. Murtagha.

Dokonce i kdyby našel Murtagha dříve než Fergus, pořád se ještě musí dohodnout formality. Začalo se mi dýchat trošku volněji, ale srdce mi stále bušilo a šněrovačka se zdála příliš těsná. Neviděla jsem nikoho ze sloužících; tak jsem si stužky povolila sama a zhluboka se nadechla.

„Nevěděl jsem, že máš zvyk vysvlékat se už v hale, jinak bych ještě chvíli počkal v salónu,“ řekl za mnou ironický skotský hlas.

Otočila jsem se a srdce mi poskočilo, až jsem se skoro zadusila. Muž, který stál ve dveřích do pokoje, se protáhl, ruce roztažené napříč celého rámu. Byl skoro tak velký jako Jamie, se stejnou grácií pohybu a se stejným chladným sebeovládáním. Vlasy měl tmavé a hluboce posazené zelené oči. Dougal MacKenzie se najednou objevil u nás v domě, jako kdybych ho těmi myšlenkami přivolala. Rozmluva s ďáblem.

„Co tady ksakru děláš?“ Šok z překvapení už pomalu ustupoval, ale srdce mi stále bušilo. Od snídaně jsem nejedla a najednou se mi udělalo mdlo. Přiskočil ke mně a chytil mě za paži, tlačil mě ke křeslu. „Posaď se, děvče,“ řekl. „Nevypadáš dobře.“

„To máš tedy postřeh,“ řekla jsem. Před očima se mi dělaly mžitky a poskakovaly jako barevné záblesky. „Omluv mne,“ řekla jsem zdvořile a dala si hlavu mezi kolena.

Jamie. Frank. Randall. Dougal. Tváře se mi míhaly v hlavě a jména mi zněla v uších. Dlaně se mi potily a já si je tiskla v podpaží; objímala jsem sama sebe, abych zastavila třes a šok. Jamie nebude stát tváří v tvář Randallovi ihned; to bylo důležité. Měla jsem ještě chvíli času, abych vymyslela nějaký preventivní zákrok. Ale jaký? Všechny souslednosti se mi honily v hlavě, snažila jsem se zklidnit dech a zaměřit se na záležitosti, které jsou o něco blíže.

„Opakuji,“ řekla jsem, posadila se a shrnovala si vlasy z čela, „co tady děláš?“ Tmavé obočí poskočilo nahoru.

„Musím mít nějaký důvod, abych navštívil člena klanu?“

Stále jsem ještě cítila v krku pachuť žluči, ale ruce už se mi třást přestaly.

„Za těchto okolností ano,“ řekla jsem. Vstala jsem a nedbala na rozvázaný korzet. Natáhla jsem se pro dekantér s brandy. Dougal mne následoval, z podnosu vzal sklenici a trochu si nalil. Potom si mě pozorně prohlédl a nalil i mně.

„Děkuji,“ řekla jsem suše a vzala si skleničku.

„Takže okolnosti? A jaké okolnosti by to měly být?“ Nečekal ani na odpověď, ani na povolení, klidně si znovu nalil a pozvedl sklenici na přípitek. „Na Jeho Veličenstvo.“

V ústech mi vyschlo. „Předpokládám na krále Jakuba?“ trochu jsem usrkla ze své sklenice a cítila jsem aromatickou vůni, jak se mi vlévá do krve. „A znamená tvá přítomnost v Paříži to, že jsi vnutil Columovi tvůj způsob uvažování?“ Zatímco Dougal MacKenzie byl Jakobita, tak to byl jeho bratr, kdo vedl klan MacKenziů z Leochu. Nohy měl invalidní a zkroucené degenerativní nemocí a už nebyl schopen vést své lidi do boje; Dougal byl tedy velitelem v době bojů. A ačkoliv vedl Dougal muže do bitvy, byl to stále Colum, kdo řekne, zda se ta bitva vůbec odehraje.

Dougal mou otázku ignoroval a dopil svou sklenici. Ihned si nalil další. Vychutnával si první doušek a ostentativně ho převaloval v ústech, aby si nakonec olízl rty a kapičky na nich.

„Není to špatné,“ řekl. „Musím vzít nějakou domů pro Columa. Potřebuje něco trošku silnějšího, než je víno, aby vůbec v noci mohl spát.“

To byla opravdová odpověď na mou otázku. Columova situace se zhoršovala. Jak jeho nemoc ničila tělo, Colum pil hodně vína, aby vůbec mohl spát. Teď už potřebuje rovnou brandy. Přemýšlela jsem, jak dlouho to ještě bude trvat, než na úlevu bude potřebovat opium.

V tu chvíli to potom bude konec jeho vlády v klanu. Sice na to teď neměl fyzické síly, ale měl na to dost intelektu. Ale až jeho mozek bude zmámen silou drog, klan dostane nového vůdce – Dougala.

Podívala jsem se na něj přes okraj sklenice. Bez rozpaků mi pohled opětoval a širokou mackenziovskou pusou se mírně pousmál. Jeho ústa byla stejná jako jeho bratra – a jeho synovce – silná a tvarovaná, vysoké lícní kosti a dlouhý rovný nos jako ostří nože.

V osmnácti přísahal, že bude podporovat svého bratra jako vůdce, a to skoro třicet let dodržoval. A to bude až do dne, kdy Colum zemře nebo už nebude schopen déle vládnout. Ale v ten den plášť vůdce oblékne na svá ramena a muži z klanu MacKenziů ho budou následovat, kam je povede – do bojů za Skotsko, pod praporem krále Jakuba nebo v předvoji Bonnie Prince Charlieho.

„Okolnosti?“ řekla jsem a vrátila se k dřívější otázce. „Nemyslím, že je nejvhodnější přijít na návštěvu k muži, kterého jsi nechal napospas smrti a jehož ženu jsi chtěl svést.“

Dougal Mackenzie se zasmál. Nevím, zda dokáže tohoto muže něco vyvést z míry, ale pokud ano, tak bych u toho ráda byla, až se to stane.

„Svedení?“ řekl pobaveně. „Nabídl jsem ti sňatek.“

„Pokud si pamatuji, nabídl jsi mi znásilnění,“ odsekla jsem. Ve skutečnosti mi nabídl sňatek – násilím – a to poté, co odmítl zachránit Jamieho z věznice Wentworth minulou zimu. Jeho hlavním motivem bylo získání Jamieho majetku – panství Lallybrochu, které mi bude po Jamieho smrti patřit. Něco tak nicotného jako zábava s mým tělem ho vůbec nemohlo zajímat.

„A co se týče ponechání Jamieho ve věznici,“ i nadále ignoroval mou poznámku, „vypadalo to, že není žádný způsob, jak ho dostat ven, a tak jsem v této marné snaze nechtěl riskovat své dobré muže. On je první, který to určitě pochopil. A byla to má povinnost jako příbuzného poskytnout jeho ženě ochranu, pokud by umřel. Byl jsem jeho vychovatelem, ne?“ Zvrátil hlavu dozadu a vyprázdnil sklenici.

Dala jsem si pořádný lok a rychle jsem polkla, abych nezačala kuckat. Alkohol mi vypálil hrdlo i vnitřnosti a horko se mi rozlévalo po tváři. Měl pravdu; Jamie ho neobviňoval z jeho váhavosti, že nechtěl vtrhnout do věznice ve Wentworthu – a nečekával to ani ode mě, byl to zázrak, že se mi to podařilo. Zatímco jsem v krátkosti vyprávěla Jamiemu, jak si mě chtěl Dougal vzít, snažila jsem se netahat do toho tělesný aspekt jeho zájmu. Koneckonců jsem nečekala, že bych ještě někdy Dougala MacKenzieho viděla.

Už z dřívější zkušenosti jsem věděla, že je to oportunista; aniž by čekal, až vynesou trest a Jamieho pověsí, hned se jal zachraňovat téměř vdovu a její skoro zděděný majetek. Pokud – ne, opravila jsem sebe samu – až Colum umře nebo nebude schopen vést svůj klan dál, – Dougal bude do týdne novým velitelem. A pokud najde Karel Stuart podporu, kterou hledá, Dougal tady bude. Konec konců už má zkušenosti s tím být šedá eminence za trůnem.

Odložila jsem sklenici a uvažovala. Colum má ve Francii obchodní zájmy; jedná se hlavně o víno a dřevo. To byl nepochybně důvod Dougalovy návštěvy v Paříži, nebo alespoň jeho hlavní. Ale měl také jiné zájmy, tím jsem si byla jistá. A přítomnost ve městě prince Karla Edwarda Stuarta byl rozhodně jeden z nich.

Jednu věc je mu nutno ponechat, kdokoliv se s ním setká, stimuluje to jeho myšlenkové pochody, jak se snaží přijít na to, co zrovna v tuto chvíli dělá. Jeho přítomnost a notná dávka portugalské brandy mi vnukly jeden nápad.

„No dobrá, už toho necháme, jsem ráda, že jsi tu,“ řekla jsem a položila prázdnou skleničku na podnos.

„Opravdu?“ tmavé husté obočí se tázavě zvedlo.

„Ano.“ Vstala jsem a ukázala k hale. „Podej mi kabát, až si zašněruji živůtek. Potřebuji, abys šel se mnou na commissariat de police.“

Spadla mu čelist a já viděla první záblesk naděje. Pokud se mi podařilo překvapit Dougala MacKenzieho, pak se mi snad podaří zastavit i souboj.

* * *

„Nechceš mi náhodou říci, co budeme dělat?“ ptal se Dougal, když náš kočár poskakoval kolem Cirque du Mireille, když jsme se těsně vyhýbali bryčce jedoucí kolem a káře s dýněmi.

„Ne,“ řekla jsem úsečně, „ale obávám se, že budu muset. Víš, že Jack Randall je stále na živu?“

„Spíše jsem neslyšel, že by byl mrtvý,“ řekl rozumně.

To mě na chvíli zvedlo ze židle. Ale samozřejmě měl pravdu; mysleli jsme si, že je Jack Randall mrtvý jen proto, že nám to řekl Sir Marcus MacRannoch, když si spletl zkrvavené tělo s jeho sluhou, a to během záchrany Jamieho z věznice Wentworth. Samozřejmě se o Randallově smrti žádné zprávy na vysočině nešířily, protože se nic takového nestalo. Snažila jsem se dát dohromady své myšlenky.

„On není mrtvý,“ řekla jsem. „Ale je v Paříži.“

„V Paříži?“ To ho zaujalo; pozvedl obočí a jeho oči se rozšířily, jak se zamyslel.

„Kde je Jamie?“ zeptal se příkře.

Byla jsem ráda, že pochytil hlavní bod. Nikdo nevěděl, co se ve věznici stalo, kromě Jamieho, Randalla a částečně i mě – a nikdo se to nikdy nedozví. A Dougal věděl hned, co Jamie udělá, pokud toho muže potká mimo jeho ochrannou Anglii.

„To nevím,“ řekla jsem a dívala se ven z okýnka. Míjeli jsme Les Halles a v nose mě štípal pach ryb. Vytáhla jsem si parfémovaný kapesníček a zakryla si ústa i nos. I když neměl šanci přehlušit puch tolika stánků prodavačů úhořů, přece jen trochu pomohl. Mluvila jsem přes poskládanou voňavou látku.

„Dnes jsme nečekaně potkali Randalla v domě vévody ze Sandringhamu. Jamie mě poslal kočárem domů a od té doby jsem ho neviděla.“

Dougal ignoroval výkřiky prodavaček ryb, které nabízely své zboží. Zamračil se na mě.

„Jistě toho muže bude chtít zabít.“

Zakroutila jsem hlavou a pověděla mu o tom meči.

„Nemohu dopustit, aby ten duel proběhl,“ řekla jsem a odložila kapesníček, abych mohla mluvit. „Prostě nemohu!“

Dougal přikývl.

„Ano, to by bylo nebezpečné. Nejen proto, že by chlapec nedostal Randalla nijak lehce – však víš, že jsem ho učil,“ dodal trošku nabubřele, „ale tresty za souboje…“

„Ihned s tím přestaň,“ řekla jsem.

„Dobře,“ řekl pomalu. „Ale proč na policii? Nechceš snad, aby chlapce raději zavřeli, ne? Tvého vlastního manžela?“

„Ne Jamieho,“ řekla jsem. „Ale Randalla.“

Na tváři se mu objevil překvapený výraz, trošku skeptický.

„Och, ano? A jak to chceš udělat?“

„Moje přítelkyně a já jsme byly… před několika dny večer přepadeny,“ řekla jsem a při té vzpomínce polkla. „Ale muži byli maskovaní; nepoznaly jsme je. Ale jeden z nich měl podobnou postavu i výšku jako Jonathan Randall. Chci jim říci, že jsem Randalla dnes potkala a poznala v něm jednoho z útočníků.“

Dougalovo obočí vyskočilo nahoru a spojilo se v jedno. Chladně si mě prohlížel. Najednou se v jeho hodnocení objevila nová spekulace.

„Kriste, ty máš ale nervy. Bylo to loupežné přepadení?“ zeptal se mně. I proti mé vůli jsem cítila, jak mi vztekem rudnou tváře.

„Ne,“ procedila jsem mezi zuby.

„Ach,“ opřel se o polstrování kočáru a stále mě pozoroval. „Neublížil ti snad, ne?“ Stočila jsem pohled do ulice, kterou jsme projížděli, ale stále jsem na sobě cítila jeho pohled, oči přišpendlené na mé róbě a sjížděl až dolů ke křivkám mých boků.

„Mně ne,“ řekla jsem. „Ale mojí přítelkyni.“

„Chápu.“ Chvíli mlčel, potom řekl rozvážně: „Už jsi slyšela o ‚Les Disciples du Mal‘, ne?“

Trhla jsem sebou a otočila se k němu. Stulil se v rohu jako vrnící kočka a prohlížel si mě očima, kterýma mžoural proti slunci.

„Ne. Jaké jsou?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny a napřímil se, díval se za mě někam na Quai des Orfèvres, šedé a pochmurné nad třpytící se Seinou.

„Je to určitá společnost. Mladí muži z rodin, kteří mají jisté zájmy… nemravné, dalo by se říci?“

„Tak nějak,“ řekla jsem. „A co víš o Les Disciples?“

„Jen to, co jsem slyšel v tavernách v Cité,“ řekl. „Že si společnost požaduje od členů obstojné částky a cena za iniciaci je vysoká… podle jistých standardů.“

„Jaká?“ propichovala jsem ho očima. Před odpovědí se pokřiveně usmál.

„Tak za prvé, panenství. Nebo ňadra vdané ženy.“ Rychle mi přejel ňadra pohledem. „Tvá přítelkyně je panna, že? Nebo byla?“

Cítila jsem zároveň horko i zimu. Otřela jsem si tvář kapesníčkem a znovu ho schovala do kapsy u saka. Musela jsem to zkusit nadvakrát, jak se mi třásla ruka.

„To byla. A co ještě jsi slyšel? Nevíš, kdo patří mezi Les Disciples?“

Dougal zakroutil hlavou. Ve spáncích mu problesklo pár stříbrných vlasů, které se zaleskly v odpoledním slunci.

„Jenom drby. Vikomt de Busta, snad i nejmladší ze synů Charmisse. Hrabě St. Germain. Ah! Jsi v pořádku, drahá?“

Konsternován se naklonil dopředu a sledoval mě.

„Je mi dobře,“ řekla jsem a zhluboka jsem dýchala nosem. „Zatraceně dobře.“ Vytáhla jsem si znovu kapesníček a setřela studený pot z čela.

„Nechceme vám ublížit, mesdames.“ V temnotě mých vzpomínek se ozýval ironický hlas jako ozvěna. Muž v zelené košili měl střední výšku a byl tmavý, štíhlý a úzký v ramenou. Pokud ten popis padne na Jonathana Randalla, hodí se i na St. Germaina. Poznala bych jeho hlas? Mohl by normální muž sedět naproti mně u večeře, jíst pěnu z lososa a ušlechtile konverzovat ani ne dvě hodiny po incidentu v Rue du Faubourg st. Honoré?

Když jsem o tom logicky přemýšlela, tak proč ne? Koneckonců já jsem tam také seděla. A neměla jsem jediný rozumný důvod, abych St. Germaina považovala za normálního muže – podle mých standardů – pokud byly pomluvy pravdivé.

Kočár pomalu zastavoval a na úvahy už nebyl čas. Mohu dopustit, aby muž, který napadl Mary, zůstal na svobodě, když nechám uvěznit Jamieho největšího nepřítele? Zhluboka jsem se nadechla. Nemám moc na vybranou, pomyslela jsem si. Rozhodující je život; spravedlnost si bude muset počkat.

Vozka už seskočil a natahoval se po klice u dveří. Kousla jsem se do rtu a podívala se na Dougala MacKenzieho. Zachytil můj pohled a pokrčil rameny. Co jsem to od něj chtěla?

„Budeš krýt mou verzi?“ zeptala jsem se náhle.

Podíval se na mohutnou siluetu Quai des Orfèvres. Jiskřivé odpolední slunce zářilo otevřeným oknem.

„Jsi si jistá?“ zeptal se mě.

„Ano.“ Měla jsem sucho v ústech.

Sklouzl ze sedadla a podával mi ruku.

„Potom se modli, abychom v cele nakonec neskončili my dva,“ řekl.

* * *

O hodinu později jsme vyšli do prázdné ulice u commisariat de police. Kočár jsem poslala domů, aby ho nikdo, kdo nás zná, neviděl stát před Quai des Orfèvres. Dougal mi nabídl rámě a já ho chtě nechtě přijala. Pod nohama bylo bláto a ve střevících na vysokých podpatcích byla na dlažebních kostkách dost nejistá chůze.

„Les Disciples,“ řekla jsem, když jsme pomalu procházeli po břehu Seiny směrem k Notre Dame. „Vážně si myslíš, že by mohl být hrabě St. Germain jedním z těch mužů, kteří… nás zastavili v ulici Rue du Faubourg St. Honoré?“ Únavou jsem se začala třást – a také hladem; od snídaně jsem nic neměla a nedostatek se už začínal hlásit. Pocuchané nervy si pořád dokola opakovaly můj rozhovor na policii. Teď už mě potřeba přemýšlení přešla, stejně tak i chuť něco dělat.

Dougalova paže byla pod mou rukou pevná, ale nemohla jsem se na něj podívat; potřebovala jsem se plně soustředit na chůzi. Zahnuli jsme do Rue Elise a kostky na chodníku byly vlhkem lesklé a smrděly různou špínou. Portýr, kterého jsme cestou míjeli, si hlasitě odkašlal a hlasitě mi odplivl pod nohy. Nazelenalý sliz se přilepil na kámen, potom po něm sjel do blátivé louže, která se vytvořila v díře po chybějící dlažební kostce.

„Hmmm.“ Dougal se rozhlížel po ulici po drožce, obočí pozvednuté přemýšlením. „To neumím říci, o tom muži jsem už slyšel i horší věci, ale neměl jsem tu čest setkat se s ním.“ Podíval se dolů na mne.

„Dobře jsi to zařídila,“ řekl. „Jacka Randalla budou mít do hodiny v Bastille. Ale toho muže dříve nebo později propustí a já bych moc nesázel na to, že se Jamie do té doby uklidní. Nechceš, abych si s ním promluvil, aby nedělal nic bláznivého?“

„Ne! Proboha jen to ne, drž se dál!“ Po dlaždicích se rozléhalo rachocení kol fiakru, ale já jsem promluvila dost nahlas na to, aby ho to překvapilo.

„V pořádku, v pořádku,“ řekl mírně. „Nechám to na tobě, abys ho zklidnila. Je tvrdohlavý jako mezek…, ale předpokládám, že ty už si nějakou cestičku najdeš, ne?“ Hodil po mně pohledem a znalecky se pousmál.

„Zařídím to.“ Měla bych. Musím. Vše, co jsem Dougalovi řekla, byla pravda. Tedy alespoň prozatím. Nejraději bych Karla Stuarta i s jeho otcem poslala k čertu, pohřbila všechny naděje, že je zastavím, dokonce bych i riskovala Jamieho věznění, jen abych zabránila zmrtvýchvstání Jacka Randalla v Jamieho mysli. Ráda bych mu pomohla ho zabít a cítila bych z toho čistou radost, s výjimkou jediné věci. Dokonce by to i vyvážilo Jamieho zraněnou pýchu, snad i více jeho mužství než jeho raněnou duši. Frank.

Tato jediná myšlenka mě dnes pronásledovala celý den a doháněla mě málem až ke kolapsu. Po ty měsíce, kdy jsem si myslela, že je Randall mrtvý a bezdětný, bála jsem se o Frankův život. Ale po celé ty měsíce jsem se těšila pohledem na hladký zlatý prsten na prsteníčku levé ruky.

Byl to doplněk ke stříbrnému prstenu od Jamieho na pravé ruce, byl to talisman za temných nocí, kdy se do snů vkrádaly pochybnosti. Pokud ten prsten nosím, muž, který mi ho dal, bude žít. To jsem si říkala snad tisíckrát. Bez ohledu na to, že jsem neměla ani potuchy, jak by muž bez potomků mohl zplodit dítě, které by jako předek vedlo k Frankovi; prsten je tady, Frank bude žít.

Teď už jsem chápala, proč mi pořád prsten zářil na ruce. Kov chladil stejně jako mé prokřehlé ruce. Randall žije, stále se může oženit a stále může plodit děti, které povedou k narození Franka. Dokud ho Jamie nezabije dřív.

Udělala jsem, co bylo v tu chvíli v mých silách, ale skutečnost, se kterou jsem se setkala na chodbě vévodova domu, stále přetrvávala. Cena za Frankův život byla Jamieho duše a jak jsem si měla mezi nimi vybrat?

Projíždějící fiakr pominul Dougalovo znamení a bez zastavení projel kolem. Kola nás míjela tak těsně, že nám blátem postříkala košili mé róby a Dougalovy hedvábné střevíce.

Dougal za ním zamával zaťatou pěstí.

„Dobře, a co teď?“ zeptal se řečnicky.

Na blátivé louži u mých nohou plavala skvrna, ve vodě se odráželo šedivé světlo. Cítila jsem ten chlad. Chytila jsem Dougala za paži, která byla pevná jako větev javoru. Byla pevná, ale pohybovala se a pomohla mi přehoupnout se přes chladivou, lesknoucí se a po rybách páchnoucí vodu opodál. Před očima jsem měla černé mžitky.

„Teď,“ řekla jsem, „mi bude špatně.“

* * *

Slunce už skoro zapadlo, když jsem se vrátila do Rue Tremoulins. Podlamovaly se mi kolena a dělalo mi problém klást na schodech jednu nohu před druhou. Šla jsem přímo do ložnice, abych si sundala plášť, přemýšlela jsem, zda už se Jamie náhodou nevrátil.

Vrátil. Zůstala jsem ve dveřích jako opařená a prohlížela si pokoj. Má truhlice s léčivem ležela otevřená na stole. Nůžky, které jsem používala ke stříhání gázy, ležely napůl rozevřené na stole. Byla to taková bizarní věc, kterou jsem dostala od jednoho lékaře, který čas od času navštěvoval L’Hopital des Anges; držadla byla pozlacená a měla tvar hlavy čápa a dlouhý zobák byl stříbrný a představoval ostří. V zapadajícím slunci zářily, hned vedle byl rudý chomáč jemných nazlátlých vlasů.

Udělala jsem několik kroků ke stolu a hedvábné chmýří se mým pohybem rozlétlo do vzduchu a kroužilo nad tabulí stolu.

„Ježíši Kriste,“ vydechla jsem. Dobrá, byl tady a teď je pryč. Stejně tak i jeho meč.

Vlasy ležely v zářících chomáčích tam, kam dopadly – na stole, židli i na podlaze. Natáhla jsem se po ustřižené lokně na stole a vzala ji do ruky, cítila jsem, jak se mezi prsty jemné vlasy rozdělují jako hedvábná výšivka. Cítila jsem hrůzu, která mi projela mezi lopatkami a pokračovala dolů po zádech. Vzpomněla jsem si na Jamieho, jak jsme seděli na zahradě na fontánce u Rohanů a on mi vyprávěl o svém prvním souboji v Paříži.

„Stužka, která mi držela vlasy, se rozvázala, a ty mi padaly do očí tak, že jsem stěží viděl, co to vůbec dělám.“

Nechtěl to znovu riskovat. Viděla jsem ten důkaz, cítila jsem jeho loknu v dlani, byla měkká a stále živá. Představila jsem si tu chladnou rozvahu, se kterou to prováděl; kovové ostří nůžek míří k hlavě, aby ho zbavilo toho, co by mu mohlo zabránit ve výhledu. Nic nemůže stát v cestě tomu, aby zabil Jacka Randalla.

Nic kromě mě. Stále jsem ještě držela ten proužek vlasů, došla jsem k oknu a podívala se ven, snad jsem doufala, že ho ještě uvidím na ulici. Ale Rue Tremoulins byla tichá, nic se nehýbalo, snad jen stíny topolů u brány a malý pohyb sluhy, který stál od brány nalevo. Mluvil s nočním hlídačem, který ukazoval dýmkou nějaký směr.

Dům kolem mne utichl, jen dole se připravovala večeře. Dnes večer jsme žádnou společnost nečekali, takže běžný shon byl trochu utlumený; když jsme byli sami, jedli jsme jednoduše.

Posadila jsem se na postel a zavřela oči. Položila jsem si ruce na zakulacené bříško a pevně jsem svírala loknu, jako kdybych ho měla uchránit tak dlouho, jak je jen budu držet.

Přišla jsem včas? Našla policie Jacka Randalla dříve než Jamie? Co když přijeli současně anebo ve chvíli, kdy už Jamie s Randallem bojoval?

Promnula jsem vlasy mezi palcem a ukazováčkem a zasvítily na mne jantarem. Dobrá, pokud ano, tak budou alespoň oba v bezpečí. Možná ve vězení, ale ve srovnání s jinými nástrahami to nebylo tak špatné.

A co když našel Jamie Randalla jako první? Podívala jsem se ven; světlo rychle sláblo. Duely se tradičně odehrávaly za úsvitu, ale nevěděla jsem, zda by Jamie čekal až do rána. Už si mohou v tuto chvíli stát tváří v tvář, někde v ústraní, kde chřestot zbraní a smrtelné výkřiky nebudou přitahovat žádnou pozornost.

To by bylo pro souboj na život a na smrt. Co leží mezi těmito muži, může setřít jenom smrt. Ale čí smrt to bude? Jamieho? Nebo Randallova a s ním i Frankova? Jamie byl rozhodně lepší šermíř, ale zbraně si vybírá ten, kdo je na souboj vyzván. A úspěch se střelnou zbraní je spíše záležitostí tréninku než náhody; jen velice kvalitní pistole může splnit svůj účel, ale i ty mohou selhat. Náhle jsem před sebou viděla Jamieho, jak leží tiše na trávě a krvácí z prázdného očního důlku a mezi vůní jarního Bouloňského lesíku je cítit střelný prach.

„Co to proboha děláš, Claire?“

Trhla jsem hlavou, až jsem se kousla do jazyka. Měl obě oči a dokonce i na správném místě; pozorovaly mne každé ze své strany nosu ostrého jako nůž. Nikdy předtím jsem ho neviděla tak nakrátko ostříhaného. Vypadal jako cizinec, zpod kůže mu čněly kosti a klenba jeho lebky byla pod krátkým sestřihem dobře viditelná.

„Co dělám?“ opakovala jsem po něm. Polkla jsem a snažila si tak alespoň trochu svlažit sucho v ústech. „Co dělám? Sedím tady s loknou tvých vlasů v dlani a přemýšlím, zda jsi mrtvý nebo ne! Tak tohle dělám!“

„Nejsem mrtvý.“ Přešel k almaře a otevřel ji. Měl u sebe svůj meč a od návštěvy u Sandringhamu se převlékl; teď měl na sobě svůj starý plášť – ten, který mu umožňoval volný pohyb paží.

„Ano, to jsem si všimla,“ poznamenala jsem. „To je od tebe uvážlivé, že jsi mi to přišel říci.“

„Přišel jsem si pro oblečení.“ Vytáhl ven dvě košile a dlouhý kabát a položil je na židli, zatím co si šel do prádelníku najít v zásuvkách čisté prádlo.

„Pro oblečení? Co to proboha děláš?“ Nevěděla jsem, co mám očekávat, když jsem ho znovu uviděla, ale tohle to rozhodně nebylo.

„Do hostince.“ Podíval se na mě a pak asi pochopil, že mi dvouslovná odpověď nebude stačit. Otočil se a pohlédl na mne, oči měl modré a matné jako azurit.

„Když jsem tě poslal kočárem domů, šel jsem se trošku projít, když mě to znovu popadlo. Šel jsem domů pro meč a vrátil se do domu vévody, abych Randalla veřejně vyzval. Majordomus mi ale řekl, že Randalla zatkli.“

Jeho pohled spočinul na mně, vzdálený jako hlubina oceánu. Ještě jednou jsem polkla.

„Jel jsem do Bastille. Tam mi řekli, že jsi ho nařkla z tvého a Maryina přepadení. Claire, proč?“

Ruce se mi třásly a chomáček vlasů, který jsem svírala, mi vypadl. Jak jsem ho mnula, už nebyl tak soudržný a jemné vlasy se mi rozsypaly do klína.

„Jamie,“ řekla jsem třesoucím se hlasem. „Jamie, ty nemůžeš Jacka Randalla zabít.“

Nepatrně se mu pozvedl jeden koutek úst.

„Nevím, zda máš o mě takový strach nebo je to jen nedostatek důvěry. Ale ani v jednom případě nemusíš mít obavy. Můžu ho zabít. Úplně jednoduše.“ Poslední slovo řekl tiše a bylo to podtrženo jeho pocitem uspokojení.

„Ale to nemám na mysli! Jamie…“

„Naštěstí,“ pokračoval, jako kdyby mě vůbec neslyšel, „Randall má svědky, že byl po celý večer, kdy ke znásilnění došlo, v rezidenci vévody. A jakmile policie dokončí výslechy svědků, kteří tam byli jako hosté, a ujistí se, že je Randall nevinný – tedy alespoň v tomto případě – potom ho propustí. Do té doby zůstanu v hostinci. A potom si ho najdu.“ Oči přišpendlené na skříni a díval se někam jinam. „Bude na mě čekat,“ dodal měkce.

Nacpal košile a prádlo do cestovního vaku a kabát si přehodil přes rameno. Otočil se ke dveřím, když jsem vyskočila z postele a chytila ho za rukáv.

„Jamie! Pro boha živého, Jamie, vyslechni mě! Nemůžeš zabít Jacka Randalla, protože ti to nedovolím!“

V úžasu se na mě podíval.

„Kvůli Frankovi,“ řekla jsem. Pustila jsem jeho rukáv a udělala krok dozadu.

„Frank,“ opakoval a kroutil zlehka hlavou, jako kdyby se chtěl zbavit hučení v uších. „Frank.“

„Ano,“ řekla jsem. „Pokud zabiješ Jacka Randalla teď, Frank… nebude existovat. Nenarodí se. Jamie, nemůžeš zabít nevinného muže!“

Jeho tvář, normálně bledá a mírně bronzová, během mé řeči úplně zbělela. Červená barva se pomalu začala vracet, až se rozhořela na konečcích jeho uší a na tvářích.

„Nevinného muže?“

„Frank je nevinný muž. Jack Randall mě nezajímá…“

„Fajn, ale mě ano!“ Chňapl vak a vyrazil ke dveřím, kabát mu vlál z jednoho ramene. „Ježíši Kriste, Claire! Ty mě zrazuješ od pomsty na muži, který si ze mě udělal děvku? Který mě srazil na kolena a nutil mě kouřit jeho ptáka, který byl ještě cítit mou krví? Kriste, Claire!“ Rozrazil dveře a už byl na chodbě, když jsem ho dostihla.

Už se setmělo a služebnictvo zapálilo svíce; hala tak byla ozářena měkkým světlem. Chytila jsem ho za paži a pověsila se na něj.

„Jamie! Prosím!“

S trhnutím se snažil netrpělivě dostat z mého sevření. Skoro jsem plakala, ale pořád se mi dařilo slzy zadržet. Chytila jsem vak a strhla ho z jeho ramene.

„Jamie, prosím! Počkej, prosím, jen jeden rok! Dítě – Randallovo – bude počato příští prosinec. A potom už na tom nezáleží. Ale prosím – kvůli mně, Jamie – počkej do té doby!“

Svícen na stole s pozlaceným lemováním házel stíny na protější stěnu. Díval se na ně, ruce zaťaté v pěst, jako kdyby pozoroval obra, s tváří temnou a hrozivou, který se před ním zjevil.

„Ano,“ zašeptal, jako kdyby pro sebe. „Mám velké srdce. Jsem velký a silný, vydržím hodně. Ano, to bych snad mohl také vydržet.“ Otočil se na mě a zařval.

„Vydržím hodně! Ale jen proto, že můžu, má to snad znamenat, že musím? Musím snad snášet slabosti lidí kolem mě? Nemůžu mít také tu svou?“

Začal přecházet halou tam a zpět, stín ho tiše následoval.

„To přece po mně nemůžeš chtít! Ty, ze všech těch lidí! Ty, která víš, co… co… co…“ Zaskočilo mu, dusil se vztekem. Jak procházel chodbou, chytal se kamenných zdí a pěstí do nich tloukl. Kámen snášel nárazy v tichosti.

Otočil se a došel až ke mně, pohlédl mi do tváře, těžce oddechoval. Stála jsem tam jako zařezaná, bála jsem se pohnout nebo promluvit. Jednou nebo dvakrát pokývl, rychle, jako kdyby si něco rozmyslel, potom se zasyknutím vytáhl z opasku dýku a strčil mi ji pod nos. S viditelným přemáháním se snažil mluvit klidně.

„Máš na vybranou, Claire. On nebo já.“ Plameny svíce tancovaly po leštěném kovu, jak s ní pomalu otáčel. „Nemohu žít já, pokud bude žít on. Pokud mi ho nedovolíš zabít, potom mě raději zabij hned teď, ty sama!“ Vzal mou ruku a vtiskl mi do ní jílec dýky. Rozhrnul si fiží, obnažil hrdlo a přiložil k němu mou ruku, prsty pevně svíral mé.

Vší silou jsem ruku odtáhla, ale on držel silou špičku nože u mělké jamky nad klíční kostí, hned pod jizvou, kterou mu tam před pár lety Jack Randall udělal vlastním nožem.

„Jamie! Přestaň! Ihned s tím přestaň!“ Druhou rukou jsem ho chytila za zápěstí tak silně, jak jen jsem to svedla, a snažila se uvolnit své prsty z jeho sevření. Nůž zacinkal o podlahu, jak klouzal po kamenech, až skončil v rohu na koberci. S jasným pohledem na detaily i v takto těžkých životních chvílích jsem si všimla, že ostří leží přímo na spirálce výhonku velkých zelených hroznů, jako kdyby ji chtěl přeříznout a uvolnit hrozny, které by spadly a skulily se k našim nohám.

Stál přede mnou jako opařený, s tváří popelavě bílou, oči mu plály. Chytila jsem ho za paži, která byla pevná jako dřevo.

„Prosím, věř mi, prosím. Nedělala bych to, pokud by byl nějaký jiný způsob.“ Zhluboka jsem se nadechla, abych zklidnila zrychlený tep, který mi bušil pod žebry.

„Dlužíš mi za svůj život, Jamie. Ne jednou, ale rovnou dvakrát. Zachránila jsem tě před oběšením ve věznici Wentworth a když jsi měl horečky v opatství. Dlužíš mi život, Jamie!“

Než odpověděl, dlouze se na mě díval. Mluvil klidně, se známkou hořkosti.

„Chápu. A ty teď očekáváš splátku?“ Oči mu hořely jasnou modrou barvou, která bývá ve středu ohně.

„Musím! Protože tě nedokážu přesvědčit jinak!“

„Přesvědčit. Aha, důvody, ty si to potřebuješ nějak zdůvodnit, ale já nevidím jiné, než jsou teď.“ Složil si ruce za zády a bolavé prsty pravé ruky si objal zdravými prsty na té levé. Pomalu kráčel směrem ode mě dlouhou chodbou, hlavu skloněnou.

Chodba byla lemována obrazy, některé byly zespodu nasvícené loučí nebo svícnem, některé shora pozlaceným nástěnným svícnem; některé méně oblíbené zely v temnotě mezi nimi. Jamie kolem nich pomalu procházel a sem tam na nějaký pohlédl.

Hala byla po celé délce druhého podlaží, na zemi koberce a po stěnách tapisérie; na každém konci chodby byla velká skleněná okna. Došel až na druhý konec, kráčel jako voják na přehlídce; když se vracel, tak už to byl pomalý klidný krok. Tam a zpět, tam a zpět, pořád dokola.

Nohy se mi třásly, popošla jsem do fauteuil poblíž jednoho konce chodby. Jednou se objevil všudypřítomný sluha, který se ptal, zda by madame nechtěla víno nebo snad sušenku? Se vší zdvořilostí, kterou jsem v tu chvíli byla schopna vyprodukovat, jsem ho poslala pryč, a čekala jsem dál.

Nakonec došel ke mně a zastavil se, nohy v botách se stříbrnými sponami široce rozkročené, ruce stále založené za zády. Než promluvil, čekal, až k němu zvednu oči. Tvář měl klidnou, rozčilení na ní nebylo znatelné, ale vrásky u očí měl napětím ještě viditelnější.

„Ještě rok,“ to bylo vše, co řekl. Znovu se otočil a než jsem z hlubokého zeleného sametového křesla vstala, už byl zase pryč. Sotva jsem se postavila na nohy, už se zase objevil za mnou, třemi dlouhými kroky došel ke skleněnému oknu a praštil do něj pravou pěstí, až ho prorazil.

Okno bylo vyrobeno z tisíců malých barevných sklíček, která byla poslepovaná roztaveným olovem. Celé okno představovalo mytologickou scénu z Paridova soudu. Okno naštěstí zůstalo v rámu a olovo většinu sklíček udrželo pohromadě a jen u nohou Afrodity zůstala díra, kterou teď dovnitř vál svěží jarní vzduch.

I Jamie chvíli stál a tiskl si obě ruce na břicho. Na košili se mu začala rýsovat velká rudá skvrna. Ještě jednou kolem mne prošel, a když jsem se k němu natáhla, beze slova se vzdálil.

Znovu jsem se sesunula do křesla, až z něj vytryskl gejzír prachu. Ležela jsem v něm nehnutě, oči zavřené, cítila jsem chladivou noční brízu. Na spáncích jsem měla vlasy zpocené a cítila jsem na krku zrychlený tep.

Promine mi to vůbec někdy? Srdce mi poskočilo, když jsem si vybavila v jeho očích ten pohled na zrádce. „Jak to po mně můžeš chtít?“ řekl. „Ty, která víš…“ Ano, věděla jsem, že mě to může odtrhnout od Jamieho tak jako jsem byla oddělená od Franka.

Ale ať už mi Jamie promine či ne, já bych si to nikdy neodpustila, kdybych dovolila zabít nevinného muže – a muže, kterého jsem kdysi milovala.

„Hříchy otců,“ mumlala jsem si pro sebe. „Za hříchy otců nesmíme trestat jejich děti.“

„Madame?“

Vyskočila jsem a viděla jsem stejně vyděšenou komornou, která šla kolem. Přiložila jsem si ruku na tlukoucí srdce a zalapala po dechu.

„Madame, je vám dobře, neměla bych dojít pro…“

„Ne,“ řekla jsem tak rozhodně, jak jen jsem byla schopna. „Je mi celkem dobře. Chci si tady jen chvíli posedět. Běžte prosím.“

Dívka ale vypadala velice znepokojeně. „Oui, madame!“ řekla a zmizela v chodbě, zanechala mě s prázdným pohledem upřeným na milence v zahradě, která visela na protější zdi. Najednou se ochladilo a já si přes sebe přehodila kabát, který jsem do té doby držela, a znovu jsem zavřela oči.

* * *

Už bylo po půlnoci, když jsem vešla do naší ložnice. Jamie tam byl, seděl před malým stolkem a pozoroval dvě můry, jak poletovaly příliš blízko svícnu, což bylo jediné osvětlení v místnosti. Odhodila jsem pláštěnku na zem a šla k němu.

„Nedotýkej se mě,“ řekl. „Běž do postele.“ Mluvil nepřítomně a já pokračovala ve své cestě.

„Ale tvá ruka…“ začala jsem.

„Na tom nezáleží. Běž do postele,“ opakoval.

Kotníky prstů na pravé ruce byly celé od krve a manžety na košili byly od ní umazané, ale já se k němu nepřiblížila. Nechala jsem ho dál pozorovat tanec smrti můry a šla si lehnout.

Probudila jsem se někdy po rozbřesku, s prvními paprsky slunce, které pronikalo přes nábytek do pokoje. Přes dvojité dveře do předpokoje jsem viděla Jamieho, jak tam sedí u stolku, kde jsem ho v noci zanechala. Svíce už vyhořela, můry byly pryč, seděl tam s hlavou v dlaních, prsty zamotané v příšerně ostříhaných vlasech. Světlo zastínilo všechny barvy v pokoji, dokonce i jeho vlasy, které zářily jako plamen, teď měly barvu popela.

Vyklouzla jsem z postele a v tenké vyšívané košilce mi byla zima. Když jsem došla až za něj, neotočil se, ale věděl, že jsem tam. Když jsem se dotkla jeho ruky, položil ji na stůl a hlavu si opřel o mou hruď. Když jsem ji pohladila, hluboce povzdechnul a já cítila, jak se jeho napětí uvolňuje. Sjížděla jsem mu rukou dolů po krku a ramenou a cítila jsem jeho chladnou kůži přes své tenké prádlo. Nakonec jsem ho obešla a postavila se před něj. Vztáhl ruce nahoru a chytil mě kolem pasu, přitáhl si mě k sobě a zabořil mi hlavu do noční košilky nad vypouklé bříško s nenarozeným děťátkem.

„Je mi zima,“ promluvila jsem konečně. „Nepůjdeš mě zahřát?“

Po chvíli přikývl a postavil se na nohy. Vedla jsem ho do postele, svlékla jsem ho, když tam bez odporu seděl, a zabalila jsem ho do přikrývky. Ležela jsem stočená v jeho objetí, přitisknutá k němu, dokud se jeho kůže neohřála a mi neleželi v příjemném teple.

Položila jsem mu ruku na hruď a hladila jsem ho, dokud mu neztvrdly bradavky, malé pahrbky touhy. Položil si ruku na mou, aby mě zklidnil. Bála jsem se, že mě odstrčí, to také udělal, ale jen proto, aby se mohl přetočit ke mně.

Světlo bylo silnější a on se dlouhou chvíli díval dolů na mou tvář, hladil ji od spánků až k bradě a palci přejížděl po linii mého krku až ke klíční kosti.

„Bože, já tě tak miluji,“ zašeptal skoro pro sebe. Aby zabránil mé odpovědi, políbil mne, a pravou rukou mi hladil ňadro, připraven vzít si mě.

„Ale tvá ruka…“ řekla jsem už podruhé za tuto noc.

„Na tom nezáleží,“ řekl už podruhé za tuto noc.

ČÁST ČTVRTÁ

Skandál

22

Královský hřebčín

Kočár poskakoval po vymleté cestě, která byla po zimě samá díra, a jarní silné deště zkázu dokonaly. Byl to mokrý rok; dokonce i teď, skoro na začátku léta, byly pod keři po stranách cesty mokré fleky a louže.

Jamie seděl vedle mne na úzké polstrované lavici, která v kočáře tvořila jedno sedadlo. Fergus se krčil v rohu druhé lavičky, pospával a pohyb kočáru houpal s jeho hlavou na všechny strany, jako kdyby to byla panenka.

V kočáru bylo teplo a kdykoliv jsme poskočili na hrbolu suché země, dovnitř se vnesl zlatavý oblak prachu.

Nejdříve jsme si povídali o krajině, kterou jsme projížděli, o královských stájích v Argentanu, kam jsme měli namířeno, a potom o drbech, které byly nedílnou součástí konverzace u dvora včetně obchodních jednání. Také bych spala, ukolébaná rytmem kočáru a horkým dnem, ale měnící se kontury mého těla mi znemožňovaly sedět dlouho v jedné poloze a záda už mě z toho kodrcání rozbolela. Už i dítě začínalo být velice aktivní a prvotní záblesky jeho pohybů se změnily v malé kopance a šťouchance; ve své podstatě příjemné, ale rozptylující.

„Možná jsi měla zůstat doma, Sassenachová,“ řekl Jamie a trochu se zamračil, když viděl, jak se neustále snažím najít pohodlnou polohu.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem s úsměvem. „Jen se pořád kroutím. A byla by to škoda, abych o to všechno přišla.“ Mávla jsem směrem k okýnku kočáru, kde zelená pole zářila jako smaragdy mezi větrolamy temných topolů. I když se prášilo, čerstvý vzduch venkova byl čistý a omamný po zatuchlém vzduchu ve městě a po medicínském zápachu v L’Hopitalu des Anges.

Ludvík souhlasil, jako výraz velkého přátelství k anglickému diplomatovi, a vévodovi ze Sandringhamu dovolil koupit čtyři plemenné koně peršerony z královských stájí v Argentanu. Chtěl tak zušlechtit krevní linii malého stáda koní, které chovala Jeho Milost v Anglii. Jeho Milost tedy dnes Argentan navštíví, a proto si pozval i Jamieho, aby mu pomohl koně ke koupi vybrat. Pozvání padlo na večírku, a z jedné věci se vyklubala druhá a malá návštěva se rozrostla na piknikovou výpravu, kam přijely čtyři kočáry s dámami a gentlemany ode dvora.

„To je dobré znamení, nemyslíš?“ zeptala jsem se a opatrně si prohlédla ostatní, abych se ujistila, že tvrdě spí. „Ludvík dovolí vévodovi, aby si koupil koně, myslím. Pokud dělá taková gesta směrem k Anglii, dá se z toho usuzovat, že nebude chovat takové sympatie k Jakubovi Stuartovi – tedy alespoň ne otevřeně.“

Jamie zakroutil hlavou. Rezolutně odmítal nosit paruky. V tuto chvíli to ale mělo svou výhodu, zatímco mu kapičky potu stékaly po křivce jeho nosu, nebyl tak povadlý jako já.

„Ne, jsem si jistý, že Ludvík nechce mít se Stuarty nic společného – tedy alespoň pokud se znovunastolení nějak nepohne dopředu. Monsieur Duverney mě ujišťoval, že Rada je naprosto proti něčemu takovému; zatímco může Ludvík udělat malý ústupek papežovi v jeho naléhání, aby Karlovi pomohl, není připraven jakkoliv Stuarty ve Francii podporovat, zatímco se mu budou Angličané dívat přes rameno.“ Dnes měl pléd sepnutý sponou na rameni – byla nádherná, poslala mu ji sestra ze Skotska. Měla tvar dvou běžících jelenů, těla prohnutá tak, že po spojení tvořila kruh, hlavy a ocasy se dotýkaly. Vzal do ruky cíp plédu a utřel si s ním obličej.

„Myslím, že jsem o tom mluvil v posledních měsících snad s každým bankéřem v Paříži a spojuje je obecný nezájem.“ Suše se usmál. „Peníze jsou příliš vzácný artikl, než aby s ním financovali takový pochybný podnik, jako je znovunastolení Stuartovců na trůn.“

„Takže,“ řekla jsem a se zafuněním si protahovala záda, „nám zůstává Španělsko.“

Jamie přikývl. „To ano. A Dougal MacKenzie.“ Vypadal strojeně, napřímil se.

„Nemáš od něj zprávy?“ Navzdory původním obavám přijímal Dougal Jamieho jako zarytého Jakobitu a posílal mu ze Španělska hromady kódovaných dopisů, které měl Jamie předávat Karlu Stuartovi.

„Ale ano.“ Podle jeho výrazu jsem pochopila, že je to asi dobrá zpráva. A také byla – i když asi ne pro Stuarty.

„Filip odmítá jakoukoliv podporu Stuartů,“ řekl Jamie. „Dostal zprávu z papežského úřadu, že se má od skotského trůnu držet stranou.“

„A nevíš proč?“ Poslední dodávka listin od papežského kurýra obsahovala několik dopisů, a ačkoliv všechny patřily Jakubovi nebo Karlovi Stuartovi, nebyla v nich žádná zmínka o komunikaci mezi Jeho Svatostí a Španělskem.

„Dougal si myslí, že to ví.“ Jamie se zasmál. „A je tím znechucen. Pobyl v tom vedru v Toledu skoro měsíc a nedostal nic víc než jen vágní nic neříkající sliby.“ Jeho hluboký hlas perfektně kopíroval papežovu intonaci a já jsem se tomu musela zasmát.

„Benedikt chce zabránit třenicím mezi Španělskem a Francií; nechce, aby na to padly peníze Ludvíka a Filipa, které by chtěl využít lépe, chápeš,“ dodal cynicky. „Je těžké uvěřit, že by Benedikt na něco takového pomyslel, ale už asi začíná pochybovat, že by někdy mohl být v Anglii katolický král. Skotsko má katolické vůdce v čele svých klanů, ale už je to dlouhá doba, co vládl v Anglii katolický král – a bude to ještě sakra dlouho trvat, než se to zase znovu stane,“ dodal a ušklíbl se.

Poškrábal se na hlavě a rozcuchal si krátké rudé vlasy na spáncích. „Pro Stuarty to vypadá velice špatně, Sassenachová, a to je dobrá zpráva. Ne, od Bourbonských monarchů se žádné pomoci nedočká. Jediná věc, která mě teď trápí, je investice, kterou udělal Karel s hrabětem St. Germainem.“

„Myslíš si tedy, že je to skutečně jen obchod?“

„Ano, je,“ řekl a zamračil se. „Ale také je za tím něco více. Něco se proslýchá.“

Zatímco žádná rodina bankéřů z Paříže nebere mladého uchazeče o skotský trůn vážně, situace se může výrazně změnit, pokud bude mít Karel Stuart peníze na investice.

„Jeho Výsost mi sdělila, že mluvila s Gobelíny,“ řekl Jamie. „Představil ho St. Germain, jinak by se s ním totiž vůbec nebavili. Starý Gobelín si myslí, že je to snílek a blázen a stejně tak i jeden z jeho synů; ale ten druhý říká, že počká a uvidí. Pokud se Karlovi v tomto obchodě zadaří, půjde s ním také do nějakého podniku.“

„To nezní dobře,“ poznamenala jsem.

Jamie zakroutil hlavou. „Ne. Peníze přináší zase další peníze. Pokud bude mít úspěch v jednom nebo dvou velkých transakcích, bankéři mu začnou naslouchat. Ten muž není žádný velký myslitel,“ řekl s pokřivenou tváří, „ale jako osoba je velice přesvědčivý; dokáže přesvědčit lidi i k takovým věcem, které jdou proti jejich zdravému úsudku. Bez nějakého malého kapitálu se mu sice prorazit nepodaří, ale pokud mu tato investice vyjde, tak má vyhráno.“

„Hm.“ Znovu jsem poposedla a protáhla si palce u nohou v jejich koženém vězení. Střevíce mi padly dobře, byly šité na míru, ale teď mi začaly nohy trošku natékat a hedvábné punčochy jsem už měla propocené. „Můžeme s tím něco udělat?“

Jamie pokrčil rameny a pousmál se. „Myslím, že se můžeme modlit za špatné počasí u pobřeží Portugalska. Abych řekl pravdu, pokud se loď potopí, potom celý obchod padá. St. Germain má smlouvu pouze na doručení celého objemu. Oba dva měli v plánu své peníze ztrojnásobit.“

Při zmínce o St. Germainovi jsem se mírně zatřásla. Nemohla jsem potlačit vzpomínku na to, co mi o něm říkal Dougal. Jamiemu jsem o jeho návštěvě neříkala, ani o jeho spekulacích, které se týkaly nočních dobrodružství hraběte. Nechtěla jsem mít před ním tajemství, ale Dougal po mně chtěl slib, že budu mlčet, výměnou za pomoc při obvinění Jonathana Randalla. Neměla jsem na výběr, musela jsem souhlasit.

Jamie se na mě náhle usmál a protáhl si ruku.

„Budu o tom přemýšlet, Sassenachová. A teď mi dej svou nohu. Jenny říkala, že jí pomáhá, když jí masíruji šlapku, když čekala dítě.“

Nepřela jsem se a hned jsem vytáhla nohy z rozpálených střevíčků a položila mu je s úlevou do klína, zatímco mi propocené punčochy chladil vzduch, který sem pronikal okýnkem.

Měl velkou ruku a jeho prsty byly zároveň silné i jemné. Klouby na prstech mi přejížděl po klenbě nohy a já se s tichým zasténáním opřela do sedadla. Několik minut jsme jeli tiše a já spočívala ve stavu blažené nevědomosti.

Jamie měl hlavu skloněnou nad mými zelenými hedvábnými střevícemi a poznamenal: „To ale nebyl skutečný dluh.“

„Co nebylo?“ Byla jsem tak zmámená pálivým sluncem a masáží nohou, že jsem vůbec nevěděla, o čem to mluví.

S masáží nepřestal a zvedl hlavu ke mně. Měl vážný výraz, i když se mu v očích zableskl úsměv.

„Říkala jsi, že ti dlužím život, Sassenachová, protože jsi ho pro mě zachránila.“ Promnul mi kloub na palci. „Počítal jsem to a myslím, že to není pravda. Když se to vezme kolem a kolem, tak jsme vyrovnaní.“

„Co tím myslíš, vyrovnaní?“ Snažila jsem se uvolnit si nohy, ale on je držel pevně.

„Když jsi mi zachránila život – a to jsi udělala, dobrá – stejně tak jsem zachránil i já ten tvůj, a skoro tolikrát jako ty mně. Ušetřil jsem tě před Jackem Randallem ve Fort William, pokud si vzpomínáš, a také jsem tě zachránil před lůzou v Cranesmuiru, ne?“

„Ano,“ řekla jsem obezřetně. Netušila jsem, kam tím míří, zatím to byla jen planá konverzace. „Za to jsem ti samozřejmě vděčná.“

Zachroptěl, což byl skotský zvuk nesouhlasu. „To není otázka vděku, Sassenachová, zda je na mé nebo tvé straně – jen chci říci, že to není věc nějakého závazku.“ Z očí mu úsměv zmizel a byl teď úplně vážný.

„Nedal jsem ti život Randalla výměnou za můj život – to by nebyl spravedlivý obchod. A zavři pusu, Sassenachová,“ dodal věcně, „vletí ti tam moucha.“ Kolem nás byla spousta hmyzu, tři mouchy seděly Fergusovi na předním dílu košile a jeho dech je nikterak nevyrušoval.

„Proč jsi tedy potom souhlasil?“ Oběma rukama mě chytil kolem chodidla a jeho palce mi klouzaly po patě.

„Nebylo to z žádného důvodu, který jsi mi chtěla vnutit. Bylo to kvůli Frankovi,“ řekl. „Je pravda, že jsem si vzal jeho ženu a je mi ho za to líto – někdy více, jindy méně,“ dodal a pozvedl obočí. „Ale pořád je to něco jiného, než kdyby byl mým sokem tady. Měla jsi mezi námi na výběr a vybrala sis mě – dokonce i když na jeho straně stála horká koupel. Uf!“ Uvolnila jsem jednu nohu a šťouchla ho s ní do žeber. Protáhl se a chytil mě za ni, aby mi zabránil v opakování útoku.

„Lituješ své volby?“

„Zatím ne,“ řekla jsem a snažila se vytrhnout mu nohu, „ale to se může kdykoliv změnit. Pokračuj.“

„Dobře. Nemohu přehlédnout fakt, že sis mezi mnou a Frankem musela vybrat. Ale stejně,“ dodal upřímně, „musím přiznat, že na toho muže trochu žárlím.“

Kopla jsem ho druhou nohou. Ještě než noha přistála, chytil mě za ni a zkušeně mi ji zkroutil.

„Obecně by se dalo říci, že vlastnění jeho ženy,“ pokračoval a ignoroval můj pokus o únik, „je otázka, kterou by lépe zodpověděl bratr Anselm z opatství. Jistě bych chladnokrevně nezabil nevinného muže. Ale ptám se znovu, už jsem zabil v bitvách muže, jaký je v tom rozdíl?“

Pamatuji si na vojáka a chlapce ve sněhu, které jsem zabila při našem útěku z věznice. Dlouho jsem ty vzpomínky potlačovala, ale vím, že se jich nikdy nezbavím.

Zakroutil hlavou. „Ne, je tu spousta dalších důvodů, o kterých se tady můžeme přít, ale nakonec mám tyto možnosti: pokud musíš, zabiješ a budeš s tím žít. Vybavuji si tvář každého muže, kterého jsem zabil, a budu je mít stále před sebou. Ale zůstává skutečnost, že já jsem živý a oni ne, a to je mé jediné ospravedlnění, ať už to je nebo není v pořádku.“

„Ale v tomto případě to tak není,“ poukázala jsem. „To není otázka zabít, nebo být zabit.“

Zatřásl hlavou a snažil se zbavit mouchy, která si mu sedla na vlasy. „Nemáš pravdu, Sassenachová. Co je mezi mnou a Jackem Randallem, to může spravit jen smrt jednoho z nás – a možná ani to ne. Jsou různé způsoby, jak někoho zabít nožem nebo zbraní a jsou ještě věci horší než je fyzická smrt.“ Jeho hlas zjemněl. „V opatství St. Anne jsi mě zachránila před více než jedním druhem smrti, mo duinne, a nikdy si nemysli, že to nevím.“ Zatřásl hlavou. „Možná ti nakonec dlužím více, než ty dlužíš mně.“

Pustil mi nohy a sám si svoje protáhl. „A to mě přivádí k mému svědomí. Koneckonců jsi nevěděla, co se stane, když si vybereš; jedna věc je muže opustit, ale odsoudit ho k smrti, to je něco jiného.“

Vůbec se mi nelíbil popis mé situace, ale nemohla jsem popřít fakta – Opravdu jsem Franka opustila, a ačkoliv jsem volby nelitovala, vždy budu litovat té nutnosti. Jamieho další slova mi zněla v hlavě jako ozvěna.

Pokračoval: „Pokud bys věděla, že to bude znamenat Frankovu no, můžeme říci smrt – možná by sis vybrala jinak. A když sis vybrala mě, vyplývají z toho jiné věci, než které jsi chtěla?“

Byla jsem pohroužena do jeho argumentů, které mne tak zasáhly. Pohlédl na mou tvář a hned zmlknul, tiše si mě prohlížel, jak jsme projížděli zelenou krajinou.

„Nevím, zda pro tebe může být hřích to, co jsi udělala, Claire,“ řekl nakonec a natáhl se, aby mi položil ruku na nohu. „Jsem tvůj zákonný manžel, stejně tak jako byl kdysi on – nebo spíše bude. Ty ani nevíš, zda se k němu můžeš vrátit – mo duinne, můžeš se vrátit zpět ještě více do historie nebo dopředu do úplně jiné doby. Udělala jsi to nejlepší, co jsi mohla a nikdo nemůže udělat více.“ Vzhlédl a tím pohledem mi propichoval duši.

„Čestně říkám, že mi nezáleží na tom, zda je to správné nebo není, pokud jsi se mnou, Claire,“ dodal měkce. „Pokud to byl pro tebe hřích, že sis vybrala mě…, potom půjdu za ďáblem a budu mu žehnat za to, že tě k tomu svedl.“ Pozvedl mou nohu a jemně mě políbil na palec.

Položila jsem mu ruce na hlavu; krátké vlasy píchaly, ale jinak byly jemné jako mladý ježeček.

„Nemyslím si, že to byla chyba,“ řekla jsem měkce. „Ale pokud ano… potom půjdu za ďáblem s tebou, Jamie Frasere.“

Zavřel oči a sklonil hlavu nad mou nohou. Držel mě pevně, ale já se neodtáhla. Zajela jsem mu prsty do vlasů a něžně jsem mu je vískala.

„Tak proč, Jamie? Proč ses rozhodl, že necháš Jacka Randalla naživu?“

Stále svíral mou nohu, ale otevřel oči a usmál se na mě.

„Víš, přemýšlel jsem o spoustě věcí, jak jsem se ten večer procházel po chodbě. Kdybych toho parchanta zabil, myslím, že je jedna věc, kvůli které bys trpěla. Mohu udělat, anebo neudělat, hodně věcí, Sassenachová, abych tě ušetřil zármutku, ale – kolik váží tvoje svědomí ve srovnání s mou ctí?“

„Ne.“ Znovu zakroutil hlavou a přešel k dalšímu bodu. „Každý z nás je zodpovědný pouze za své činy a za své svědomí. Co ale udělám já, se může připsat na tvůj vrub bez ohledu na dopad.“ Zamrkal a z prašného větru mu začaly slzet oči. Projel si rukou vlasy, aby urovnal rozevláté prameny. Jeho vlasy na ježka mu trčely z lebky do všech stran.

„Tak proč?“ chtěla jsem vědět a naklonila jsem se dopředu. „Vyjmenoval jsi mi všechny důvody, proč ho zabít; tak co nám ještě zbývá?“ Na chvíli zaváhal, ale potom se naše oči setkaly.

„Kvůli Karlu Stuartovi, Sassenachová. Zatím jsme všechny pokusy uhasili v zárodku, ale s tím jeho investováním – víš, pořád ještě může vést do Skotska armádu. A pokud ano… ty víš lépe než já, co se může stát, Sassenachová.“

To jsem věděla a při tom pomyšlení mi přeběhl mráz po zádech. Nemohla jsem zapomenout na popis osudové bitvy u Cullodenu od jednoho historika, odborníka na Skotskou vysočinu: „Leží tam mrtví, zmáčení deštěm a svou vlastní krví.“

Skotové z vysočiny, bez vůdců a hladoví, ale odhodlaní až do konce, budou během jedné půlhodiny sraženi k zemi. Budou tam jednoho chladného dubnového dne ležet na hromadách a krvácet a věc, pro kterou po století žili, zemře s nimi.

Jamie se najednou sklonil dopředu a vzal mě za ruku.

„Myslím, že se to nestane, Claire; myslím, že se nám podaří ho zastavit. A pokud ne, tak si pořád myslím, že by se mi nic nestalo. Ale pokud by mělo…“ Teď byl smrtelně vážný, mluvil měkce a naléhavě. „Pokud ano, chci, aby pro tebe existovalo místo; chci, abys měla ke komu jít, kdybych… tady nebyl, abych se o tebe mohl postarat. A pokud ne já, tak ať je to muž, který tě miluje.“ Stiskl mi prsty ještě silněji; cítila jsem oba prsteny, jak se mi zarývají do masa, a v jeho prstech jsem cítila naléhavost.

„Claire, ty víš, kolik úsilí mě to stojí, abych to pro tebe udělal – abych ochránil život Jacka Randalla. Slib mi, že pokud se čas naplní, vrátíš se k Frankovi.“ Jeho oči hledaly mou tvář a byly temně modré jako obloha za nimi. „Už jsem se tě pokoušel posílat dvakrát nazpět. A děkuji bohu, že jsi neodešla. Ale pokud se to stane napotřetí – slib mi, že půjdeš za ním – zpátky za Frankem. Kvůli tomu dám Jacku Randallovi ještě rok života – kvůli tobě. Slib mi to, Claire.“

„AlIez! Allez! Montez!“ křičel vozka nad námi a povzbuzoval koně do kopce. Už jsme tam skoro byli.

* * *

Stáje v Argentanu byly čisté a vzdušné, voněly létem a po koních.

V uzavřeném boxu prováděl Jamie dokola jednu klisnu.

„Och, jaká jsi to ale malá kráska! Pojď sem, zlatíčko, ať si prohlédnu tu tvou krásnou buclatou zadnici. Hm, ta tedy je!“

„Přála bych si, aby manžel se mnou také takto mluvil,“ poznamenala vévodkyně de Neve, které se ostatní dámy pochichtávaly, jak stála uprostřed na ostrůvku se slámou.

„Třeba i bude, madame, pokud by ho váš zadek také takto stimuloval. Anebo je možné, že váš manžel nesdílí stejné ocenění pro pozadí jako můj pán z Broch Tuarach.“ Hrabě St. Germain se setkal s mým pohledem a pobaveně se usmál. Snažila jsem se představit si ty černé oči, jak se na mě dívají štěrbinou v masce a docela se na to hodily. Stejně tak i jeho volány na zápěstí – neviděla jsem jeho klouby palce.

Jamie se pohodlně usadil na širokých zádech klisny, jen jeho hlava, ramena a předloktí se pohybovaly nad peršeronem.

„Můj pán z Broch Tuarach ocení krásu, kdekoliv na ni narazí, monsieur hrabě; v ženách i ve zvířatech. Ale na rozdíl od některých, které nebudu jmenovat, v nich umí rozpoznat rozdíl.“ Zlomyslně se na St. Germaina usmál a pohladil krk zvířete a společnost se hlasitě rozesmála.

Jamie mě vzal za loket a vedl k dalšímu boxu; zbytek společnosti nás pomalu následoval.

„Ach,“ řekl a vdechoval směs koní, postrojů, hnoje a slámy, jako kdyby to byla omamná vůně. „Vůně stájí mi chyběla. A na venkově se mi začíná stýskat po Skotsku.“

„Tady to ale moc jako Skotsko nevypadá,“ řekla jsem a zamhouřila oči proti slunci, když jsme vyšli z potemnělé stáje.

„Ne, ale je to venkov,“ řekl, „je tu čisto a je to zelené. Ve vzduchu není cítit kouř a pod nohama ti nečvachtají splašky – pokud ovšem nepočítáš koňské kobližky, což já nedělám.“

Slunce raného léta ozářilo střechy Argentanu, který byl uhnízděný uprostřed zvlněných zelených kopců. Královský hřebčín byl hned za městem, byl vystavěn lépe než královské budovy kolem. Stodoly a stáje byly z lámaného kamene, kamenem bylo i vydlážděno, na střechách břidlicové tašky a všude se udržovala naprostá čistota, která byla na mnohem lepší úrovni, než v nemocnici L’Hopital des Anges.

Za rohem stájí se ozvalo prásknutí bičem a Jamie hned zastavil, právě včas, aby nevrazil do Ferguse, který před námi vystřelil jako z praku. Za ním utíkali dva čeledíni ze stájí, oba o pořádný kus větší. Zelenohnědá skvrna od čerstvého hnoje na tváři prvního z chlapců dávala jasně najevo, proč vznikla tato výměna názorů.

Fergus pohotově zakličkoval a zmizel uprostřed skupiny dvořanů a našel útočiště za Jamieho kiltem. Když si mysleli, že se jejich kořist propadla do země, oba pronásledovatelé se strachem ve tváři zahlédli procházející procesí dvořanů. Vyměnili si pohledy a jako jeden muž se otočili a pelášili pryč.

Když Fergus viděl, že zmizeli, vylezl ven ze svého úkrytu a něco za nimi jadrně pokřikoval, až si za to vysloužil od Jamieho záhlavec.

„No tak, no tak,“ řekl bryskně. „A pro boha, neházej příště koňské kobližky po někom, kdo je větší než ty. A teď běž a střež se dalších problémů.“ Plácnul ho pořádně po zadku a tím ho popostrčil opačným směrem, než kterým zmizeli dva útočníci.

Moc jsem z toho nadšená nebyla, že bereme Ferguse s sebou, ale většina dam si brala svá pážata, aby pro ně zařizovala různé věci, nosila jim košík s jídlem a dělala jiné úkony, které je třeba během výletu vykonat. A Jamie chtěl ukázat chlapci trošku venkova, aby měl pocit, že si zasloužil dovolenou. Ale Fergus, který za svůj život nebyl nikdy mimo Paříž, zmámen čerstvým vzduchem, světlem a krásnými zvířaty kolem sebe, byl od našeho příjezdu samý malér.

„Jen bůh ví, co příště zase vyvede,“ řekla jsem temně a dívala se za mizící postavou Ferguse. „Očekávám, že podpálí stoh sena.“

S Jamiem má poznámka ani nehnula.

„On se zklidní. Všichni chlapci bojují s koňskými kobližky.“

„Vážně?“ otočila jsem se a pátravě si prohlížela St. Germaina v bílém oblečení, v bílém kepru a hedvábí, jak se pozorně sklání k vévodkyni a naslouchá ji, kterak prochází po nádvoří plném slámy.

„Ty možná ano,“ řekla jsem. „Ale on ne. A myslím, že snad ani biskup ne.“ Přemýšlela jsem, zda byl tento výlet dobrý nápad, tedy alespoň pro mě. Jamie byl s obrovskými peršerony ve svém živlu a na vévodu to udělalo ohromný dojem, což bylo jedině dobře. Na druhou stranu mě z jízdy v kočáře bolela záda a nohy jsem měla oteklé a v jednom ohni, těsné kožené boty mě příšerně tlačily.

Jamie se na mě dolů podíval a usmál se, stiskl mi ruku, kterou jsem mu položila na rameno.

„Už to nebude dlouho trvat, Sassenachová. Průvodce nám ještě chce ukázat chovné stáje a potom si můžete jít s ostatními dámami sednout a dát něco k jídlu, zatímco si chlapi budou dělat nemístné žertíky o tom, jak ho má kdo dlouhého.“

„To je standardní efekt po prohlídce chovu koní?“ zeptala jsem se fascinovaně.

„No, pro muže asi ano; ale co dělají dámy, to nevím. Měj uši nastražené a potom mi to všechno povíš.“

Ve skutečnosti bylo mezi členy naší skupiny cítit určité napětí a vzrušení, jak jsme procházeli jednotlivými částmi chovného hřebčína. Tato stáj nebyla rozdělena na jednotlivé boxy, ale byla to v podstatě malá oplocená ohrada; po obou stranách byla ustájení pro koně a vzadu byl jakýsi výběh s množstvím branek, kterými se dal kontrolovat pohyb koní.

Budova sama o sobě byla světlá a vzdušná, na každém konci byla ohromná okna, ze kterých byl výhled na zelené okolní pastviny. Viděla jsem na okraji několik ohromných kobyl, jak se pasou; jedna nebo dvě byly neklidné, letěly střemhlav nebo zase naopak zpomalily do klusu nebo chůze; potřásaly hlavami a hřívou a ržály u toho. Najednou se z jedné ze stájí ozval hlasitý vysoký skřek a obložení se otřásalo pod nárazy kopyt jeho obyvatele.

„Je připraven,“ zamumlal pochvalně hlas za mnou. „Zajímalo by mne, která je tou vyvolenou.“

„Ta, co je nejblíže u brány,“ předpokládala vévodkyně, která byla vždy připravena k nějaké sázce. „Sázím na ni.“

„Ale ne! To se mýlíte, madame, je příliš klidná. To bude ta maličká, pod jabloní, která koulí očima jako koketa. Podívejte, jak pohazuje hlavou. Ta je můj tip.“

Všechny klisny se během hřebcova ržání zastavily, zvedaly nozdry a nervózně stříhaly ušima. Ta jedna neposedná pohazovala hřívou a ohonem, protáhla krk a dlouze zaržála.

„Tahle,“ řekl tiše Jamie a pokývl hlavou směrem k ní. „Slyšíš, jak ji volá?“

„A copak říká, pane?“ zeptal se biskup a v očích se mu zalesklo.

Jamie slavnostně zakroutil hlavou.

„To je píseň, pane, a člověk je k ní hluchý – anebo by měl být,“ dodal už za hurónského smíchu.

Byl si jistý, že to byla ta vyvolená. Jakmile byla uvnitř, zůstala na místě stát a nasávala vzduch nozdrami. Hřebec už ji také cítil, jeho výkřiky se odrážely od dřevěné střechy tak hlasitě, že jsme se vzájemně neslyšeli.

Stejně teď nikdo nechtěl mluvit. I když mi nebylo moc dobře, cítila jsem na prsou narůstající vzrušení a moje narůstající bříško se sevřelo, jak klisna znovu odpovídala na volání hřebce.

Peršeroni jsou mohutní koně. Velký hřebec může mít v hřebínku až pět stop a zadek statné klisny má na šířku až jeden yard. Z něj se spouští vodopád bledě šedého nebo jiskřivě černého ocasu, který je u kořene silný jako má paže.

Hřebec vyrazil ze svého kotce takovou rychlostí, že to každého překvapilo a popadali jsme k plotku. Ze země se zvedala oblaka prachu, jak mohutná kopyta dusala po vyprahlé zemi výběhu. Z tlamy mu kapala pěna. Čeledín, který otevřel branku jeho výběhu, uskočil na stranu a vedle mohutné hory vypadal malý a nevýznamný.

Klisna zasténala, ale on už byl na ní a jeho zuby se téměř dotýkaly křivky jejího krku, jak tlačil její hlavu dolů do podřízené pozice. Pozvedla silný pramen ocasu, čímž se obnažila a vystavila jeho choutkám.

„Jésus,“ zašeptal monsieur Prudhomme.

Trvalo to jen chvíli, ale nám to připadalo mnohem delší. Pozorovali jsme jejich zpocené slabiny, hru světel v jejich poletujících hřívách, lesk jejich svalů, uvolnění a vypětí v agónii páření.

Když jsme stáje opouštěli, každý mlčel. Nakonec se vévoda zasmál, popíchl Jamieho a řekl: „Jste na takový pohled zvyklý, pane z Broch Tuarach?“

„Ano,“ odpověděl Jamie. „Už jsem to viděl snad tisíckrát.“

„Aha?“ řekl vévoda. „A řekněte mi, pane, jaký to ve vás vyvolává pocit, i po tolikáté?“

Jeden koutek úst Jamiemu zacukal, než odpověděl, ale tvář měl klidnou.

„Působí to velice jednoduše, Vaše Milosti,“ řekl.

„To byl ale pohled!“ řekla vévodkyně de Neve. Rozlomila si sušenku, oči zasněné a pomalu ji žmoulala. „Nebylo to vzrušující?“

„Myslíte tím, jaký měl penis, ne?“ řekla madame Prudhomme hrubě. „Přála bych si, aby měl Philibert také takový. Teď je jako…“ a pozvedla jedno obočí směrem k podnosu s malými párečky, každý byl zhruba dva palce dlouhý. Dámy, které seděly na piknikové dece, se začaly hihňat.

„Kousek kuřete, Paule, prosím,“ řekla komtesa St. Germain svému pážeti. Byla mladá a lechtivá konverzace starších dam ji uváděla do rozpaků. Přemýšlela jsem, jaké manželství může asi se St. Germainem mít; málokdy ji bral ven do společnosti, tato příležitost byla jednou z mála výjimek, protože přítomnost biskupa nedovolovala, aby se tam objevil s jednou ze svých milenek.

„Ale,“ řekla madame Montresor, jedna dáma v očekávání, jejíž manžel byl biskupovým přítelem. „Velikost není všechno. K čemu je hřebcovi velikost, když je to jenom jednou? A netrvá to ani dvě minuty? Ptám se vás, co je na tom dobrého?“ Držela mezi dvěma prsty malou nazelenalou lahůdku a slastně ji olizovala, její růžový jazýček byl špičatý a mlsný. „Není to o tom, co mají v kalhotách, ale co s tím umí dělat.“

Madame Prudhomme si odkašlala. „No, pokud se vám podaří najít nějakého muže, který s tím bude umět dělat i něco jiného, než to strčit do nejbližší díry, tak mi řekněte. Moc by mě zajímalo, co víc se s tou věcí dá dělat.“

„Je tedy alespoň jeden člověk, kterého by to zajímalo,“ řekla vévodkyně de Neve. Podívala se s odporem na svého manžela, který byl v hloučku dalších mužů na okraji pastviny, kteří pozorovali osedlanou klisnu.

„Dnes večer ne, má drahá,“ perfektně napodobovala zvučný nosový hlas svého chotě. „Jsem fatigued.“ Položila si dlaň na čelo a obrátila oči v sloup. „Obchody jsou tak vyčerpávající.“ Povzbuzena hihňáním pokračovala dál ve své imitaci. Teď měla oči rozšířené hrůzou a ruce složené v klíně. „Cože, zase? Copak nevíš, čím chátrá mužské tělo a co zakládá na špatné zdraví? Ty mě úplně ničíš, Mathildo. Copak chceš, abych z tebe měl záchvat?“

Dámy se prohýbaly smíchem a byly dost hlasité na to, aby to přitáhlo biskupovu pozornost. Ten se na nás usmál a zamával nám, což vyvolalo ještě další výbuch smíchu.

„No, alespoň mu jeho tělo nechátrá v hotelech – nebo někde jinde,“ dodala madame Prudhomme se soustrastným pohledem na komtesu St. Germain.

„Ne,“ řekla Mathilda sklíčeně. „Střeží svůj poklad, jako by to bylo zlato. Podle způsobu jeho chování byste řekli, že už víc nemůže být… och, Jeho Milosti! Nedáte si pohár vína?“ Kouzelně se na vévodu usmála ve chvíli, kdy se za námi tiše objevil. Stál a tiše se na dámy usmíval, jedno obočí pozvednuté. Pokud slyšel naši konverzaci, nedával to na sobě znát.

Posadil se vedle mne a nezávazně si s dámami povídal; jeho podivně vysoký hlásek s jejich vůbec nekontrastoval. Zatímco vypadal, že je do našeho hovoru zabrán, viděla jsem, jak očima pravidelně sleduje hlouček mužů u výběhu. Jamieho kilt byl zářivý, i když byl z česaného sametu a pevného hedvábí.

Váhala jsem, když jsme se měli s vévodou znovu setkat. Koneckonců naše poslední návštěva skončila zatčením Jacka Randalla, kterého jsem obvinila ze znásilnění. Ale vévoda byl na tomto výletě přímo okouzlující a o žádném z bratrů Randallů se ani nezmínil. Navíc se ani nikdo otevřeně nezmiňoval o Randallově zatčení. Vypadalo to, že vévodovy diplomatické aktivity mají váhu královské pečeti mlčenlivosti.

Celkově vzato jsem jeho přítomnost v naší společnosti uvítala. Alespoň z toho důvodu, že to zabránilo, aby se mne dámy ptaly – jak to některé natvrdlé duše na večírcích dělávají – zda je pravda, že chodí Skotové pod kiltem naostro. Nebyla jsem si jistá, zda by v náladě současného dýchánku moje obligátní ‚ano, jistě‘ stačilo.

„Váš manžel má na koně nos,“ poznamenal směrem ke mně vévoda, když se na chvíli uvolnil v okamžiku, kdy se vévodkyně de Neve, která seděla po jeho druhé ruce, naklonila na druhou stranu k madame Prudhomme. „Říkal mi, že jeho otec i strýc mají na vysočině malé, ale vysoce kvalitní stáje.“

„Ano, to je pravda.“ Usrkávala jsem víno. „Ale vy jste Columa MacKenzieho navštívil na Leochu osobně, jistě jste jeho stáje viděl.“ Vévodu jsem ve skutečnosti potkala poprvé před rokem na Leochu, i když setkání bylo krátké; odjel na lov krátce před tím, než mě zavřeli za čarodějnictví. Musel o tom vědět, ale nedal to najevo.

„Jistě.“ Vévodovy malé modré oči se stočily doleva, potom doprava, chtěl vědět, zda ho někdo nepozoruje. Potom přešel znovu do angličtiny. „Tenkrát mě váš muž informoval o tom, že je anglickou korunou mylně nařčen z vraždy a nemůže disponovat svými statky. Zajímalo by mě, zda tento stav stále přetrvává?“

„Stále je na jeho hlavu vypsána odměna,“ řekla jsem bez obalu.

Vévodův výraz zdvořilého zájmu se nezměnil. Nepřítomně se natáhl po jednom párečku na podnose.

„To ale není nenapravitelné,“ řekl tiše. „Po mém setkání s vaším mužem na Leochu jsem trošku zapátral – oh, samozřejmě velice diskrétně, to vás ujišťuji, má drahá. Myslím, že by se ta záležitost dala vyřešit bez velkých a zbytečných komplikací, pokud by správný člověk promluvil ke správným lidem.“

To znělo zajímavě. Jamie pověděl vévodovi ze Sandringhamu o svém vyhnanství na radu Columa MacKenzieho. Doufal, že by se v tomto případě mohl vévoda přimluvit. A protože se Jamie k vraždě písemně nedoznal, nejsou proti němu ani žádné jiné důkazy, je docela možné, že se mocnému vévodovi mezi anglickou šlechtou podaří prosadit zrušení nařčení.

„Proč?“ zeptala jsem se. „Co budete chtít na oplátku?“

Pozvedl obočí a usmál se, ukázal proužek svých bílých zubů.

„Jste velice přímá. A nemohl bych to dělat jen čistě z důvodů, že si vážím zkušeností a praxe vašeho manžela při výběru koní? Chtěl bych, aby obnovil místo, kde se tyto znalosti mohou dále rozvíjet.“

„To by mohlo být, ale není to tak,“ řekla jsem. Zachytila jsem pronikavý pohled madame Prudhomme, která nás sledovala. Usmála jsem se na vévodu. „Proč?“

Hodil si celý páreček do úst a pomalu ho žvýkal a jeho kulatá tvář odrážela jen radost z dnešního krásného dne a dobrého jídla. Potom polkl a utřel si jemně ústa jedním z ubrousků.

„Dobře,“ řekl, „budeme pouze předpokládat, to jistě chápete…“

Přikývla jsem a on pokračoval. „Mohli bychom předpokládat, že nedávné přátelství vašeho manžela s – jistou osobou, která nedávno přijela z Říma…? Vidím, že mi rozumíte. Ano. Můžeme předpokládat, že to přátelství zajímá jisté skupiny, které by raději viděly tu osobu v míru vrátit se zpět do Říma – nebo alternativně usadit se ve Francii, ale Řím by byl lepší – bezpečnější, chápete?“

„Chápu.“ Sáhla jsem také po párečku. Byly velice kořeněné a při každém kousnutí mě dráždil v nose česnek. „A ty skupiny berou to přátelství natolik vážně, že jsou ochotny smazat trest nad mým manželem výměnou za naše odloučení? Znovu se ptám, proč? Můj manžel není nijak důležitý.“

„Teď ne,“ souhlasil vévoda. „Ale v budoucnosti by mohl. Má kontakty na vlivné francouzské rodiny bankéřů a ještě více mezi obchodníky. Také je přijímán u dvora a někdy mu naslouchá i Ludvík. V krátkosti, pokud ještě nemá dost peněz na to, aby mohl mít vliv, zanedlouho je mít bude. Je také členem ne jednoho, ale rovnou dvou mocných rodinných klanů na vysočině. A strany, které si zmiňovanou osobu přejí vidět v Římě, mají strach, že by se jeho vliv mohl přelít špatným směrem. Takže by bylo mnohem výhodnější, pokud by se váš manžel vrátil – jeho dobré jméno bude očištěno – na své statky do Skotska, nemyslíte?“

„Je to jen návrh,“ řekla jsem. Byl to také úplatek a velice lákavý. Zpřetrhat všechny kontakty s Karlem Stuartem a být volný, moci se vrátit do Skotska a na Lallybroch bez rizika, že by ho mohli oběsit. Pro anglickou korunu by to také bylo výhodné, protože by se zadarmo zbavila vlivného příznivce Stuartů.

Podívala jsem se na vévodu a snažila se přijít na to, jak do hry vstupuje on. Návštěva Francie vyslancem Jiřím II, anglickým králem (od té doby, co je Jakub Stuart v Římě) a hannoverským kurfiřtem, bude mít také dvojí účel. Posilovat delikátní civilní i diplomatické vazby s Ludvíkem a zároveň potlačit v zárodku možné povstání Jakobitů? Několik z Karlových příznivců v poslední době zmizelo za obchodem do zahraničí. Koupili si je nebo je jenom vystrašili? Přemýšlela jsem.

Podle výrazu jeho tváře se ale nedalo nic odhadnout. Sundal si paruku a poškrábal se na hlavě.

„Přemýšlejte o tom, má drahá,“ naléhal. „A až si to rozmyslíte, promluvte o tom se svým manželem.“

„Proč si s ním nepromluvíte sám?“

Pokrčil rameny a sáhl po dalším párečku, tentokrát si vzal rovnou tři. „Už tolikrát jsem si ověřil, že muži spíše dají na slova z domácího prostředí, od někoho, komu plně důvěřují. Ne od někoho zvenčí, kde by mohli cítit jistý nátlak.“ Usmál se. „Musíme brát v úvahu jejich pýchu; s tou se musí zacházet velice opatrně. A co se týče jemného zacházení, potom se v tom smyslu mluví o ‚doteku ženy‘, ne?“

Neměla jsem čas na odpověď, protože z nedaleké stáje se ozval řev a všechny hlavy se otočily tím směrem.

Úzkou uličkou mezi stájí a otevřeným výběhem k nám šel kůň. Byl to mladý hřebeček, byly mu tak dva tři roky, soudě podle jeho výšky. Dokonce i malí peršeroni jsou mohutní a toto hříbě se zdálo statné, jak tam popocházelo tam a zpět a ocasem mrskalo do stran. Tohle hříbě ještě zjevně nebylo uvyklé na sedlo; masivní hruď poskytovala komfort pro malou postavu, která mu seděla za krkem, obě ruce zachumlané do husté černé hřívy.

„Bože, to je Fergus!“ Dámy vyrušené výkřikem už byly všechny na nohou a se zájmem se dívaly tím směrem.

Ani jsem si neuvědomila, že se k nám už přidali muži, dokud jedna žena neřekla: „Ale to vypadá nebezpečně! Ten chlapec se jistě zraní, pokud spadne!“

„A pokud se nezraní během pádu, pak se o to postarám já osobně, až toho malého lotra dostanu do ruky,“ řekl za mnou vzteklý hlas. Otočila jsem se a viděla Jamieho, jak se přes mou hlavu dívá na rychle se blížícího koně.

„Neměl bys ho sundat?“ zeptala jsem se.

Zakroutil hlavou. „Ne, necháme koně, ať se o něj postará.“

Kůň vypadal ve skutečnosti spíše rozpačitě než vyděšeně, z té nové váhy za krkem. Zatřásl se, jako kdyby chtěl odehnat hejno dotěrných much a pak zakroutil hlavou, jako kdyby přemýšlel, co se to děje.

Fergus měl nohy skrčené skoro do pravého úhlu, jak se snažil držet na širokém hřbetě; jediné, co ho drželo na koni, byl jeho ocelový stisk hřívy.

Dva nebo tři čeledíni šli za koněm v bezpečné vzdálenosti a uzavírali cestu zpět. Dalšímu se podařilo proběhnout dopředu a otevřít prázdný výběh kousek od nás. Brána byla mezi hosty na pikniku a koncem budovy. Cílem bylo zjevně dostat koně do prázdného výběhu, kde může Ferguse setřást nebo ne, jak se rozhodne, ale minimálně bude v bezpečí, aby neutekl nebo se nezranil.

Než se to podařilo dotáhnout do konce, v malém okénku jsem zahlédla hlavu, byla vysoko nad průchodem. Diváci sledovali koně, kromě mě si ho nikdo nepovšiml. Chlapec v okně chvíli pozoroval scénu, potom zmizel, aby se za chvíli znovu objevil a v obou rukách držel chomáč sena. Chvíli vyčkával a potom ho hodil dolů pod sebe ve chvíli, kdy pod ním projížděl Fergus na koni. Pomsta za koňské kobližky.

Efekt byl jako výbuch bomby. Na místě, kde byl Fergus, se seno rozprsklo a kůň začal v panice ržát, pohodil zadkem a vyrazil jako vítěz derby směrem k hloučku dvořanů, kteří se rozběhli do všech stran a ječeli jako husy.

Jamie na mě skočil, tlačil mě na stranu a potom mě srazil k zemi. Teď ze mě slézal a galsky nadával, já ležela naznak. Bez toho, aby se zeptal, zda jsem v pořádku, vyrazil směrem za Fergusem.

Kůň chrčel a ržál, byl úplně vystrašený, kopal předníma nohama do vzduchu a kolem něj do kruhu stáli čeledíni, kteří velice rychle ztráceli nervy, když viděli, že se jim jeden z cenných královských koní ničí před očima.

Nějakým zázrakem byl Fergus stále na svém místě, vychrtlé nohy těsně přimknuté kolem jeho boků. Čeledíni na něj křičeli, ať se pustí, ale on na ně nedbal a stále se držel hřívy jako záchranného pásu. Jeden z čeledínů přinesl vidle, mával s nimi ve vzduchu, až z toho madame Montresor začala hrůzou ječet, protože si myslela, že s nimi chce chlapce propíchnout.

Křik ale hřebečka rozhodně nijak neuklidnil. Poskakoval dokola a snažil se vycouvat z hloučku lidí, který se kolem něj začal tvořit. I když jsem si nemyslela, že by chtěl čeledín vidlemi Ferguse z koně setřást, hrozilo reálné nebezpečí, že se chlapci něco stane, pokud spadne. A neviděla jsem způsob, jak tomu zabránit. Kůň vyrazil směrem k malému shluku stromů na konci pastviny, kde hledal před lidmi útočiště anebo doufal, že by toho vetřelce ze svých zad mohl seškrábnout o větev.

Jak proběhl pod prvními větvemi, postřehla jsem mezi zelení rudý tartan a potom rusé vlasy, jak vyskočil Jamie ze svého úkrytu. Silně vrazil tělem do koně a svalil se na zem ve změti plédu a holých nohou, což dalo všem jasnou odpověď na dotaz, co nosí Skotové pod kiltem. Rychle se k němu rozběhla skupina dvořanů, zatímco čeledíni honili koně mizejícího na druhé straně stromoví. Jamie ležel naznak pod buky, tvář měl popelavou, oči i ústa doširoka otevřené. V objetí pevně svíral Ferguse, který se k jeho hrudi tiskl jako pijavice. Jamie na mě mrknul, když jsem se k němu přihnala, a snažil se trochu pousmát. Jeho sípání se proměnilo v mělké dýchání a já si oddechla, měl jenom vyražený dech.

Fergus si konečně uvědomil, že se nic nehýbe, a zvedl hlavu. Potom se svému zaměstnavateli posadil zpříma na břiše a povídá zaníceně: „To vám byla legrace, milorde! Můžeme si to zopakovat?“

* * *

Jamie si během záchrany v Argentanu natáhl sval a při návratu do Paříže silně kulhal. Ferguse poslal – který si nedělal nic z eskapády, ani z následného plísnění – dolů do kuchyně, aby si našel něco k večeři. Posadil se do křesla před krbem a mnul si pochroumanou nohu.

„Bolí to moc?“ zeptala jsem se soucitně.

„Jen trochu. Jen ji teď nesmím namáhat.“ Postavil se a protáhl se, rukama se skoro dotýkal trámu nad krbovou římsou. „V tom kočáru jsem byl pěkně namačkaný.“

„Hm. Já také.“ Hladila jsem si záda, která mě po cestě bolela. Bolest se zdála, že vystřeluje z pánve až dolů k nohám – těhotenstvím se uvolňují klouby, pomyslela jsem si.

Rukou jsem přejela zkoumavě Jamiemu nohu, potom jsem ukázala na lehátko.

„Pojď a lehni si. Mám mast, se kterou ti nohu pěkně natřu; uleví to od bolesti.“

„No pokud ti to nevadí.“ Pomalu vstal a v posteli se položil na svou levou stranu, kilt si vyhrnul nad kolena.

Otevřela jsem svou lékařskou truhlici a prohrabávala se ve skleničkách a krabičkách. Řepík, mast z jilmu… ách, tady to je. Vytáhla jsem malou modrou skleněnou nádobku, kterou mi dal monsieur Forez, a otevřela jsem víčko. Opatrně jsem přičichla; masti mohou rychle žluknout, ale tato vypadala, že má v sobě přimíchanou značnou část soli jako konzervantu. Mělo to příjemnou nasládlou vůni a krásnou barvu – sytou smetanovou.

Prstem jsem nabrala pořádnou dávku masti a rozetřela ji po velkém svalu na lýtku; přitom jsem vyhrnula Jamiemu kilt až nad boky, aby se mi nepletl do cesty. Noha byla horká, ale ne tak, jako kdyby v ní byla infekce; prostě normální teplo způsobené pohybem a zdravým tepem. Jemně jsem vtírala mast do kůže a cítila jsem silný sval na lýtku, kolenní šlachu a čtyřhlavý stehenní sval. Jamie trochu vyjeknul, když jsem přitlačila.

„Bolí?“ zeptala jsem se.

„Ano, trochu ano, ale nepřestávej,“ odpověděl. „Hlavně že to pomůže.“ Zakuckal se. „Nepřiznal bych to nikomu jinému kromě tebe, Sassenachová, ale byla to legrace. Už měsíce jsem se takto neproběhl.“

„To jsem ráda, že ses pobavil,“ řekla jsem suše a znovu jsem nabrala krém. „Já jsem měla také zábavu.“ Aniž bych ho přestala masírovat, řekla jsem o nabídce od Sandringhama.

Místo odpovědi jen něco zavrčel; dotkla jsem se citlivého místa. „Takže Colum měl pravdu, když říkal, že by mi ten člověk mohl pomoci.“

„Vypadá to tak. Předpokládám, že otázka zní takto – chceš, aby ti s tím tento člověk pomáhal?“ Snažila jsem se nezadržovat dech, když jsem čekala na jeho odpověď. Ale z jednoho důvodu jsem ji znala předem; Fraserova rodina je známá svou tvrdohlavostí a i když byla jeho matka z rodu MacKenziů, on byl Fraser každým coulem. Když si jednou vezme do hlavy, že zastaví Karla Stuarta, stěží ho od toho něco odradí. Ale na druhou stranu to byla lákavá návnada – pro mě i pro něj. Vrátit se domů do Skotska, do svého domu; žít v míru.

Ale samozřejmě to mělo i svůj háček. Pokud se vrátíme nazpět, ponecháme Karla Stuarta s jeho plány, aby se v budoucnu vyvíjely směrem, který znám, takže mír ve Skotsku nebude mít dlouhého trvání.

Jamie mírně zachroptěl, pravděpodobně mu hlavou šly stejné myšlenkové pochody. „Něco ti řeknu, Sassenachová. Kdybych si myslel, že by mohl Karel Stuart uspět – že by osvobodil Skotsko od anglické nadvlády – potom bych obětoval své panství, svou svobodu i svůj život, abych mu pomohl. Může to být blázen, ale královský blázen, a nesmí být zbabělý, tedy alespoň si to myslím.“ Povzdechl.

„Ale já toho muže znám, mluvil jsem s ním – i se všemi Jakobity, kteří s jeho otcem sympatizují. A pokud dojde znovu k povstání, dopadne to tak, jak říkáš… nevidím jinou možnost, než tady zůstat, Sassenachová. Pokud ho jednou konečně zastavím, potom se možná budu moci vrátit zpět – anebo také ne. Ale teď budu muset nabídku Jeho Milosti odmítnout.“

Jemně jsem ho pohladila po noze. „To jsem si myslela, že mi odpovíš.“

Usmál se na mě, potom se podíval na nažloutlý krém na mých prstech. „Co to je?“

„Něco od monsieura Foreze. Neříkal mi, jak se to jmenuje. Nemyslím si, že jsou v tom nějaké aktivní látky, ale je to příjemný, mastný krém.“

Tělo pod mýma rukama ztuhlo a Jamie se přes rameno podíval na modrou skleničku.

„Dal ti to monsieur Forez?“ zeptal se nejistě.

„Ano,“ odpověděla jsem překvapena. „Děje se něco?“ odstrčil moje ruce od krému, seskočil z lehátka a natahoval se po ručníku.

„Nemá ta sklenička na víčku napsáno ‚fleur-de-lys‘, Sassenachová?“ zeptal se a stíral si mast z nohy.

„Ano, má,“ řekla jsem. „Jamie, co je na té masti špatné?“ Na tváři měl výraz oscilující mezi hrůzou a pobavením.

„Och, neřekl bych, že je na té masti něco špatného, Sassenachová,“ odpověděl konečně. Nohu si třel tak silně, až nad zarudlou pokožkou vstávaly zkroucené zlatavé chloupky. Potom odhodil ručník a podíval se se zájmem na skleničku.

„Monsieur Forez si tě musí velice cenit, Sassenachová,“ řekl. „To je velice drahá záležitost.“

„Ale…“

„Jen to moc neoceňuji,“ dodal spěšně. „Jen to, že jsem také mohl být součástí této masti, jinak nic.“

„Jamie!“ zvedla jsem hlas. „Co je to za mast?“ Chňapla jsem po ručníku a drhla si s ním ruce.

„Je to tuk z oběšených mužů,“ odpověděl váhavě.

„T-t-t…“ nemohla jsem ta slova ani vyřknout, začala jsem jinak. „Máš na mysli…“ Na předloktí mi naskákala husí kůže a chloupky vypadaly jako špendlíky.

„Ehm, ano. Tuk získaný z pověšených zločinců.“ Mluvil pobaveně a probíral se tak rychle, jako já ztrácela své nervy. „Říká se, že je to velice dobré na revma a onemocnění kloubů.“

Vybavila jsem si způsob, jakým získával monsieur Forez výsledky svých operací v nemocnici L’Hopital des Anges, a pohled Jamieho, když mě tento chirurgien doprovodil domů. Kolena se mi podlamovala a dělalo se mi mdlo.

„Jamie! Kdo je do prdele monsieur Forez?“ skoro jsem až křičela.

V jeho výrazu už definitivně převládalo pobavení.

„Je to veřejný popravčí, Sassenachová. Myslel jsem, že to víš.“

* * *

Jamie se ze stájí vrátil mokrý a prochladlý; koupel, kterou potřeboval, si vyžadovala větších rozměrů, než mohla poskytnout vana v našem pokoji.

„Neměj strach, už je všechno dole,“ ujišťoval mě, sundal si košili a vklouzl pod deku za mnou. Měl husí kůži a jeho pokožka tak byla drsná a chladná, a když mě objal, krátce se zachvěl.

„Co se děje, Sassenachová? Snad tím nejsem pořád cítit, nebo snad ano?“ zeptal se, když jsem se sama zachumlala do přikrývek a schoulila se do klubíčka.

„Ne,“ řekla jsem. „Bojím se. Jamie, já krvácím.“

„Ježíši,“ řekl měkce. Cítila jsem ten záchvěv strachu, který jím s mými slovy projel. Bylo to stejné jako u mě. Přitáhl si mě blíž k sobě, hladil mě po vlasech a zádech, ale oba dva jsme cítili marnost toho počínání a naši úplnou bezmoc. Ačkoliv byl silný, nedokázal mne ochránit; přál si, aby mohl pomoci, ale nemohl. Poprvé jsem v jeho náručí nebyla v bezpečí, a to vědomí nás oba děsilo.

„Myslíš, že…“ začal, potom se mu zlomil hlas a polkl. Slyšela jsem, jak má v krku knedlík, potom znovu polkl, aby ten strach zahnal. „Je to zlé, Sassenachová? Dokážeš to říci?“

„Ne,“ řekla jsem. Ještě více jsem se k němu přitiskla a snažila se najít v jeho objetí útočiště. „Nevím, není to silné krvácení, tedy zatím, ale stejně.“

Svíce pořád svítila. Podíval se dolů na mě, oči plné strachu.

„Neměl bych ti raději někoho přivést, Claire? Léčitelku, nějakou ženu z nemocnice L’Hopital?“

Zakroutila jsem hlavou a olízla si vysušené rty.

„Ne. Já… nemyslím, že by s tím něco mohly udělat.“ To byla poslední věc, kterou jsem chtěla říci. Více než cokoliv jiného bych si tady přála někoho, kdo by mohl pomoci. Ale vybavily se mi začátky mé praxe sestřičky, kdy jsem byla na porodním oddělení, a doktor odcházel od lůžka pacientky, které hrozil potrat. Jen pokrčil rameny a řekl: „Opravdu se s tím nedá nic dělat. Pokud mají o dítě přijít, tak se tak stane a vy tomu nemůžete nijak zabránit. Klid na lůžku je jediná věc a ani to často nepomůže.“

„Nemusí to nic znamenat,“ řekla jsem a snažila jsem se nám oběma dodat odvahy. „Není to nic výjimečného, když některé ženy během těhotenství slabě krvácí.“ Nebylo to nic výjimečného, ale během prvních tří měsíců. Já už měla za sebou měsíců pět a to v žádném případě běžné nebylo. Ale pořád to ještě mohla být spousta jiných důvodů a ne všechny jsou závažné.

„Snad to bude v pořádku,“ řekla jsem. Položila jsem si ruku na bříško a jemně ji přitiskla. Okamžitě jsem pocítila odpověď malého obyvatele, pomalé protažení, a bylo mi lépe. Vděkem se mi vedraly slzy do očí.

„Sassenachová, mohu něco udělat?“ zašeptal Jamie. Objal mě rukou a položil si ji na mou.

Položila jsem na něj svou druhou ruku.

„Jen se modlit,“ řekla jsem. „Modli se za nás, Jamie.“

23

Plány o myších a lidech…

Ráno krvácení ustalo. Vstávala jsem velice opatrně, ale všechno bylo v pořádku. Ale bylo jasné, že už budu muset v L’Hopitalu des Anges přestat pracovat. Poslala jsem proto do nemocnice Ferguse se zprávou a omluvou pro matku Hildegardu. A vrátil se a vzkazoval mi od ní, že se za nás bude modlit a přeje jen vše dobré; a s nahnědlým matným elixírem – podle přiložené zprávy – podle les maitresses sage-femme, který má zabránit potratu. Po zkušenosti s krémem od monsieura Foreze jsem se trošku obávala použít nějaký lék, který bych si nenamíchala sama. Ale pečlivě jsem nápoj očichala a došla k závěru, že jeho ingredience jsou čistě bylinné.

Po jistém váhání jsem lžičku vypila. Tekutina byla hořká a zanechala mi v ústech odpornou pachuť, ale už jen pouhý akt, že mohu něco udělat – i když jsem o účincích měla pochybnosti – mi dělal dobře. Každý den jsem teď většinou ležela na lehátku u nás v pokoji, četla jsem si, pospávala, zašívala anebo jen tak koukala do prázdna, ruce položené na břiše.

Tak to bylo, když jsem byla sama. Pokud byl doma i Jamie, trávil většinu volného času se mnou a povídal mi o obchodech nebo o dopisech Jakobitů. Král Jakub už se dozvěděl o investicích svého syna do portského vína a z celého srdce to schvaloval jako ‚prostředky, které ti poskytnou možnost k lepšímu uvedení na Francii‘.

„Takže Jakub si myslí, že peníze budou sloužit k vylepšení zdejšího postavení,“ řekla jsem. „Myslíš, že to bude všechno? Dnes odpoledne tady byla Louisa; říkala, že za ní přišel minulý týden na návštěvu Karel – trval na tom, že ji musí vidět, protože ho nejdříve odmítla. Říkala, že byl něčím vzrušen, ale nemohl jí o tom nic říci; jen naznačoval, že se před ním rýsuje něco opravdu velkého. Mluvil o ‚velkém dobrodružství‘. To nezní jako obyčejná investice do portského, ne?“

„To ne.“ Jamie se nad tím pomyšlením ušklíbl.

„Hm,“ řekla jsem. „Podle všeho to vypadá, že se tady Karel nemíní usadit jako dobrý obchodník.“

„Pokud bych se sázel, tak bych na to dal i poslední penny,“ řekl Jamie. „Otázka teď zní, jak ho jenom zastavit.“

* * *

Odpověď přišla o několik dní později, po mnoha diskusích a planých návrzích. Murtagh byl s námi v mé ložnici, když mi přinesl několik štočků látek z doků.

„Říká se, že v Portugalsku propukly neštovice,“ poznamenal, když mi hodil na postel balík hedvábí, jako kdyby to byla nějaká použitá pytlovina. „Dnes ráno přijela loď se železem z Lisabonu a přišel tam velitel přístavu i se svými asistenty. Nic nenašli, myslím.“ Zahlédl na mém stolku láhev od brandy, nalil si půl sklenice a naráz ji vypil, jako kdyby to byla voda. Sledovala jsem ten výjev s otevřenou pusou a vytrhlo mě z něj jenom Jamieho zvolání.

„Neštovice?“

„Ano,“ řekl Murtagh a oddechoval mezi hlty. „Neštovice.“ Odložil sklenici a ukončil své občerstvení.

„Neštovice,“ mumlal si Jamie pro sebe. „Neštovice.“

Najednou jeho vráska mezi obočím začala mizet. Hluboce se zamyslel, potom se v křesle protáhl, ruce si založil za hlavu a upřeně se díval na Murtagha. V koutcích úst mu zacukal úsměv.

Murtagh ho sledoval skepticky i rezignovaně. Dopil šálek a posadil se zpříma na židli; Jamie vyskočil a začal kolem něj kroužit, pískal si mezi zuby.

„Napadlo tě snad něco?“ zeptala jsem se.

„Ale ano,“ řekl a začal se pro sebe smát. „Ale ano, napadlo.“

Otočil se ke mně a oči mu nad tím nápadem zářily.

„Máš něco ve své krabici, po čem dostaneš horečku a osypeš se? Anebo dostaneš průjem?“

„Ale ano,“ řekla jsem pomalu a přemýšlela. „Rozmarýn. Nebo kajenský pepř. Projímadlo z kůry. Proč?“

Podíval se na Murtagha a už se doširoka usmíval, došel k němu a projel mu rukou vlasy, až mu stály jako černé hřebíky. Murtagh na něj zíral a vypadal při tom jako Louisina cvičená opička.

„Poslouchejte,“ řekl Jamie a sklonil se konspirativně nad nás. „Co se stane, když se loď St. Germaina vrátí z Portugalska s neštovicemi na palubě?“

Zírala jsem na něj. „Zbláznil ses?“ zeptala jsem se opatrně. „A pokud ano?“

„Pokud ano,“ přerušil mě Murtagh, „přijdou o náklad. Podle zákona se bude muset loď spálit nebo potopit v přístavu.“ V malých černých očích projel záblesk zájmu. „A jak to chceš, chlapče zařídit?“

Jamieho nadšení na chvíli opadlo, ale světýlko v očích přetrvávalo.

„No,“ přiznal, „ještě jsem to úplně nedomyslel, ale pro začátek…“

Trvalo několik dní, než jsme plán dotáhli do konce. Projímadlo jsme zamítli, protože moc vysiluje. Nicméně jsem našla dobrou náhradu mezi bylinami od mistra Raymonda.

* * *

Murtagh byl vybaven pytlíkem s rozmarýnovou esencí, šťávou z hluchavky a mořenovým kořenem. S tím vyrazí koncem týdne do Lisabonu, poptá se tam po lodi St. Germaina, pronikne na palubu a mezitím pošle domů vzkaz se jménem lodi a předpokládaným termínem jejího doplutí.

„Ne, to je běžné,“ odpověděl Jamie na mou otázku, zda to nebude připadat kapitánovi nápadné. „Většina nákladních lodí vozí i nějaké pasažéry; tolik, kolik se jich vmáčkne na palubu. A Murtagh bude mít dost peněz na to, aby ho uvítali s otevřenou náručí, i kdyby mu měli poskytnout kapitánovu kajutu.“ A pokývl varovně na Murtagha prstem.

„Musíš se dostat do kajuty, rozumíš? Nezáleží mi na tom, kolik to bude stát; budeš potřebovat soukromí, aby sis ty byliny mohl vzít, a nemůžeme riskovat, že tě u toho někdo uvidí. Nebudeš se mít kam schovat, když budeš spát jen v houpací síti.“ Kriticky si prohlížel svého kmotra. „Máš nějaký slušný plášť? Pokud půjdeš na palubu a budeš vypadat jako žebrák, hodí tě přes palubu ještě předtím, než jim stačíš ukázat, co máš ve sporranu.“

„Hmmm,“ řekl Murtagh. Ten muž jen zřídkakdy přispěl něčím do diskuse, ale když už něco řekl, dávalo to smysl a bylo to k věci.

„A kdy si to mám vzít?“

Vytáhla jsem papírek, na kterém jsem měla napsaný přesný popis dávkování.

„Dvě lžíce mořeny, to je toto,“ ukázala jsem na malou skleněnou nádobku, naplněnou temně růžovou tekutinou, „a vezmeš si je čtyři hodiny před tím, než budeš potřebovat prokázat symptomy. Potom ber každé dvě hodiny ještě jednu lžíci – nevíme, jak dlouho s tím budeš muset vydržet.“

Podávala jsem mu druhou lahvičku, ta byla zelená a byl v ní tmavý likér. „Toto jsou koncentrované luhované listy rozmarýny. To účinkuje rychleji. Vypij čtvrtinu obsahu půl hodiny předtím, než se budeš chtít ukázat. Červenat začneš během půl hodiny. Velice rychle to pomine, takže si budeš muset vzít další dávku, abys nevypadal podezřele.“ Z lékařské truhlice jsem vytáhla další fiálu, byla menší. „A až budeš mít horečku, potři si paže a tváře touto šťávou, aby ti naskákaly pupínky. Chceš si ty pokyny nechat?“

Rozhodně zakroutil hlavou. „Ne, to si budu pamatovat. Bylo by horší, kdyby ten papír našli, než to, když zapomenu dávkování.“ Otočil se k Jamiemu.

„A ty budeš, chlapče, čekat v Orvietu?“

Jamie přikývl. „Ano. Plují tam. Tak to dělají všichni obchodníci s vínem, aby tam nabrali čerstvou vodu. A pokud ne, tak…“ Jamie pokrčil rameny. „Budu se snažit pronajmout loď a dostihnout vás. Pokud se mi podaří nalodit dříve než v Le Havre, bude to v pořádku, ale nejlepší bude, pokud to stihneme poblíž španělského pobřeží. Nechci trávit na moři více času, než je nutné.“ Ukázal bradou na sklenici brandy, kterou držel Murtagh v ruce.

„Nejlepší by bylo, kdyby sis ty bylinky vzal ještě před tím, než nastoupím na palubu. A beze svědků, jinak by tě klidně mohl kapitán někde v noci vysadit.“

Murtagh zavrčel. „No to by si mohl zkusit.“ Sáhl na jílec dýky a ironicky zdůraznil slovo ‚zkusit‘.

Jamie se na něj zamračil. „Ovládej se. Máš předstírat, že trpíš neštovicemi. Pokud budeš mít štěstí, budou mít strach se tě dotknout, ale kdyby… počkej, až budu poblíž a budeme u pobřeží.“

„Hmmm.“

Dívala jsem se z jednoho muže na druhého. I když to bylo trošku za vlasy přitažené, mohlo to vyjít. Pokud kapitán zjistí, že má na palubě neštovice, za žádných okolností se nepřiblíží k přístavu Le Havre, kde by byla loď okamžitě zničena. A aby se s nákladem vracel do Lisabonu a přišel tak o všechen svůj zisk nebo aby čekal dva týdny v Orvietu, než mu přijde odpověď z Paříže, docela dobře prodá celý náklad bohatému španělskému obchodníkovi, který právě nastoupil na palubu.

Podstatou celé hry bylo dobře sehrát úlohu oběti neštovic, a tak se Jamie nabídl, že bude dělat s bylinami pokusné morče. Na něm to fungovalo výborně. Během pár minut mu pleť zrudla a na kůži mu vyskákaly pupínky, které byly k nerozeznání od pupínků při neštovicích. A aby nezůstaly žádné pochybnosti, zbarvená moč zcela dokreslovala iluzi, že nemoc už pacientovi napadla i ledviny.

„Kriste!“ vykřikl Jamie, když uviděl první výsledky účinku bylin.

„Ach, docela dobré!“ řekla jsem a dívala se mu přes rameno do porcelánového nočníku s jeho obsahem. „Lepší než jsem čekala.“

„Vážně? Jak dlouho to vydrží?“ zeptal se Jamie a díval se nervózně dolů.

„Myslím, že několik hodin,“ řekla jsem mu. „Proč? Připadá ti to divné?“

„Neříkáš to přesně,“ řekl a poškrábal se. „Trošku to svědí.“

„To není těmi bylinami,“ řekl Murtagh. „To se chlapcům ve tvém věku stává.“

Jamie se na svého kmotra ušklíbl. „Ty si to pamatuješ, když už je to tak dlouho?“

„Dávno před tím, než ses narodil, chlapče,“ řekl Murtagh a zakroutil hlavou.

Murtagh si uložil fiály do sporranu a pečlivě si každou z nich omotal do jemné kůže, aby se nerozbily.

„Jméno lodi a datum připlutí pošlu hned, jak se to dozvím. A zhruba za měsíc se setkáme u španělského pobřeží. Budeš už mít předtím peníze?“

Jamie přikývl. „Myslím, že během příštího týdne.“ Pod Jamieho vedením Jaredův obchod prosperoval, ale neměl dost hotovosti na to, aby mohl koupit celý náklad a zároveň dostát všem ostatním závazkům. Šachy také pomalu přinášely své ovoce a monsieur Duverney mladší, prominentní bankéř, s velkou radostí slíbil úvěr příteli svého otce.

„Škoda, že to zboží nemůžeme dovést do Paříže,“ poznamenal Jamie během plánování, „ale St. Germain by to jistě vypátral. Předpokládám, že bude nejlepší, když to prodáme přes zprostředkovatele ve Španělsku – znám jednoho chlápka v Bilbau. Zisk bude menší než by byl ve Francii a daně jsou vyšší, ale nemůžeme mít všechno, no ne?“

„Zaplatíme z toho zpět Duverneyho dluh,“ řekla jsem. „A co se týče půjček, co hodlá dělat Signore Manzetti s penězi, které půjčil Karlu Stuartovi?“

„Zůstanou mu tak leda oči pro pláč,“ řekl pobaveně Jamie. „A pošpiní tak pověst Stuartů u každého bankéře na kontinentě.“

„To je docela drsné pro starého chudáka Manzettiho,“ poznamenala jsem.

„No jo. Není omelety bez rozbitých vajec, jak říkával můj dědeček.“ Na chvíli přestal žertovat. „Není to fér ani vůči Stuartům. Kdyby se to dozvěděl některý z jakobitských pánů, nazval by to velezradou a měl by pravdu.“ Přejel si rukou obočí, zakroutil hlavou a já viděla vážnost, kterou se snažil skrývat pod maskou vtipu.

„Nejde to jinak, Sassenachová. Pokud máš pravdu – a já na to vsadil svůj život – tak si mohu vybrat jen mezi ambicemi Karla Stuarta a zatracením tisíců životů Skotů z vysočiny. Krále Jiříka zrovna nemiluji – vždyť také na mou hlavu vypsal odměnu, no ne – ale nevidím jiné východisko.“

Zamračil se a prohrábl si rukou vlasy, což dělal vždy, když přemýšlel nebo byl rozrušený. „Pokud by byla šance, aby Karel zvítězil… ano, to by bylo něco jiného. Riskovat v čestném boji – ale tvá historie říká, že úspěšný nebude a musím říci, že podle toho, co o něm vím, máš určitě pravdu. V sázce je můj lid a má rodina, a pokud je cena za jejich životy jen zlato bankéře…, potom obětuji jenom svou čest.“

Napůl z legrace pokrčil rameny. „Takže teď se posouvám od kradení dopisů k bankovní loupeži a pirátství na širém moři a není mi pomoci.“

Chvíli mlčel, díval se dolů na své ruce, které měl sepnuté a položené na stole. Potom se na mě otočil a usmál se.

„Vždycky jsem jako dítě chtěl být pirátem,“ řekl. „Škoda, že nemůžu mít šavli.“

* * *

Ležela jsem v posteli, hlavu i ramena podložené polštáři, ruce sepnuté na břiše a přemýšlela jsem. Od prvního poplachu jsem už skoro vůbec nekrvácela a cítila jsem se dobře. Nicméně jakékoliv krvácení v tomto stádiu bylo znepokojující. Přemýšlela jsem, co bych dělala v naléhavém případě, pokud bude Jamie ve Španělsku, ale kromě obav tady nic jiného nebylo. Musel odjet; už kolem toho nákladu bylo tolik běhání, že jakékoliv osobní pohnutky musely jít stranou. A pokud půjde všechno podle plánu, bude doma ještě před tím, než přijde dítě na svět.

V této situaci musí jít všechny pochybnosti stranou, bez ohledu na nebezpečí. Karel nebyl schopen potlačit své vzrušení a pochlubil se Jamiemu, že už brzy objedná dvě lodě – snad i více – a poprosil Jamieho, aby mu pomohl vybrat typ a umístění kanónů na palubě. Poslední dopisy jeho otce z Říma byly psány tázavým tónem – se svým Bourbonským nosem pro politiku cítil Jakub Stuart nějakou krysu, ale zatím pořádně nevěděl, co má Karel v plánu. Jamie už byl v dekódování dopisů zběhlý a tak pochopil, že se ještě španělský Filip nezmínil o Karlově předehře, ani o zájmech papeže, ale i Jakub měl své špehy.

Brzy jsem si začala uvědomovat jistou změnu v chování Jamieho. Podívala jsem se na něj a viděla, že i když má na kolenou položenou otevřenou knihu, zapomíná otáčet strany – anebo se do ní vůbec nedívá. Místo toho mě neustále pozoroval; nebo abych byla přesná, na místo, kde se rozděluje má noční košilka a o několik palců níže, než by kázala střídmost, ale tu nebudu u svého vlastního manžela požadovat.

Měl nepřítomný pohled, roztoužené modré oči, a já si uvědomila, že i kdyby to bylo proti společenským zásadám, za těchto okolností může být i manželova střídmost účinná. Jistěže tu byly alternativy.

Když si všiml, že jsem ho přistihla, zrudl a začal předstírat zájem o knihu. Otočila jsem se na bok a pohladila ho po noze.

„Zajímavá kniha?“ pozlobila jsem ho.

„Hmmm. Och, ano.“ Zrudnul ještě více, ale neodtrhl oči od knihy. Sama pro sebe jsem se usmála a zajela rukou pod pokrývku. Odhodil knihu.

„Sassenachová!“ vykřikl. „Ty víš, že to nemůžeš…“

„Já ne,“ řekla jsem, „ale ty ano. Nebo spíše ti to mohu udělat.“

Rozhodně mě chytil za ruku a odtáhl ji.

„Ne, Sassenachová, to by nebylo správné.“

„Nebylo?“ řekla jsem celá překvapená. „Proč ne?“

Nebylo mu to příjemné, vyhýbal se mému pohledu.

„No, já, necítil bych se dobře, Sassenachová. Vzít si od tebe slast a nebýt schopen oplatit ti ji… prostě bych se necítil dobře, tak je to.“

Rozesmála jsem se, položila jsem si hlavu na jeho holeň.

„Jamie, ty jsi tak sladký.“

„Nejsem sladký,“ řekl pohoršeně. „Ale nejsem sobecký – Claire, přestaň!“

„Chceš čekat ještě několik dalších měsíců?“ zeptala jsem se a nepřestávala.

„Klidně,“ řekl s vážností, jaké byl za těchto okolností schopen. „Čekal jsem d-d-dvacet dva let, takže můžu…“

„Ne, nemůžeš,“ řekla jsem, stáhla dolů pokrývku a obdivovala obrys jeho těla tak jasně viditelný pod nočním úborem. Dotýkala jsem se ho a i má ruka v něm probouzela vášeň. „Ať už z tebe chtěl mít Bůh cokoliv, mnich to nebyl, Jamesi Frasere.“

Stáhla jsem mu noční košili.

„Ale…?“ začal.

„Dva proti jednomu,“ řekla jsem a sklonila se dolů. „Prohráváš.“

* * *

Jamie několik následujících dnů tvrdě pracoval, aby jeho obchod mohl jít během jeho nepřítomnosti bez něj. Ale i po většinu dní si našel čas, aby po obědě zašel za mnou a poseděl. A tak se jednoho dne za jeho přítomnosti stalo, že nám ohlásili návštěvu. Návštěvníci nebyli obvyklí; Louisa chodila každý druhý den nebo tak nějak, abychom probíraly těhotenství nebo aby si postěžovala na svou ztracenou lásku – i když jsem si sama pro sebe myslela, že se jí na něm spíše líbí jeho možné budoucí postavení než objekt její současné touhy. Slíbila mi donést nějaké turecké sladkosti, a tak jsem očekávala, že na mě vykoukne její růžová tvářička.

K mému překvapení byl tím návštěvníkem monsieur Forez. Osobně ho do mého pokoje doprovodil náš majordomus a kabát s kloboukem od něj bral téměř s pověrčivou úctou.

Jamie byl tou návštěvou překvapen, ale vstal a zdvořile katovi potřásl rukou a nabídl mu občerstvení.

„Je to proti mým zásadám pít alkohol,“ řekl monsieur Forez s úsměvem. „Ale nemohu odmítnout pohostinnost mé vážené kolegyně.“ Ceremoniálně se uklonil ke křeslu, kde jsem si hověla. „Doufám, že jste v pořádku, madame Fraser?“

„Ano,“ řekla jsem opatrně. „Děkuji.“ Přemýšlela jsem, čím jsme si tuto návštěvu zasloužili. Zatímco si monsieur Forez za své veřejné služby získal prestiž a pohádkové jmění, nemyslím, že by ho za to lidé zvali na večírky. Náhle mě napadlo, zda vůbec žije nějakým společenským životem, o kterém by se dalo hovořit.

Přešel místnost a položil přede mne malý balíček; vypadalo to, jako když kondor přináší svým kuřátkům večeři. Stále jsem měla na paměti mast z oběšenců, balíček jsem uchopila opatrně a vážila ho na dlani; na svou velikost byl lehký a trpce páchl.

„Malá upomínka na matku Hildegardu,“ vysvětloval. „Pochopil jsem, že je to oblíbený lék od les maitresses sage-femme. Napsala zde i pokyny pro užívání.“ Vytáhl poskládanou a zapečetěnou zprávu ze své kapsy a podal mi ji. Přičichla jsem k balíčku. Listí maliníku a lomikámen; a ještě něco jiného, co jsem nepoznala. Doufala jsem, že matka Hildegarda přiložila i seznam ingrediencí.

„Prosím, poděkujte za mě matce Hildegardě,“ řekla jsem. „A jak se vede v L’Hopitalu?“ Práce v nemocnici mi velice chyběla, stejně tak i jeptišky a podivní lékaři. Často jsem Jamiemu vyprávěla historky z nemocnice a on se zdvořile usmíval – pokud se týkaly léčby, tak raději zabořil nos do sklenice s vínem.

„To je mi líto,“ řekla jsem, když monsieur Forez dokončil popis nápravy zlomené lopatky. „Nikdy jsem něco takového neviděla. Chybí mi práce chirurgů.“

„Ano, také mi bude chybět,“ přikývl monsieur Forez a usrkl ze své sklenice s vínem. Už tu byl přes půl hodiny, takže zjevně o nepití alkoholu nežertoval.

„Opouštíte Paříž?“ zeptal se Jamie překvapeně.

Monsieur Forez pokrčil rameny a záhyby jeho dlouhého kabátu se rozevřely jako peří.

„Jen na nějakou dobu,“ řekl. „Ale budu pryč alespoň dva měsíce. Ve skutečnosti, madame,“ a znovu se uklonil mým směrem, „to je můj hlavní důvod dnešní návštěvy.“

„Opravdu?“

„Ano. Jedu do Anglie, a tak mě napadlo, pokud byste si přála, madame, nebyl by to žádný problém předat od vás jakoukoliv zprávu. Pokud byste někomu chtěla napsat,“ dodal se svou typickou přesností.

Podívala jsem se na Jamieho, jehož tvář se změnila ze zdvořilého zájmu na příjemně se usmívající masku, která skrývala všechny myšlenky. Nikdo jiný by si té změny nevšiml, ale já ano.

„Ne,“ řekla jsem váhavě. „Nemám v Anglii přátele, ani rodinu; obávám se, že už tam nemám žádné kontakty, od té doby, co jsem – ovdověla.“ Při zmínce o Frankovi jsem cítila jako vždy malé bodnutí, ale přemohla jsem to.

Pokud to připadalo monsieuru Forezovi podivné, nedal to na sobě znát. Nepatrně přikývl a odložil svou nedopitou sklenici vína.

„Chápu. Máte štěstí, že máte přátele zde.“ Jeho hlas zněl určitým způsobem varovně, ale nepodíval se na mě, když se skláněl, aby si před odchodem spravil punčochy. „Po návratu se za vámi zastavím a doufám, že už budete v pořádku.“

„A za jakými obchody do Anglie odjíždíte, monsieur Forez?“ zeptal se Jamie bez obalu.

Monsieur se na něj obrátil s úsměvem. Pohodil hlavou, očka mu zářila a on mi opět připomínal nějakého ptáka. Žádného krkavce – požírače zdechlin, ale dravce.

„A kvůli jakým obchodům by muž s mou profesí asi tak cestoval, monsieur Fraser?“ zeptal se. „Najali si mě ve Smithfieldu, abych tam vykonal svou práci.“

„Chápu, je to něco velkého,“ řekl Jamie. „Pozvat si k vykonání rozsudku muže s vašimi zkušenostmi, chci říci.“ Jeho oči byly pozorné, ale tvář vyzařovala jen zdvořilý zájem.

Oči monsieura Foreze se rozzářily. Pomalu vstal a podíval se dolů na Jamieho, který seděl u okna.

„To je pravda, monsieur Fraser,“ řekl měkce. „Musíte být zkušený, abyste neudělal chybu. Udusit zrádce na provazu – no fuj! To dokáže každý. Ale zlomit krk čistě, jedním rychlým trhnutím, to už vyžaduje určité propočty, jako je váha a výška pádu, také určité zkušenosti s uvázáním provazu. Provést čistě rozsudek smrti, to vyžaduje cvik.“

Náhle mi vyschlo v ústech a natáhla jsem se po sklenici. „Říkáte zrádce?“ řekla jsem a cítila se, jako kdybych odpověď ani nechtěla slyšet.

„Oběšení, natahování a čtvrcení,“ řekl Jamie krátce. „To máte samozřejmě na mysli, monsieur Forez?“

Popravčí přikývl. Jamie vstal a díval se do tváře vyzáblého černě oděného návštěvníka. Měl zhruba stejnou výšku, a tak jim pohled z očí do očí nedělal problém. Monsieur Forez udělal krok směrem k Jamiemu, jeho výraz byl nepřítomný, jako kdyby měl provést nějaký lékařský úkon.

„Och, ano,“ řekl. „Ano, to je smrt pro zrádce. Člověk musí být nejdříve pověšen, ale velice opatrně, aby se krk nezlomil a nerozdrtila se průdušnice – udušení není požadovaný cíl, to chápete.“

„Och, chápu,“ Jamieho hlas byl mírně uštěpačný a já se na něj vyděšeně podívala.

„Opravdu, monsieur?“ Monsieur Forez se usmál, ale pokračoval dál, aniž by čekal na odpověď. „Je to otázka načasování. Tvář ztmavne téměř okamžitě, překrví se – je to rychlejší, pokud má dotyčný světlou pleť – a jak postupuje dušení, jazyk vyskočí ven z úst. To se vždycky lůze líbí, samozřejmě, i vypadnutí očí z důlků. Ale vy musíte sledovat rudnutí v koutcích očí. Musíte dát ihned pokyn k odříznutí – zodpovědný asistent je nezodpovědný, chápete,“ napůl se otočil, aby mne vtáhl do této hrůzné konverzace, a já i proti své vůli přikývla.

„Potom,“ pokračoval a obrátil se na Jamieho, „musíte ihned podat stimulant, abyste odsouzeného oživili, když mu svléknou košili – musíte trvat na stažení košile dolů – někdy to bývá problém přetáhnout ji přes hlavu.“ Dlouhým prstem ukázal na knoflík na Jamieho košili, ale látky se nedotkl.

„Tomu věřím,“ řekl Jamie.

Monsieur Forez stáhl prst zpět a pokývl na projev pochopení.

„Přesně tak. Asistent by mohl zasáhnout příliš brzy; a to by bylo pod důstojnost exekutora. Teď přichází čas na nůž.“

V pokoji bylo hrobové ticho. Jamieho tvář byla bez výrazu, zcela nevyzpytatelná, ale vzadu na krku mu vyskočily krůpěje potu.

„Tady je třeba dobrých znalostí,“ vysvětloval monsieur Forez a pozvedl varovně prst. „Musím pracovat rychle, aby odsouzený nezemřel dříve, než to dokončím. Dávkování stimulantu, který seškrtí cévy, vám dá trochu času navíc, ale zase ne moc.“

Zahlédl na stole stříbrný nůž na dopisy, přešel k němu a zvedl ho. Svíral rukojeť, ukazováček natažený na čepeli a mířil s ním dolů na povrch stolu z ořechového dřeva.

„Přesně tady,“ řekl skoro zasněně. „Na konci hrudní kosti a rychle k tříslům. Ve většině případů můžete zahlédnout kosti. A znovu,“

Nůž na dopisy se míhal z jedné strany na druhou, rychle a elegantně jako let kolibříka, „kolem žeberních oblouků. Nesmíte říznout příliš hluboko, abyste neprotrhli stěnu břišní a nevyvrhli střeva. Musíte proříznout kůži, podkožní tuk, svaly a udělat to vše jedním tahem Tohle,“ řekl s uspokojením a díval se dolů do svého odrazu na stolní desce, „je umění.“

Odložil opatrně nůž na stůl a otočil se zpět na Jamieho. Potěšeně pokrčil rameny.

„Potom už je to jen otázka rychlosti a jisté obratnosti, ale pokud máte přesné metody, nebude vám to dělat moc potíží. Střeva drží membrána. Pokud ji omylem neprotrhnete. Pak už je to jednoduché, stačí jen rukama trochu zatlačit pod vrstvu svalů a všechno se dostane na povrch. Pak už jen rychlý řez u žaludku a řitního otvoru,“ znovu se zahleděl na nůž na dopisy, „a střeva mohou být vhozena do ohně.“

„A teď,“ znovu pozvedl výstražně prst, „pokud jste byli ve své práci obratní, přichází vaše chvíle radosti, protože už nemůžete poškodit žádné velké tepny.“

Šly na mne mdloby, i když jsem seděla, a byla jsem si jista, že má tvář je bílá stejně jako Jamieho. Ale i když byl Jamie bledý, usmíval se, jako kdyby ho ta konverzace bavila.

„Takže… odsouzený… ještě pořád žije?“

„Mais oui, monsieur.“ Malá černá očka popravčího si prohlédla důkladně mohutnou postavu Jamieho, obzvláště široká ramena a svalnaté nohy. „Samozřejmě se nedá předvídat důsledek takového šoku, ale už jsem viděl silného muže, který v takovém stavu žil ještě tak čtvrt hodiny.“

„Myslím, že odsouzenému to připadá mnohem delší,“ řekl suše Jamie.

Monsieur Forez vypadal, jako kdyby to neslyšel, znovu vzal nůž na dopisy a při hovoru s ním mával.

„Když přichází smrt, musíte sáhnout znovu do tělní dutiny a vyrvat srdce. Tady jsou opět zapotřebí určité schopnosti. Srdce se smršťuje dál, aniž by bylo spojené s tělem, a někdy dokonce i zrychluje. A navíc je docela kluzké.“ Jako demonstraci si utřel ruku o plášť. „Ale nejsložitější na tom je přeříznout velké tepny nad srdcem velice rychle aby se mohl orgán vyjmout a ještě tloukl. Chcete přece potěšit dav,“ vysvětloval. „Podle toho se samozřejmě odměňuje. A ten zbytek…“pokrčil rameny, „to už je jen řezničina. Jakmile život vyprchal, už není třeba žádných schopností.“

„Ne, to si nemyslím,“ řekla jsem mdle.

„Ale vy jste bledá, madame! Příliš dlouho jsem vás nudil nezáživnou konverzací!“ vykřikl. Sáhl po mé ruce a já pocítila silnou touhu ji od něj odtáhnout. Jeho ruka byla chladná, ale jeho rty při dotyku s mou rukou byly tak horké, až mě to samotnou překvapilo a stiskla jsem ho pevněji. Nenápadně mi také stiskl ruku a otočil se k Jamiemu, aby se mu formálně uklonil.

„Už vás budu muset opustit, monsieur Fraser. Smím doufat, že vás a vaši okouzlující ženu zase někdy uvidím… při takové milé příležitosti, jako byla dnes.“ Oči obou mužů se na chvíli setkaly. Potom si monsieur Forez uvědomil, že má stále v ruce nůž na dopisy. Překvapeně vykřikl a držel ho v otevřené dlani. Jamie pozvedl jedno obočí a vzal nůž opatrně za špičku.

„Bon voyage, monsieur Forez,“ řekl. „A děkuji vám,“ řekl s ústy zkřivenými, „za vaši demonstrativní návštěvu.“

Trval na tom, že našeho hosta doprovodí až ke dveřím. Když jsem osaměla, vstala jsem a přešla k oknu. Zde jsem dělala dechová cvičení tak dlouho, dokud tmavě-hnědý kočár nezmizel za rohem v ulici Rue Gamboge.

Dveře se za mnou otevřely a vstoupil Jamie. Stále držel nůž na dopisy. Přešel přes pokoj k ohništi, kde stála růžová dóza, a s cinknutím tam nůž vhodil. Potom se otočil na mě a pokusil se o co nejlepší úsměv.

„Takže varování pokračují,“ řekl. „Tohle bylo velice účinné.“

Krátce jsem se otřásla.

„Myslíš, že to bylo varování?“

„Kdo si myslíš, že ho poslal?“ zeptal se Jamie. „Matka Hildegarda?“

„Myslím. Varovala mne, když jsme dešifrovali tu zprávu s hudbou. Říkala, že to, co děláš, je nebezpečné.“ Ale fakt, jak moc nebezpečné to bylo, mi nebylo do návštěvy popravčího úplně jasné. Nějakou dobu už jsem ranní nevolností netrpěla, ale teď jsem cítila, jak se mi hýbou vnitřnosti, Pokud by jakobitští páni věděli co dělám, nazvali by to zradou. A jaké kroky by mohli učinit, pokud by to zjistili?

Ať už dělal cokoliv, Jamie byl otevřeně příznivcem jakobitů. V tomto ohledu také navštěvoval Karla, zval vévodu Marischala na večeře a navštěvoval dvůr. Zatím byl docela obratný, ať už ve hře v šachy, při návštěvě taveren a během pitek, kdy kauzu Stuart podkopával, zatímco navenek se tvářil úplně obráceně. Kromě nás dvou to věděl jen Murtagh, že se snažíme potlačit povstání – a ani nechtěl vědět proč, prostě jen přijal rozkaz svého pána. Předstírání zde ve Francii bylo na místě. Ale to stejné konání by z Jamieho udělalo zrádce, pokud by kdy vstoupil na anglickou půdu.

To jsem samozřejmě věděla, ale nepřikládala jsem tomu takový důraz, že je rozdíl mezi tím být oběšen jako psanec, anebo popraven jako zrádce. Monsieur Forez mě o zbytky té naivity připravil.

„Jsi chladný jako kámen,“ řekla jsem. Mé srdce stále zběsile tlouklo a dlaně jsem měla studené, ale zpocené. Otřela jsem si je o šaty a strčila jsem si je mezi kolena, abych si je ohřála.

Jamie lehce pokrčil rameny a z boku se na mě usmál.

„No, koneckonců je hodně způsobů, jak se dá zemřít, Sassenachová. A pokud na mě nějaký los padne, nebude se mi to líbit. Ale otázka zní: Mám z toho takový strach, abych ukončil vše, co jsem dosud vykonal?“ Posadil se na pohovku vedle mne a vzal jednu mou ruku do svých dlaní. Dlaně měl teplé a jeho mohutná postava vedle mne byla pro mne jistotou.

„Nějakou dobu jsem o tom přemýšlel, Sassenachová, během těch týdnů, kdy jsem se léčil v opatství. A znovu, když jsme přijeli do Paříže. A ještě jednou, když jsem se setkal s Karlem Stuartem.“ Zakroutil hlavou, skloněn nad našimi propojenými dlaněmi.

„Ano, umím si představit, jak stojím na popravišti. Už jsem viděl šibenici ve vězení Wentworth – už jsem ti to říkal?“

„Ne. Ne, neříkal jsi mi to.“

Přikývl a při té vzpomínce se tvářil netečně.

„Museli jsme napochodovat na nádvoří, všichni odsouzení. A nutili nás stát v řadách, abychom sledovali popravu. Ten den popravili šest mužů, které jsem znal. Sledoval jsem každého muže, jak vystoupal nahoru po schodech – bylo tam dvanáct schodů – potom tam stáli, ruce svázané za zády a dívali se dolů na nádvoří, když jim uvazovali smyčku kolem krku. A já přemýšlel, jak se asi budu chovat, až dojde řada i na mě – Budu plakat a prosit, jako John Sutter anebo budu stát vzpřímeně jako Willie MacLeod a usmívat se dolů na přátele?“

Náhle zatřásl hlavou, jako když se chce pes oklepat od vody, a pousmál se na mě. „Monsieur Forez mi neřekl nic, o čem bych už dříve nepřemýšlel. Ale už je příliš pozdě, mo duinne.“ Položil ruku na mou.

„Ano. Mám strach. Ale pokud jsem se ještě nevydal k domovu kvůli svobodě, neudělám to ani teď ze strachu. Ne, mo duinne. Je příliš pozdě.“

24

Bouloňský lesík

Návštěva monsieura Foreze byla jednou ze série podivných narušení našeho běžného života.

„Dole u dveří je nějaký Ital, madame,“ informoval mě Magnus. „Nechtěl uvést své jméno.“ Na majordomově tváři byl patrný úšklebek; pochopila jsem, že když nechtěl majordomovi sdělit své jméno, jistě mu s radostí řekl spoustu dalších slov.

Toto a zároveň popis ‚nějaký Ital‘ mi dalo jasný klíč k identitě návštěvníka. Ani mě tedy moc nepřekvapilo, když jsem vešla do salonu a našla tam Karla Stuarta, jak stojí u okna.

Když jsem vstoupila, škubnul sebou a žmoulal v ruce klobouk. Byl velice překvapen, že vidí mě; na chvíli mu spadla čelist, potom se sebral a rychle a krátce se mi uklonil.

„Milord Broch Tuarach není doma?“ chtěl vědět. Obočí se mu nespokojeností spojilo v jedno.

„Ne, není,“ řekla jsem. „Mohu vám nabídnout nějaké občerstvení, Vaše Výsosti?“

Se zájmem se rozhlížel dokola po bohatém vybavení pokoje, ale zakroutil hlavou. Pokud vím, tak tady v domě byl zatím jen jednou, když sem vlezl po střeše po své schůzce s Louisou. Ani on, ani Jamie nepovažovali za vhodné, abychom ho sem zvali na večeře; dokud nebude oficiálně představen Ludvíkovi, francouzská šlechta jím bude opovrhovat.

„Ne. Děkuji, madame Fraser. Nemohu zůstat, můj sluha čeká venku a ke mně domů je to ještě dlouhá cesta. Jenom jsem se na něco chtěl zeptat svého přítele Jamese.“

„Ehm… dobře, jsem si jista, že můj manžel udělá pro Jeho Výsost vše, co bude v jeho silách,“ odpověděla jsem opatrně a přemýšlela, co by tak mohl chtít. Snad půjčku; Fergusovy poslední dodávky jsou plné netrpělivých dopisů od krejčích, obuvníků a dalších věřitelů.

Karel se usmál a jeho výraz byl překvapivě sladký.

„Já vím; ani vám neumím vypovědět, madame, jak hluboce si vážím pomoci a služeb vašeho manžela; pohled jeho loajální tváře mě vždy zahřeje u srdce i navzdory mé samotě.“

„Och?“ řekla jsem.

„Není to nic složitého, co požaduji,“ ujišťoval mě. „Jen jsem udělal malou investici; náklad lahví portského.“

„Opravdu?“ řekla jsem. „Jak zajímavé.“ Dnes ráno odjel Murtagh do Lisabonu a obě fiály měl ve své tašce s sebou.

„Je to jen drobnost,“ Karel lusknul prsty. „Ale chtěl bych poprosit Jamese, aby asistoval u vykládky, až zboží dorazí. Není to úplně vhodné,“ při těchto slovech se narovnal a pozvedl nos, „pro osobu… pro osobu, jako jsem já, aby byla vidět mezi obchodníky.“

„Ano, to úplně chápu, Vaše Výsosti,“ řekla jsem a kousala se do rtu. Přemýšlela jsem, zda tento nápad přednesl i svému obchodnímu partnerovi St. Germainovi – který ho bez pochyb považoval za méněcennějšího než většinu francouzské šlechty – a který se s radostí zapojí do jakéhokoliv obchodu, jen když z něho něco kápne.

„Je Vaše Výsost úplně sama v takovém podniku?“ zeptala jsem se nevinně.

Trochu se zamračil. „Ne, mám partnera; ale je to Francouz. Já bych ale mnohem raději své obchodní záležitosti svěřil do rukou krajana. A navíc,“ dodal zamyšleně, „jsem slyšel, že je můj přítel jedním z nejváženějších a nejschopnějších obchodníků. Takže je možné, že by byl schopen mou investici ještě násobně zhodnotit.“

Nevím, kdo mu o Jamieho schopnostech řekl, ale rozhodně ho opomněl informovat o tom, že pokud St. Germain nějakého obchodníka nesnáší, tak je to právě Jamie. Navíc, pokud půjde všechno podle plánu, tak už na tom nezáleží. A pokud ne, tak je možné, že St. Germain vyřeší celé naše trápení tím, že prostě Karla Stuarta uškrtí, až zjistí, že polovinu dodávky vína Gostos svěřil jeho nejnenáviděnějšímu rivalovi.

„Jsem si jistá, že můj manžel prokáže všechny své kvality, aby z vaší investice dostal co největší možný zisk, Vaše Výsosti,“ řekla jsem, tentokrát úplně po pravdě.

Jeho Výsost mi děkovala. Potom se Karel uklonil, formálně mi políbil ruku a odcházel s neustálým opakováním, jak je Jamiemu vděčný. Na Magnuse královská návštěva žádný dojem neudělala, tvářil se rozmrzele a rychle za ním zavřel dveře.

Ten večer přišel Jamie až pozdě a já už spala, tak jsem mu o návštěvě Karla Stuarta a jeho prosbě řekla až druhý den ráno u snídaně.

„Bože, to by mě zajímalo, zda to Jeho Výsost řekne i St. Germainovi?“ prohlásil. Když si pořádnou dávkou ovesné kaše zajistil dobré zažívání, nechal si navrch donést i francouzskou snídani, která se skládala z máslového pečiva a horké čokolády. Když usrkával kakao, po tváři se mu mihl úsměv, když si představil reakci hraběte, až to zjistí.

„Zajímalo by mě, zda lése-majesté prince v exilu utluče? Potom bych Jeho Výsosti radil, aby měl nablízku Sheridana nebo Balhaldyho, až se to Germain doslechne.“

Další spekulace o vývoji ukončil shluk hlasů dole v hale. O chvíli později se ve dveřích objevil Magnus a na stříbrném podnose nesl dopis.

„Omluvte mě, milorde,“ řekl a uklonil se. „Kurýr, který zprávu přinesl, trval na tom, že vám ji musím naléhavě předat.“

Jamie pozvedl obočí, vzal si z podnosu dopis, rozdělal ho a začal číst.

„Ach, zatraceně!“ řekl znechuceně.

„Co se děje?“ zeptala jsem se. „Není to už od Murtagha?“

Zakroutil hlavou. „Ne, je to od předáka ve skladu.“

„Nějaké problémy v docích?“

Na Jamieho tváři jsem poznala podivnou směs emocí; netrpělivost bojovala s pobavením.

„No, ne tak úplně. Ten muž se zapletl do nějakých problémů v bordelu, zdá se. Velice se mi omlouvá,“ a mávl ironicky rukou nad dopisem, „a doufá, že bych se mohl stavit a pomoci mu. Jinými slovy,“ překládal a odhodil ubrousek, když vstával, „zaplatím za něj účet.“

„A zaplatíš?“ zeptala jsem se.

Zachroptěl a smetl si drobky z klína.

„Předpokládám, že budu muset, pokud si nebudu chtít řídit sklad sám – a na to opravdu nemám čas.“ Nakrčil obočí, jak se snažil vybavit si denní program. Tohle taky nějaký čas zabere, na stole leží účty, v docích čekají kapitáni a ve skladu zase zboží.

„Nejlepší bude, když si s sebou vezmu Ferguse, aby donesl zprávu,“ řekl rezignovaně. „Pokud bych se moc zdržel, donesl by na Montmartre vzkaz.“

„Sladká srdíčka jsou víc než královská koruna,“ řekla jsem Jamiemu, když stál u stolu a přehraboval se v hromadě dokumentů čekajících na vyřízení.

„Ach, ano?“ řekl. „A čí je to názor?“

„Alfred, Lord Tennyson, myslím,“ řekla jsem. „Nevím, zda se už narodil, ale je to básník. Strýček Lamb měl knihu nejlepších britských básníků. Byl tam také úryvek z Burnse, pokud si to dobře pamatuji, je to Skot,“ vysvětlovala jsem. „Napsal: ‚Svoboda a Whisky jdou ruku v ruce‘.“

Jamie si odkašlal. „Nevím, zda je to básník, ale určitě je to Skot.“ Potom se usmál a sklonil se nade mne, aby mě políbil. „Na večeři budu doma, mo duinne. Dávej na sebe pozor.“

* * *

Dosnídala jsem a dojedla jsem i Jamieho toast, doklopýtala jsem nahoru, abych si trošku zdřímla. Od prvního krvácení jsem ještě sem tam mírně krvácela, bylo to jen pár kapek, a potom několik týdnů nic. Ale i tak jsem se co nejvíce zdržovala v posteli nebo na pohovce a scházela jsem dolů jen přivítat hosty k večeři anebo povečeřet v jídelně s Jamiem. Když jsem sešla dolů k obědu, zjistila jsem, že je prostřeno jen pro jednoho.

„Milord se ještě nevrátil?“ zeptala jsem se překvapeně. Postarší majordomus zakroutil hlavou.

„Ne, milady.“

„No, ale myslím, že už musí být brzy zpátky; zajistěte, aby pro něj bylo připravené jídlo, jakmile dorazí.“ Měla jsem příliš velký hlad, než abych na Jamieho čekala. Když jsem byla dlouho bez jídla, zase se mi vracely pocity na zvracení.

Po obědě jsem si znovu lehla, abych si odpočinula. Manželské povinnosti se dočasně odložily, protože jsme toho v posteli nemohli mnoho dělat, jen číst nebo spát, a já obojího dělala hodně. Spát na břiše jsem nemohla, ležet na zádech bylo nepohodlné, protože se miminko začalo kroutit. Takže jsem ležela na boku a byla zkroucená kolem bříška jako kreveta. Málokdy jsem měla hluboký spánek, spíše jsem jen podřimovala a v hlavě jsem si promítala něžné pohyby děťátka.

Někde v mých snech jsem cítila poblíž i Jamieho, ale když jsem otevřela oči, pokoj byl prázdný, a tak jsem je zase zavřela a nechala se ukolébat pocitem, že se vznáším v teploučkém moři.

Někdy pozdě odpoledne mne probudilo lehké zaťukání na dveře ložnice.

„Entrez,“ řekla jsem a zamžikala, jak jsem se zrovna probudila. Byl to majordomus Magnus a omluvně ohlašoval návštěvu.

„Je to princezna de Rohan, madame,“ řekl. „Princezna si přála počkat, dokud se nevzbudíte, ale když dorazila i madame d’Arbanvillová, tak jsem si myslel, že snad…“

„To je v pořádku, Magnusi,“ řekla jsem, posadila a přehodila nohy přes okraj postele. „Sejdu dolů.“

Na návštěvu jsem se těšila. Během posledního měsíce jsme se moc nenavštěvovaly a mně už ty rozhovory a rozruch začínaly chybět, i když byly bláznivé. Louisa za mnou přicházela často, aby se se mnou podělila o nejžhavější novinky ode dvora, ale Marii d’Arbanvillovou jsem už nějaký čas neviděla. Přemýšlela jsem, co ji k nám dnes přivádí.

Scházela jsem dolů po schodech pomalu, každý krok mi vystřeloval bolest od šlapky chodidla nahoru. Vykládané dveře do salonu byly zavřené, ale hlasy zevnitř jsem jasně slyšela.

„Myslíte si, že to ví?“ Otázka položená tak tichým hlasem, který zaváněl nějakým drbem, mě zastihla ve chvíli, kdy už jsem skoro vstupovala do dveří. Místo toho jsem ale zůstala stát na prahu mimo dohled.

Byla to Marie d’Arbanvillová, kdo mluvil. Díky vysokému postavení jejího postaršího manžela byla všude zvána, a tak věděla velice přesně, co se kde v Paříži šustne.

„A co má vědět?“ Odpověď vzešla od Louisy; z jejího perfektního vysokého hlasu byla cítit sebejistota rozené aristokratky, kterou nezajímá, kdo co zaslechne.

„Och, vy jste to neslyšela!“ Marie se tvářila jako koťátko, které našlo další myšku na hraní. „Bože! Jistě, vždyť já sama jsem to slyšela teprve před necelou hodinou.“

A vyrazila okamžitě sem, aby mi to mohla povyprávět, pomyslela jsem si. Ať už ‚to‘ bylo cokoliv. Přemýšlela jsem, že bych si měla najít lepší místo, abych lépe slyšela.

„Týká se to pána z Broch Tuarach,“ řekla Marie a nemusela jsem ji vidět, abych si ji uměla představit, jak se předklání dopředu, její zelené oči kloužou po místnosti tam a zpět a vychutnává si tu novinku. „Teprve dnes ráno vyzval Angličana na souboj – kvůli děvce!“

„Cože!“ Louisin překvapený výkřik mi vyrazil dech. Chytila jsem se malého stolku, před očima se mi dělaly černé mžitky, jak se přede mnou celý svět zatočil.

„Och, ano!“ řekla Marie. „Jacques Vincennes byl u toho; říkal o tom mému manželovi! Stalo se to v tom nevěstinci dole u rybího trhu – umíte si představit jít do takového podniku tak brzy ráno! Muži jsou zvláštní. Nicméně Jacques popíjel s madame Elise, která podnik provozuje, když se nahoře ozval šílený řev a jekot a rány.“

Odmlčela se – aby to bylo dramatičtější – a já slyšela, jak teče nějaká tekutina.

„Takže Jacques samozřejmě vyběhl nahoru po schodech – no, to je samozřejmě jeho verze, nicméně; umím si představit, že byl schovaný za gaučem, takový je to blbec – a po dalším řevu a křiku se ozvala veliká rána a anglický důstojník utíkal dolů po schodech, napůl svlečený, paruku dole, klopýtal a vrážel do zdí. A kdo se to neobjevil nahoře na schodišti jako bůh pomsty, no náš malý Jamie!“

„Ne! A já bych přísahala, že to bude poslední mužský, který… ale pokračujte! Co se stalo potom?“

Ozvalo se cinknutí šálku o podšálek a následoval hlas Marie, který stoupal vzrušením z tajemství.

„No, ten muž doběhl nějakým zázrakem po schodech dolů po svých, potom se najednou otočil na pána Tuarach. Jacques říkal, že ten chlap si byl sebou tak jistý, na někoho, koho právě skopli ze schodů dolů s kalhotami na půl žerdi. Usmál se – nebyl to opravdový úsměv, ale takový škodolibý – a řekl: ‚Frasere, nemusíš být hrubý, můžeš přece počkat, až bude řada na tobě, ne? Myslel jsem, že si užiješ dost doma. Ale někteří muži si užívají jen tehdy, pokud si za to zaplatí‘.“

Louisa se šokem zakuckala. „Jak ohavné! Canaille! Ale to není pro pána Tuarach žádná potupa…“ Cítila jsem v jejím hlase boj mezi přátelstvím a touhou zdrbnout někoho. Pomluvy samozřejmě vyhrály.

„Milord Tuarach si v tuto chvíli nemůže se svou ženou užívat; čeká dítě a těhotenství je rizikové. Takže si své potřeby ukájí po bordelech; co má tedy gentleman jinak dělat? Ale pokračujte, Marie. Co se stalo potom?“

„Dobře.“ Marie zatajila dech, jak se blížila k pointě příběhu. „Milord Tuarach seběhl dolů po schodech, chytil Angličana pod krkem a zatřásl s ním jako s krysou.“

„Non! Ce n’est pas vrai!“

„Ale ano! Museli je roztrhnout od sebe tři sloužící, madame, takový je to krásný statný chlap, že? Vypadá tak nelítostně!“

„Ano, a potom?“

„No, Jacques říkal, že Angličan trochu zalapal po dechu, potom se narovnal a řekl milordu Tuarachovi ‚To už je podruhé, co jsi mě málem zabil, Frasere. Někdy se ti to snad podaří.‘ A potom přešel milord Tuarach do toho příšerného skotského nářečí – já mu tedy nerozumím ani slovo, vy snad ano? – vytrhl se těm chlapům, kteří ho drželi a udeřil Angličana rukou do tváře,“ Louisa nad tím útokem zalapala po dechu, „a řekl: ‚Zítra za úsvitu uvidíte smrt!‘. Potom se otočil a vyběhl nahoru po schodech a Angličan odešel. John říkal, že byl úplně bílý – a není divu! Jen si to představte!“

Tak jsem si to tedy představila. „Jste v pořádku, madame?“ Magnusův znepokojený hlas přehlušil Louisin výkřik. Zvedla jsem ruku, ale ta mi spadla a on mě hned chytil a druhou rukou mě podpíral za loket.

„Ne. Nejsem v pořádku. Prosím… mohl byste říci dámám?“ A mávls jsem slabě směrem k přijímacímu salonu.

„Ale jistě, madame. Za chvíli, teď vás doprovodím do vašeho pokoje. Tudy, prosím, chére madame…“ Vedl mne nahoru po schodech, a jak mě podpíral, něco si mumlal. Pomohl mi na lehátko, kde mne zanechal a slíbil, že mi nahoru pošle komornou.

Na tu jsem ale nečekala; první šok už pominul, už jsem se dokázala zorientovat. Postavila jsem se a vyrazila přes pokoj ke svému lékařskému kufříku. Nemyslela jsem, že bych teď omdlela, ale měla jsem tam čpavek, tak jsem si ho pro případ vzala.

Odklopila jsem víko a stála nad truhličkou, do které jsem zírala. Na chvíli má mysl odmítala vnímat, co oko vidělo; byla tam složená čtvrtka papíru, opatrně vložená nastojato mezi barevné skleničky. Povšimla jsem si, jak se mi klepou prsty, když jsem sahala po papíru; otevřela jsem ho až na několikátý pokus.

Já se omlouvám. Slova byla tučná a černá, písmena vzorně zarovnaná na střed a jednoduché slovo „Já“ psáno se stejnou péčí. A pod tím bylo jako zoufalý dodatek jedno slovo: Musím!

„Musíš,“ mumlala jsem si pro sebe a kolena se mi podlomila. Ležela jsem na podlaze a nade mnou se mi míhalo vyřezávané dřevěné obložení stropu. Dříve jsem si myslela, že zvyk osmnáctého století, aby dámy omdlévaly, je dán příliš těsnými korzety, teď mi ale došlo, že za to může idiotské chování mužů osmnáctého století.

Někde poblíž jsem zaslechla výkřik a něčí ruce už mě zvedaly.

Ucítila jsem pod sebou měkkou matraci a na čele a zápěstích studené obklady, ze kterých byl cítit ocet.

Brzy jsem už byla alespoň trochu při smyslech, ale nebyla jsem schopna slova. Ujistila jsem služebné, že už jsem celkem v pořádku a vypoklonkovala jsem je z pokoje. Lehla jsem si na polštáře a snažila se přemýšlet.

To byl samozřejmě Jack Randall a Jamie ho chce zabít. To byly jediné dvě jisté věci v tom zmatku, který se mi honil hlavou. Ale proč, pomyslela jsem si. Co ho donutilo porušit slib, který mi dal?

Snažila jsem si v hlavě srovnat události, o kterých Marie vyprávěla, i když byly ze třetí ruky – muselo v tom být ještě něco víc než jen náhodné a nečekané setkání. Znala jsem kapitána, mnohem víc než bych vůbec chtěla. A jednou věcí jsem si byla zcela jistá; nebyly to běžné služby, které by si v nevěstinci kupoval – nedokázal si vychutnat ženské potěšení. Co si naopak dokázal vychutnat – a co potřeboval – byla bolest, strach a ponížení.

Tyto komodity se také dají koupit, samozřejmě, ale za mnohem vyšší cenu. Při mé práci v L’Hopital des Anges jsem viděla dost na to, abych věděla, že existují jisté dámy les putains, jejichž hlavní obchodní artikl neleží mezi jejich stehny, ale v síle jejich kostí a drahé zranitelné pokožce, na které se dělají hned modřiny a které nesly stopy po bičování.

A pokud Jamie, jehož kůže také nese stopy po Randallově slasti, narazí na kapitána, který si své choutky vybíjí na jedné z dam toho zařízení – to by mohlo vést k porušení jeho slibu. Na levém ňadru měl malou značku, hned pod bradavkou; malý bílý záhyb, odkud si vyřízl z kůže značku Jacka Randalla, kterou mu tam vypálil žhavým prstenem. Vztek, díky kterému raději snesl tu velkou bolest, byl větší, než aby dál snášel potupnou značku.

„Frank,“ řekla jsem a levou rukou jsem se dotkla zářivého zlatého snubního prstene. „Och, drahý bože. Frank.“ Pro Jamieho byl Frank pouhým duchem, mlhavá možnost útočiště pro mě, určitá nutnost. Pro mě byl Frank muž, se kterým jsem žila, sdílela s ním lože i mé tělo, ale opustila jsem ho, abych mohla žít s Jamiem Fraserem.

„Nemůžu,“ zašeptala jsem do prázdna a k malému obyvateli, který se ve mně kroutil a protahoval a mé obavy se ho vůbec netýkaly. „Nemůžu mu to dovolit!“

Odpolední slunce se už pomalu měnilo v šedivé stíny a pokoj se zdál prosycen zoufalým koncem světa. Zítra ráno uvidíš smrt. Nebyla žádná naděje, že bych dnes večer našla Jamieho. Věděla jsem, že se do Rue Tremoulins nevrátí; nenechal by mi tu zprávu, pokud by ještě chtěl přijít. Nemohl by ležet v noci po mém boku, když by věděl, co ho ráno čeká. Ne, určitě se schoval v nějakém hostinci nebo taverně, kde se bude v odloučení připravovat na vykonání spravedlnosti, které odpřísáhl.

Myslela jsem si, že vím, kde se bude duel konat. Stále jsem si dobře pamatovala na jeho první souboj, kdy si Jamie během přípravy ostříhal vlasy. I on si na to vzpomene, tím jsem si byla jista, až si bude vybírat místo, kde se se svým nepřítelem utká. Bouloňský lesík, poblíž cesty k Sedmi svatým. Lesík byl oblíbeným místem pro zakázané souboje, jeho husté stromy tak oba útočníky kryjí před nechtěnými zraky. Zítra ty temné stíny uvidí setkání Jamieho Frasera a Jacka Randalla. A mě.

Ležela jsem na posteli, aniž by mě trápilo, že bych se měla svléci nebo přikrýt, ruce jsem měla sepnuté na břiše. Sledovala jsem soumrak, jak se mění ve tmu, a věděla jsem, že dnes v noci nebudu spát. Snažila jsem se odpočívat, jak jen to šlo, navzdory pohybům malého obyvatele, a v uších mi jako ozvěna zněla slova Jamieho: Zítra ráno uvidíte smrt.

* * *

Bouloňský lesík byl panenský, rozkládal se na okraji Paříže. Říkalo se, že se v něm stále potulují vlci, lišky i jezevci, ale to rozhodně nemohlo odradit zamilované dvojice, které jen tak lelkovaly pod větvemi stromů. Byl to únik před hlukem a prachem města a pouze jeho vzdálenost bránila v tom, aby se zde bavila i šlechta. Takhle sem chodili hlavně lidé, kteří bydleli poblíž, aby si ve stínu mohutných dubů a bledých bříz mohli odpočinout. Anebo ti, kteří byli ze vzdáleného konce a hledali soukromí.

Byl to sice malý les, ale pořád dost hluboký na to, aby se dal projít pěšky a abych v něm našla muže při souboji. Během noci začalo pršet a úsvit se jen váhavě blížil, paprsky přes mraky jen stěží prosvítaly. Les si sám pro sebe šeptal, pleskání vody o listy se mísilo s ševelením větví.

Kočár zastavil u cesty, která vedla přes les a poblíž malého shluku posledních domků. Řekla jsem vozkovi, co má dělat; seskočil dolů z kozlíku, přivázal koně a zmizel mezi budovami. Lidé u lesa vědí o všem, co se tady šustne. Nemůže tady být tolik míst vhodných pro souboj; a o těch oni budou vědět.

Znovu jsem se posadila a přitáhla si plášť, třásla jsem se ranním chladem. Cítila jsem se příšerně, byla jsem hrozně nevyspalá a žaludek se mi svíral strachem a zármutkem. A nad vším visel vztek, který jsem se snažila potlačit, dokud nedokončím svou práci.

Jak to mohl udělat? Má mysl si mumlala pro sebe, šílená zlostí. Neměla bych tady být; měla bych být doma a tiše odpočívat po Jamieho boku. Neměla jsem na něj naléhat, bojoval ve mně vztek a zloba. Z toho kodrcání kočárem už mě bolela kostrč. Ano, mohl být naštvaný, to bych pochopila. Ale v sázce byl lidský život, proboha. Jak může jeho zatracená pýcha znamenat něco víc? A opustit mne beze slova vysvětlení! Abych se o tom dozvěděla z klevet sousedek.

„Slíbil jsi mi to, Jamie, sakra, slíbil jsi to!“ šeptala jsem si sama pro sebe. Les byl tichý, mrholilo a všude byla mlha. Už jsou tady? A budou tady vůbec? Nemýlila jsem se, když jsem odhadovala místo konání?

Vozka se znovu objevil a doprovázel ho mladý chlapec, bylo mu možná tak čtrnáct. Vyskočil na kozlík vedle vozky a mávnul rukou a ukazoval dopředu, potom doleva. Bylo slyšet šlehnutí bičem a zamlaskání, kočí popohnal koně do cvalu. Zanořili jsme se do stínu probouzejícího se lesa.

Dvakrát jsme zastavovali, abychom počkali na chlapce, který seskočil dolů a zanořil se do lesa. Po chvíli se vždy zase objevil a kroutil hlavou. Po třetí se vrátil jako u vytržení, vzrušení ve tváři bylo tak viditelné, že jsem si otevřela dveře ještě před tím, než se přiblížil, aby mohl na kočího zavolat.

Peníze jsem měla nachystané v dlani; hodila jsem je po něm a zároveň jsem ho chytila za rukáv a říkala mu: „Ukaž mi, kde to je! Rychle, rychle!“

Skoro jsem nevnímala větve, které visely nad cestičkou, ani vlhkost, která mě smáčela, jak se o mě otíraly. Povrch cesty byl díky spadanému listí měkký a ani moje boty, ani mého průvodce nebylo vůbec slyšet, jak jsem následovala stín jeho otrhané a flekaté košile.

Ještě než jsem je spatřila, uslyšela jsem je; už začali. Chřestot kovu tlumilo mokré křoví, ale i tak bylo zřetelné. Ve vlhkém ránu nebyli slyšet žádní ptáci, ale v uších mi zněl smrtelný zvuk souboje.

Byla to velká mýtina, hluboko v lese, ale přístupná po cestě i pěšině. A byla dost prostorná pro práci nohou při duelu. Měli na sobě jen košile, bojovali v dešti a látka se na ně lepila, takže byla vidět ramena a páteř.

Jamie říkal, že je lepší šermíř; to mohl být, ale Jonathan Randall také nebyl špatný. Uskakoval a míhal se jako had a mečem mával jako stříbrným tesákem. Jamie byl také mrštný, měl lehký krok – což nebylo u tak velkého muže běžné – a pevnou ruku. Pozorovala jsem je, přirostlá do země, bála jsem se vykřiknout, abych Jamieho nevyrušila. Kroužili pořád dokola a nohama se dotýkali trávy tak lehce, jako kdyby tančili.

Stála jsem nehnutě a pozorovala je. Přišla jsem sem za úsvitu proto, abych tohle zastavila. A když jsem je nalezla, už nemohu zasahovat, protože se příliš bojím fatálního vyrušení. Jediné, co mohu udělat, je čekat, abych viděla, který z mých mužů zemře.

Randall měl zvednuté ostří přichystané k výpadu, ale nebyl dost rychlý, aby zabránil tomu, že jeho meč vyletí vzhůru.

Otevřela jsem pusu a vykřikla. Chtěla jsem zavolat Jamieho jméno, abych ho teď zastavila, přesně ve chvíli, kdy svého soka odzbrojil a chystal se ke smrtícímu zásahu. Ve skutečnosti jsem ale nevykřikla. Jak jsem tam stála a pozorovala je, bolest v kříži sílila a svírala jako pěst. Najednou jsem pocítila protržení, jako když pěst pustí něco, co pevně držela.

Kácela jsem se k zemi, zachytila jsem se větve poblíž. Viděla jsem Jamieho tvář a uvědomila si, že přes ten hlomoz kolem nemohl nic slyšet. Neviděl nic kromě svého cíle, dokud se boj neskončí. Randall se chtěl znovu chopit zbraně, sklouzl se po kluzké trávě a pokračoval dál po zemi. Prohnul se v zádech a chtěl vstát, ale nohy mu podkluzovaly. Látku na límci měl otrhanou, vlasy zplihlé od deště a hrdlo natažené, jako když vlk prosí o smilování. Ale pomsta nezná smilování, ale nebylo to hrdlo, čeho si žádal meč.

I přes temnou mlhu jsem viděla Jamieho meč, jak míří dolů, chladný jako smrt. Špička se dotkla jeho kalhot a zkušeným pohybem zápěstí je rozsekl a stáhl dolů, až vytryskla černo-červená krev.

Ta krev se ale valila dolů po mých stehnech a kůží mi projel chlad až do morku kostí. Kost, kde se pánev napojuje k páteři, praskla; cítila jsem tu bolest, která mi projížděla páteří dolů, až explodovala jako oheň mezi mými boky; byla to ničivá exploze, která za sebou nechává spálená a černá pole.

Mé tělo i mé smysly se mi roztříštily. Neviděla jsem nic a ani jsem nedokázala říci, zda mám oči otevřené nebo zavřené; všechno bylo černočerné, sem tam někde poblikávala světýlka, která jsme jako děti vídali, když jsme si silně zatlačili pěstí na oční víčka.

Kapky deště mi bušily do tváře, na krk i na ramena. Každá kapka byla chladná, potom se proměnila v malý teplý pramínek, který stékal po mé studené kůži. Ten pocit byl odlišný od agónie, která probíhala dole v bříšku. Snažila jsem se na to zaměřit pozornost. Slyšela jsem ten tenký hlásek, který přicházel odněkud z mozku a říkal: Samozřejmě krvácíš. Pravděpodobně protržená placenta, soudě podle množství krve. Což je vždy fatální. Ztráta krve vede ke znecitlivění končetin a ke ztrátě zraku. Říká se, že sluch nás opouští jako poslední; zdálo se, že je to pravda.

Zda to byl poslední smysl, který jsem ztrácela, nevím, ale ještě pořád jsem slyšela. Slyšela jsem hlasy, vzrušené, některé se dožadovaly ticha, všichni mluvili francouzsky. Rozuměla jsem jedinému slovu – mé vlastní jméno, někdo ho křičel znovu a znovu – ale bylo to vzdálené. „Claire! Claire!“

„Jamie,“ chtělo se mi křičet, ale rty jsem měla ztuhlé a chladem nehybné. Nebyla jsem schopna žádného pohybu. Rozruch kolem mě se začal stabilizovat; přijel někdo, kdo zřejmě měl alespoň tušení, co dělá.

Snad ano. Posunuli nasáklou sukni mezi mými stehny a místo ní mě přikryli suchým pláštěm. Něčí ruce mě otočily na levý bok a přitlačily mi kolena k hrudi.

„Odvezte ji do L’Hopitalu,“ navrhl hlas za mnou.

„Tak dlouho nepřežije,“ řekl další hlas pesimisticky. „To bude trvat jen pár minut, pak pošlete pro pohřebák.“

„Ne,“ naléhal další. „Krvácení zpomaluje; snad to přežije. A také ji znám; viděl jsem ji v L’Hopitalu des Anges. Zavezte ji k matce Hildegardě.“

Sebrala jsem všechny síly, které mi zbyly, a zašeptala jsem „k matce.“ Potom jsem boj vzdala a nechala jsem temnotu, aby mne pohltila.

25

Raymond kacíř

Vysoký klenutý strop nade mnou podpíraly gotické sloupy; byl to typ ze čtrnáctého století, kde z vrcholu sloupu vybíhají čtyři žebra, která se spojují ve zkřížený oblouk.

Mé lůžko bylo pod jedním z nich, kolem jsem měla závěsy, abych měla alespoň trochu soukromí. Střed sloupu nebyl přímo nade mnou, postel byla kousek od něj. To mě zajímalo, kdykoliv jsem se podívala nahoru; chtěla jsem pohnout postelí, ať už silou nebo vůlí, protože jsem si myslela, že pokud budu vyrovnaná se stropem, budu i vnitřně.

Pokud jsem vůbec ještě mohla být. Tělo jsem měla bolavé a citlivé, jako kdyby mě někdo tloukl. Klouby bolely a byly uvolněné, jako zuby při kurdějích. Přes sebe jsem měla několik pokrývek, které měly zadržovat teplo, ale já už žádné neměla. Chlad z deštivého rána se usadil v mých kostech.

Všechny fyzické symptomy jsem cítila, jako kdyby patřily někomu jinému; a jinak jsem necítila nic. Ten malý logicky uvažující střed v mém mozku byl stále tam, ale ty pocity, přes které se to většinou filtruje, zmizely. Byly mrtvé nebo paralyzované anebo už tam prostě nebyly. Nevěděla jsem a ani mě to nezajímalo. Už jsem byla v L’Hopitalu des Anges pět dní.

Dlouhé prsty matky Hildegardy mě pečlivě a opatrně prohmatávaly přes měkkou bavlnu noční košile, kterou jsem měla na sobě. Prohmatávala bříško a hledala tvrdé okraje smršťující se dělohy. Tkáně byly měkké jako zralé ovoce a pod jejími prsty citlivé. Když se její prsty zanořily, zasykla jsem a ona se zamračila a mumlala si něco pod vousy, mohla to být modlitba.

Zachytila jsem v jejím mumlání jméno a zeptala jsem se: „Raymond? Znáte mistra Raymonda?“ Neuměla jsem si představit více nepravděpodobnou dvojici, jako byla proslulá jeptiška a malý skřet ve své jeskyni s lebkami.

Obočí matky Hildegardy poskočilo údivem.

„Říkáš mistr Raymond? Ten kacířský šarlatán? Que Dieu nous en garde!“ Chraň nás před ním Bůh.

„Ach. Myslela jsem, že jsem vás slyšela říkat jméno ‚Raymond‘.“

„Ach.“ Prsty se vrátily ke své práci, prohmatávaly mé slabiny a hledaly zvětšené uzliny, které by signalizovaly zánět. Byly tam, věděla jsem to – sama jsem je cítila, když jsem v nekonečném zoufalství přejížděla rukama své prázdné tělo. Cítila jsem horečku a bolest a chlad hluboko v mých kostech, které vypukly v oheň, když jsem se dotkla kůže.

„Přivolávala jsem pomoc svatého Raymonda Nonnatuse,“ vysvětlovala matka Hildegarda a namáčela látku ve studené vodě. „Jeho pomoc nastávajícím matkám je neocenitelná.“

„Ale to už já nejsem.“ Cítila jsem vzdáleně bolest, nad kterou ona pozvedla obočí; to ale ihned zmizelo, jakmile mi začala potírat čelo a chladná voda příjemně tišila mé rozpálené tváře a krk.

Pod dotekem studené vody jsem se najednou otřásla. Ihned přestala a položila mi zkoumavě ruku na čelo.

„Svatý Raymond není náročný,“ řekla káravě. „Já osobně beru pomoc, kdekoliv je to možné; a to bych také doporučila i vám.“

„Hmmm.“ Zavřela jsem oči a zanořila se do oblak šedivé mlhy. Teď jsem v mlze zahlédla dvě tlumená světla na slunečním horizontu.

Slyšela jsem cvakání kuliček růžence z černého jantaru, který matka Hildegarda vytáhla, a měkký hlas jedné sestry ze dveří, která ji volala k dalšímu naléhavému případu. Už byla skoro u dveří, když ji něco napadlo. Otočila se a její těžké sukně zašustily, rozkazovačně ukázala prstem do nohou mé postele.

„Boutone!“ řekla. „Au pied, reste!“

Pes se bez zaváhání otočil a skočil mi do postele. Když už tam byl, chvíli mu trvalo, než packami pomuchlal peřiny. Třikrát se na místě otočil, jako kdyby si dělal místečko na odpočinek. Potom si lehl k mým nohám a s hlubokým povzdechem si položil čumák na packy.

Spokojená matka Hildegarda si zamumlala „Que Dieu vous bénisse, mon enfant‘“ na rozloučenou a potom zmizela.

Dala se do mě zima a já se cítila jako v mlze, toto gesto matky jsem uvítala. Neměla jsem v náručí žádné dítě, a tak mi dala alespoň tu nejlepší možnou náhradu.

To chlupaté stvoření na mých nohách bylo ve skutečnosti útěchou. Bouton mi ležel v nohách jako psi králů vyobrazení na vících rakví v kapli St. Denis a jeho teplo mi rozehřívalo ledové nohy. Jeho přítomnost nahrazovala společnost lidí a na oplátku za to nic nechtěl. Nic bylo přesně to, co jsem cítila a co jsem byla schopná dát.

Bouton si pšouknul a nachystal se ke spánku. Přitáhla jsem si peřinu až pod nos a udělala to samé.

Pospávala jsem. A zdály se mi i sny. Horečné sny z únavy a bezútěšnosti. Cítila jsem bolavé místo na neplodném místě. Přes šedivou mlhu mě má ztráta pronásledovala jako démon.

Najednou jsem se probudila a zjistila jsem, že je Bouton pryč, ale já nebyla sama.

Raymond měl ofinu zarovnanou do jedné úrovně s obočím. Husté šedé vlasy měl sčesané dozadu a visely mu až po ramena. Jeho masivní čelo vystupovalo jako kamenný blok a úplně zastiňovalo zbytek tváře. Teď se sklánělo nade mnou a zíralo do mých horečnatých očí jako destička z náhrobního kamene.

Jeho linie a vrásky se zlehka pohybovaly, jak mluvil se sestrami, a mně připadalo, že vypadají jako písmena na hrobě, která se snaží prodrat na povrch, aby jména zemřelých byla ještě čitelná. A já si byla jistá, že i mé jméno bude brzy na destičce čitelné a v tu chvíli umřu. Prohnula jsem se v zádech a zaječela.

„No a teď se podívejte! Nechce vás tady, vy jedna ohavná stará kreaturo, rušíte její klid. Okamžitě odejděte!“ Matka Hildegarda chytila Raymonda přísně za paži a táhla ho od postele. On si ale trval na svém a stál tam zapuštěný do země jako kamenný skřítek na trávníku. Ale sestra Celeste matce Hildegardě ne nevýznamně pomohla a obě ho chytily a pozvedly, zatímco on kopal nohama do prázdna, až mu spadl jeden dřevák.

Ten zůstal ležet na místě, kam dopadl, přímo uprostřed dlaždice. Mé horečnaté oči nebyly schopné se od něj odtrhnout. Stále dokola jsem si prohlížela ohlazený okraj a pokaždé jsem odtáhla pohled od toho temného otvoru. Pokud bych se podívala do černě, i má duše by byla pohlcena chaosem. A jak na něm moje oči spočívaly, já cítila, jak slyším znovu ty zvuky, které mne provázely při průchodu časem mezi kameny. Okamžitě jsem začala mávat pažemi a hledala něco, čeho bych se mohla pevně chytit.

Mezi drapériemi se najednou objevila paže, chňapla po botě a zase zmizela. Zmizel mi můj cíl a oči bloudily po dlaždici, až je ukolébala jejich geometrická pravidelnost a já zase upadla do spánku.

V mých snech nebyl žádný klid, míhaly se mi v nich stále se opakující čísla, nekonečné spirály a kruhy. Nakonec to byl pocit úlevy, když jsem zahlédla nepravidelnost lidské tváře.

A byla to ta nepravidelná tvář, která se nade mnou mračila, rty semknuté v naléhavé prosbě. Cítila jsem ruku přitištěnou k mým ústům a vtom jsem si uvědomila, že už nespím.

Široká bezertá ústa šeredy se skláněla k mému uchu.

„Buďte v klidu, ma chére! Pokud mne tady ještě jednou najdou, je se mnou amen!“ Velké tmavé oči poskakovaly ze strany na stranu, jeho prsty za sebou zanechávaly oblaka amonia a síry. Někde objevil – nebo ukradl, pomyslela jsem si – šedivou rozedranou mnišskou kutnu, kterou si přehodil přes svůj sametový šat lékárníka, a veliká kápě zakrývala šedivé vlasy a mohutné čelo.

Horečnaté přeludy mne pomalu opouštěly a nahrazovaly je zbytky zvědavosti, které jsem ještě měla. Byla jsem příliš slabá na to, abych řekla něco více, než jen „Co…“, když mi znovu položil prst na ústa a stáhl mi pokrývku.

S nelibostí jsem pozorovala, jak mi rozvazuje tkaničky u nemocniční košile a až k pasu ji rozevřel. Jeho pohyby byly zručné a profesionální, nebylo v nich nic chlípného. Nedokázala jsem si představit nikoho způsobilého, kdo by dal dohromady tělo sžírané horečkou, ale přesto…

Se vzdáleným úžasem jsem pozorovala, jak položil dlaně na má ňadra. Byly široké a skoro čtveraté, všechny prsty skoro stejně dlouhé s příliš velkým palcem, který kroužil kolem mých prsou. Jak jsem je pozorovala, úplně se mi živě vybavila Marian Jenkinsová, dívka, se kterou jsem byla na zaškolení v nemocnici v Pembroke, která mi zaujatě vyprávěla o všem, co si říkaly sestřičky mezi sebou o velikosti a tvaru mužského palce, které vypovídaly o mnohem intimnějších mužských partiích.

„A je to pravda, přísahám,“ prohlašovala Marian a dramaticky střásla dozadu své blonďaté vlasy. Ale když jsem po ní chtěla uvést nějaký příklad, jen se hihňala a kroutila očima směrem k důstojníkovi Hanleymu, který vzdáleně připomínal gorilu, která má sice palec stranou od ostatních prstů – ale zato mohutný.

Velké prsty mi šetrně, ale zároveň pevně tlačily na kůži a já jsem cítila, jak mi naběhlé bradavky pod jeho dlaní tvrdnou. Jeho ruce byly ve srovnání s mým rozpáleným tělem chladné.

„Jamie,“ řekla jsem a otřásla se.

„Sššš, madonna,“ řekl Raymond. Mluvil tiše, mile, ale tak nějak nepřítomně, jako kdyby si mě vůbec nevšímal i přes to všechno, co dělal.

Znovu jsem se otřásla; bylo to, jako kdyby horečka přešla ze mě na něj, ale jeho ruce teplé nebyly. Prsty měl stále studené a já se třásla, jak horečka klesala a odcházela, vysátá z mých kostí.

Přes závěsy kolem mé postele procházelo jen matné odpolední světlo a na mých bílých ňadrech se Raymondovy ruce zdály tmavé. Stíny mezi jeho prsty nebyly černé, povšimla jsem si. Byly… modré, myslím.

Zavřela jsem oči a pozorovala barevný vír, který se mi honil za očními víčky. Když jsem je znovu otevřela, vypadalo to, jako kdyby za nimi nějaká barva ještě zůstala a překrývala Raymondovy ruce.

Když horečka ustoupila a zanechala mou mysl jasnější, zamrkala jsem a snažila se pozvednout hlavu, abych viděla lépe. Raymond trošku přitlačil, aby mě položil zpět na postel. Položila jsem hlavu zase na polštář a dívala se přes svou hruď.

Nezdálo se mi to – nebo snad ano? Pokud se Raymondovy ruce samy nepohybovaly, zdálo se mi, že se nad nimi vznáší nějaké světýlko a na mou kůži dopadá růžový a modrý stín.

Prsa teď hřála, ale bylo to zdravé teplo, ne spalující horečka. Otevřeným vikýřem se sem dostal i přes závěsy průvan a pročechral mi vlasy na spáncích, ale už mi nebyla zima.

Raymond měl hlavu skloněnou, tvář skrytou pod kápí vypůjčené róby. Zdálo se mi to jako dlouhá chvíle, když sundal své dlaně z mých ňader, přejel s nimi pomalu po mých pažích, zastavoval a opatrně svíral klouby ramen, loktů, zápěstí a prstů. Bolest se zklidnila a já měla pocit, že nad mou paží vidím modrou linii, zářícího ducha kosti.

Neustále se mě dotýkal, nespěchal, dlaněmi přejel až do mělké prohlubně pod klíční kostí a dolů do středu těla, dlaně rozprostřené na žebrech.

Nejzvláštnější na tom celém bylo to, že mě to vůbec nepřekvapovalo. Připadalo mi to jako něco naprosto samozřejmého a mé zbídačené tělo se pod dotykem jeho rukou úplně uvolnilo, tálo a zacelovalo se jako rozměklý vosk. Jenom linie kostry zůstávaly pevné.

A z jeho širokých hranatých dlaní na mě přecházelo zvláštní teplo. Pomalu s nimi přejížděl po mém těle a já cítila smrt malých bakterií, které napadly mou krev, každý kousek infekce explodoval a zmizel. Cítila jsem každý vnitřní orgán, ucelený a trojrozměrný; viděla jsem ho tak jasně, jako kdyby ležel na stolku přede mnou. Ležel tam žaludek, pevný lalok jater a každý záhyb střev, která se kroutila na všechny strany a ovíjela sama sebe, byla úhledně zamotaná do sítě svých lesklých membrán. Teplo pronikalo do všech orgánů a ozářilo je, jako kdybych měla v mém těle sluníčko, to potom pohaslo a přesunulo se dál.

Raymond udělal pauzu a přesunul ruce na mé nateklé břicho. Myslím, že se zamračil, ale nedalo se to přesně poznat. Hlava s kápí se otočila, poslouchala, ale nemocniční hluk se vzdaloval; žádné kroky se neblížily naším směrem.

Zalapala jsem po dechu a pohnula se, jak jedna ruka sjela níž a vklouzla mi mezi nohy. Druhá ruka zvýšila tlak jako varování, abych byla potichu; prsty mi vnikl dovnitř.

Zavřela jsem oči a čekala, vnitřní stěny se přizpůsobovaly tomu podivnému narušiteli a zánět kousek po kousku polevoval, jak jeho prsty pronikaly hlouběji.

Teď se dostal do středu bříška a bolestivá křeč projela zanícenou stěnou dělohy. Vydala jsem malý sten, potom jsem stiskla rty, když zakroutil hlavou.

Druhou rukou sjel dolů na bříško, kde mě konejšil, zatímco prsty druhé ruky zkoumaly lůno. Stále byl vevnitř a mezi oběma rukama svíral zdroj mé bolesti, jako kdyby to byl krystal, těžký a křehký.

Teď řekl měkce. „Zavolej ho. Zavolej rudého muže. Zavolej ho.“

Tlak dvou prstů uvnitř a dlaně venku sílil, já přitiskla nohy k posteli, snažila se to překonat. Ale už mi žádná síla nezbývala a ten tlak pokračoval, až rozdrtil krystal uvnitř a uvolnil chaos.

Hlavou se mi honily různé představy, byly ještě horší než ty bezútěšné horečnaté sny, protože byly reálnější. Pohltily mě žal, ztráta a strach a nos mi zaplnil pach smrti a vápna. Stále jsem slyšela ten hlas, jak opakovaně mumlá, trpělivě, ale neúprosně „zavolej ho“ a já hledala spásu.

„Jamie! JAMIE!“

Břichem mi přejel záchvěv tepla, z jedné ruky do druhé, jako šíp skrze mé kosti. Sevření povolilo a mě zaplavila lehkost a harmonie.

Rám postele se zachvěl, jak zajel pod ni; právě včas.

„Milady! Jste v pořádku?“ Sestra Angelique vykoukla za závěsem a na tváři pod plachetkou byly zřetelné obavy. V jejích očích jsem četla rezignaci; sestry věděly, že brzy zemřu – a pokud by to byl můj poslední záchvat, byla připravena volat kněze.

Položila mi svou malou tvrdou ruku na tvář, rychle ji přesunula na čelo a zase zpět. Pokrývku jsem měla stále poválenou kolem stehen a košile ležela rozepnutá. Zajela mi na chvíli do podpaží, po chvíli ruku vytáhla.

„Bůh buď požehnán!“ vykřikla a oči jí zvlhly. „Horečka je pryč!“ Naklonila se blíž ke mně, náhle vylekaná, zda horečka nepominula jen proto, že už jsem mrtvá. Slabě jsem se na ni usmála.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem jí. „Povězte to matce.“

Honem přitakala a zdržela se krátce jen proto, aby mě zase přikryla, a už spěchala z pokoje pryč. Závěsy u postele za ní ještě nepřestaly vlát, když zpod postele vykoukl Raymond.

„Musím jít,“ řekl. Položil mi ruku na hlavu. „Hodně štěstí, madonna.“

Sice jsem byla slabá, ale narovnala jsem se a chytila ho za paži. Zajela jsem mu celou rukou pod rukáv a hledala, ale nenašla. Kůže na ruce byla hladká až k rameni. Překvapeně se na mě podíval.

„Co to děláte, madonna?“

„Nic.“ Posadila jsem se zklamaně zpět. Byla jsem příliš slabá a točila se mi hlava, abych si dávala pozor na slova.

„Chtěla jsem jen vědět, zda máte jizvu po očkování.“

„Očkování?“ Podle mých dosavadních zkušeností bych jakýkoli náznak pochopení z jeho tváře vyčetla, pokud by tam byl. Ale žádný tam nebyl.

„A proč mě pořád nazýváte madonnou?“ zeptala jsem se. Ruce mi odpočívaly na prázdném břiše, dotýkaly se ho tak jemně, aby nevyrušily prázdnotu. „O dítě jsem přišla.“

Podíval se na mě mírně překvapen.

„Ach. Nenazýval jsem vás madonnou, protože jste byla v očekávání, milady.“

„A proč tedy?“ ve skutečnosti jsem nečekala, že by odpověděl, ale on to udělal. Byli jsme oba znavení a vyčerpaní a zároveň to vypadalo, jako kdybychom byli na nějakém místě, kde ani čas, ani důsledky neexistují; mezi námi byl prostor jen pro čistou pravdu.

Povzdechl.

„Každý má kolem sebe barvu,“ řekl jednoduše. „Kolem celého těla, jako mrak. Vaše je modrá, madonna. Jako plášť Panny. Jako má vlastní.“

Závěs se krátce zatřepetal a už byl pryč.

26

Fontainebleau

Spala jsem několik dní. Nevím, zda to byla nezbytná součást léčby anebo mé tvrdohlavé odmítání probuzení se do reality. Budila jsem se jen zřídka, abych trochu pojedla, a zase jsem upadala do spánku, jako kdyby ta trocha teplé polévky v mém žaludku byla nějaká kotva, která mě pořád drží na místě.

O několik dní později jsem se vzbudila a slyšela intenzivní zvuky u mého ucha. Něčí ruce mne zvedaly z postele. Paže, které mne držely, byly silné a patřily muži a na chvíli jsem v tom pocítila zalíbení. Potom jsem se ale úplně probudila a ucítila závan tabáku a levného vína a zjistila jsem, že jsem v náruči mohutného lokaje Louisy de La Tour.

„Položte mě!“ řekla jsem a slabě jsem ho tloukla. Zdálo se, že ho to náhlé zmrtvýchvstání překvapilo a skoro mě upustil, ale vysoký přísný hlas nás oba zastavil.

„Claire, má drahá přítelkyně! Neměj strach, ma chére, to je v pořádku. Vezmu tě do Fontainebleau. Vzduch a dobré jídlo – to právě teď potřebuješ. A odpočinek, potřebuješ odpočinek…“

Zamrkala jsem proti světlu jako čerstvě narozené jehňátko. Louisina kulatá růžová tvářička poletovala kolem jako cherubín na obláčku. Za ní stála matka Hildegarda, vysoká a vážná jako anděl u bran Ráje; tuto nebeskou představu u obou dokresloval fakt, že stály pod proskleným oknem ve vestibulu v L’Hopitalu.

„Ano,“ řekla, její hluboký hlas dal do jediného slova více empatií než celé Louisino brebentění. „Bude to pro vás dobré. Au revoir, má drahá.“

A s tím mě odnesli dolů po schodech z nemocnice a naložili do Louisina kočáru. Já neměla ani sílu, ani chuť protestovat.

Po cestě do Fontainebleau jsem nespala, jak kočár poskakoval po kořenech a vymletých dírách na cestě. Toto a také stálé Louisino žvatlání. Ze začátku jsem se jí snažila i odpovídat, ale brzy jsem si uvědomila, že ona ve skutečnosti ani žádné odpovědi nevyžaduje a že se jí bez nich dokonce i lépe hovoří.

Po tolika dnech pod šedou kamennou klenbou nemocnice jsem se teď cítila jako čerstvě rozbalená mumie, která se pod takovým návalem jasu a barev úplně scvrkne. Uvědomila jsem si, že to daleko lépe vnímám, když se stáhnu zpět a nechám věci, aby mne samy pohltily.

Tato strategie fungovala jen do té doby, než jsme dojely k malému lesíku u Fontainebleau. Kmeny dubů byly tmavé a mohutné; koruny stromů byly nízké a košaté a na zem pod nimi propouštěly jen malé záblesky světla, takže celý les vypadal, že se ve větru pohybuje. Obdivovala jsem ten efekt, když jsem si uvědomila, že to, co jsem původně považovala za kmeny stromů, se ve větru tu a tam pohybuje.

„Louiso!“ můj výkřik a stisk paže ji zastavil uprostřed slova.

Ztěžka se naklonila přes mé sedadlo, aby viděla, co jsem zahlédla. Potom se opřela ve svém sedadle a z okna křikla na vozku.

Zastavili jsme na prašném místě hned naproti. Byli tři, dva muži a jedna žena. Louisin vysoký hlásek pokračoval, pokřikovala na vozku a ptala se, chtěla, aby vysvětloval a omlouval se, ale já se o ně nezajímala.

I když se otáčeli a jejich šaty vlály, byli nehybnější než stromy, na kterých viseli. Tváře měli udušením černé, Monsieur Forez by s tím nesouhlasil, pomyslela jsem si i přes ten šok. Amatérské provedení, ale velice efektivní. Jak vítr foukal, puch se donesl až k nám.

Louisa vykřikla a zabouchala na rám okna; kočár poskočil a rozjel se, čímž ji hodil zpět do sedadla.

„Merde,“ řekla a rychle si ovívala svou zarudlou tvář. „To je ale pitomec, zastavit přímo tady! Taková nezodpovědnost! Takový šok je špatný pro dítě, to jsem si jistá, a pro tebe, má drahá… och, drahá, má ubohá Claire! Je mi to tak líto, nechtěla jsem ti to připomínat… můžeš mi to odpustit, nebylo to taktní…“

Naštěstí její obavy z toho, že mě nazlobila, jí daly zapomenout na její šok z pohledu na ta těla, ale bylo to velice únavné odbývat její omluvy. Nakonec jsem v zoufalství převedla téma hovoru na ty oběšence.

„Kdo?“ Jako rozptýlení to zafungovalo; zamrkala a znovu vrátila šok do svého système, vytáhla lahvičku amoniaku a přičichla si, aby se probrala.

„Huge… pčííík! Hugenoti,“ pokračovala, odkašlávala a pčíkala. „Protestantští kacíři. Tak to říkal vozka.“

„A oni je ještě pořád věší?“ Nějak jsem měla pocit, že se tyto náboženské tresty už dávno skončily.

„No není to jen kvůli tomu, že jsou to protestanti, i když to už by samo o sobě stačilo,“ řekla Louisa a pčíkla. Decentně si kapesníčkem otřela nos, aby zkontrolovala výsledek, a potom se pořádně vysmrkala.

„Ach, už je to lepší.“ Schovala si kapesník zpátky do kapsy a s povzdechem se opřela. „Už je mi dobře. Takový šok! Když už je musí pověsit, no prosím, ale musí to dělat na veřejném prostranství, aby vystavovali dámy takovým nechutnostem? Cítila jsi je? No fůůůj! To je panství hraběte Medarda; napíši mu o tom pěkně ostrý dopis.“

„Ale proč ty lidi věší?“ zeptala jsem se a tvrdě ji přerušila, což byl jediný způsob, jak s ní vést konverzaci.

„S největší pravděpodobností čarodějnictví. Byla tam i žena, viděla jsi ji. Když je v tom zapletená žena, tak je to většinou čarodějnictví. Když jsou to jenom muži, tak to bývá pobuřování při kázání a kacířství, ale ženy nekáží. Viděla jsi ty příšerné tmavé šaty, co měla na sobě? Ohavné! Nošení tmavých šatů celou dobu je tak depresivní; jaké náboženství jim to může přikazovat? To musí být práce ďábla, každý to ví. Bojí se žen, tak…“

Zavřela jsem oči a opřela se. Doufala jsem, že už to k Louisinu venkovskému sídlu není daleko.

* * *

Kromě opice, od které by se neodtrhla, měl její dům také spoustu zvláštností. V Paříži to musela všechno probírat se svým chotěm a otcem, takže pokoje byly bohatě vybavené, ale vkusné. Ale sem jezdil Jules jen zřídka, protože byl příliš vytížen ve městě, a tak si zde Louisa popustila fantazii.

„To je má nejnovější hračka, není to kouzelné?“ švitořila a rukou přejížděla vyřezávané dřevo malého domečku, který vyrůstal ze zdi hned vedle pozlacené bronzové svítilny ve tvaru Eurydiky.

„To musí být kukačky,“ řekla jsem nevěřícně.

„Už jsi něco takového viděla? Myslela jsem, že v Paříži žádné takové nejsou!“ Louisa se zlehka zamračila nad představou, že její hračka by nebyla unikátní, ale pak se zase rozzářila, když je rukou posunula zase o další hodinu. Ustoupila a pyšně se rozsvítila, když hlavička ptáčka vykoukla ven a zakukala.

„Není to úchvatné?“ Dotkla se krátce hlavičky, než se zanořila do svého úkrytu. „Sehnala je pro mě Berta, zdejší hospodyně; její bratr je dovezl až ze Švýcarska. Pokud by se dalo něco o Švýcarech říci, tak jsou to skvělí řezbáři, že?“

Chtěla jsem říci ne, ale místo toho jsem zamumlala něco obdivného.

Louisin nestálý tok myšlenek se přesunul zase na další téma, zřejmě jí to připomněli švýcarští sloužící.

„Však víš, Claire,“ řekla s mírným pokáráním, „měla bys chodit každé ráno do kaple na mši.“

„Proč?“

Pohodila hlavou ke dveřím, kde procházela jedna služebná s podnosem.

„Mě to vůbec netrápí, ale služebnictvo – zde na venkově jsou velice pověrčiví. A jeden blázen z mého pařížského domu řekl kuchaři celou historku o tom, že jsi La Dame Blanche. Sice jsem jim řekla, že jsou to jen nesmysly a postrašila jsem je, že vyhodím každého, kdo bude takové pomluvy šířit dál, ale… no, pomohlo by, kdybys na mše chodila. Anebo se alespoň sem tam nahlas pomodli, aby tě slyšeli.“

Byla jsem nevěřící a každodenní mše v domácí kapli může být pro mne velké sousto, ale s pobavením jsem souhlasila, že udělám něco, aby se sloužící nemuseli bát. A tak jsme si četly s Louisou hodinu nahlas žalmy a nahlas jsme společně odříkávaly modlitby. Netušila jsem, jak to může na personál působit, ale mě to rozhodně vyčerpalo, takže jsem se šla nahoru do pokoje natáhnout a spala jsem až do druhého dne do rána.

Často jsem měla problémy se spánkem, možná proto, že byl neklidný. V noci jsem byla vzhůru a zírala na bílý strop s vyobrazením ovoce a květin. Visely nade mnou jako šedé stíny z temnoty a byly zosobněním depresí, které mne provázely přes den. Když jsem v noci zavřela oči, snila jsem. Nedokázala jsem jim zabránit; přicházely, aby na mne v živých barvách zaútočily. A tak jsem raději jen zřídka usínala.

* * *

Od Jamieho jsem nedostala žádné zprávy – ani o něm. Nevěděla jsem, zda za mnou do nemocnice nepřišel z pocitu viny nebo kvůli zranění. Ale nepřišel tam, ani nepřijel za mnou do Fontainebleau. Teď už zřejmě odjel do Orvieta.

Někdy jsem přemýšlela, kdy – pokud vůbec – ho znovu uvidím, a co – pokud vůbec něco – si budeme schopni říci. Ale většinou jsem se snažila na to nemyslet. Nechala jsem čas plynout den za dnem a potlačovala jsem myšlenky na budoucnost i minulost; žila jsem jen přítomností.

Fergus bez svého idolu chřadnul. Opětovně jsem ho viděla z okna, jak sedí na lavičce pod hlohem v zahradě, objímá si kolena a pozoruje cestu do Paříže. Nakonec jsem se přemohla, ztěžka jsem sešla schody a vydala se po pěšině.

„Nemáš co na práci?“ zeptala jsem se ho. „Ve stájích by se jim pomocná ruka jistě hodila.“

„Ano, milady,“ odpověděl pochybovačně. Poškrábal se na zadku, Nedůvěřivě jsem sledovala jeho chování.

„Fergusi,“ řekla jsem a zkřížila si ruce na hrudi, „máš snad vši?“ Cuknul s rukou zpět, jako kdyby se spálil.

„Ach, ne, milady.“

Sklonila jsem se a postavila ho na nohy, přičichla jsem k němu, sáhla mu za límec a viděla jsem špinavý kroužek kolem krku.

„Koupel,“ řekla jsem rozhodně.

„Ne!“ uskočil, ale já jsem ho chytila za ramena. Byla jsem překvapena jeho vehemencí; na rozdíl od běžného Pařížana ji neměl v oblibě – a akt ponoření považoval za naprostou hrůzu – ale i tak jsem nemohla pochopit ten zápal dítěte, které znám a které se mi začalo kroutit a ošívat.

Ozvalo se trhání a byl volný, uháněl přes ostružiní jako malý zajíček pronásledovaný liškou. Zbylo po něm jen rozvířené listí a chrastění kamene a byl pryč, přeskočil zídku a utíkal ke stavením na kraji panství.

Vydala jsem se k těm budovám, které k zámku patřily, a bez dechu jsem se snažila sukní vyhýbat blátivým loužím a hromadám špíny. Najednou se ozvalo intenzivní bzučení a z hromady kousek přede mnou vyletělo hejno much, jejich těla se na slunci leskla modře.

Nebyla jsem dost blízko na to, abych je vyrušila; musel tam být ještě jiný pohyb někde v tmavém zápraží za hromadou hnoje.

„Aha!“ vykřikla jsem nahlas. „Dostala jsem tě, ty jeden špinavěj synáčku. Okamžitě odtud vylez!“

Nikdo se neobjevil, ale zevnitř stáje se ozval slyšitelný shon. Myslela jsem si, že v potemnělém interiéru vidím záblesky bílé. Držela jsem si nos a přes hromadu hnoje jsem přelezla dovnitř.

Dvakrát jsme hrůzou zalapali po dechu; poprvé já, když jsme u zadní stěny spatřila cosi, co připomínalo divokého muže z Bornea, a podruhé on, když mě zahlédl.

Sluneční paprsky prosvítaly děravou střechou, a tak jsme se oba viděli docela jasně, tedy až se mé oči přizpůsobily relativnímu šeru. Nevypadal tak hrozně, jak mi to na první pohled připadalo, ale ani to nebylo o moc lepší. Vousy měl stejně špinavé a slepené jako vlasy, které mu splývaly na ramena, košili měl rozedranou jako nějaký žebrák. Byl bosý, a pokud se výraz sans-culottes¹ tehdy ještě pro podobné lidi nepoužíval, nebylo to z důvodu, že by se jim nepodobali.

Nebála jsem se ho, protože on se tak evidentně bál mě. Tiskl se ke zdi, jako kdyby se pomocí osmózy chtěl dostat na druhou stranu.

„To je v pořádku,“ řekla jsem konejšivě. „Neublížím vám.“

Místo, aby se uklidnil, najednou rychle vyskočil, chytil se za zadek a vytáhl dřevěný krucifix na koženém pásku. Držel ho směrem ke mně, modlil se a hlas se mu třásl hrůzou.

„Ale no tak,“ řekla jsem rozzlobeně. Zhluboka jsem se nadechla. „Pater-Noster-qui-es-in-coeliset-in-terra…“ Vytřeštil oči, krucifix stále ještě držel, ale už se alespoň přestával modlit.

„…Amen!“ zakončila jsem a zalapala po dechu. Pozvedla jsem obě ruce a zamávala mu s nimi před obličejem. „Vidíte? Žádné znamení quotidianus da nobis hodic, nemám pravdu? Dokonce ani nemám zkřížené prsty. Takže nemůžu být čarodějnice, ne?“

Muž pomalu odkládal kříž a civěl na mě s otevřenými ústy. „Čarodějnice?“ řekl. Díval se na mě, jako kdyby si myslel, že jsem se zbláznila, což bylo za daných okolností celkem na místě.

„Vy jste si nemyslel, že jsem čarodějnice?“ řekla jsem a připadala si trošku jako blázen.

Podivná existence vykouzlila něco jako úsměv.

„Ne, madame,“ řekl. „Jsem ale zvyklý, že lidé říkají podobné věci o mně.“

„Opravdu?“ pečlivě jsem si ho prohlížela. Kromě těch hadrů a špíny byl muž evidentně hladový; zápěstí, která mu vykukovala z košile, byla hubená jako zápěstí dítěte. Ale jeho francouzština byla krásná a byla to řeč vzdělance, i když s podivným přízvukem.

Znovu se mu do očí vrátilo zděšení. Rozhlédl se do stran a hledal únikovou cestu, ale stáje byly dobře stavěné, byť staré, a kromě vchodu ve kterém jsem stála, se nedalo dostat ven jinou cestou. Nakonec v sobě našel ještě poslední zbytky odvahy, napřímil se – byl o necelé tři palce menší než já – a s velkou vážností mi povídá: „Jsem reverend Walter Laurent ze Ženevy.“

„Vy jste kněz?“ byla jsem ohromena. Neuměla jsem si představit, co přivádí kněze – ať už švýcarského či jiného – do této země.

Otec Laurent se na mě podíval se stejným zděšením.

„Kněz?“ opakoval po mně. „Papeženec? Nikdy!“

Najednou mě to trklo.

„Hugenot!“ řekla jsem. „To je to – vy jste protestant. Ne?“ vzpomněla jsem si na oběšená těla, která visela v lese. To, myslím, mnohé vysvětluje.

Rty se mu zachvěly, ale chvíli je pevně sevřel, než mi odpověděl.

„Ano, madame. Jsem pastor; kázal jsem měsíc v tomto kraji.“ Krátce si olízl rty a prohlížel si mě. „Ale smím-li se zeptat, madame, myslím, že nejste Francouzka, že ne?“

„Jsem Angličanka,“ řekla jsem a on si najednou oddechl, jako kdyby z jeho beder někdo sejmul celé břímě.

„Velký Bože na nebesích,“ řekl prosebně. „Jste snad také protestantka?“

„Ne, jsem katolička,“ odpověděla jsem. „Ale nejsem nijak zlomyslná,“ dodala jsem rychle, když jsem v jeho světle hnědých očích zahlédla záblesk strachu. „Nemusíte se bát, nikomu o vás nepovím. Předpokládám, že jste sem přišel, abyste ukradl trochu jídla, že?“ zeptala jsem se soucitně.

„Krádež je hřích!“ řekl zděšeně. „Ne, madame. Ale…“ semknul rty, ale jeho pohled na zámek ho prozradil.

„Ale někdo ze služebnictva vám sem jídlo nosí,“ řekla jsem. „Takže necháte krást je. Ale potom jim dáte rozhřešení a vše je vyřešeno. Jste na tenkém morálním ledě,“ řekla jsem káravě, „ale myslím, že to není moje věc.“

V očích mu svitla naděje. „Tím chcete říci, že mě nenecháte zavřít, madame?“

„Ne, jistě že ne. Mám soucit s lidmi, kteří jsou postaveni mimo zákon, protože jsem jednou také byla skoro upálena.“ Nevím, proč jsem se tak rozpovídala; úleva, že jsem poznala někoho, kdo vypadá inteligentně, snad. Louisa byla sladká, oddaná a milá, ale měla přesně tolik inteligence jako kukačky v jejím obývacím pokoji. Když jsem si vzpomněla na švýcarské hodiny, najednou jsem si uvědomila, čí musí být pastor Laurent tajný soukmenovec.

„Podívejte,“ řekla jsem, „pokud tady chcete zůstat, půjdu do zámku a řeknu Bertě nebo Mauricii, že jste tady.“

Ten ubohý muž byl jen kost a kůže. Všechny jeho myšlenky se zrcadlily v těch velkých jemných hnědých zřítelnicích. Přímo teď si myslel, že ať už mě chtěl upálit, kdo chtěl, byl na správné stopě.

„Slyšel jsem,“ začal pomalu a natahoval se po krucifixu, „o Angličance, kterou Pařížané nazývají ‚La Dame Blanche‘. Ve spojení s kacířem Raymondem.“

Povzdechla jsem si. „To jsem já. Ačkoliv nejsem až tak ve spojení s mistrem Raymondem. Je to jen přítel.“ Viděla jsem, jak si mě podezřívavě prohlíží, znovu jsem se nadechla. „Pater Noster…“

„Ne, ne, madame, prosím.“ K mému překvapení odložil krucifix a usmál se.

„Já jsem také známým mistra Raymonda, kterého si pamatuji ze Ženevy. Tam byl uznávaným lékařem a bylinkářem. Teď se ale obávám, že se obrátil k temnějším kruhům, ale samozřejmě nic není prokázané.“

„Prokázané? A co? A proč mu vůbec říkáte kacíř Raymond?“

„Vy to nevíte?“ husté obočí se pozvedlo. „Ach, takže nejste ve spojení s mistrovými… aktivitami.“ Evidentně si oddechl.

‚Aktivity‘ jsou jen chabý výraz pro to, jakým způsobem mě mistr Raymond vyléčil. Zakroutila jsem hlavou.

„Ne, ale přála bych si, abyste mi to řekl. Ach, ale neměla bych tady jen tak stát a povídat; měla bych zajít pro Bertu, aby přinesla jídlo.“

S jistou vážností mávl rukou.

„To nespěchá, madame. Tělesné chutě nemají s těmi duševními žádného srovnání. Katolička nebo ne, jste ke mně milá. Pokud ještě nejste do okultních aktivit mistra Raymonda zapojena, pak je nejvyšší čas, abych vás varoval.“

Nedbal o špínu na podlaze, sedl si na ni, natáhl nohy a opřel se o zeď stáje a nabídl mi, abych si také přisedla. Sesunula jsem se naproti němu, přidržovala jsem si záhyby sukně, abych si je nevymáchala v hnoji.

„Už jste slyšela o muži, který si nechal říkat du Carrefours, madame?“ zeptal se pastor. „Ne? V Paříži je jeho jméno známé, to vás ujišťuji, ale je lepší ho nevyslovovat. Ten muž byl zakladatelem a vůdcem jistého kruhu nevýslovné neřesti a zkaženosti a byl spojován s okultními praktikami. Nemohu vám popisovat tajné seance, které provozovala samotná šlechta. Ale mě nazývají čarodějem!“ zamumlal si pod vousy.

Pozvedl kostnatý ukazovák, jako kdyby chtěl předejít mé nevyřčené námitce.

„Jsem si vědom, madame, pomluv, které jsou všeobecně známy, aniž by byly jakkoliv podloženy – ale kdo by to měl znát lépe než my? Ale aktivity pana du Carrefours a jeho následovníků – a to se o nich všeobecně ví, protože za ně byl souzen, vězněn a pravděpodobně i upálen na Place de la Bastille, což byl trest za jeho činy.“

Vzpomněla jsem si na Raymondovu poznámku, že v Paříži nebyl nikdo za posledních minimálně dvacet let upálen. I když byl teplý den, zachvěla jsem se.

„A vy říkáte, že je mistr Raymond s tímto du Carrefours spojován?“

Pastor se zamračil, nepřítomně se poškrábal ve svých zarostlých vousech. Určitě měl vši i blechy, pomyslela jsem si a snažila jsem se nenápadně odsunout.

„No, to není tak jasné. Nikdo neví, odkud mistr Raymond přišel; mluvil několika jazyky a všemi bez zjevného přízvuku. Mistr Raymond je velice záhadný člověk, ale – ale přísahal bych na jméno svého Boha – je to dobrý člověk.“

Usmála jsem se na něj. „Také si to myslím.“

Přikývl, usmál se, ale když se snažil shrnout svůj příběh, zvážněl. „Ale stejně, madame, ze Ženevy si psal s du Carrefoursem. Vím to, protože mi to sám řekl – na objednávku dodával různé substance: rostliny, elixíry, usušené kůže zvířat. Dokonce i nějaké ryby – to byla velice zvláštní a děsivá věc, kterou vylovili z hlubin moře; bylo to příšerné, jen samé zuby a skoro žádné maso – ale se strašidelným malým… světýlkem. Jako malá lucernička mezi očima.“

„Opravdu?“ řekla jsem fascinovaně.

Pastor Laurent pokrčil rameny. „Tohle všechno může být nevinné, samozřejmě, je to jen obchod. Ale ze Ženevy zmizel přesně ve chvíli, kdy se na du Carrefourse objevila první podezření a během pár týdnů po jeho popravě jsem se doslechl, že si v Paříži zřídil živnost a že také přebral množství jeho zakázaných aktivit.“

„Hmm,“ řekla jsem. „Přemýšlela jsem o Raymondově tajné skrýši a o kabinetu pomalovaném kabalistickými obrazci. Aby držel z dosahu ty, kteří v ně věří. „Ještě něco?“

Reverend Laurent pozvedl obočí.

„Ne, madame,“ řekl slabě. „Pokud vím, tak už nic.“

„No, nebojte, s něčím takovým si nebudu začínat,“ ujistila jsem ho.

„Och? Dobře,“ řekl váhavě. Chvíli seděl tiše, jako kdyby o něčem přemýšlel, potom ke mně zdvořile naklonil hlavu.

„Doufám, že mne omluvíte, madame, ale Berta a Mauricie mi řekly o vaší ztrátě. Je mi to velice líto, madame.“

„Děkuji,“ řekla jsem a pozorovala proužky světla na podlaze.

Další ticho, než ho pastor opatrně přerušil. „Váš manžel, madame? Není tady s vámi?“

„Ne,“ řekla jsem, oči stále přišpendlené k podlaze. Chvíli tam poletovaly mouchy, potom zabzučely a odletěly, když žádnou stravu nenašly. „Nevím, kde je.“

Už jsem nechtěla nic víc říkat, ale něco mě přimělo, abych se na toho malého kazatele podívala.

„Dbal více o svou čest než o mě, nenarozené dítě a nevinného muže,“ řekla jsem hořce. „Nezajímá mě, kde je; už ho nikdy nechci vidět!“

Najednou jsem se zarazila, třásla jsem se. Nikdy jsem to předtím nevyřkla, ani sama pro sebe. Ale byla to pravda. Velice jsme si věřili a Jamie to porušil, jen kvůli pomstě. Rozuměla jsem tomu; viděla jsem tu sílu, která ho hnala, a věděla jsem, že to nemůže pořád potlačovat. Ale já ho poprosila o několik měsíců laskavosti, což mi slíbil. A potom nebyl schopen počkat, porušil slovo a udělal něco, čímž obětoval vše, co mezi námi bylo. A nejen to: ohrozil i náš podnik, do kterého jsme se pustili. Chápu to, ale nemohu odpustit.

Pastor Laurent položil ruku na mou. Byla uprášená, nehty měl olámané a za nimi černou špínu, ale já tu svou neodtáhla. Čekala jsem nějaké fráze nebo kázání, ale on také nemluvil; jen mě držel za ruku, jemně a dlouhou dobu, dokud se slunce neposunulo po podlaze a mouchy nám nad hlavou neodletěly pryč.

„Měla byste jít,“ řekl nakonec a pustil mou ruku. „Budou vás hledat.“

„Máte pravdu.“ Zhluboka jsem se nadechla, cítila jsem se silnější, snad mi bylo i lépe. V kapse svých šatů jsem nahmátla peněženku.

Zaváhala jsem, nechtěla jsem ho urazit. Koneckonců podle jeho měřítek jsem byla kacířka, ne-li čarodějnice.

„Dovolíte mi, abych vám dala nějaké peníze?“ zeptala jsem se opatrně.

Na chvíli se zamyslel, potom se usmál a světle modré oči se rozzářily.

„Pod jednou podmínkou, madame. Když mi dovolíte, abych se za vás modlil.“

„Dohodnuto,“ řekla jsem a dala jsem mu peněženku.

27

Audience Jeho Veličenstva

Jak dny na Fontainebleau míjely, já pomalu nabírala fyzické síly, zatímco má mysl i nadále kolísala a neměla jsem myšlenky ani na vzpomínky, ani na žádnou činnost.

Měli jsme několik návštěv; venkovské sídlo bylo útočiště a uspěchaný pařížský život mi znovu připomněl děsivé sny, které mě pronásledovaly. Překvapilo mne, když za mnou přišla komorná, aby mě odvedla do pokoje, kde na mne čeká návštěva. Hlavou se mi mihla myšlenka, že by to mohl být Jamie, a sevřel se mi žaludek. Ale pak jsem si uvědomila, že Jamie musel odjet do Španělska a určitě se do konce srpna nevrátí. A kdy se vrátí?

Nemohla jsem na to myslet. Potlačila jsem tu myšlenku někam dozadu, ale ruce se mi třásly, když jsem šla dolů po schodech.

K mému překvapení byl ‚návštěvníkem‘ Magnus, majordomus z Jaredova pařížského domu.

„Omlouvám se, madame,“ řekl a hluboce se uklonil, když mě uviděl. „Nechtěl jsem vás vyrušovat…, ale nevěděl jsem, zda to není důležité… a když tu není pán…“ Ten starý pán nebyl zvyklý na to, byt tak daleko od domu. Chvíli mi trvalo, než se mi z něj podařilo dostat kloudného slova, ale nakonec vytáhl zprávu, papír složený, zapečetěný a odeslaný na mou adresu.

„Je to rukopis monsieura Murtagha,“ řekl Magnus tónem napůl znechuceným a napůl bázlivým. To vysvětlovalo jeho váhavost, pomyslela jsem si. Všechno služebnictvo v Paříži chovalo k Murtaghovi jistou bázeň a úctu zároveň, které byly ještě zveličeny událostí v uličce Rue du Faubourgh St. Honoré.

Dopis přišel do pařížského domu už před dvěma týdny, vysvětloval Magnus. Nebyl si jist, co s ním má dělat, služebnictvo mělo strach a radilo se, ale nakonec se rozhodlo, že mi musí dopis předat.

„Pán je pryč,“ opakoval. Tentokrát jsem ale věnovala pozornost tomu, co říkal.

„Pryč?“ zeptala jsem se. Dopis byl po cestě pomačkaný a umazaný, v ruce byl lehký jako list. „Máte tím na mysli, že Jamie odjel ještě předtím, než ten dopis dorazil?“ Nedávalo mi to smysl, to musel být dopis se jménem lodi a datem připlutí, kdy má dorazit portské Karla Stuarta z Lisabonu. Jamie nemohl odjet dříve, než tu informaci získal.

Jako kdybych si to chtěla ověřit, rozlomila jsem pečeť. Bylo to zasláno na mou adresu, protože si Jamie myslel, že je větší šance, že má pošta nebude hlídána jako ta jeho. Bylo to z Lisabonu, odesláno skoro před měsícem; pod dopisem nebyl žádný podpis, ale to ani nemusel.

„Scalamandre odplouvá z Lisabonu 18. července,“ byl veškerý obsah dopisu. Byla jsem překvapená, jak malý a úhledný má Murtagh rukopis; z nějakého důvodu jsem očekávala nečitelné klikyháky.

Vzhlédla jsem od papíru a viděla, jak si Magnus s Louisou vyměňují zvláštní pohledy.

„Co je?“ řekla jsem hned. „Kde je Jamie?“ Fakt, že se neobjevil v nemocnici, jsem přikládala tomu, že cítí vinu za můj potrat a uvědomuje si, že jeho nerozumný čin zabil naše dítě, zabil Franka a skoro připravil o život i mě. V tuto chvíli jsem o to nedbala; ale zároveň jsem ho nechtěla ani vidět. Teď jsem však začala přemýšlet o mnohem zlověstnějším důvodu jeho nepřítomnosti.

Byla to Louisa, kdo nakonec promluvil.

„Je v Bastille,“ řekla a zhluboka se nadechla. „Kvůli souboji.“

Kolena se mi podlomila a já se posadila na nejbližší možné místo.

„Proč jste mi to ksakru neřekli?“ nebyla jsem si jistá, co při této zprávě cítím; šok, děs – nebo strach? Anebo i trochu zadostiučinění?

„Já, já… nechtěla jsem tě rozrušovat, chérie,“ zakoktala se Louisa, když viděla, že se mi to nelíbí. „Byla jsi tak slabá… a navíc se s tím ani nedá nic dělat. Ale ty ses neptala,“ poukázala.

„Ale co… jaký… jak dlouhý trest za to dostal?“ chtěla jsem vědět. Ať už byl můj původní pocit jakýkoliv, teď jsem zněla naléhavě. Murtaghův dopis dorazil do Rue Tremoulins před dvěma týdny. Jamie měl po té zprávě vyrazit – ale nestalo se tak.

Louisa zavolala služebnictvo, aby přinesli víno a amoniak a zapálili peří, všechno zaráz, musela jsem asi vypadat příšerně.

„To je porušení královského příkazu,“ řekla a nervózně se odmlčela. „Zůstane ve vězení tak dlouho, jak si to bude král přát.“

„Ježíši H. Roosevelte Kriste,“ zamumlala jsem a přála si, abych měla něco silnějšího, co bych mohla říci.

„Le petit James má štěstí, že svého soka nezabil,“ dodala spěšně Louisa. „V tom případě by byl trest mnohem… jej!“ Záhyb své sukně strhla právě včas, než na něj dopadla kaskáda čokolády a sušenek, které právě přinesla služka a o které já zakopla. Podnos spadl na zem a já na ni zírala. Rukama jsem si svírala žebra, pravou rukou jsem si chránila zlatý prsten na levé ruce. Tenký kovový proužek se zdál, že se mi propálí do masa.

„Takže on není mrtvý?“ zeptala jsem se jako ve snu. „Kapitán Randall… je živý?“

„Proč, ano,“ řekla a zvědavě si mě prohlížela. „Ty jsi to nevěděla? Je těžce zraněn, ale říká se, že se uzdravuje. Je ti dobře, Claire? Vypadáš…“ Ale zbytek toho, co říkala, se ztrácel v hučení v mých uších.

* * *

„Dělala jsi toho příliš mnoho a příliš brzy,“ řekla přísně Louisa a odhrnovala závěsy. „Říkala jsem ti to nebo ne?“

„Myslím, že ano,“ řekla jsem. Posadila jsem se a přehodila jsem nohy přes pelest, opatrně jsem pozorovala, zda nezaznamenám nějaké příznaky závratí. Hlava se mi netočila, žádné zvonění v uších, rozmazaný pohled anebo pocit, že padám na podlahu. Smysly se zdály v pořádku.

„Potřebuji své žluté šaty a mohla bys potom poslat pro kočár, Louiso?“ poprosila jsem.

Louisa se na mě zděšeně podívala. „Nechceš snad jít ven? To je nesmysl! Monsieur Clouseau tě přijde navštívit! Poslala jsem mu zprávu, aby se na tebe hned přišel podívat!“

Zpráva, že se na mě monsieur Clouseau – prominentní doktor pařížské smetánky – přijede až z Paříže podívat, byl další důvod, proč se rychle postavit na nohy.

Osmnáctého července bylo před deseti dny. S rychlým koněm, dobrým počasím, a pokud se nebude dbát na tělesné pohodlí, může cesta z Paříže do Orvieta trvat maximálně šest dní. Takže mi zbývají tak čtyři dny, abych Jamieho dostala z Bastille. Nemám čas na hrátky s monsieurem Clouseau.

„Hmmm,“ řekla jsem a rozhlížela se zamyšleně po místnosti. „Dobře, v každém případě zavolej služebnou, ať mi pomůže s oblékáním. Nechci, aby mě monsieur Clouseau našel v nedbalkách.“

I když stále vypadala podezíravě, znělo to věrohodně; většina dam ode dvora by vstala ze smrtelné postele, aby se na tu příležitost vhodně oblékly.

„Dobře,“ souhlasila a otočila se k odchodu. „Ale zůstaneš v posteli, dokud Yvonne nedorazí, rozumíš?“

Žlutá róba byla jedna z mých nejlepších, byla podle poslední módy s kabátkem, s vysokým ohrnutým límcem, dlouhými rukávy a se zapínáním vpředu lemovaným perlami. Učesaná, napudrovaná, s punčochami a nakonec navoněná jsem si prohlížela střevíce, které přede mne Yvonne položila. Kroutila jsem hlavou na obě strany a mračila se.

„Hmmm, ne,“ řekla jsem nakonec. „To si nemyslím. Vezmu si místo nich ty s rudými safiánovými podpatky.“

Služebná se na můj šat dívala pochybovačně a hodnotila výsledný efekt žluté hedvábné róby a červených safiánových střevíců, ale nakonec se otočila, aby zalovila dole v almaře.

Šla jsem za ní potichu po špičkách jen tak v punčoškách, strčila jsem ji po hlavě do skříně a přibouchla dveře, jak se začaly sypat ven všechny šaty. Otočila jsem klíčkem ve dveřích, schovala jsem si ho do kapsy a sama sobě jsem pogratulovala. Dobrá práce, Beauchampová, pomyslela jsem si. Politické intriky tě učí věcem, o kterých by se ti na zdravotní škole ani nesnilo, o tom není pochyb.

„Nemějte strach,“ řekla jsem chvějící se almaře. „Brzy někdo přijde, aby vás vysvobodil. A můžete princezně říci, že vy jste mi odejít nedovolila.“

Ze zoufalého lkaní zevnitř se ozývalo i jméno monsieura Clouseaua.

„Řekněte mu, ať se podívá na opičku,“ volala jsem ještě přes rameno. „Má prašivinu.“

* * *

Úspěch s Yvonne mi zlepšil náladu. Když už jsem seděla v kočáře, který rachotil zpět do Paříže, byla jsem na tom zase mnohem líp.

I když už jsem se na Jamieho nezlobila, pořád jsem ho ještě nechtěla vidět. Byla jsem úplně zmatená a neměla jsem zatím chuť se v tom orientovat; ještě to příliš bolelo. Byl tu smutek, a taky pocit prohry a nad tím vším pocit zrady; jeho i mé. Nikdy neměl jet do Bouloňského lesíku; a já ho tam nikdy neměla následovat.

Ale my jsme oba udělali jen to, co vyplývalo z našich povah a oba dva jsme tak způsobili – možná – smrt našeho dítěte. Nechtěla jsem ho za ten čin obviňovat, stejně tak jsem ani nechtěla, aby viděl můj smutek a nevinil se za to. Chtěla jsem se zbavit všeho, co by mi připomínalo to hrozné ráno v lesíku; tím jsem se zbavovala i všech vzpomínek na Jamieho. Protože když jsem ho viděla naposledy, stál nad tělem svého soka, z tváře mu čišela pomsta, která brzy zasáhne i jeho rodinu.

Nemohla jsem na to vůbec vzpomínat, aniž by se mi nesvíraly útroby, ve kterých sídlil duch nedonošeného dítěte. Zaryla jsem pěsti to modrého sametu na sedadlech kočáru a vstala jsem, abych setřásla domnělou bolest zad.

Otočila jsem se a podívala se z okna, abych přišla na jiné myšlenky, ale pohled mne vrátil zpět k účelu mé cesty. Ať už mé city k Jamiemu byly jakékoliv a zda jsme se ještě někdy vůbec měli vidět – stále tu zůstával fakt, že je ve vězení. A já jsem věděla, co pro něho věznění může znamenat, s těmi vzpomínkami na Wentworth, které stále v hlavě nosí, ta tápající ruka, která ho děsí ve snech a kamenné zdi, do kterých tluče ve spánku.

Ale ještě důležitější záležitost byla loď z Portugalska a Karel Stuart; půjčka od monsieura Duverneyho a Murtagh, který je na lodi do Orvieta. V sázce bylo příliš mnoho, než abych nechala do hry vstupovat i mé pocity. Kvůli skotským klanům, kvůli samotné Skotské vysočině, Jamieho rodině a jeho vazalům v Lallybrochu, kvůli tisícům lidí, kteří zemřou u Cullodenu a v následném období – kvůli těm všem jsme to museli zkusit. A abychom to mohli zkusit, Jamie musí být volný; to nebylo něco, co bych mohla podniknout sama.

Ne, o tom nebylo pochyb. Musím udělat všechno, co je v mých silách, abych ho dostala ven z Bastille.

Ale co pro to mohu udělat?

Pozorovala jsem žebráky, jak pokřikují a gestikulují do oken, jak jsme projížděli ulicí Rue du Faubourg St. Honoré. Bez pochyb budu muset požádat o pomoc někoho vysoce postaveného, pomyslela jsem si.

Zabouchala jsem na stěnu za sedadlem vozky. Se skřípáním se otevřela mřížka a já zahlédla tvář kočího.

„Madame?“

„Doleva,“ řekla jsem. „Do nemocnice L’Hopital des Anges.“

* * *

Matka Hildegarda poťukávala prsty zamyšleně po notových osnovách, jako kdyby vyťukávala nějaký rytmus. Seděla ve své soukromé komnatě u mozaikového stolku, naproti ní byl pan Gerstmann, který se připojil k našemu sněmu.

„No, ano,“ řekl pochybovačně pan Gerstmann. „Ano, myslím, že bych dokázal zařídit soukromou audienci u Jeho Veličenstva, ale… jste si jistá, že váš manžel… um…“ Zdálo se, že mistr hudby má problémy se svým vyjadřováním, z čehož jsem pomalu začínala chápat, že propuštění Jamieho nemusí být zase až taková maličkost. Matka Hildegarda mi to podezření potvrdila svou vlastní reakcí.

„Johanne!“ vykřikla tak rozrušená, že zapomněla na svém obvyklé způsoby oslovení. „To přece nemůže udělat! Po tom všem, madame Fraserová není jedna z těch dam ode dvora – je to ctnostná žena!“

„Ehm, děkuji,“ řekla jsem zdvořile. „Pokud mi prominete… co přesně má společného ctnost s prosbou krále o propuštění Jamieho?“

Jeptiška i pěvecký mistr si vyměnili vyděšené pohledy nad mou naivitou. Poté to byla matka Hildegarda, kdo z těch dvou byl statečnější, a uhodila hřebíček na hlavičku.

„Pokud jdete sama za králem, abyste ho o takovou laskavost požádala, potom bude předpokládat, že se s ním vyspíte,“ řekla přímočaře. Vcelku mě to snad ani nepřekvapilo, ale pro jistotu jsem se ještě podívala na pana Gerstmanna, aby mi to váhavým pokývnutím hlavy potvrdil.

„Jeho Veličenstvo je velice přístupné k požadavkům od dam s jistým osobním kouzlem,“ řekl delikátně a začal se velice zajímat o jeden ornament na stole.

„Ale požadavek má také svou cenu,“ dodala matka Hildegarda, která už nebyla tak opatrná. „Většina dvořanů je jedině ráda, že si jejich ženy užijí takové přízně; užitek, který z toho kroku získají, jim bohatě nahradí čest jejich manželek.“ Její ústa se nad tím pomyšlením zkřivila, potom se ale zase vrátila do své běžné úsměvné podoby.

„Ale váš manžel,“ řekla, „mi nepřipadá jako jeden z nich a nebude dělat úslužně paroháče.“ Husté obočí pozvedla na konci věty jako otazník a já místo odpovědi zakroutila hlavou.

„Také si to nemyslím.“ To byla jedna z mála věcí, o kterých jsem byla přesvědčena. Pokud ‚úslužný‘ bylo poslední slovo, které by mi přišlo na mysl při pomyšlení na Jamieho Frasera, pak by to bylo úplně na konci seznamu jeho vlastností. Snažila jsem si představit, co by si o tom Jamie myslel, co by řekl nebo udělal, kdyby zjistil, že jsem spala s jiným mužem, i kdyby to byl samotný král Francie.

Při pomyšlení na něj jsem si vzpomněla i na důvěru, která mezi námi byla téměř ode dne naší svatby, a přepadl mne náhlý pocit zmaru. Na chvíli jsem zavřela oči, ale musela jsem se podívat pravdě do očí.

„Dobře,“ řekla jsem a zhluboka se nadechla, „existuje ještě jiný způsob?“

Matka Hildegarda svraštila obočí a zamračila se na pana Gerstmanna jako kdyby očekávala, že odpoví on. Malý hudební mistr pokrčil rameny a také se zamračil.

„Má váš manžel nějakého vysoce postaveného přítele, který by se u Jeho Veličenstva přimluvil?“ zeptal se na zkoušku.

„Asi ne.“ Už jsem si všechny tyto možnosti prošla sama v kočáře z Fontainebleau a musela jsem dojít k závěru, že ve skutečnosti není nikdo, koho bych opravdu o tak velkou laskavost mohla požádat. Když přihlédneme k tomu, že souboj je sám o sobě ilegální a skandální povahy – a navíc Marie d’Arbanvillová rozšířila po celé Paříži další pomluvy – potom si neumím představit, že by někdo z našich známých projevil vůbec jakýkoliv zájem se do toho plést. Monsieur Duverney, který souhlasil, že se se mnou setká, byl sice milý, ale skeptický. Čekejte, byla jeho odpověď. Počkejte pár měsíců, až skandál trochu utichne, potom bude Jeho Veličenstvo přístupnější. Ale teď…

Stejně tak i vévoda ze Sandringhamu, který se řídil delikátním diplomatickým přístupem a propustil svého sekretáře jen proto, že byl možná v nějakém skandálu namočen, nebyl vůbec přístupný tomu, že by krále o laskavost takového rozsahu žádal.

Zírala jsem dolů na vykládaný stůl a pozorovala lakované křivky, které se propojovaly s různými abstraktními obrazci a barvami. Přejížděla jsem ukazováčkem po spirálách přede mnou, které pro mne byly dočasným útočištěm před mými současnými myšlenkami. Pokud bylo pro Jamieho opravdu nutné, aby ho z vězení propustili a aby mohl zabránit invazi Jakobitů do Skotska, potom bylo zřejmé, že se o to budu muset zasadit já, a to bez ohledu na metodu nebo její dopady.

Konečně jsem pozvedla hlavu a podívala se hudebnímu mistrovi do očí. „Budu to muset udělat,“ řekla jsem měkce. „Není jiný způsob.“

Chvíli bylo ticho. Potom se pan Gerstmann podíval na matku Hildegardu.

„Zůstane tady,“ prohlásila matka Hildegarda. „Můžeš poslat zprávu s časem audience, Johanne, až ji domluvíš.“

Otočila se ke mně. „Když jste k tomu všemu odhodlaná, má drahá přítelkyně…“ Rty měla pevně semknuté, potom ale řekla: „Může být hřích pomáhat vám v nemorálním chování. Ale stejně to udělám. Vím, že pro to máte dobré důvody, ať už jsou jakékoliv. A možná bude váš hřích vyvážen šlechetností vašeho přátelství.“ Souhlasila i se zprávou pro Jamieho.

„Ach, matko.“ Myslela jsem, že budu muset křičet, kdybych měla říci více, ale uklidnila jsem se, když jsem na rameni ucítila stisk velké upracované ruky. Najednou jsem měla potřebu padnout jí do náručí a skrýt svou tvář do černého řeholnického roucha, ale její ruka mne pustila a sjela na růženec z černého jantaru, který jí při chůzi cinkal.

„Budu se za vás modlit,“ řekla a bázlivě se usmála. Najednou se její výraz tváře změnil, jak se zamyslela. „Přemýšlela jsem,“ řekla pohroužená do myšlenek, „kdo přesně by byl ten správný svatý za těchto okolností?“

* * *

Mari Magdaléna bylo jméno, které mi hned vytanulo na mysli ve chvíli, kdy jsem sepnula ruce k modlitbě. Nebo Mata Hari, ale byla jsem si jistá, že ta se mezi svatými nikdy neobjeví. Magdalenou jsem si v tomto směru také jistá nebyla, ale přeměněná prostitutka mi mezi nebeskými hostiteli přišla jako jediná osoba schopná sympatií k podniku, který hodlám uskutečnit.

Myslím, že Konvent des Anges nikdy před tím neviděl takovou proceduru oblékání jako nyní. Zatímco se uchazečky o post nevěst Kristových chystaly ke svému slibu, rudé hedvábí a rýžový pudr zřejmě nepatřily k předmětům určeným pro ceremonie.

Velice symbolické, pomyslela jsem si, když jsem si po tvářích roztírala sytý šarlat. Bílá jako symbol čistoty a rudá jako… symbol pro cokoliv. Sestra Minerva, mladá sestra z bohaté šlechtické rodiny, byla vybrána, aby mi při mé toaletě pomáhala. Byla zkušená a sebejistá, vyčesávala mi vlasy, do kterých mi vetkla pštrosí pero a perly. Upravovala mi obočí a načernila ho, rty mi potřela perem namáčeným v kalíšku s růží. Jeho dotyk na rtech nesnesitelně lechtal a já měla sto chutí začít se nekontrolovaně hihňat. Ale nebyla to radost; byla to hysterie.

Sestra Minerva se natáhla pro ruční zrcátko. Gestem jsem ji zastavila; nechtěla jsem si pohlédnout do očí. Zhluboka jsem se nadechla a přikývla jsem.

„Jsem připravena,“ řekla jsem. „Pošlete pro kočár.“

* * *

Nikdy před tím jsem nebyla v této části paláce. Po pravdě řečeno po několika otáčkách a zákrutech v chodbách se zrcadly osvětlenými svícemi jsem si nebyla jistá, kolikrát tady vlastně jsem a kam vlastně kráčím.

Diskrétní a anonymní gentleman Jeho Veličenstva mě dovedl až k malým vykládaným dveřím ve výklenku. Jednou zaklepal, potom se mi uklonil. Otočil se, a aniž by čekal na odpověď, zmizel. Dveře se otevřely a já vstoupila.

Král měl stále ještě oblečené kalhoty. To uklidnilo můj tep na přijatelnou frekvenci.

Nevěděla jsem přesně, co mám očekávat, ale realita mě uklidňovala. Byl oblečen neformálně v košili a kalhotách, přes ramena měl na zahřátí přehozený hnědý hedvábný plášť. Jeho Veličenstvo se usmálo a pokynulo mi, abych vstala a chytilo mě pod paží. Jeho dlaň byla teplá – čekala jsem, že jeho dotyk bude vlhký a já se na něj také usmála, jak nejlépe jsem to svedla.

Zřejmě to nebylo moc povedené, protože mě něžně pohladil po ruce a řekl: „Nebojte se mne, chére madame, já nekoušu.“

„Ne,“ řekla jsem, „jistě že ne.“

Byl mnohem klidnější než já. Jistě že je, pomyslela jsem si, on to přece dělá pořád. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se uklidnit.

„Dáte si trochu vína, madame?“ zeptal se. Byli jsme sami. Nebyli tam žádní sluhové, ale víno už bylo nalito ve dvou sklenicích, které stály na stole a ve světle svic zářilo jako rubíny. Pokoj byl krásně zdobený, ale velice malý a kromě postele a dvou malých oválných křesel tam bylo jen zelené sametové chaise longue. Snažila jsem se nedívat tím směrem, když jsem si brala pohár a zamumlala jsem díky.

„Posaďte se, prosím.“ Ludvík se posadil na jedno z křesel a pokynul, abych udělala totéž. „A teď,“ řekl a usmál se na mě, „mi prosím řekněte, co pro vás mohu udělat.“

„M-můj manžel,“ začala jsem a trošku jsem nervózně koktala. „Je v Bastille.“

„Jistě,“ zamumlal král. „Kvůli souboji. Už si to vybavuji.“ Vzal mou volnou ruku do dlaní a prsty mi kontroloval tep. „K čemu mě to chcete přinutit, chére madame? Vy víte, že je to vážné; váš manžel porušil můj dekret.“ Jedním prstem mi zajel na spodní stranu zápěstí, až mě to jemně zalechtalo.

„A-ano, tomu rozumím. Ale on byl… vyprovokován.“ Napadlo mne. „Víte, že je Skot a muži té země jsou,“ snažila jsem se najít vhodné synonymum pro výraz ‚zběsilý‘, „hodně prudcí, když někdo napadá jejich čest.“

Ludvík přikývl, hlavu skloněnou nad mou rukou, kterou svíral. Viděla jsem pot na jeho kůži a cítila jeho parfém. Fialky. Silná sladká vůně, ale nedokázala překrýt sílu jeho vlastního potu.

Víno vypil dvěma doušky a odložil pohár, aby mi mohl sevřít dlaň. Jeden jeho prst s nehtem ostříhaným na krátko přejížděl po linii mého snubního prstenu s propojenými spirálami a květem bodláku.

„Přesně tak,“ řekl a přitáhl si mou ruku blíž, jako kdyby si chtěl prsten prohlédnout. „Přesně tak, madame. Nicméně…“

„Byla bych… vám velice vděčna, Vaše Veličenstvo,“ přerušila jsem ho. Pozvedl hlavu a já mu pohlédla do očí, byly tmavé a šibalsky se na mě dívaly. Srdce mi bušilo jako zvon. „Velice… vděčna.“

Měl tenké rty a špatné zuby; cítila jsem jeho dech, páchl cibulí a hnilobou. Snažila jsem se zadržet dech, ale to se přeci jenom dalo jen dočasně.

„Dobrá…“ řekl pomalu, jako kdyby o tom přemýšlel. „Já osobně bych byl milosti nakloněn, madame…“

Krátce jsem vydechla, ale on mi sevřel prsty na znamení varování. „Ale jistě chápete, že jsou zde jisté komplikace.“

„Opravdu?“ řekla jsem slabě.

Přikývl a stále sledoval mou tvář. Prsty mi přejížděl po ruce nahoru po žíle.

„Angličan, který měl tu smůlu, že urazil pána z Broch Tuarach,“ řekl. „Je zaměstnán u… jistého muže – důležitého anglického šlechtice.“

Sandringhama. Srdce mi nad tím jménem poskočilo, i když bylo vyřčeno jen nepřímo.

„Ten šlechtic je zapojen do – můžeme říci jistých jednání, které ho k tomu opravňují?“ Tenké rty se usmály a zdůraznily tak panovačný nos nad nimi. „A ten šlechtic se zajímá o duel vašeho manžela a anglického kapitána Randalla. Obávám se, že to byl on, kdo se dožadoval plného potrestání vašeho pana manžela, madame.“

Zmetek jeden, pomyslela jsem si. Samozřejmě, od té doby, co Jamiemu nabídl zproštění obžaloby jako úplatek, tak jak se ho nejlépe zbavit, aby nezasahoval do kauzy Stuartů? Jistě, nechat ho na pár let zavřít do Bastilly. Je to jisté, diskrétní a hlavně to nic nestojí; metoda přesně sedí na vévodu.

Na druhou stranu mi Ludvík stále těžce dýchá na ruku, což jsem brala jako signál, že ještě vše není úplně ztraceno. Pokud nechce mému požadavku vyhovět, určitě by se mnou nelezl do postele – anebo snad ano? To by bylo drsné překvapení.

Připravovala jsem se na další pokus.

„A Vaše Veličenstvo snad přijímá od Angličana rozkazy?“ zeptala jsem se směle.

Ludvíkovy oči se rozšířily šokem. Potom se suše usmál, pochopil, kam tím mířím. Nicméně jsem se ho dotkla na citlivém místě; viděla jsem, jak se propnul v ramenou, jako kdyby si znovu navlékal svou moc jako nějaký kabát.

„Ne, madame, to ne,“ řekl suše. „Ale musím brát v úvahu… různé faktory.“ Na chvíli mu jeho těžká víčka padla přes oči, ale stále mě držel za ruku.

„Slyšel jsem, že i váš manžel se osobně podílí na zájmech mého bratrance,“ řekl.

„Vaše Veličenstvo je dobře informováno,“ řekla jsem zdvořile. „Ale v tom případě musíte sám dobře vědět, že můj muž nepodporuje znovunastoupení Stuartovců na skotský trůn.“ Jen jsem se modlila, aby tohle byla slova, která chce slyšet.

Evidentně byla; usmál se, pozvedl mou ruku k ústům a krátce ji políbil.

„Ano? Slyšel jsem… protichůdné názory na vašeho manžela.“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se překonat touhu vytrhnout mou ruku z jeho dlaní.

„To jsou jen obchodní záležitosti,“ řekla jsem a snažila se znít věcně. „Bratranec mého manžela, Jared Fraser je oddaný Jakobita; Jamie – můj manžel – nemůže dát své názory zatím otevřeně najevo, dokud je Jaredovým obchodním partnerem.“ Viděla jsem, jak se pochyby na jeho tváři rozplývají, a pokračovala jsem dál. „Zeptejte se monsieura Duverneyho,“ navrhla jsem mu. „Zná velice dobře postoje mého manžela.“

„To ano.“ Ludvík se na dlouhou chvíli odmlčel a prohlížel si své prsty, tmavé a zavalité, kterými dělal na hřbetě mé ruky malé kroužky.

„Je tak bledá,“ zamumlal. „Tak jemná. Myslím, že je přes vaši pokožku vidět i proudící krev.“

Pustil mou ruku a prohlížel si mne. Ve čtení tváří jsem byla opravdu dobrá, ale Ludvíkova v tento moment vůbec nic neprozrazovala. Uvědomila jsem si, že on je králem už od svých pěti let; schopnost skrývat své myšlenky už mu byla natolik vlastní jako jeho bourbonský nos anebo ospalé hnědé oči.

Uvědomila jsem si další věc a přeběhl mi mráz po zádech. Byl to král. A jeho moc byla neomezená. Může jediným slovem Jamieho osvobodit – anebo zabít. To stejné si může dělat se mnou, nebylo mi pomoci. Jediné pokývnutí hlavy, a všechny pokladnice Francie vysypou své zlato, které by mohlo přivést na trůn Karla Stuarta.

Byl to král. Může si dělat, co se mu zlíbí. Sledovala jsem jeho tmavé oči zamlžené myšlenkami a čekala jsem a třásla se, jaká může být vůle krále.

„Řekněte mi, ma chére madame,“ promluvil konečně zahloubán sám do sebe. „Pokud bych vyslyšel vaši prosbu a propustil vašeho manžela…“ odmlčel se a uvažoval.

„Ano?“

„Bude muset opustit Francii,“ řekl Ludvík a pozvedl jedno obočí jako varování. „To bude podmínka jeho propuštění.“

„Rozumím.“ Srdce mi bušilo tak hlasitě, že málem přehlušilo jeho slova. Cílem tedy bylo, aby Jamie opustil Francii. „Ale on je ve Skotsku psancem…“

„Myslím, že to se dá zařídit.“

Zaváhala jsem, ale myslím, že už se pro Jamieho propuštění víc udělat nedalo. „V pořádku.“

„Dobře.“ Král potěšeně přikývl. Potom se jeho oči stočily ke mně a zastavily se na mé tváři. Později sjely dolů ke krku, k ňadrům a přes celé tělo. „Na oplátku od vás budu žádat jednu službičku, madame,“ řekl.

Podívala jsem se mu přímo do očí. Potom jsem sklonila hlavu.

„K vašim službám, Vaše Veličenstvo,“ řekla jsem.

„Ach.“ Vstal a odložil si kabátec, odhodil ho a nechal ho padnout na opěradlo jeho křesla. Usmál se a podal mi ruku. „Tres bien, ma chére. Tak tedy pojďte se mnou.“

Krátce jsem zavřela oči a přála si, aby se mi nepodlamovala kolena. Byla jsi dvakrát vdaná, proboha, pomyslela jsem si. Tak s tím nedělej žádné cavyky.

Povstala jsem a chytila ho za ruku. K mému překvapení se ale neotočil k sametové pohovce a místo toho mě vedl ke dveřím na druhém konci pokoje.

Najednou jsem se vyděsila, když mi položil ruku na kliku, abych otevřela dveře.

Zatracený Jamie Frasere, pomyslela jsem si. K čertu s tebou!!!

* * *

Stála jsem ve dveřích a zamrkala jsem. Mé úvahy o královském protokolu svlékání se změnily v čirý úžas.

Místnost byla tmavá, osvícená pouze množstvím malých olejových lamp, které byly umístěny ve výklencích ve stěně vždy po pěti. Místnost byla kulatá a stejně tak i mohutný stůl, který stál uprostřed, tmavé dřevo se lesklo odrazem lamp. U stolu seděli lidé, byly to jen tmavé siluety oproti tmavé místnosti.

Když jsem vstoupila, zašumělo to; ale když se objevil král, vše rázem utichlo. Když si mé oči trochu na šero přivykly, uvědomila jsem si a vylekalo mne to, že ti lidé u stolu mají na hlavách kápě. Nejbližší muž se ke mně otočil a já si všimla lesku jeho očí v otvorech v sametu. Vypadalo to jako sněm katů.

Evidentně jsem byla čestným hostem. Na chvíli jsem si nervózně pomyslela, co by se tak asi ode mne mohlo chtít. Co jsem se doslechla za drobné informace od Raymonda nebo Marguerity, tak jsem měla noční můr o okultních ceremoniích, kde se obětují děti, kde dochází k rituálnímu znásilňování a dalším satanským aktům. Nevěřila jsem příliš v nadpřirozené jevy a doufala, že i tentokrát to bude ten případ.

„Slyšeli jsme o vašem nadání, madame, a o vaší… pověsti.“ Ludvík se na mě usmál, ale v jeho očích jsem zachytila záblesk obezřetnosti, když na mne pohlédl, jako kdyby si nebyl jist, co ode mne může čekat. „Bude nám velikou ctí, madame, pokud budete tak laskavá a dnes večer se s námi o vaše schopnosti podělíte.“

Přikývla jsem. Velikou ctí, ehm? Zatím to pro mne vypadá dobře, chtěla jsem, aby mi byl zavázán. Ale co ode mne očekává? Sluha postavil na stůl velkou voskovou svíci a zapálil ji, na leštěném dřevě stolu se vytvořil kruh matného světla. Svíce byla zdobená symboly, jaké jsem viděla v komnatě mistra Raymonda.

„Regardez, madame.“ Král mě chytil za loket a natočil mě směrem ke stolu. Teď už se svíce rozhořela a já zahlédla dvě postavy, které stály tiše mezi blikotavými stíny. Zírala jsem na ten výjev; králova ruka mě svírala ještě pevněji.

Stáli tam bok po boku, hrabě St. Germain a mistr Raymond, dělilo je jen šest stop nebo tak nějak. Raymond nedal najevo, že se známe, ale stál tam tiše a díval se jiným směrem; svýma černýma očkama bez zornic jako žába z bezedné studny.

Hrabě mě viděl a nedůvěřivě si mě prohlížel; potom se na mě zamračil. Byl oblečen v tom nejlepším a jako obvykle v bílém; bílý saténový kabátec přes hedvábnou smetanovou vestu a kalhoty. Manžety a klopy zdobené perlami, které ve světle svic zářily. Bez ohledu na umění krejčího vypadal teď hrabě mnohem hůře, pomyslela jsem si – tvář měl staženou a límec povolený, byly na něm tmavé stopy od potu.

Raymond oproti němu vypadal klidně, vyrovnaně, ruce podél těla a ve své obvyklé sametové róbě, jeho široká tvář vyrovnaná a nevyzpytatelná.

„Tito dva muži jsou obviněni, madame,“ řekl Ludvík a ukázal na Raymonda a hraběte. „Z magie, čarodějnictví a používání zvrhlých mravů při pátrání po tajemných vědách.“ Jeho hlas byl chladný a ponurý. „Tyto praktiky se rozpučely za vlády mého děda; ale v mém království takové špatnosti nehodlám trpět.“

Král lusknul prsty na jednoho muže v kápi, který seděl s brkem a inkoustem před stohem papírů. „Čtěte obžalobu, prosím,“ řekl.

Zakuklenec vstal a začal číst z jednoho listu: jsou obviněni z bestiality a odporných obětí, z prolévání krve neviňátek, ze znesvěcení svaté mše krádeží svaté hostie, prováděním milostných rituálů v domě Božím – v hlavě se mi mihlo, jakým způsobem mě Raymond léčil v nemocnici L’Hopital des Anges a byla jsem velice vděčna, že to nikdo neodhalil.

Zmiňovali také jméno ‚du Carrefours‘ a polkla jsem. Co říkal pastor Laurent? Čaroděj du Carrefours byl upálen v Paříži před dvaceti lety, a to za obvinění, která teď slyším, „svolávání démonů a temných sil a za kupčení s nemocemi a zdravím za úplatu“, přiložila jsem si ruku na břicho při vzpomínce na hořké projímadlo, „za přivolávání nemocí na dvořany, za zneuctění panen,“ bleskově jsem se podívala na hraběte, ale tvář měl kamennou a rty sevřené, jak poslouchal obžalobu.

Raymond stál klidně, stříbrné vlasy mu splývaly na ramena a vypadal, jako kdyby poslouchal něco tak vzdáleného jako zpěv ptáků ve stromoví. Viděla jsem v jeho kabinetě kabalistické symboly, ale sotva jsem se mohla smířit s tím, že toho muže, kterého znám – soucitný travič a praktický lékárník – nařkli z takových ohavností.

Obvinění skončilo. Muž s kápí se podíval na krále a na pokyn se zase usadil do křesla.

„Provedli jsme rozsáhlá šetření,“ řekl král a otočil se ke mně. „Byly zajištěny důkazy a mnoho svědků podalo svědectví. Zdá se to jasné,“ podíval se na oba čaroděje ledovým pohledem, „že se oba muži věnovali rukopisům antických filozofů, věnovali se věštbě a propočítávali pohyby nebeských těles. Ale…“ pokrčil rameny. „To samo o sobě není zločinem. A jak jsem pochopil,“ podíval se na podsaditého muže v kápi, o kterém jsem předpokládala, že je pařížským biskupem, „tak to nemusí být přímo v rozporu s učením církve; dokonce i blahoslavený svatý Augustin se věnoval astrologii.“

Vzpomněla jsem si na to, jak jsem nakoukla do knihy o svatých, ale považovala jsem to za pěknou blbost. A pochybovala jsem, že by Ludvík četl Augustinovu Zpověď, což byla pro nařčené dobrá zpráva.

Takže koukání do hvězd se zdá nevinné ve srovnání s oběťmi neviňátek a orgiemi.

Přemýšlela jsem, proč jsem vůbec na tomto shromáždění. Viděl mě někdo v L’Hopitalu s mistrem Raymondem?

„Nebráníme lidem ve vědění, ani v pátrání po moudrosti,“ pokračoval král dál. „Ze spisů starých filozofů se dá mnohé získat, pokud jsou skromní a pokorní. Ale pokud se může hodně věcí objevit, může se zjevit i ďábel a čistá touha po vědění se změní v touhu po moci a bohatství.“

Znovu se po těch dvou obviněných čarodějích podíval, jako kdyby přemýšlel, kterého z nich nařknout z větších perverzit. Hrabě se stále potil a na bílé hedvábné košili se mu dělaly tmavé fleky.

„Ne, Vaše Veličenstvo!“ řekl, setřásl si dozadu své černé vlasy a podíval se nenávistným pohledem na mistra Raymonda. „Je pravda, že existují temné síly a hanebnosti jsou mezi námi! Ale takové hříchy nelpí na vašem nejoddanějším poddaném,“ pěstí se tloukl do své hrudi, aby nám to náhodou neuniklo, „ne, Vaše Veličenstvo! Zvrácenost vědění a zakázaná kouzla, musíte se dívat mimo váš dvůr.“ Nenařknul mistra Raymonda přímo, ale jeho pohled mluvil jasně.

S králem to ani nehlo. „Takové ohavnosti tady začaly rašit za vlády mého děda,“ řekl měkce. „A my je vytrhneme i s kořeny, kdekoliv je najdeme; zničíme hrozbu ďábla, pokud v našem království existuje. Kouzelníci, čarodějové, všichni, kdo zvráceně zneužívají vědění církve… Monsieur, my už nedovolíme, aby se nám to tu znovu začalo rozpínat.“

„Takže.“ Opřel se oběma dlaněmi o stůl a naklonil se dopředu. Pořád se díval na hraběte a mistra Raymonda, ale rukou pokynul mým směrem.

„Přivedli jsme si sem svědka,“ prohlásil. „Neomylnou soudkyni pravdy a čistého srdce.“

Něco jsem si zamumlala, což přimělo krále, aby se na mě obrátil.

„Bílou dámu,“ řekl měkce. „La Dame Blanche nemůže lhát; vidí do duše a srdce muže a dokáže pravdu změnit v dobro… nebo ve zkázu.“

Nereálnost celého večera mi nad hlavou splaskla jako bublina. Lehké ovínění bylo rázem pryč a já stála jako kámen. Otevřela jsem ústa a potom je zavřela, protože jsem si uvědomila, že vlastně nemám co říci.

Přeběhl mi mráz po zádech a zkroutil se mi žaludek, když král vydal své pokyny. Na zem namalovali dva pentagramy a každý z kouzelníků se postavil do jednoho z nich. Každý bude svědkem kouzel, která praktikuje. A Bílá dáma je bude číst, co říkají.

„Ježíši H. Kriste,“ řekla jsem si pro sebe.

„Monsieur le comte?“ Král ukázal na první pentagram namalovaný křídou na koberci. Jen král si může dovolit zacházet s pravým kobercem Aubusson tímto způsobem.

Hrabě se otřel těsně kolem mě, jak šel na své místo. Když mě míjel, zaslechla jsem šepot: „Dejte si pozor, madame. Nejsem sám.“ Postavil se na místo a ironicky se na mě podíval.

Vzkaz byl jasný; obviním ho a jeho společníci si mě najdou, uříznou mi ňadra a Jamieho skladiště lehne popelem. Olízla jsem si suché rty a podívala se na Ludvíka. Proč raději nechtěl jen moje tělo?

Raymond se také postavil do svého prostoru ohraničeného křídou a srdečně pokývl mým směrem. V těchto kulatých černých očích nebyl žádný náznak, jakým směrem se mám vydat.

Neměla jsem ani tušení, co mám dělat dál. Král popošel ke mně, aby stál naproti nim mezi dvěma pentagramy. Muž s kápí vstal a postavil se za krále.

Všude bylo hrobové ticho. Kouř ze svic visel v chomáčích u stropu. Všechny oči na mně visely. Nakonec jsem se ze zoufalství obrátila na hraběte a pokývla.

„Můžete začít, monsieur le comte,“ řekla jsem.

Usmál se – tedy alespoň jsem si myslela, že to měl být úsměv – a začal založením kabaly, pokračoval vysvětlováním dvaceti tří písmen hebrejské abecedy a popisem jejich symboliky. Znělo to jako výklad učence, vypadalo to neškodně a naprosto nudně. Král zívl a ani se nenamáhal zakrýt si ústa.

Mezitím jsem si v hlavě procházela všechny možné alternativy. Tento muž mne ohrožoval a napadl mne a chtěl nechat zavraždit Jamieho – ať už z osobních nebo politických důvodů, to je jedno. A také byl s největší pravděpodobností muž, který vedl skupinu násilníků, která přepadla mne a Mary. Kromě toho a všech dalších pomluv, které jsem o něm slyšela, byl pro nás největší hrozbou v zastavení Karla Stuarta.

A to jsem ho teď měla nechat jít? Nechat jít, aby posílil vliv Karla Stuarta a nechal v temných pařížských ulicích řádit bandu hejsků?

Viděla jsem své bradavky, jak mi hrůzou ztvrdly a trčely přes tenké hedvábné šaty. Ale já se napřímila a podívala se rovnou na něj.

„Jen chviličku,“ řekla jsem. „Co jste až doteď řekl, byla pravda, monsieur le comte, ale já za vašimi slovy vidím temné stíny.“

Otevřel pusu. Ludvík najednou projevil zájem, opřel se o stůl a postavil se. Zavřela jsem oči a přiložila si prsty k víčkům, jako kdybych se dívala skrze ně.

„Vidím jméno ve vaší mysli, monsieur le comte,“ řekla jsem. Sotva jsem lapala po dechu a dusila se hrůzou, ale nemohla jsem si pomoci. Nechala jsem ruce poklesnout a podívala jsem se přímo na něj. „Les Disciples du Mal,“ řekla jsem. „Co s nimi máte společného, monsieur?“

Opravdu nebyl dobrý ve skrývání svých pocitů. Vytřeštil oči a tvář mu zbledla a já pod svým strachem cítila i malý pocit zadostiučinění.

Jméno Les Disciples du Mal bylo povědomé i králi; ospalé temné oči se náhle doširoka rozevřely.

Hrabě mohl být podvodník a šarlatán, ale nebyl to hlupák. Sebral všechny své síly, podíval se na mě a pohodil hlavou.

„Tato žena lže,“ řekl a zněl tak rozhodně, jako když před chvílí vysvětloval, které písmeno představuje boží krev. „Ve skutečnosti to není Bílá dáma, ale služebnice Satanova! Stejně jako její mistr, známý čaroděj, i ona je učednicí pana du Carrefourse!“ Dramaticky ukázal na Raymonda, který vypadal mírně překvapen.

Jeden z mužů s kápí se pokřižoval a já mezi stíny slyšela tiché mumlání krátké modlitby.

„Co říkám, mohu i dokázat,“ prohlásil hrabě a nenechal nikoho nic říci. Sáhl do kapsy u kabátu. Vzpomněla jsem si na nůž, který vytasil z rukávu v noci na naší večeři, a chtěla jsem se schovat. Ale naštěstí to nebyl nůž, co vytáhl.

„Svatá Bible říká, ‚mohou se dotýkat hadů, aniž by jim ublížili‘,“ hromoval dál. „A podle těchto znaků poznáte pravou služebnici Boží!“

Myslím, že to byl malý hroznýš. Byl dlouhý skoro tři stopy, hladký, lesklý a zářil nazlátlou barvou. Kroutil se jak promazaný provaz s neklidnýma očima.

Když se ukázal, všichni zalapali po dechu a dva muži v kápích udělali několik kroků vzad. I Ludvík ustoupil a spěšně se koukl po svém ochránci, který stál u dveří místnosti.

Had dvakrát třikrát mrsknul jazykem, aby prozkoumal pachy vzduchu. Zjistil, že pach svic nebude nic k jídlu, otočil se a směřoval zpět do teplé kapsy, ze které byl tak krutě vyňat. Hrabě ho chytil zkušeně za hlavu a strčil ho přede mě.

„Vidíte?“ řekl triumfálně. „Ta ženská se třese strachem! Je to čarodějnice!“

Ve skutečnosti ve srovnání s jedním soudcem, který se klepal u stěny, jsem představovala sochu statečnosti, ale musím uznat, že jsem udělala krok zpět, když se had objevil. Teď jsem udělala krok vpřed a chtěla jsem ho od něj vzít. Ta zatracená věc nebyla navíc jedovatá. No uvidíme, jak je nebezpečný, až ho chytím za hlavu.

Než jsem ale po něm stačila sáhnout, promluvil za mnou hlas mistra Raymonda. Úplně jsem na něj v tom zmatku zapomněla.

„Ale to není vše, co říká Bible, monsieur le comte,“ poznamenal Raymond. Nezvedl hlas a jeho obojživelná tvář byla jemná jako pudink. Šumění hlasů ustalo a král se k němu natočil a poslouchal.

„Ano, monsieur?“ řekl.

Raymond zdvořile přikývl, jako že si uvědomuje, že je na tahu, a oběma rukama sáhl do své róby. Z jedné kapsy vylovil lahvičku a z druhé kalíšek.

„Dotýkají se hadů bez zranění,“ poznamenal, „a pokud pozřou smrtelný jed, nezemřou.“ Podržel šálek na své dlani a jeho stříbrné lemování svítilo ve světle svic. Lahvičku držel nad ním, aby mohl začít lít.

„A protože jsme byli oba, milady Broch Tuarach a já, nařčeni,“ řekl Raymond a bleskově se na mě podíval, „tak si dovoluji navrhnout, že všichni tři podstoupíme tento test. S vaším svolením, Vaše Veličenstvo?“

Ludvík vypadal trošku zaraženě rychlým spádem událostí, ale přikývl a tenký proužek jantarové tekutiny stékal do kalíšku, kde hned začal rudnout a bublat, jako kdyby obsah vřel.

„Dračí krev,“ řekl Raymond informativně a mávnul ke kalíšku. „Naprosto neškodná pro čisté srdce.“ Předvedl bezzubý povzbuzující úsměv a podal mi šálek.

Vypadalo to, že nemám moc na vybranou a budu to muset vypít.

Dračí krev se ukázala být nějaká směs se sodou, chutnalo to jako brandy se sodovkou. Lokla jsem si dva tři malé doušky a podala mu to zpět.

Aby dostál ceremoniálu, Raymond se také napil. Potom šálek odtáhl od úst, předvedl rudé fleky na rtech a otočil se ke králi.

„Smím požádat La Dame Blanche, aby podala šálek hraběti?“ řekl. Udělal gesto ke křídové čáře na zemi, aby naznačil, že nesmí překročit ochrannou linii pentagramu.

Když král přikývl, vzala jsem šálek a bez rozmýšlení se otočila k hraběti. Bylo to šest stop přes koberec. Udělala jsem jeden krok, potom druhý, kolena se mi třásla víc než v malém pokojíku, kde jsem byla sama s králem.

Bílá dáma vidí pravou podstatu muže. Opravdu to vidím? A co já vůbec o nich dvou vím, o hraběti a Raymondovi?

Měla bych to zastavit? Ptala jsem se snad stokrát nebo tisíckrát později. Mohla jsem snad dělat něco jiného?

Vybavily se mi mé myšlenky, které mi bloudily v mysli při setkání s Karlem Stuartem; jak by se všem ulevilo, kdyby zemřel. Ale člověk nemůže jen tak někoho zabít jen pro své přesvědčení – ani když to znamená smrt nevinných lidí?

Nevím. Nevím ani, zda byl Comte vinen, stejně tak jsem nevěděla, zda je Raymond nevinný. Ani nevím, zda ušlechtilé účely světí špinavé prostředky. Nevím, jakou cenu má jeden život – anebo tisíc životů. Neznala jsem pravou cenu odplaty.

Ale věděla jsem, že kalíšek v mých rukou znamená smrt. Bílý krystal mi visel kolem krku, ten by označil jed. Neviděla jsem Raymonda, že by do toho něco přidával; ani nikdo jiný, tím jsem si jistá. Nemusela jsem krystal do krvavé tekutiny namáčet, abych věděla, co obsahuje.

Hrabě to viděl v mé tváři; La Dame Blanche nemůže lhát. Zaváhal, podíval se na bublající šálek.

„Napijte se, monsieur,“ řekl král. Tmavé oči ještě jednou mrkly, ale nic nenaznačovaly. „Anebo se snad bojíte?“

Hrabě měl spoustu špatných vlastností, ale nebyl to žádný tupec. Tvář měl bledou, ale podíval se králi přímo do očí a dokonce se i mírně usmál.

„Ne, Veličenstvo,“ řekl.

Vzal kalíšek z mých dlaní a vypil ho, očima přišpendlen na mých očích. Stále se mi díval do tváře, i když už cítil blížící se smrt. Bílá dáma může zvrátit lidskou podstatu v dobro nebo v destrukci.

Jeho tělo dopadlo na podlahu, svíjelo se a z davu mužů v kápích se ozývaly výkřiky. Jeho paty ještě krátce zakopaly a potom ztichly na koberci; tělo se propnulo a potom se ponořilo do klidu. Had, který se najednou uvolnil ze záhybů bílého saténu, rychle vyklouznul ven a hledal útočiště u nohou Ludvíka.

Vypukla vřava.

28

Příchod světla

Vrátila jsem se z Paříže do domu Louisy ve Fontainebleau. Nechtěla jsem jet do Rue Tremoulins – anebo kamkoliv jinam, kde by mne mohl Jamie najít. Měl ale jen málo času na hledání; bude muset okamžitě vyrazit do Španělska anebo riskuje krach svého podniku.

Louisa byla dobrá přítelkyně, a tak mi můj útěk prominula a zdržovala se dotazů na téma, kam jsem to vlastně odešla. S nikým jsem moc nemluvila, ale zůstávala jsem ve svém pokoji, jedla jsem jen málo a dívala se na nahatou, tlustou putti, která byla na bílém stropě. Náhlá potřeba cesty do Paříže už pominula a já neměla žádný denní řád, který by mne podržel. Neměla jsem žádný směr a znovu jsem se jen tak motala.

Ale pořád jsem se snažila. Louisa mě dostrkala k tomu, že jsem scházela dolů do salonu a dávala si čaj s ní a s návštěvami. A snažila jsem se věnovat Fergusovi, jediné osobě na světě, ke které jsem cítila ještě jakousi zodpovědnost.

Takže když jsem slyšela jeho rozrušený hlas na druhém konci budov, když jsem se zrovna odpoledne procházela venku, rozhodla jsem se vydat tím směrem a podívat se, co se děje.

Stál tváří v tvář s jedním čeledínem, byl to statný chlapec se sveřepou tváří a mohutnými rameny.

„Zavři pusu, ignorante,“ řekl čeledín. „Vždyť ty vůbec nevíš, o čem to mluvíš!“

„To vím líp než ty – ty, jehož matka si to rozdávala s prasetem!“ Fergus si vrazil dva prsty do nosu a pozvedl si ho a poskakoval sem a tam a kvíkal jako pašík.

Čeledín s pořádně rostlým nosem na nic nečekal a zaťal obě ruce v pěst. Během vteřiny se oba váleli na blátivé zemi, vřeštěli jako kočky a trhali si šaty.

Zatímco jsem stále váhala, zda do toho zasáhnout, čeledín se převalil na Ferguse, chytil ho kolem krku a začal mu mlátit hlavou o zem.

V tu chvíli jsem si řekla, že by možná Fergus nějaký zásah uvítal. Na druhou stranu jsem viděla, jak mu rudne tvář, a nebyla jsem si jista, zda by chtěl, abych ho takhle viděla. S určitou rozvahou jsem došla za bojující párek.

Čeledín klečel na Fergusovi, dusil ho a vystrkoval zadek přímo na mě. Rozmáchla jsem se a kopla ho rovnou doprostřed. Ztratil rovnováhu a padal přímo dopředu, překvapeně vykřikl a přepadl přes tělo své oběti. Skulil se na stranu a vyskočil na nohy, ruce zaťaté v pěst. Potom mě zahlédl a hned zmizel.

„Na co si myslíš, že si tu hraješ?“ ptala jsem se. Pomohla jsem Fergusovi, který sotva lapal po dechu, postavit se na nohy. Oklepávala jsem mu oblečení, abychom setřásli největší špínu.

„No podívej na to,“ řekla jsem mu nahněvaně. „Roztrhal jsi nejen košili, ale i kalhoty. Budeme muset požádat Bertu, aby je zašila.“ Otočila jsem ho a ukázala na roztrženou látku. Čeledín ho evidentně chytil v pase za kalhoty a roztrhl mu celý boční šev; látka mu padala dolů z jeho štíhlých boků a odkrývala jednu půlku zadnice.

Najednou jsem zmlkla a zírala. Nebylo to holé maso, které jsem zahlédla a které by mne překvapilo, ale malé červené znaménko. Velikosti půlpenny, bylo tmavé, sytě rudé jako čerstvá spálenina. Nevěřícně jsem se ho dotkla, Fergus zpozorněl. Okraje znamínka byly bolavé, jak pronikalo hluboko do kůže. Chytila jsem chlapce za paži, protože se mi snažil utéct, a přehnula jsem si ho přes koleno, abych si tu značku mohla lépe prohlédnout.

Na vzdálenost šesti palců byl tvar znaménka jasný; byl to ovál s písmeny.

„Kdo ti to udělal, Fergusi?“ ptala jsem se. Můj vlastní hlas mi zněl cize; byl chladný a vzdálený.

Fergus sebou trhnul, snažil se mi vytrhnout, ale držela jsem ho pevně. „Fergusi, kdo?“ ptala jsem se a mírně jsem s ním zatřásla.

„To nic není, madame; sám jsem se poranil, jak jsem přelézal plot, je to jen škrábnutí.“ Jeho malé černé oči poskakovaly sem a tam, hledaly únikovou cestu.

„To není škrábanec. Já vím, co to je, Fergusi. Ale já chci vědět, kdo ti to udělal.“ Viděla jsem něco podobného jen jednou v životě, bylo to čerstvé a dlouho se to hojilo. Ale ta značka byla nezaměnitelná.

Když viděl, že to myslím vážně, boj vzdal. Olízl si rty, zaváhal, pokrčil rameny a já věděla, že jsem ho dostala.

„Byl to… Angličan, milady. Prstenem.“

„Kdy?“

„To už je dávno, madame! V květnu.“

Zhluboka jsem se nadechla a počítala jsem. Tři měsíce. Před třemi měsíci odešel Jamie z domu, aby navštívil nevěstinec, kde hledal předáka svého skladu. Společně s Fergusem. Před třemi měsíci potkal Jamie v podniku madame Elise Jacka Randalla a viděl něco, čím zrušil všechny své sliby a co v něm utvrdilo potřebu zabít Jacka Randalla. Před třemi měsíci odešel – a už se nevrátil.

Snažila jsem se být trpělivá, držela Ferguse za paži a nakonec se mi podařilo z něj celou tu historku vypáčit.

Když dorazili do podniku madame Elise, Jamie řekl Fergusovi, ať na něj čeká dole, zatímco on vyběhl nahoru, aby to zaplatil. Fergus podle předchozích zkušeností usoudil, že to může chvíli trvat, a tak zabrousil do salonu, kde několik mladých žen, které znal, odpočívalo, povídaly si spolu a vzájemně si v očekávání nových zákazníků upravovaly vlasy.

„Ráno se obchody moc nehýbou,“ vysvětloval mi. „Ale úterky a pátky připlouvají po Seině rybáři na rybí trh se svými úlovky. Potom mají peníze a madame Elise na tom trhne balík, takže les jeunes filles musí být přichystané hned po snídani.“

Ve skutečnosti byla většina „slečen“ staršími obyvatelkami podniku, rybáři nebyli považováni za vybíravé zákazníky, a tak chodili k těm méně vyhledávaným prostitutkám. Mezi nimi byla většina dřívějších Fergusových přátel, a tak pobyl v salonu dobrou čtvrt hodinu, kdy ho hladily a škádlily. Objevilo se několik ranních klientů, vybrali si a odebrali se po schodech nahoru – podnik madame Elise měl čtyři úzká poschodí – aniž by vyrušovali štěbetání zbývajících dam.

„A potom vešel s madame Elise ten Angličan.“ Fergus se odmlčel a polknul, na jeho vyhublém krku bylo vidět, jak mu poskočilo jablko.

Pro Ferguse to nebylo nic zvláštního vidět muže v jakémkoliv stavu opilosti a vzrušení. Kapitán byl rudý a neupravený a oči měl podlité krví. Zcela ignoroval snahu madame Elise vmanévrovat ho do náruče některé z prostitutek, odtrhl se od ní a vyrazil přes celou místnost a pohledem přejížděl vystavené zboží. Potom jeho zrak spočinul na Fergusovi.

„On řekl ‚Ty. Pojď se mnou.‘ A vzal mě pod paží. Držel jsem se zpátky, madame – řekl jsem mu, že můj zaměstnavatel je nahoře a že nemůžu, ale on mě vůbec neposlouchal. Madame Elise mi pošeptala do ucha, abych šel a potom že si se mnou rozdělí peníze.“ Fergus pokrčil rameny a bezradně se na mě podíval. „Já vím, že ti, co se jim líbí malí chlapci, jsou hned hotoví; tak jsem si pomyslel, že to budu mít za sebou, než se milord vrátí.“

„Ježíši Kriste,“ řekla jsem. Mé prsty uvolnily sevření a pustily lem jeho rukávu. „Tím chceš říct, Fergusi, že už jsi to někdy dělal?“

Podíval se na mě, jako kdyby se chtěl rozplakat. Stejně tak i já.

„Nebylo to často, madame,“ řekl spíše na obhajobu. „Existují domy, které se na to specializují a tihle muži chodí tam. Ale někdy mě zákazník zahlédl a chtěl se jen pobavit…“ Měl nudli u nosu a utřel si ji hřbetem ruky.

Zalovila jsem v kapse, vytáhla kapesník a podala mu ho. Začal natahovat, když si vzpomněl na to páteční ráno.

„Měl ho mnohem většího, než jsem si myslel. Řekl jsem mu, jestli bych mu to raději nemohl udělat pusou, ale… on to chtěl…“

Přitáhla jsem si ho k sobě a pevně ho tiskla v náruči, jeho hlas byl přes mé šaty zastřený.

Jeho lopatky byly jako křídla ptáčka v mé dlani.

„Už mi nic neříkej,“ řekla jsem. „Nemusíš. To je v pořádku, Fergusi‘, nehněvám se. Ale už mi nic neříkej.“

Ale mé přání bylo marné; nemohl zastavit, po tolika dnech strachu a mlčení.

„Ale to je všechno má chyba, madame!“ vybouchnul a odtáhl se. Třásly se mu rty a z očí se mu kutálely slzy. „Měl jsem být zticha; neměl jsem tak křičet! Ale já jsem si nemohl pomoci a milord mě uslyšel a vtrhl dovnitř… a… och, madame, neměl jsem, ale já jsem byl tak rád že ho vidím a běžel jsem k němu a on mě skryl za sebe a udeřil Angličana do tváře. A potom ten Angličan vstal ze země a držel stoličku, mrštil s ní a já se tak bál. Vyběhl jsem ven z pokoje a skryl se ve skříni na konci haly. Potom bylo slyšet tolik řevu a bouchání a hrozná rána a ještě více řevu. A potom to ustalo, milord otevřel dveře skříně a vytáhl mne ven. Měl mé oblečení a sám mě oblékl, protože já jsem nemohl zapnout knoflíky – třásly se mi prsty.“

Chytil se mě oběma rukama za sukni. Měl potřebu vše mi vysvětlit, abych mu věřila.

„Je to má chyba, madame, ale to jsem nemohl tušit! Nevěděl jsem, že vyzve toho Angličana na souboj. Vím, že je milord pryč a nikdy se nevrátí a je to jen má chyba!“

Naříkal a padl tváří na zem k mým nohám. Plakal tak nahlas, že jsem myslela, že mě ani neslyšel, když jsem se k němu sklonila a postavila ho na nohy, ale i tak jsem to řekla.

„To není tvá chyba, Fergusi. Je to má chyba – ale máš pravdu; je pryč.“

* * *

Po Fergusově odhalení jsem se propadla do ještě větší apatie. Šedé mraky, které mne po potratu obklopovaly, se ještě více přiblížily; schovaly mne do svých záhybů a světlo jasného dne bylo jen šedou mlhou. Zvuky byly vzdálené jako cinkání bóje v mlze na moři.

Louisa stála přede mnou a ustaraně se mračila, jak se na mě dívala. „Jsi moc hubená,“ vypeskovala mne. „A bílá jako stěna. Yvonne říkala, že už jsi zas nesnídala!“

Ani si nepamatuji, kdy jsem naposledy měla hlad. Vůbec to pro mne nebylo důležité. Dávno před Bouloňským lesíkem, dávno před Paříží. Zahleděla jsem se na krbovou římsu a prohlížela si rokokové vyřezávání. Hlas Louisy pokračoval, ale já mu nevěnovala pozornost; to jen hluk v pokoji, jako mlácení větví stromů o kamenné zdi zámku anebo bzučení much, které sem přitáhla vůně mé nesnědené snídaně.

Pozorovala jsem jednu, která seděla na vajíčkách, když vtom Luisa zatleskala. Moucha krátce zabzučela, vzlétla a znovu se usadila k jídlu. Za mnou se ozvaly spěšné kroky, Louisiny ostré příkazy a podřízené ‚Oui, Madame‘, a náhlé ‚Prásk‘ plácačky na mouchy, jak se je služebná snažila vybít, jednu po druhé. Každé malé černé tělíčko dala do kapsy a rohem zástěry naleštila povrchy nábytku.

Louisa se sehnula a podívala se mi znenadání do tváře.

„Už jsi kost a kůže! Když nechceš jíst, běž se alespoň trochu projít,“ řekla netrpělivě. „Přestalo pršet; běž se podívat, jestli u besídky zůstaly nějaké muškáty.“

Venku nebo vevnitř, pro mne to bylo stejné. Ochromující šeď byla stále ve mně a každé místo tak pro mne bylo stejné. Ale pro Louisu se to zdálo důležité, a tak jsem vstala a šla s ní.

Poblíž zahradní branky na nás číhal kuchař, aby se vyptal, co vařit k večeři. Byli pozvaní hosté, aby mne trochu rozptýlili, a tak se celé ráno po domě nesl zmatek.

Louisa se útrpně zadívala, potom mne pohladila po zádech.

„Běž,“ řekla a popostrčila mne k brance. „Pošlu za tebou sluhu s kabátem.“

Na srpen to byl chladný den vzhledem k tomu, že od minulé noci pršelo. Na štěrkové cestě byly louže a z nasáklých stromů kapala voda, jako kdyby pořád ještě pršelo.

Obloha byla stále ještě šedá, ale barva už vybledla z těžké olověné do lehké vodnaté. Zkřížila jsem si ruce na hrudi. Vypadalo to, jako kdyby mělo každou chvíli vysvitnout slunce, ale stále ještě bylo chladno na kabát.

Když jsem za sebou na pěšince zaslechla kroky, otočila jsem se a uviděla Francoise, druhého lokaje, ale kabát nenesl. Vypadal trošku váhavě, tvářil se, jako kdyby přemýšlel, zda jsem ta správná osoba, kterou hledá.

„Madame,“ řekl, „máte návštěvu.“

Povzdechla jsem si; nechtěla jsem, aby mne nikdo vyrušoval a chtěl mi dělat společnost.

„Řekněte jim, že jsem indisponována, prosím,“ řekla jsem a otočila jsem se, abych pokračovala v procházce. „A až budou pryč, přines mi prosím plášť.“

„Ale madame,“ řekl za mnou, „je to seigneur Broch Tuarach – váš manžel.“

Trhla jsem sebou a podívala se na dům. Byla to pravda; viděla jsem jamieho vysokou postavu, která už přecházela kolem rohu domu. Otočila jsem se a předstírala, že jsem ho neviděla. Šla jsem rychle směrem k besídce. Bylo tam husté křoví; snad bych se tam mohla skrýt.

„Claire!“ Přetvářka byla marná; také mne zahlédl a už šel po pěšině směrem ke mně. Zrychlila jsem, ale před jeho dlouhýma nohama jsem neměla šanci. Než jsem došla do poloviny vzdálenosti k altánku, už jsem funěla a musela jsem zpomalit; nebyla jsem v dobré kondici pro takové cvičení.

„Počkej, Claire!“

Napůl jsem se otočila; už byl skoro u mne. Měkká šeď kolem mne se zachvěla a já ucítila mrazivou paniku, že jeho pohled mne jí může zbavit. Pokud ano, umřela bych, pomyslela jsem si, jako když vykopete ponravu ze země a dáte ji na kámen, kde bude na slunci holá a bezbranná.

„Ne!“ řekla jsem. „Nechci s tebou mluvit. Běž pryč.“ Na chvíli zaváhal, já se od něj odvrátila a rychlým krokem vyrazila k besídce. Slyšela jsem jeho kroky na štěrku na cestě za mnou, ale stále jsem k němu byla zády; zrychlila jsem, skoro jsem až běžela.

Zastavila jsem se, abych se skryla do altánu; on se po mě natáhl a chytil mě za zápěstí. Chtěla jsem se mu vytrhnout, ale držel mě pevně.

„Claire!“ řekl znovu. Bojovala jsem, držela od něj odvrácenou tvář; pokud se na něj nepodívám, mohu předstírat, že tam není. Budu v bezpečí.

Pustil mou ruku, ale místo toho mě chytil oběma rukama za ramena, takže jsem musela otočit hlavu, abych neztratila rovnováhu, Tvář měl opálenou a propadlou, kolem úst vrásky a oči temné bolestí. „Claire,“ řekl měkce, teď když viděl, že se na něj dívám. „Claire – bylo to i mé dítě.“

„Ano, to bylo – a ty jsi ho zabil!“ Vytrhla jsem se mu a protáhla se úzkým podloubím. Zastavila jsem se uvnitř a třásla se jako vystrašený ratlík. Neuvědomila jsem si, že podloubí vede do vínem porostlého letohrádku. Mřížované stěny mne obklopovaly ze všech stran – byla jsem v pasti. Světlo za mnou potemnělo, jak jeho tělo zastínilo vstup.

„Nedotýkej se mě.“ Couvala jsem a dívala se na zem. Běž pryč! Pomyslela jsem si zoufale. Prosím, proboha, nech mě v klidu! Cítila jsem, jak mé šedé zábaly nenávratně mizí a malé světlé záblesky bolesti mi projíždí tělem jako paprsky slunce přes temné mraky.

Několik stop ode mne se zastavil. Tupě jsem zírala do mřížoví a napůl si sedla, napůl spadla na dřevěnou lavičku. Zavřela jsem oči a třásla se. I když už přestalo pršet, bylo chladno a stěnami pronikal vlhký vítr a studil mne za krkem.

Nepřistoupil blíž. Cítila jsem, že tam stojí a dívá se na mě dolů. Cítila jsem jeho dech.

„Claire,“ řekl se zoufalstvím v hlase. „Claire, copak nevidíš… Claire, musíš se mnou mluvit! Proboha, Claire, já ani nevím, jestli to byl chlapec nebo děvče!“

Seděla jsem jako přimražená, ruce zaťaté do hrubého dřeva lavice. Za chvíli jsem před sebou na zemi slyšela chraplavý zvuk. Otevřela jsem oči a viděla, že se posadil, tak jak byl na mokrý štěrk na pěšině. Seděl se sklopenou hlavou a měl navlhlé vlasy.

„Chceš, abych tě odprosil?“ řekl.

„Bylo to děvče,“ řekla jsem po chvíli. Můj hlas zněl směšně; chraptěla jsem. „Matka Hildegarda ji pokřtila. Faith. Faith Fraser. Matka Hildegarda má zvláštní smysl pro humor.“

Sehnutá hlava se ani nepohnula. Po chvíli se tiše zeptal: „Viděla jsi to dítě?“

Teď už jsem měla oči doširoka rozevřené. Dívala jsem se na kolena, kam kvůli větru spadlo několik kapek vody z listí révy, která se pnula za mnou, a dělaly na hedvábí tmavé stopy.

„Ano. Maitresse sage-femme říkala, že bych měla, tak mi ji ukázaly.“ V mysli jsem stále slyšela ten tichý věcný tón madame Bonheur, jedné z nejzkušenějších a nejrespektovanějších porodních lékařek svého času v L’Hopitalu des Anges.

„Dejte jí to dítě; vždy je lepší, když ho uvidí. Jinak by si ho nemohla představit.“

Tak si ho nepředstavuji, ale pamatuji.

„Byla perfektní,“ řekla jsem něžně jakoby pro sebe. „Tak malá.“ Její hlavička se mi vešla do dlaně. Ouška byla jen málo patrná – a byla průsvitná.

I kůže byla průsvitná, na tvářích i zadečku se odráželo světlo, tak jako se lesknou perly. Tak klidné a chladné, se zvláštním dotykem vodního světa, který na nich stále ulpívá.

„Matka Hildegarda ji zabalila do pruhu bílého saténu,“ řekla jsem a dívala se dolů na pěsti sevřené v klíně. „Očička měla zavřená. Ještě neměla řasy, ale oči měla šikmé. Říkala jsem, že jsou tvoje, ale ony mi tvrdily, že je tak mají všechny děti.“

Deset prstíků na rukou a deset prstíků na nohou. Ještě neměla nehty, ale klouby jí prosvítaly, čéšky a kosti prstů jako opály, jako šperky země. Člověk by si měl pamatovat, že je jen prach…

Vybavovala jsem si jen vzdálený hluk L’Hopitalu, kde život dál pokračoval, a tiché mručení matky Hildegardy a madame Bonheur. Mluvily s knězem, aby sloužil na přání matky Hildegardy zvláštní mši. Zachytila jsem pohled madame Bonheur, kdy mě chladně hodnotila, když viděla, jak jsem slabá. Možná už také cítila blížící se horečku; otočila se k matce Hildegardě a ještě více ztišila hlas – možná jí navrhovala, aby ještě počkala – možná budou nakonec pohřby dva.

A v prach se obrátíš.

Ale já se ze smrti vrátila.

Ale jen Jamie byl dost silný na to, aby mne z této poslední bariéry vytáhl; a mistr Raymond to věděl. Věděla jsem, že jen Jamie mě může vrátit zpět do země živých. To je důvod, proč jsem od něj utekla, jediné, co jsem mohla udělat, je držet se dál od něj, aby se ke mně už nikdy nepřiblížil. Nechtěla jsem se vrátit zpět, nechtěla jsem znovu cítit touhu. Nechtěla jsem poznat lásku, aby mi ji zase někdo vytrhl.

Ale na to bylo příliš pozdě. Věděla jsem to, i když jsem stále kolem sebe chtěla tu šeď, která mne obklopovala. Boj to jenom oddaloval; jako když se snažím chytit tu šedou mlhu, která mi prokluzuje mezi prsty. Cítila jsem světlo, jak ke mně proniká, oslepuje mě a sežehá.

Vstal. Jeho stín mi padal na kolena; to znamenalo, že se mraky už protrhaly; beze světla by nebylo stínu.

„Claire,“ zašeptal. „Prosím. Dovol mi, abych se o tebe postaral.“

„Postaral?“ řekla jsem. „A jak to chceš udělat? Dokážeš mi vrátit dítě?“

Padl přede mnou na kolena, ale já se dívala dolů, na své dlaně, které mi ležely v klíně. Cítila jsem jeho pohyb, jak se natáhl, aby se mne dotkl, zaváhal, stáhl se zpět a znovu se ke mně naklonil.

„Ne,“ řekl, jeho hlas byl sotva slyšet. „Ne, to nedokážu. Ale… s božím požehnáním… bych ti mohl dát další?“

Jeho ruka visela nad mou, tak blízko, až jsem cítila teplo její kůže. Cítila jsem i jiné věci: žal, který držel pevně na uzdě, dusil se vztekem i strachem a navzdory tomu všemu v sobě našel dost kuráže, aby promluvil. I já jsem posbírala zbytek sil jako náhradu za svůj šedý obranný obal. Potom jsem ho vzala za ruku, zvedla hlavu a podívala se slunci do tváře.

* * *

Seděli jsme, drželi se za ruce a tiskli se k sobě na lavičce. Nehýbali jsme se, nemluvili jsme. Zdálo se to jako dlouhé hodiny, chladivý vánek šeptal naše myšlenky do listoví vína nad námi. Vítr nám sfoukl několik kapek vody na hlavu, byly to slzy naší ztráty a odloučení.

„Jsi studená,“ zamumlal nakonec Jamie a přetáhl mi přes ramena svůj plášť, pocítila jsem i dotek tepla jeho kůže. Přitiskla jsem se k němu, třásla jsem se z nenadálého pocitu tepla.

Přitiskla jsem ruce na jeho hruď, váhavě, jako kdybych se bála, že mě spálí na troud. Tak jsme tam ještě dlouho seděli, nechali jsme listí vína, aby mluvilo za nás.

„Jamie,“ řekla jsem nakonec tiše. „Och, Jamie. Kde jsi byl?“

Pevně mě objal paží, ale s odpovědí chvíli čekal.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá, mo duinne,“ řekl tak tiše, že jsem ho skoro v šumu listoví neslyšela.

„Viděl jsem tě tam – na zemi. Bože! Byla jsi tak bílá a tvá sukně nasáklá krví… Chtěl jsem jít k tobě, Claire, jakmile jsem tě uviděl – utíkal jsem k tobě, ale zatkla mne stráž.“

Těžce polkl; otřásl se strachem.

„Pral jsem se s nimi… bojoval jsem, prosil…, ale nedovolili mi to a odvedli mne. Zavřeli mne do cely a nechali tam… myslel jsem, že jsi mrtvá, Claire; myslel jsem, že jsem tě zabil.“

Chvění pokračovalo a já věděla, že pláče, i když jsem jeho tvář nade mnou neviděla. Jak dlouho seděl sám v temné Bastille, sám ale s pachutí krve a nedokonané pomsty?

„To je v pořádku,“ řekla jsem a přitiskla své ruce ještě pevněji k jeho hrudi, až jsem cítila tlukot jeho srdce. „Jamie, to je v pořádku. To… nebyla tvá chyba.“

„Chtěl jsem si roztříštit hlavu o kamennou zeď, jen abych přestal přemýšlet,“ řekl skoro šeptem. „Tak mě svázali do kozelce. Další den mne našel de Rohan a řekl mi, že žiješ, ale zřejmě to nebude dlouho trvat.“

Potom mlčel a já cítila jeho vnitřní bolest, která byla ostrá jako krystal ledu.

„Claire,“ zamumlal nakonec. „Omlouvám se.“

Omlouvám se. To byla slova, která mi nechal na vzkazu, než se mi zhroutil svět. Ale teď už jsem jim rozuměla.

„Já vím,“ řekla jsem. „Jamie, já vím. Fergus mi to řekl. Vím, proč jsi to udělal.“

Zhluboka se nadechl.

„No, dobře,“ řekl a odmlčel se.

Položila jsem mu ruku na nohu; byla chladná a mokrá od deště; jeho jezdecké kalhoty byly v mé dlani hrubé.

„Řekli ti – když tě propouštěli – proč tě pustili?“ snažila jsem se dýchat klidně, ale nedařilo se mi to.

Jeho stehno mi pod rukou ztvrdlo, ale hlas měl pod kontrolou.

„Ne,“ řekl. „Jen že je to… přání Jeho Veličenstva.“ Slovo „přání“ řekl takovým tónem, že bylo nad slunce jasné, že věděl o podmínkách propuštění, i kdyby mu to věznitelé neřekli.

Kousla jsem se do spodního rtu, snažila jsem se srovnat si myšlenky, co mu vlastně řeknu.

„Byla to matka Hildegarda,“ pokračoval dál klidným hlasem.

„Ihned jsem šel do L’Hopitalu des Anges, hledal jsem tě. Ale narazil jsem na matku Hildegardu a ona mi předala vzkaz od tebe. Ona… řekla mi to.“

„Ano,“ řekla jsem a polkla. „Šla jsem na audienci ke králi…“

„Já vím!“ Jeho ruka pevně sevřela mou a podle jeho dechu jsem mohla soudit, že měl zuby zaťaté.

„Ale Jamie…, když jsem tam byla…“

„Kriste!“ řekl a napřímil se, aby mi pohlédl přímo do tváře. „To jsi nevěděla Claire, že…“ Krátce zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Jel jsem do Orvieta a celou tu dobu jsem viděl jeho ruce; jeho ruce na tvé bílé pokožce, jeho rty na tvém krku, jeho pták – viděl jsem ho na jeho lever – viděl jsem tu zatracenou věc ve tvé… Bože, Claire! Ve vězení jsem si myslel, že jsi mrtvá, a když jsem jel do Španělska, tak jsem doufal, aby to byla pravda!“

Kotníky na prstech ruky, kterou mne svíral, byly úplně bílé a já cítila, jak mi drtí kosti.

Vytrhla jsem mu ruku.

„Jamie, poslouchej mě!“

„Ne!“ řekl. „Ne, nechci to slyšet…“

„Tak sakra poslouchej!“

Mluvila jsem dost rázně na to, aby na chvíli zmlkl a já měla v mezičase šanci popsat mu, co se u krále v pokoji dělo; muži v kápích, potemnělá místnost, souboj kouzelníků a smrt hraběte St. Germaina.

Jak jsem mluvila, jeho tváře zase dostávaly barvu a jeho výraz změknul z běsnění přes rozčarování a vystupňoval se až do hluboké úlevy.

„Ježíši,“ vydechl nakonec. „Och, svatý Bože.“

„Ani jsi nevěděl, co jsi svým bláznivým počínáním odstartoval, že?“ řekla jsem vyčerpaně a vykouzlila úsměv. „Takže… takže hrabě, je to dobré, Jamie. Je… pryč.“

Neodpověděl, ale něžně mě k sobě přivinul, takže mé čelo spočívalo na jeho rameni a mé slzy smáčely látku jeho košile. Asi po minutě jsem si sedla, podívala se na něj a utírala si nos.

„Právě jsem si vzpomněla, Jamie! To portské – investice Karla Stuarta! Jestliže je hrabě mrtvý…“

Zakroutil hlavou a pousmál se.

„Ne, mo duinne. Je to v pořádku.“

Cítila jsem úlevu.

„Ach, díky Bože. Takže jsi to zařídil? A fungovaly na Murtaghovi bylinky?“

„Ne tak úplně,“ řekl a doširoka se usmál, „ale na mně ano.“ Když strach a zlost pominuly, cítila jsem, jak se mi ulevilo. Vůně vlhkého vína byla silná a sladká a bylo to požehnání, že se o Jamieho mohu opřít. Jeho teplo mi bylo příjemné, nebylo pro mne tísnivé, když jsem poslouchala jeho celý příběh o pirátech a portském.

„Jsou muži, kteří byli pro moře zrozeni, Sassenachová,“ začal, „ale já se obávám, že mezi ně nepatřím.“

„To vím,“ řekla jsem. „Bylo ti špatně.“

„Jen málokdy mi bývá hůř,“ ujistil mě suše.

Moře u Orvieta bylo rozbouřené a během hodiny bylo jasné, že Jamie nebude schopen sehrát svou úlohu.

„Nebyl jsem schopen dělat nic jiného, než ležet ve svém lehátku a sténat,“ řekl a pokrčil rameny, „takže to vypadalo, že mám možná také neštovice.“

Takže si s Murtaghem rychle prohodili role a do dvaceti čtyř hodin od vyplutí ke své hrůze kapitán Scalamandera zjistil, že mu dole v podpalubí propukly neštovice.

Jamie se poškrábal za krkem, jako kdyby ještě stále cítil na své kůži účinky bylinného odvaru.

„Když to zjistili, chtěli mě hodit přes palubu,“ řekl, „a já musím říci, že mi to také přišlo jako docela dobrý nápad.“ Ušklíbl se na mě. „Už jsi někdy měla mořskou nemoc a byla namatlaná hluchavkou, Sassenachová?“

„Ne, díky Bohu.“ Při té myšlence jsem se otřásla. „Zastavil je Murtagh?“

„Och, ano. Je velice odhodlaný. Spal na prahu mé kabiny, dokud jsme bezpečně nepřistáli v přístavu v Bilbau.“

Přesně podle našeho odhadu se kapitán Scalamandera, když viděl, že v přístavu Le Havre by bez profitu o náklad přišel a obrácením do Španělska by přišel také o všechen zisk, rozhodl se chytit za pačesy příležitost prodat svůj náklad hned na místě náhodnému obchodníkovi.

„Ale byla to s ním fuška,“ poznamenal Jamie a poškrábal se na předloktí. „Půl dne se handrkoval – a já umíral na hamace, močil krev a vyzvracel snad všechny vnitřnosti.“

Ale nakonec obchod uzavřeli, portské i pacient s neštovicemi byli vyloženi v Bilbau a – nehledě na neustálou tendenci močit krev – Jamie se tam začal velice rychle uzdravovat.

„Portské jsme prodali v Bilbau obchodníkovi,“ řekl. „Murtagha jsem hned poslal do Paříže, aby splatil půjčku monsieura Duverneyho – a potom… jsem jel sem.“

Podíval se dolů na své ruce, které mu ležely klidně v klíně. „Nemohl jsem se rozhodnout,“ řekl tiše. „Zda přijet či ne. Procházel jsem se a přemýšlel. Celou cestu z Paříže do Fontainebleau jsem šel pěšky. A skoro celou cestu zpět. Několikrát jsem se otočil, přemýšlel o sobě jako o vrahovi a bláznovi, nevěděl jsem, zda mám raději zabít sebe nebo tebe…“

Potom si povzdechl a vzhlédl na mě; v očích se mu zrcadlilo třepetající se listí.

„Musel jsem přijít,“ řekl jednoduše.

Nic jsem neříkala, ale položila jsem ruku na jeho a posadila se vedle něj. Spadané listí pokrylo zem v altánu, jeho vůně byla tak pronikavá, dávala příslib dobré úrody vína.

Slunce se už prodralo přes mraky a ve vstupu do altánu se objevila zlatavá silueta Huga.

„Omlouvám se, madame,“ řekl. „Má paní by chtěla vědět – zda le seigneur zůstane na večeři?“

Podívala jsem se na Jamieho. Čekal klidně, vyčkával, slunce mu skrze listy svítilo do vlasů a na tvář padaly stíny.

„Myslím, že bys měl,“ řekla jsem. „Jsi hrozně hubený.“

Pousmál se na mě. „Ty taky, Sassenachová.“

Vstal a nabídl mi rámě. Zavěsila jsem se do něj a šli jsme společně na večeři, listy jsme ponechali jejich tiché konverzaci.

* * *

Ležela jsem těsně vedle Jamieho, jak spal, měl ruku položenou na mém stehně. Hleděla jsem nahoru do tmy pokoje, poslouchala jeho pokojné oddechování. Vdechovala jsem vlahý čerstvý vzduch noci, nasáklý vůní vistárie.

Večer skončil kolapsem hraběte St. Germaina. Když společnost odcházela, všichni si něco vzrušeně mumlali, král mě vzal za ruku a vedl do malých dveří, kterými jsem vstoupila.

Odvedl si mě na zelenou sametovou pohovku, položil na záda a opatrně vyhrnul sukni, než jsem mohla promluvit. Nepolíbil mne; netoužil po mně. To byl rituální požadavek platby, kterou jsme si předem dohodli. Ludvík byl velice mazaný obchodník, nebyl z těch, kteří by si nechávali něco dlužit, ať už pro něho platba má cenu nebo ne. A snad i nakonec měla; v jeho přípravě bylo víc než jen špetka vzrušení – kdo jiný než král by si troufl obejmout La Dame Blanche?

Ještě jsem nebyla připravena. Byl netrpělivý, natáhl se po flakónu s růžovým olejem na stole a rychle mi ho začal roztírat mezi stehny. Ležela jsem a ani se nehýbala, nevydala jsem ani hlásku, jak pracoval prsty, které potom nahradil přítelem trošku větším. „Trpěla jsem“ je špatné slovo – nebyla v tom ani bolest, ani ponížení; byla to transakce, já jsem čekala, on provedl rychlou akci, potom vyskočil na nohy, tvář rudou vzrušením, rukama si zapínal kalhoty přes malé bříško. Nemohl si dovolit napůl královského napůl čarodějnického bastarda; ne s nažhavenou madame de La Tourelle – doufala jsem, že mnohem nažhavenější než já – která na něj čekala v jeho komnatách.

Dala jsem jen to, co bylo slíbeno; teď mi mohl se ctí splnit mé přání, aniž by ztratil tvář. Co se týče mě, přijala jsem jeho královskou poklonu mým pokývnutím, vytrhla jsem loket z jeho stisku, když mě doprovázel ke dveřím a po několika minutách od vstupu jsem zase odcházela, s královským ujištěním, že příkaz k Jamieho propuštění bude ráno vydán.

V hale čekal gentleman, který mě sem přivedl. Uklonil se mi a já jemu, potom jsem ho následovala Zrcadlovým sálem a cítila, jak mi kloužou stehna o sebe, a cítila jsem růžovou vůni mezi nohama.

Když jsem slyšela, jak se za mnou zavřela brána paláce, zavřela jsem oči a myslela, že už nikdy Jamieho neuvidím. A pokud náhodou ano, vymáchám mu nos v růžové vůni, dokud jeho duše nezemře.

Ale teď jsem místo toho držela ruku na mém stehně, poslouchala jeho dech, hluboký a pravidelný v temnotě, která mne obklopovala. A já nechala dveře za audiencí Jeho Veličenstva navždy zavřené.

29

Trhání kopřiv

„Skotsko.“ Povzdechla jsem a vzpomněla si na hnědé potůčky a temné borovice Lallybrochu, Jamieho statku. „Opravdu se můžeme vrátit domů?“

„Myslím, že budeme muset,“ odpověděl suše. „Králova propustka mi přikazuje opustit Francii do půli září nebo se vrátím zase do Bastille. Předpokládám, že Jeho Veličenstvo vymohlo zproštění viny i na anglické koruně, takže mě nepověsí hned, jakmile vystoupím v Inverness.“

„Myslím, že bychom měli jet raději do Říma nebo do Německa,“ navrhla jsem. Nechtěla jsem nic víc než se vrátit domů do Lallybrochu a vyléčit se v klidu na Skotské vysočině. Mé srdce už bylo znavené královským dvorem a intrikami, tím neustálým tlakem nebezpečí a nejistoty. Ale pokud Jamie myslel, že musíme…

Zakroutil hlavou a rudé vlasy mu spadly do tváře, jak se skláněl, aby si natáhl ponožky.

„Ne, je to Skotsko nebo Bastille,“ řekl. „Plavbu už máme zamluvenou, aby si byli jisti.“ Protáhl se a s úsměvem si shrnul vlasy z očí. „Umím si představit, že vévoda ze Sandringhamu – a snad i král Jiří – mě chtějí mít doma v bezpečí, kde na mě mohou dohlédnout. Abych nešpiónoval v Římě nebo nevydělával peníze v Německu. Třítýdenní laskavost je, předpokládám, laskavost pro Jareda, aby se mohl vrátit domů dříve, než odjedeme.“

Seděla jsem u okna v mém pokoji a dívala se na zelené moře lesa u Fontainebleau. Horký letní vzduch už pomalu chladnul, zdá se, že ztrácel svou energii.

„Nemohu říci, že nejsem ráda.“ Povzdechla jsem a přitiskla si tvář k okenní tabulce, abych si ji alespoň na chvíli zchladila. Důsledek včerejšího chladného deště je vlhký vzduch, takže se mi vlasy a šaty lepí na tělo a škrábou. „Myslíš, že je to bezpečné? Mám tím na mysli, zda to Karel vzdá, teď, když je hrabě mrtvý a peníze od Manzettiho jsou pryč?“

Jamie se zamračil, rukou si promnul čelist, aby zhodnotil vzrůst strniště.

„Přál bych si, abych věděl, zda v minulých dvou týdnech dostal z Říma dopis,“ řekl. „A pokud ano, tak co v něm bylo. Ale myslím, že jsme to zvládli. Žádný bankéř v Evropě teď nepůjčí Stuartům ani měděný centim, to je jisté. Španělský Filip má jiné věci na starosti a Ludvík…“ Pokrčil rameny a ušklíbl se. „U monsieura Duverneyho a vévody ze Sandringhamu jsou Karlovy vyhlídky více než ubohé. Co myslíš, mám se oholit?“

„Kvůli mně nemusíš,“ řekla jsem. Při té intimní otázce jsem se zastyděla. Minulou noc jsme spolu byli v posteli, ale oba jsme byli vyčerpaní a ta křehká síť spletená mezi námi v besídce byla natolik jemná, že jsme se ji neodvažovali porušit něčím takovým, jako je sex. Strávila jsem noc v jeho teplé blízkosti a byla jsem to já, kdo se první pohnul a přitulil.

Pozorovala jsem na jeho zádech hru světel, jak se natáhl pro košili a přepadla mne touha dotknout se ho; cítit ho, jemného i drsného ve mně.

Z košile vykoukla jeho hlava, naše pohledy se setkaly, náhle a neplánovaně. Na chvíli se zastavil, díval se na mě, ale nepromluvil. Bylo slyšet ranní zvuky zámku, kolem nás se rozprostírala bublina ticha. Slyšeli jsme shon sluhů, vysoký hlas Louisy, který přerůstal v hádku. Tady ne, říkaly Jamieho oči. Ne mezi tolika lidmi.

Podíval se dolů a pečlivě si zapínal knoflíky u košile. „Má Louisa koně pro jízdu?“ zeptal se a očima sledoval košili. „Nedaleko odtud jsou útesy; myslel jsem, že bychom si tam mohli zajet – vzduch bude chladnější.“

„Myslím, že má,“ řekla jsem. „Zeptám se jí.“

* * *

K útesům jsme dojeli před polednem. Nebyly to úplně útesy, spíše trčící sloupce vápence, které obklopovala žlutá tráva okolních kopců jako nějakou starodávnou zříceninu. Bledé vyvýšeniny byly vytvarované časem a počasím, porostlé tisíci malými rostlinkami, které se uchytily v malých prasklinkách v kameni.

Nechali jsme koně napást se na trávě a pěšky jsme se vyšplhali nahoru na širokou plošinu vápence, pokrytou trsy trávy, hned pod nejvyšší kamenný ostroh. Keře zde vrhaly jen málo stínu, ale alespoň byl tady nahoře slabý vánek.

„Bože, to je vedro!“ řekl Jamie. Uvolnil si sponu na kiltu, takže se mu smeknul dolů k nohám, a začal si sundávat i košili.

„Co to děláš, Jamie?“ řekla jsem a usmívala se.

„Vysvlékám se,“ řekl věcně. „Proč neuděláš to stejné, Sassenachová. Jsi propocená více než já a není tu nikdo, kdo by nás mohl vidět.“

Po chvilkovém zaváhání jsem udělala, jak navrhoval. Byli jsme zde zcela izolováni; příliš skalnaté pro ovce a představa, že by sem zabloudil pasáček, byla úplně mimo. A osamoceni, společně nazí, pryč od Louisy a jejích dotěrných sluhů… Jamie rozprostřel na zem svůj pléd, zatímco já si sundávala propocený šat.

Líně se protahoval, ležel na zádech, ruce založené za hlavou, úplně napospas zvědavým mravencům, kteří si nosili kousky stébel seschlé vegetace.

„Musíš mít hroší kůži,“ poznamenala jsem. „Jak můžeš ležet jen tak na zemi?“ Nahá jako on jsem se natáhla na poskládaný pléd, který tam pro mne rozložil.

Pokrčil rameny, oči zavřené, jak si vychutnával odpolední hřejivé sluníčko. Nazlátlé světlo ho ozářilo v prohloubenině, ve které ležel, takže svítil oproti tmavé trávě za ním.

„Už jsem si zvykl,“ řekl a ponořil se do ticha a vítr, který nad námi pofukoval, mi přinášel ševelení jeho dechu.

Překulila jsem se na bříško, položila se bradou na zkřížené ruce a pozorovala jsem ho. V ramenou byl statný, štíhlý v bocích, s podlouhlým svalnatým zadečkem, který se rýsoval, i když odpočíval. Teplá bríza mu čechrala schnoucí chomáčky skořicových chloupků pod paží a načechrávala mu měď a zlato na zápěstích. Příjemný vánek jsme uvítali; na začátek podzimu mě slunce na ramenou a lýtkách dosti pálilo.

„Miluji tě,“ řekla jsem něžně. Nemyslela jsem, že to slyší, řekla jsem to jen z požitku z těch slov.

Ale on to slyšel, tedy soudě podle pozvednutého koutku úst. Po chvíli se také překulil na břicho na pléd vedle mne. Na zádech a zadku mu zůstalo přilepených několik stébel. Jedno jsem zlehka smetla a jeho kůže se pod mým dotykem zachvěla.

Naklonila jsem se k němu, abych ho políbila na rameno a vychutnávala jsem si tu teplou vůni jeho kůže a její slanou příchuť.

Místo toho, aby mne na oplátku také políbil, kousek se odtáhl, opřel se o loket a díval se na mne. V jeho výrazu bylo něco, čemu jsem nerozuměla, trošku mě to znepokojovalo.

„Penny za tvé myšlenky,“ řekla jsem a prstem jsem mu přejížděla dolů po páteři. Odtáhl se tak, abych na něj nedosáhla a zhluboka se nadechl.

„No, přemýšlel jsem,“ začal, potom se odmlčel. Díval se dolů a pohrával si s malou květinkou, která vyrostla v trávě.

„O čem jsi přemýšlel?“

„Jaké to bylo… s Ludvíkem.“

Myslela jsem, že se mi na chvíli zastavilo srdce. Cítila jsem, jak mi z tváře mizí všechna krev, protože jsem nemohla pohnout rty, jak jsem chtěla něco říci.

„Jaké… to… bylo?“

Potom vzhlédl a jen se trošku pousmál.

„Dobře,“ řekl. „On je král. Dalo by se čekat, že… to bude jiné. Však víš…, nějakým způsobem zvláštní, třeba?“

Úsměv mu z tváře zmizel a najednou byl tak bledý jako já. Shlédl dolů, vyhýbal se mému pohledu.

„Jediné, o čem jsem přemýšlel,“ zamumlal, „byl… byl… byl jiný než já?“ Viděla jsem, jak se kousl do rtu, jako kdyby si přál, aby to zůstalo nevyřčeno, ale na to už bylo příliš pozdě.

„Jak to k čertu víš?“ řekla jsem. Cítila jsem se jako omámená a přetočila jsem se na bříško, do kterého mne tlačil malý drn.

Zakroutil hlavou, zuby stále zaťaté do spodního rtu. Když konečně stisk uvolnil, zůstala mu na něm tmavá skvrna po zubech.

„Claire,“ řekl něžně. „Och, Claire. Dáváš se mi od začátku celá – nic si ode mne nebereš zpět. Nikdy jsi nebrala. Když jsem tě žádal o upřímnost, řekl jsem ti také, že neumíš lhát. Když jsem se tě dotkl…“ Jeho ruka se pohnula, pohladil mě po zadečku; cukla jsem sebou, nečekala jsem to.

„Jak dlouho tě miluji?“ zeptal se velice tiše. „Rok? Od chvíle, kdy jsem tě spatřil. Pomiloval jsem tvé tělo – snad tisíckrát?“ Potom se mne dotkl jedním prstem, jemně jako kdyby to byla muší nožka, a přejížděl mi po paži a po ramenou, sjel dolů na žebra, až jsem se pod dotekem otřásla a odkulila; teď jsem mu viděla do tváře.

„Nikdy jsi před mým dotykem neuhýbala,“ řekl a očima sledoval pohyb svého prstu, který se nořil do prohlubně mezi mými ňadry. „Ani poprvé ne, kdy jsi to mohla udělat a já bych se tomu ani nemohl divit. Ale ty jsi to neudělala. Od první chvíle jsi mi dávala všechno; nebrala sis nic nazpět, neodepřela jsi mi žádnou část svého já.“

„Ale teď,“ řekl a stáhl ruku. „Nejdříve jsem si myslel, že je to kvůli tomu, že jsi přišla o dítě a možná se přede mnou stydíš anebo se cítíš nesvá po tak dlouhé době. Ale potom jsem pochopil, co v tom je.“

Následovalo dlouhé mlčení. Cítila jsem, jak mi buší srdce a slyšela jsem ševelení borovic dole pod námi. Někde daleko pokřikovali malí ptáčci. Přála jsem si, abych byla jedním z nich. Anebo v každém případě alespoň hodně daleko.

„Proč?“ zeptal se něžně. „Proč jsi mi lhala? Stejně jsem za tebou jel a myslel si, že to vím.“

Civěla jsem dolů na ruce, zkřížené pod bradou a polkla jsem.

„Kdybych…“ začala jsem a znovu polkla. „Kdybych ti řekla, že jsem dovolila Ludvíkovi…, ptal by ses na to. Myslela jsem, že bys nemohl zapomenout…, možná bys mi odpustil, ale nikdy bys na to nezapomněl a bylo by to mezi námi napořád.“ Znovu jsem polkla. I když bylo teplo, ruce jsem měla jako led a v žaludku jsem cítila kámen. Ale kdybych mu teď přiznala pravdu, musela bych mu to říci celé.

„Kdyby ses zeptal – a to jsi udělal, Jamie, udělal jsi to! Musela bych o tom mluvit, znovu to prožívat a já se bála…“ Zlomil se mi hlas, nemohla jsem mluvit, ale on mě nenechal.

„Čeho ses bála?“ postrkoval mě.

Zlehka jsem pootočila hlavu, abych se nesetkala s jeho očima, ale zároveň abych proti slunci viděla jeho tmavou postavu přes clonu svých sluncem ozářených vlasů.

„Bála jsem se, že ti řeknu, proč jsem to udělala,“ řekla jsem něžně. „Jamie…, musela jsem tě osvobodit z Bastille. Ale potom… napůl jsem doufala, že ti někdo řekne, co jsi stejně odhalil. Jamie, byla jsem tak naštvaná, kvůli tomu duelu a děťátku. A protože jsi mě to donutil udělat, jít za Ludvíkem. Chtěla jsem udělat něco, abych tě odehnala, abych si byla jista, že tě už nikdy neuvidím. Udělala jsem to… a částečně i proto, abych tě ranila,“ zašeptala jsem.

V koutku jeho úst mu zacukal sval, ale dál zíral dolů na ruce sepnuté v klíně. Propast mezi námi, tak opatrně přemostěná, se znovu rozšířila a rozdělila.

„Ano. To se ti povedlo.“

Pevně semknul ústa a nějakou dobu vůbec nepromluvil. Nakonec pozvedl hlavu a podíval se přímo na mě. Ráda bych se tomu pohledu vyhnula, ale nešlo to.

„Claire,“ řekl něžně. „Co jsi cítila, když jsem odevzdal své tělo Jacku Randallovi? Když jsem ho nechal, aby si mě vzal – ve Wentworthu?“

Přeběhl mi mráz po zádech, od kořínků vlasů až po prsty na nohou. To byla poslední otázka, kterou bych čekala, že uslyším. Několikrát jsem otevřela a zase zavřela pusu, než jsem konečně našla odpověď.

„Já… já nevím,“ odpověděla jsem nejistě. „Nepřemýšlela jsem o tom. Samozřejmě vztek. Byla jsem šílená. Bylo mi špatně. A bála jsem se o tebe. A bylo mi tě líto.“

„Žárlila jsi? Když jsem ti o tom později vyprávěl – že mě to vzrušovalo, i když jsem to tenkrát nechtěl?“

Zhluboka jsem se nadechla, cítila jsem trávu, jak mě lechtá na ňadrech.

„Ne. Nebo si to alespoň nemyslím. Koneckonců to nebylo tak, že… bys to chtěl dělat.“ Kousla jsem se do rtu a hleděla dolů. Mluvil tiše a věcně.

„Také jsem si nemyslel, že by ses chtěla vyspat s Ludvíkem, ne?“

„Ne!“

„No dobře,“ řekl. Stiskl stéblo trávy mezi oba palce a soustředil se na to, aby ji vytáhl i s kořínky. „Také jsem byl rozezlený. A dělalo se mi z toho špatně a bylo mi to líto.“ Stéblo trávy se s malým zašustěním uvolnilo.

„Když se to stalo mně,“ pokračoval, skoro šeptal, „myslel jsem, že to pomyšlení nesneseš a já bych tě ani neobviňoval. Myslel jsem, že se ode mne musíš odvrátit, snažil jsem se tě poslat pryč, abych nemusel vidět znechucení a bolest ve tvé tváři.“ Zavřel oči a pozvedl stéblo mezi prsty, přejel si jím po rtech.

„Ale ty jsi neodešla. Přitiskla jsi mě ke svým ňadrům a utěšovala mě. Místo toho jsi mě léčila. Milovala jsi mě, i přes to přese všechno.“ Nadechl se a znovu ke mně otočil hlavu. Oči měl lesklé od slz, ale ještě mu nestékaly po tváři.

„Myslel jsem, že bych mohl udělat to stejné pro tebe, co jsi udělala pro mne. To je důvod, proč jsem přijel na Fontainebleau.“

Zamrkal a oči měl zase jasné.

„Když jsi mi potom řekla, že se nic nestalo – věřil jsem tomu, protože jsem to strašně moc chtěl. Ale potom… jak to říci, Claire. Nedokázal jsem to v sobě skrýt, věděl jsem, že jsi mi lhala. Myslel jsem, žes mi nevěřila, že tě miluji, že jsi ho chtěla a že ses bála, že bych to poznal.“

Upustil stéblo a hlava mu padla na klouby na rukách.

„Řekla jsi, že jsi mě chtěla zranit. No, představa, že jsi v posteli s králem, bolí víc než vypálený cejch na hrudi nebo bičování holých zad. Ale to, že bys nevěřila mé lásce, to je jako probrat se v katově oprátce a cítit, jak ti nožem vyřezávají vnitřnosti. Claire…“ Jeho ústa se otevřela, ale žádný zvuk nevyšel. Pevně je na chvíli sevřel, než zase našel sil, aby pokračoval.

„Nevím, zda je ta bolest smrtelná, ale Claire – cítím, jak mi krvácí srdce, když se na tebe podívám.“

Ticho mezi námi se prodlužovalo a prohlubovalo. Ve vzduchu bylo slyšet bzučení drobného hmyzu mezi skalisky.

Jamie ležel nehnutě jako skála, tvář měl bledou, jak se díval pod sebe do země. Nemohla jsem tu bílou tvář vystát, ani tu myšlenku, která za tím vězela. Byl to záblesk jeho vzteku v besídce a mé srdce při té vzpomínce bylo prázdné, ale teď jsem cítila zase vše pod kontrolou a nebyl to jen vztek, ale i důvěra a radost.

Zoufale jsem si přála udělat něco, abych to ticho, které nás rozdělovalo, přerušila; něco, co by dokázalo obnovit naši ztracenou důvěru. Jamie se posadil, pažemi objímal nohy a otočil se, díval se do poklidného údolí.

Lepší je hádka, pomyslela jsem si, než mlčení. Natáhla jsem se k němu a položila mu ruku na rameno. Bylo vyhřáté ze sluníčka a pod dotekem ožilo.

„Jamie,“ zašeptala jsem. „Prosím.“

Pomalu ke mně otočil hlavu. Jeho tvář vypadala stále chladně, jeho kočičí oči byly ještě více zúžené, když se na mě v tichosti díval. Nakonec se natáhl a jednou rukou mě chytil za zápěstí.

„Chceš, abych tě zbil?“ zeptal se něžně. Jeho stisk zesílil, trhla jsem sebou, abych svou ruku uvolnila. Odtáhl se, trhnul se mnou a přitáhl si mě k sobě.

Cítila jsem, jak se chvěji, na předloktí mi vyskočila husí kůže, ale sebrala jsem odvahu a promluvila.

„Ano,“ řekla jsem.

Jeho výraz byl nevyzpytatelný. Stále jsem se mu dívala do očí, natáhl svou volnou ruku, dosáhl až ke kamenům a vzal do dlaně několik kopřiv. Syknul, jak si popálil prsty, ale zuby měl zaťaté; sevřel pěst a vytrhl je i s kořeny.

„Sedláci z Gaskoňska bijí své nevěrné ženy kopřivou,“ řekl. Sklonil svazek listů a vrchní částí rostliny mi přejel po ňadrech. Zalapala jsem po dechu, jak mě to nečekaně zaštípalo a jako mávnutím kouzelného proutku mi na kůži vyskákaly červené pupínky.

„Mám to udělat?“ zeptal se. „Mám tě takto potrestat?“

„Pokud… pokud chceš.“ Rty se mi tak třásly, že jsem ze sebe sotva dostala nějaké slovo. Několik zrníček hlíny z kořenů kopřiv mi zapadlo za ňadra; jedno se mi kutálelo dolů po žebrech, poháněné mým zběsile tlukoucím srdcem. Ňadra mne pálila, jako kdyby byla v ohni. Zavřela jsem oči a představovala si, jaké to asi doopravdy je, když je žena zmrskána kopřivami.

Sevření mého zápěstí povolilo. Otevřela jsem oči a viděla Jamieho, jak sedí vedle mě, nohy zkřížené, rostliny pohozené a zmuchlané nedaleko. Smutně se usmíval.

„Už jednou jsem tě kvůli spravedlnosti bil, Sassenachová, a ty jsi mi vyhrožovala, že mě zabiješ mou vlastní dýkou. A teď mě žádáš, abych tě zmrskal kopřivami?“ Pomalu zakroutil hlavou, přemýšlel a natáhl ruku, aby mě pohladil po tváři. „To si natolik ceníš mé cti?“

„Ano! Jistě že ano!“ také jsem se posadila a objala ho kolem ramen a jsem nás překvapila, jak jsem ho nečekaně políbila. Cítila jsem, jak se pohnul a přitáhl si mě k sobě, paži obtočenou kolem mého pasu, ústa natahoval k mým. Potom mě přitiskl k zemi, jeho váha mi nedovolovala pohnout se. Rameny zastínil jasnou oblohu nad námi a rukama mě držel za ramena, držel mě jako ve vězení.

„Dobře,“ zašeptal. Propichoval mne pohledem, nedovolil mi zavřít oči, musela jsem vydržet jeho pohled. „Dobrá. Jak si přeješ, potrestám tě.“ Pohnul boky směrem k mým a já cítila, jak mi rozevřel nohy vstříc své extázi.

„Nikdy,“ zašeptal mi. „Nikdy. Nikdy jiný muž než já! Podívej se na mě! Řekni mi! Podívej se na mě, Claire!“ Vstoupil do mě, silně, až jsem zasténala a chtěla otočit hlavu, ale on mi ji držel rukama, abych se mu musela dívat do očí, viděla jsem jeho širokou sladkou pusu zkroucenou bolestí.

„Nikdy,“ řekl, tentokrát něžněji. „Protože jsi má. Má žena, mé srdce, má duše.“ Stále mě držel svou vahou, byl jako balvan na hrudi, ale spojení našich těl mě hnalo k němu, chtěla jsem víc. A ještě víc.

„Mé tělo,“ řekl a lapal po dechu, když mi dal, co jsem si žádala. Vsunula jsem se pod něj, jako kdybych se chtěla uvolnit, mé tělo se prohnulo jako luk a přitiskla jsem se k němu. Ležel na mne celým tělem, skoro se ani nehýbal, v naší intimní chvilce jsme byli velice těsně spjati.

Tráva pod námi byla hrubá a píchala, stébla byla ostrá jako vůně muže, který si mne vzal. Má ňadra se pod ním zploštila a já cítila, jak mě lechtá chloupky na své hrudi, jak jsme se o sebe třeli, tam a zpět. Kroutila jsem se, což ho dohánělo k hrubosti, cítila jsem jeho stehna, jak mě tlačila dolů.

„Nikdy,“ zašeptal mi, tvář jen pár palců od mé.

„Nikdy,“ řekla jsem a otočila hlavu. Zavřela jsem oči, abych unikla jeho pronikavému pohledu.

Jemným tlakem mi otočil hlavu, abych se na něj podívala; rytmický pohyb pokračoval.

„Ne, moje Sassenachová,“ řekl něžně. „Otevři oči. Podívej se na mě. Co je tvůj trest, je i můj. Podívej, co jsi mi udělala, když vím, co ti musím udělat. Podívej se na mě.“

Podívala jsem se na něj. Podívala jsem se, když odložil svou poslední masku a ukázal mi své hlubiny; a svá zranění na duši. Plakala bych pro jeho rány, i pro mé, pokud bych toho byla schopna. Ale on mě propichoval pohledem, jeho oči byly bez slz a otevřené, bezmezné jako slané moře. Jeho tělo mě drželo v sevření, drželo mě svou silou, jako vítr napíná plachty bárky.

A já vplula do něj, stejně jako on do mne, takže když mnou otřásla poslední bouře lásky, vykřikl a my pluli společně jako jedno tělo a viděli se vzájemně v očích toho druhého.

* * *

Na bílých vápencových skalách pálilo odpolední slunce a zdůrazňovalo stíny prohlubní a výstupků. Našla jsem, co jsem hledala, rostlo to v malé rozsedlině velkého útesu za naprostého nedostatku půdy. Z trsu jsem utrhla kousek aloe, roztrhla čerstvý lístek a rozetřela jeho chladivou zeleň na šrám na Jamieho dlani.

„Je to lepší?“ zeptala jsem se.

„Mnohem.“ Jamie si protáhl ruku a zašklebil se. „Bože, ty kopřivy pálí!“

„To ano.“ Shrnula jsem si límec od haleny a natřela si šťávou z aloe popálená ňadra. Chladivá směs mi přinesla úlevu.

„Jsem ráda, že jsi mě neposlechl,“ řekla jsem a podívala se na trs kvetoucích kopřiv opodál.

Usmál se a zdravou rukou mě pohladil po zadečku.

„Ale měla jsi namále, Sassenachová. Neměla bys mě takto dráždit.“ Potom se nade mnou sklonil a políbil mne.

„Ne, mo duinne. Jednou jsem ti to přísahal a myslel jsem to vážně. Nikdy na tebe ze vzteku nevztáhnu ruku. Koneckonců,“ dodal něžně a otočil se, „potrestal jsem tě dost.“

Zalovila jsem v paměti a také jsem mu něco dlužila.

„Jamie,“ řekla jsem a rty se mi trochu chvěly. „Naše… dítě. Nebyla to tvá chyba. Cítila jsem se, jako kdyby byla, ale nebylo to tak. Myslím… myslím, že by se to stalo tak jako tak, i kdybys Jacka Randalla na souboj nevyzval.“

„Ano? Ach, no dobře.“ Jeho paže, kterou mne objímal, byla teplá a příjemná a on si přitiskl mou hlavu na rameno. „Trošku jsem si vydechl, když jsi to řekla. Co jsem měl na mysli, nebylo tak dítě, jako spíše Frank. Myslíš, že mi to můžeš odpustit?“ Modré ustarané oči se podívaly na mne dolů.

„Frank?“ zeptala jsem se překvapeně. „Ale…, není, co bych ti měla odpouštět.“ Potom mě to trklo; možná ani neví, že Jack Randall stále ještě žije – vždyť ho vlastně hned po duelu zatkli. Ale pokud to neví…, zhluboka jsem se nadechla. Stejně by na to přišel; lepší bude, když se to dozví ode mne.

„Jamie, ty jsi Jacka Randalla nezabil,“ řekla jsem.

Zmátlo mě to, protože nevypadal ani překvapeně, ani vyděšeně. Zakroutil hlavou a odpolední slunce mu osvítilo zlatavé vlasy. Není to tak dávno, co si je ostříhal a ve vězení mu tak narostly, že si je musel neustále shrnovat z očí.

„To vím, Sassenachová,“ řekl.

„Věděl jsi to? Ale… co…“ byla jsem zmatená.

„Ty… jsi to nevěděla?“ zeptal se váhavě.

I když bylo vedro, přeběhl mi mráz po zádech.

„Nevěděla co?“

Skousl si horní ret a váhavě si mě prohlížel. Nakonec se zhluboka nadechl a všechno s povzdechem vyklopil.

„Ne, nezabil jsem ho. Ale zranil jsem ho.“

„Ano, Louisa říkala, že jsi ho ošklivě poranil. Ale také říkala, že se uzdravuje.“ Náhle se mi vybavila poslední scéna ze souboje v Bouloňském lesíku; poslední věc, kterou jsem viděla, než mne pohltila temnota. Ostří Jamieho meče míří k promáčené košili. Potom se na látce objevuje rudá skvrna… a špička meče se zaleskla.

„Jamie!“ řekla jsem a oči rozšířené hrůzou. „To ne, Jamie… co jsi to udělal!“

Díval se dolů a třel si bolavé dlaně o látku kiltu. Zakroutil hlavou, jako kdyby se tomu sám divil.

„Byl jsem takový blázen, Sassenachová. Nemohl jsem to tak nechat, necítil bych se jako chlap, kdybych ho nechal odejít, za to, co udělal tomu malému chlapci…, celou tu dobu jsem si říkal: „Nemůžeš toho bastarda zabít, slíbil jsi to. Nemůžeš ho zabít.“ Slabě se usmál a díval se na pupínky od kopřiv na dlaních.

„V hlavě mi hučelo, jako když se vaří kotlík ovesné kaše nad ohněm, jak jsem byl na tu myšlenku upnutý. ‚Nemůžeš ho zabít.‘ A také jsem to neudělal. Ale byl jsem také šílený a v uších mi bublala krev – takže jsem se nezastavil, abych se rozpomněl, proč ho to vlastně nemám zabít, když už jsem ti to slíbil. A když už ležel na zemi přede mnou, se vzpomínkami na Wentworth a Ferguse, s mečem v ruce…“ Najednou se odmlčel.

Cítila jsem, jak se mi odkrvuje hlava a ztěžka jsem dosedla na kámen.

„Jamie,“ řekla jsem. Bezmocně pokrčil rameny.

„No, Sassenachová,“ řekl a stále uhýbal mému pohledu, „jediné, co můžu říci, tak je to zatracené místo, které jsem mu zranil.“

„Ježíši.“ Seděla jsem tiše, odhalením úplně zkoprnělá. Jamie seděl tiše vedle mne a prohlížel si hřbety svých rukou. Na pravé ruce byla stále ještě růžová skvrna. Ve Wentworthu mu tam Jack Randall zarazil hřebík.

„Nenávidíš mě za to, Claire?“

Zakroutila jsem hlavou, oči zavřené.

„Ne.“ Otevřela jsem oči a uviděla jeho tvář u mé, tvářil se ustaraně. „Já nevím, co si teď myslím, Jamie. Já to opravdu nevím. Ale necítím za to k tobě nenávist.“ Položila jsem ruku na jeho a jemně ji stiskla. „Jen… necháš mě na chvíli o samotě?“

* * *

Když jsem si znovu oblékla již usušené šaty, položila jsem si dlaně na stehna. Jeden stříbrný, jeden zlatý. Oba dva snubní prsteny tady pořád byly a já neměla tušení, co to znamená.

Jack Randall nikdy nebude mít dítě. Jamie si tím byl jistý a já se ho na to nechtěla ptát. Ale já mám stále Frankův prsten, stále si pamatuji na muže, který byl mým prvním manželem, posbírala jsem všechny vzpomínky, kým byl a co dělal. Jak je to možné, že nebude existovat?

Zakroutila jsem hlavou a shrnula si vlasy za ucho. Nevěděla jsem to. Jsou určité věci, které nikdy nebudu vědět. Ale zda jedna z nich může změnit budoucnost – nicméně jsem si byla jista, že nic nemůže změnit nedávnou minulost. Co se stalo, stalo se a nic s tím nenadělám. Jack Randall žádné dítě nezplodí.

Za mnou se na svahu uvolnily kameny, zanechaly po sobě malé úlomky štěrku. Otočila jsem se a vzhlédla. Stál tam Jamie, už oblečen.

Kameny se musely utrhnout nedávno. Zůstaly po nich bílé fleky na skále, zatímco kolem byl hnědý a větrem ošlehaný povrch a zatím se ve skále uchytily jen malé rostlinky, zatímco ostatní části kopce pokrýval hustý porost.

Jamie popošel na jednu stranu a byl úplně pohlcen hledáním výstupků na stěně. Viděla jsem ho přelézat jeden balvan, potom objal skálu a zvuk nárazu kovu na kámen, jak jeho dýka přejela po skále, dolehl až ke mně.

Potom zmizel. Předpokládala jsem, že se objeví na druhé straně kamene, a tak jsem čekala a vychutnávala si slunce, jak mě hřeje na ramenou. Ale nezahlédla jsem ho a po chvíli jsem začala mít strach. Mohl uklouznout, spadnout a rozbít si hlavu o kámen.

Natáhla jsem si střevíce, což trvalo snad věčnost, ale stále se neobjevoval. Uhladila jsem si sukni, vyrazila do kopce a teplé kameny mne hřály do palců na nohou.

„Jamie!“

„Tady, Sassenachová.“ Ozvalo se někde za mnou a vyděsilo mě to, až jsem skoro ztratila rovnováhu. Chytil mě za paži a stáhl mě k sobě dolů do rozsedliny mezi dvěma kameny.

Otočil mě k vápencové stěně, na které byly stopy od vody a kouře.

A ještě něco navíc.

„Podívej,“ řekl něžně.

Podívala jsem se, kam ukazoval, přes celou šíři stěny jeskyně, a překvapením jsem zalapala po dechu.

Nade mnou se po kameni proháněla zvěř, kopyta mířila do vzduchu, jak skákala za světlem. Byli tam bizoni a jeleni ve skupině, jako kdyby v letu. A na konci skály byli ptáčci, křídla roztažená, jak přelétali nad stádem pozemských kopytníků.

Byli vyvedeni v červené, černé a okrové, jemné linie pro zdůraznění využívaly i hran skály, kopyta neslyšně duněla, svaly propnuté námahou, křídla letí skrze skálu ven z kamene. Kdysi v této temné jeskyni žili, osvětleni plameny těch, kteří je zde vymalovali. Vystaveni slunci poté, co se zřítil strop jejich jeskyně, zdáli se být tak živí jako cokoliv, co kdy kráčelo po této zemi.

Rozjímala jsem o jejich cestě z kamene a ani jsem si nevšimla, že Jamie už vedle mne nestojí. Až na mne zavolal.

„Sassenachová! Pojď sem!“ Na jeho hlase bylo něco divného, a tak jsem za ním spěchala. Stál u vstupu do jedné malé postranní jeskyně a díval se dolů.

Leželi pod skalním převisem, jako kdyby se chtěli skrýt před průvanem z bizonů.

Byli tam dva, na vystlané zemi. Zakonzervovaní suchým vzduchem z jeskyně, kosti stále viditelné, ale tkáně se už vysušily na prach. Na kulaté straně lebky visel ještě jeden malý cár zahnědlé kůže a na něm věkem zarudlý pramínek vlasů.

„Můj Bože,“ řekla jsem tiše, jako kdybych se bála, že je vyruším. Přitiskla jsem se k Jamiemu a on mě objal kolem pasu.

„Myslíš… byli tady… zabiti? Třeba obětováni?“

Jamie zakroutil hlavou a díval se zamyšleně dolů na tu hromádku rozdrolených kostí.

„Ne,“ řekl. Také mluvil tiše, jako ve svatyni. Otočil se a opřel se rukou o stěnu za námi, kde skákali jeleni a jeřábi mizeli v prostoru za kamenem.

„Ne,“ řekl znovu. „Lid, který zvířata maloval,… nedělali takové věci.“ Znovu se obrátil ke dvěma kostrám propleteným u našich nohou. Sklonil se nad nimi, jemně prstem kopíroval linii kostí a dával pozor, aby se křehkého povrchu nedotkl.

„Podívej se, jak leží,“ řekl. „Nespadli tady a ani nikdo jejich těla nepoložil. Lehli si tak sami.“ Pozvedl ruku nad kost paže větší kostry; tmavý stín přeběhl po jejích žebrech jako malý mol.

„Objímal ji pažemi,“ řekl. „Přitiskl se stehny k ní, držel ji pevně u sebe a hlavu si položil na její ramena.“

Rukama přejel nad kostrami, naznačoval a znovu je v mé představivosti oblékal do masa jejich těl, takže jsem viděla, jak leží ve svém posledním objetí, navždy. Malé kůstky z prstů odpadly, ale chrupavky stále držely záprstí ruky. Ve svém posledním očekávání měli propletené ruce.

Jamie vstal a prohlížel se interiér jeskyně, paprsky pozdně odpoledního slunce zbarvily stěny do karmínové a okrové.

„Tam.“ Ukázal na místo u vstupu do jeskyně. Kameny u něj byly věky a prachem celé zhnědlé, ale nebyly poškozeny vodou a erozí, jako ostatní hlouběji v jeskyni.

„Tam byl kdysi vchod,“ řekl. „Ty kameny spadly a vchod zapečetily.“ Otočil se a položil ruku na převis, který chránil milence před světlem.

„Hledali spolu východ jeskyně ruku v ruce,“ řekla jsem. „V prachu a ve tmě.“

„Ano.“ Opřel se čelem o skálu, oči zavřené. „Opustilo je světlo a nakonec jim chyběl i vzduch. A tak si lehli ve tmě, aby zemřeli.“ Na jeho zaprášené tváři byly vidět stopy po slzách. I já si rukou setřela slzy, vzala jsem jeho ruku a propletla jí mé prsty.

Beze slov se ke mně otočil a prudce vydechl, jak si mě k sobě pevně přivinul. Naše ruce hledaly v šeru, které s sebou neslo zapadající slunce; potřebovali jsme cítit teplo, ujistit se, že jsme celí, že máme pod kůží i pevné kosti, protože život je tak krátký.

ČÁST PÁTÁ

Jedu domů

30

Lallybroch

Místo se nazývalo Broch Tuarach, kvůli starodávnému kamennému válci postavenému před staletími, který vykukoval z kopců za panstvím. Lidé, kteří tam žili, mu říkali „Lallybroch“. Jak se mi podařilo zjistit, znamenalo to „líná věž“, což dávalo smysl stejně jako „věž s tváří na sever“.

„Jak může mít něco tak kulatého tvář?“ zeptala jsem se, když jsme pomalu sjížděli dolů po dlouhém vřesovišti posetém žulou. Koně jsme vedli po úzké stezce po jednom a zkřížili jsme cestu srně, která poskakovala přes hustou vegetaci. „To nemá tvář.“

„Ale má to dveře,“ řekl Jamie rozumně. „A dveře směřují na sever.“ Když se svah začal prudce svažovat, seskočil na nohy a sykl na koně, kterého vedl za sebou. Zadek přede mnou se propnul, jak kůň zatínal svaly a kopyta mu klouzala po vlhké zemi, než se zase odvážil k dalšímu kroku. Koně, které jsme koupili v Inverness, byli statní a šikovní. Malí šlachovití poníci z vysočiny se sice na strmých kopcích umí lépe pohybovat, ale tyto koně, všechno to byly klisny, jsme pořídili pro chov, ne na práci.

„Dobře,“ řekla jsem a opatrně jsem překračovala malou strouhu, která křížila naši jelení stezku. „Tak to by celkem šlo. A co „Lallybroch“ co myslíš? Proč se mu říká líná věž?“

„Mírně se naklání,“ odpověděl Jamie. Viděla jsem temeno jeho hlavy, skloněné, jak se soustředil na to, kam šlape. Několik pramínků nazlátlých vlasů mu vlálo ve větru, který se proháněl po svahu. „Z domu to není moc vidět, ale když se postavíš na západní stranu, uvidíš, že se naklání trochu na sever. A když se podíváš z prvního patra, neuvidíš zeď, protože šikmá věž ji bude zakrývat.“

„No, předpokládám, že ve třináctém století nikdo o olovnicích neslyšel,“ poznamenala jsem. „Je s podivem, že to zatím nespadlo.“

„Ale to už spadlo několikrát,“ řekl Jamie a trochu zvýšil hlas, jak se začal zvedat vítr. „Lidé, kteří tam žili, to ale zase poskládali a postavili, to je asi důvod, proč se ta věž naklání.“

„Už to vidím! Už to vidím!“ ozval se za mnou vzrušený hlas Ferguse. Dovolila jsem mu zůstat na koni, protože jeho nepatrná váha jistě koni žádné vážné problémy dělat nebude. Ohlédla jsem se a zahlédla ho, jak klečí v sedle a nadšeně poskakuje nahoru dolů. Jel na klidné kaštanové klisně; ta mírně zaržála, ale rozhodla se nepovalit ho do vřesoviště. Od své příhody s hřebečkem peršeronem v Argentanu se Fergus snažil dostat ke koním při každé příležitosti. Jamie tím byl pobaven a zároveň s ním sympatizoval, a tak mu ten požitek dopřával a bral si ho k sobě do sedla, když se projížděl pařížskými ulicemi. Také mu dovoloval, aby se tu a tam projel na jednom z Jaredových koní, které měli do kočárů. Ten jen málokdy zastříhal ušima a podivil se způsobu, jakým ho Fergus kopal do slabin a křičel povely.

Zastínila jsem si oči a podívala se směrem, kam ukazoval. Měl pravdu; ze svého vyvýšeného místa už mohl vidět starou kamennou věž usazenou na kopci. Novější statek pod ní bylo stěží vidět; byl z bíle omítnutého kamene a slunce se od něj odráželo stejně jako od okolních polí. Statek byl usazen v ďolíku mezi poli s ječmenem a navíc ho před naším pohledem kryla i řada stromů, které tam byly vysazeny jako větrolamy.

Viděla jsem, jak Jamie pozvedl hlavu; ta se zastavila ve chvíli, kdy zahlédl dole pod sebou svůj domov Lallybroch. Chvíli tam nehnutě stál, nemluvil, ale viděla jsem, jak pozvedl a narovnal ramena. Vítr mu čechral vlasy a nadzvedl pléd a pohrával si s nimi jako koťátko.

Připomnělo mi to způsob, jakým se napínaly plachty na lodi a jak jsme opouštěli Le Havre, za lodí zůstávaly brázdy. Stála jsem na zádi a sledovala provoz. Mezi stěžni poletovali a pokřikovali racci, jejich hlasy stejně chraptivé jako hlasy námořníků.

Jared Munro Fraser stál u mě, pozoroval tok zboží na moři, některé z toho bylo i jeho. Bude to jedna z jeho lodí, Portia, která nás odveze do Skotska. Jamie mi říkal, že všechny Jaredovy lodě se jmenují po jeho milenkách a postavy na přídích jsou jejich vyobrazením. Přivřela jsem oči před větrem na přídi a přemýšlela jsem, zda mě chce Jamie pozlobit. Pokud ne, potom Jared své ženy pěkně dotuje.

„Budete mi oba chybět,“ řekl Jared už počtvrté za půl hodiny. Opravdu vypadal, že je mu to líto a dokonce i jeho veselý nosík vypadal méně povýšeně a méně optimisticky, než bylo u něj obvyklé. Cesta do Německa byla úspěšná; na límci měl velký diamant a na sobě honosný lahvově zelený sametový kabátec se stříbrnými knoflíky.

„Ach, ano,“ řekl a zakroutil hlavou. „Ač bych toho chlapce měl pořád rád při sobě, nemůžu mu brát tu radost, že jede domů. Snad se mi podaří někdy vás navštívit, mí drazí; to už je dávno, co jsem vstoupil na skotskou půdu.“

„Také nám budeš chybět,“ řekla jsem mu upřímně. Jsou i další lidé, kteří mi budou chybět – Louisa, matka Hildegarda, pan Gerstmann. Především ale mistr Raymond. Těšila jsem se, že se vracíme do Skotska, do Lallybrochu. Netoužila jsem po návratu do Paříže a ani po tom, abych ještě někdy viděla některé lidi – například Ludvíka Francouzského.

Nebo Karla Stuarta. Opatrné vyzvídání Jamieho mezi prominentními pařížskými Jakobity potvrdilo Jamiemu jeho prvotní názor; počáteční výbuch optimismu z Karlova „velkého dobrodružství“ pomalu vyprchával a zatímco oddaní stoupenci krále Jakuba mu stále vzdávali hold, zdálo se, že není žádná šance, že by přistoupili k nějaké akci.

Nechme tedy Karla žít dál v míru v exilu, pomyslela jsem si. Náš exil už skončil, jedeme domů.

„Zavazadla jsou na lodi,“ řekl mi do ucha vážný skotský hlas. „Kapitán lodi říká, aby se už nastupovalo. S odlivem vyplujeme.“

Jared se otočil na Murtagha, potom se rozhlédl na obě strany po nábřeží. „A kde je chlapec?“ zeptal se.

Murtagh pohodil hlavou směrem k molu. „V taverně. Příšerně se vožírá.“

Přemýšlela jsem, jak Jamie přežije plavbu přes Kanál. Podíval se na červánky na obloze, potom se omluvil Jaredovi a zmizel. Podívala jsem se směrem, kam Murtagh pokývl, a viděla jsem Ferguse, jak sedí na hromadě na stráži před jednou putykou.

Jared se nad tou zprávou nejdříve nedůvěřivě zamračil, ale po doplnění o jeho mořské nemohoucnosti se velice rozesmál.

„Vážně?“ řekl. „No dobrá, doufám, že už bude mít dopito, až si pro něho přijdeme. To bude mít co dělat, aby přešel po lávce na loď.“

„A proč to dělá?“ ptala jsem se popuzeně Murtagha. „Říkala jsem mu přece, že mám pro něj něco na uklidnění.“ Dotkla jsem se hedvábné taštičky, kterou jsem měla u sebe. „To by ho odrovnalo mnohem rychleji.“

Murtagh zamrkal. „Ano. Říkal, že pokud ho bude bolet hlava, potom si určitě rád dá. Ale whisky chutná mnohem lépe, když teče hrdlem, než ten váš tmavý lektvar.“ Pokývl na mou taštičku, potom na Jareda. „Tak pojďme, jestli mi s ním chcete pomoci.“

V přední kabině Portie jsem seděla na kapitánově kavalci a sledovala pohupování linie pobřeží, hlavu mého manžela v klíně.

Otevřel jedno oko a podíval se na mě. Shrnula jsem mu z očí vlhké vlasy. Odér piva a whisky nad ním visely.

„Až se probudíš ve Skotsku, budeš páchnout jako peklo,“ řekla jsem mu.

Otevřelo se i druhé oko a pozorovalo poskakující vlnky v odraze na dřevěném stropě. Potom se pohled ustálil na mně, hluboké jasně modré studánky.

„Pokud si můžu vybrat mezi peklem teď a peklem potom, Sassenachová,“ řekl a artikuloval pomalu a zřetelně, „tak si vždy vyberu tu druhou možnost.“ Zavřel oči. Trochu si krknul a jeho dlouhé tělo se uvolnilo.

* * *

Zdálo se, že se koně těší stejně jako my; cítili blízkost stájí a potravy a přidali do kroku, hlavy i uši vztyčené v očekávání.

Přemítala jsem, jaké to bude, až se zase vykoupu a najím, když mému koni podklouzla kopyta a zabořil se do načervenalého bláta. Klisna třásla hlavou ze strany na stranu a frkala.

„Hej, zlato, co se to děje? Píchla tě včela?“ Jamie seskočil z koně a spěchal k nám, aby ji chytil za uzdu. Cítila jsem, jak se pode mnou široký hřbet zachvěl a také jsem seskočila.

„Co se to s ní děje?“ Dívala jsem se zvědavě na koně, který couval od Jamieho vzad, třásl hřívou, oči vykulené. Ostatní koně to od něj pochytili a začali se také vzpínat.

Jamie se rychle podíval přes rameno na prázdnou cestu.

„Něco cítí.“

Fergus se narovnal v sedle a zastínil si oči, aby se podíval přes hlavu své klisny. Jeho ruka poklesla, podíval se na mě a pokrčil rameny.

Také jsem nakrčila ramena; neviděli jsme nic, co by mohlo klisnu rušit – na cestě i polích kolem nás nic nebylo, všude jen klasy obilí které v pozdním letním slunci dozrávalo a schlo. Nejbližší stromy byly od nás více jak sto yardů, za malou hromadou kamení, která mohla být dříve nějakým komínem. V těchto končinách vlci nebývali a lišky nebo jezevci by koně na tuto vzdálenost nevyplašili.

Přestala jsem se snažit postrkovat klisnu vpřed, Jamie ji vedl obloukem zpět, šla docela ochotně.

Dal pokyn Murtaghovi, aby odvedl i ostatní koně, potom se vyšvihl do sedla, naklonil se dopředu. Jednou rukou svíral hřívu a pomalu nutil klisnu jít vpřed, šeptal jí něco do ucha. Šla váhavě, ale bez odporu, než došli na místo, kde jsme předtím stáli. Tam se opět zastavila a roztřásla se, nic ji nemohlo donutit posunout se o krok vpřed.

„No tak dobrá,“ řekl Jamie rezignovaně. „Jdi si tedy po svých.“ Otočil jí hlavu a vedl ji do polí, zlaté klasy ji hladily po chundelatých bocích. My jsme je následovali. Jak jsme procházeli polem, koně natahovali krky a tu a tam chňapli po šťavnatém klasu.

Když jsme obešli malou hromadu žulových bloků dole na úpatí kopce, zaslechla jsem tiché varovné zaštěkání. Podívala jsem se na cestu, kde stál na stráži černobílý ovčácký pes, hlavu vztyčenou, mával ocasem a bedlivě nás pozoroval.

Znovu krátce štěknul a černobílá chlupatá hromádka mizela, za ní šla vysoká štíhlá postava zabalená v hnědém plédu.

„Iane!“

„Jamie!“

Jamie mi hodil zpět otěže klisny a šel v ústrety svému švagrovi, uprostřed cesty se objali kolem ramen, smáli se a poplácávali se po ramenou. Když už nás psi přestali podezřívat, začali kolem nich šťastně poskakovat, máchali ocasy, skákali po nás a očichávali koňům nohy.

„Čekali jsme vás nejdřív zítra,“ řekl Ian a jeho podlouhlá tvář se rozzářila.

„Měli jsme na plavbu příznivý vítr,“ vysvětloval Jamie. „Nebo mi to tak alespoň Claire říkala; já sám jsem si toho moc nevšímal.“ Ohlédl se dozadu na mne a usmál se, Ian popošel až ke mně a stiskl mi ruku.

„Zdravím, sestro,“ uvítal mě formálně. Potom se usmál a jeho světle hnědé oči se rozzářily. „Claire.“ Impulzivně mi políbil prsty a já mu stiskla ruku.

„Jenny teď úplně blázní, jak uklízí a vaří,“ řekl a stále se na mě usmíval. „Budete mít štěstí, pokud dnes v noci budete mít nějakou postel; vytahala všechny matrace ven, aby je vyklepala.“

„Po třech nocích na vřesovišti mi nebude vadit, když budu spát na podlaze,“ ujistila jsem ho. „Jsou Jenny a děti v pořádku?“

„Ale ano. Je zase těhotná,“ dodal. „Čekáme to někdy v únoru.“

„Znovu?“ já a Jamie jsme vyhrkli zaráz a Ianovi zrudly tváře.

„Bože, chlape, malé Maggie není ani rok,“ řekl Jamie a káravě pozvedl jedno obočí. „Copak ty nemáš žádné zábrany?“

„Já?“ řekl Ian rozhořčeně. „Co si myslíš, že s tím mám co dělat?“

„No pokud ne ty, tak by ses měl zajímat o to, kdo,“ řekl Jamie a jeden koutek úst pozvedl.

Ian ještě více zrudnul, což kontrastovalo s jeho světle hnědými vlasy. „Ty víš moc dobře, co tím chci říci,“ řekl. „Spal jsem dva měsíce na posteli s malým Jamiem, ale potom Jenny…“

„Och, má sestra je taková prostopášnice?“

„Já říkám, že je tak tvrdohlavá jako její bratr, když si něco vezme do hlavy,“ řekl Ian. Uskočil na stranu a šťouchl Jamieho do žaludku. Jamie se zasmál.

„Tak to se vracím právě včas,“ řekl. „Pomůžu ti ji zkrotit.“

„Vážně?“ řekl Ian skepticky. „Tak to zavolám všechny pastýře, ať se na to jdou podívat.“

„Neztratil jsi nějaké ovce?“ změnil Jamie téma a ukázal na psy a Ianovu hůl, které ležela v prachu u cesty.

„Patnáct ovcí a jednoho berana,“ řekl Ian a přikývl. „Jenny drží na vlnu stádo ovcí merino. Ten beran je pěknej bastard, rozbil nám dolní branku. Myslel jsem, že by mohli být tady v polích, ale není po nich ani stopy.“

„My jsme je tam nahoře taky nikde neviděli,“ řekla jsem.

„Och, tam nahoře nebudou,“ řekl Ian a mávl nad tím rukou. „Žádné ze zvířat by nešlo kolem té chalupy.“

„Chalupy?“ ozval se Fergus, který netrpělivě pobídl koně a už stál po boku mého. „Já jsem žádné stavení neviděl, milorde. Jen hromadu kamení.“

„Chlapče, to je vše, co zbylo z chalupy MacNabů,“ řekl Ian. Zašilhal po Fergusovi, z něhož byla proti odpolednímu slunci vidět jen silueta. „A vám dám také radu, abyste se od ní drželi dál.“

Chloupky vzadu na krku mu stály, ačkoliv bylo vedro. Ronald MacNab byl ten vazal, který Jamieho před rokem zradil a prozradil ho hlídce, muž, který za svou zradu zaplatil životem ten den, kdy Jamieho chytili. Pokud si pamatuji dobře, zemřel v popelu svého domu, který mu muži z Lallybrochu zapálili nad hlavou. Hromada kamení z komínu, kterou jsme před chvílí míjeli, vypadala tak nevinně, ale teď mi připomínala spíše mohylu. Polkla jsem a zahnala hořkost v ústech.

„MacNab?“ řekl Jamie měkce. Okamžitě zpozorněl. „Ronnie MacNab?“

Řekla jsem Jamiemu o zradě MacNaba a o jeho smrti, ale neřekla jsem mu, jak to celé probíhalo.

Ian přikývl. „Ano. Zemřel tam tu noc, co tě odvlekli Angličané, Jamie. Došková střecha musela chytit od nějaké jiskry a on byl příliš opilý na to, aby utekl včas.“ Jejich pohledy se setkali, žerty skončily.

„Ach? A co jeho žena a děti?“ Jamieho pohled byl stejný jako Ianův; chladný a nevyzpytatelný.

„Jsou v bezpečí. Mary MacNabová pracuje v domě v kuchyni a Rabbie pracuje ve stájích.“ Ian se podíval přes rameno na trosky domu. „Mary sem čas od času zajde; ona je jediná, kdo se tady objevuje.“

„Takže ho měla ráda?“ Jamie se podíval směrem ke stavení a já tak jeho tvář neviděla, ale viděla jsem jeho napětí vzadu na krku.

Ian pokrčil rameny. „To si nemyslím. Byl to ochlasta a mizera, a co Rabbie, ani máma mu nepomohla. Ne, myslím, že Mary cítí povinnost modlit se za jeho duši – byla pro něho příliš dobrá,“ dodal.

Jamie se na chvíli zamyšleně odmlčel, potom přehodil opratě koni přes krk a obrátil se ke kopci.

„Jamie,“ řekla jsem, ale on už kráčel nahoru po cestě, k malé mýtině u lesíku. Podala jsem své opratě, které jsem svírala, překvapenému Fergusovi.

„Zůstaň tady s koňmi,“ řekla jsem. „Musím jít s ním.“ Ian se pohnul, jako že půjde se mnou, ale Murtagh ho zastavil zakroucením hlavy. Šla jsem za Jamiem na kopec sama.

Měl dlouhý krok horala a k lesíku došel dřív, než jsem ho dostihla. Stál na kraji toho, co dřív bývala obvodová zeď. Čtvercový půdorys přízemí byl stále ještě viditelný, zdejší porost byl řidší než okolní obilí, byl zelenější a divoký ve stínu stromů.

Byly tam ještě stopy po ohni, několik ohořelých trámů trčelo ze země u kamenného ohniště, které teď bylo otevřené a vystavené okolním vlivům jako náhrobní kámen. Jamie obcházel stavení a dával si při tom pozor, aby nešlápl na zbytky zdí. Třikrát to obešel, pořád chodil doleva a doleva, jako kdyby chtěl zmást ďábla, který by ho mohl pronásledovat.

Stála jsem na jedné straně a pozorovala ho. Byla to soukromá konfrontace, ale nemohla jsem ho nechat, aby tomu čelil osamocený. Nepodíval se na mě, ale věděla jsem, že je rád, že tam jsem.

Nakonec se zastavil u hromady popadaných kamenů. Natáhl se a položil na ni ruku, na chvíli zavřel oči, jako kdyby se modlil. Potom se sehnul a vzal kámen ve velikosti jeho pěsti. Položil ho na vrchol hromady, jako kdyby to mělo vyvážit duši jeho ducha. Pokřižoval se, otočil se a šel ke mně pevným rozhodným krokem.

„Neohlížej se,“ řekl tiše, vzal mě za paži a vedl mě k cestě.

A já se neohlédla.

* * *

Jamie, Fergus a Murtagh se vydali s Ianem hledat ztracené ovce a nechali mě, abych sama odvedla koně do domu. Neměla jsem s koňmi velké zkušenosti, ale myslela jsem, že tu půl míli bych mohla zvládnout, pokud na mne něco nečekaně neskočí.

Tentokrát to bylo úplně jiné, než když jsme se poprvé vraceli domu na Lallybroch; tenkrát jsme byli oba na útěku. Já před svou budoucností a Jamie před svou minulostí. Náš pobyt zde byl šťastný, ale jen krátký a nejistý; pořád zde bylo riziko, že Jamieho odhalí a zavřou ho. Teď díky intervenci vévody ze Sandringhamu, získal Jamie práva ke svému rodnému domu, a já teď byla po jeho boku jako právoplatná manželka.

Tentokrát jsme svůj příjezd nemuseli skrývat, nebyli jsme nečekaným vyrušením chodu domácnosti. Přijeli jsme ohlášení a vezli jsme sebou dary z Francie. I když jsem věděla, že naše přijetí bude srdečné, uvažovala jsem, jak Ian a Jamieho sestra Jenny přijmou náš návrat natrvalo. Koneckonců během několika posledních let, od smrti Jamieho otce, zde žili jako páni usedlosti, zatímco Jamieho nemilé události přiměly žít v exilu jako psance.

Poslední kopec jsem zvládla bez nehody a statek se svými přilehlými budovami ležel pode mnou, břidlicové střechy potemněly, jak se nad nimi přehnaly první dešťové mraky. Najednou sebou má kobyla trhla, stejně tak i já, jak jsem se snažila udržet opratě.

Nemohla jsem jí to zazlívat; za rohem domu se vyvalily dva chundelaté objekty, které vypadaly stejně jako ty valící se mraky.

„Stát!“ zařvala jsem. „Prrrr!“ Všichni koně teď podupávali a byli nervózní a já byla jen krok od toho, aby se splašili a dali na úprk. No to by byl hezký návrat, pomyslela jsem si, kdybych Jamiemu všechny chovné klisny zničila a dovolila jim zlámat si nohy.

Najednou se jeden z těch chomáčů narovnal, potom spadl rovnou na zem a Jenny Fraser Murray, propuštěná od té tíhy peřiny, kterou právě nesla, utíkala k cestě a tmavé lokny jí jenom vlály.

Bez jediného zaváhání skočila po oprati nejbližšího zvířete a strhla klisnu k zemi.

„Prrr,“ přikázala jí. Kůň najednou poznal autoritativní hlas a zastavil. S trochou úsilí se zklidnili i ostatní koně a já mezitím mohla sesednout dolů. Přidala se k nám další žena a chlapec ve věku tak devíti desíti let, který zkušeně zkrotil všechny koně.

Poznala jsem v něm malého Rabbieho MacNaba a z toho jsem si vyvodila, že ta žena musí být jeho matka, Mary. Podupávání koní a velké matrace nám neposkytly mnoho prostoru pro konverzaci, ale alespoň krátce jsme se objaly s Jenny. Voněla po skořici a medu a také po té sladké dětské vůni, která je paradoxně typická vůní rozlitého mléka, výkaly a měkkostí a čistotou jemné kůže.

Chvíli jsme se pevně objímaly, vzpomněly jsme si na naše poslední objetí, kdy jsme se loučily na kraji nočního temného lesa – já jsem se vydala hledat Jamieho a ona se vracela ke své čerstvě narozené dcerce.

„Jak se má malá Maggie?“ zeptala jsem se a prolomila jsem mlčení.

Jenny udělala obličej, ve kterém se mísila hořkost s pýchou. „Začala chodit a je postrachem celého domu.“ Podívala se po prázdné cestě „Už jste Iana potkali, že?“

„Ano, Jamie, Murtagh a Fergus se s ním vydali hledat ovce.“

„Lepší oni než my,“ řekla a ukázala na oblohu. „Každou chvíli začne pršet. Rabbie ustájí koně a ty nám pomůžeš s matracemi nebo dnes v noci budeme spát na mokrém.“

Aktivity zrychlily, ale když začalo pršet, už jsme s Jenny seděly v pokoji a rozbalovaly balíčky, které jsme přivezli z Francie. Obdivovaly jsme také výšku a předčasnou zralost malé Maggie, desetiměsíční slečny s kulatýma modrýma očima a s hlavou plnou chmýří, a malého Jamieho, kterému byly už skoro čtyři roky. Nové očekávání ještě nebylo vidět, byla to jen malá boulička pod zástěrou maminky, ale zahlédla jsem, jak si tam čas od času pokládá ruku, a ucítila jsem mírné bodnutí.

„Zmínila jsi Ferguse,“ řekla Jenny, když jsme si povídaly. „Kdo je to?“

„Ach, Fergus? Je to – no, on je…,“ zaváhala jsem, nebyla jsem si jista, jak ho popsat. Kapesní zlodějíček se asi na farmě moc neuživí. „Zaměstnal ho Jamie,“ řekla jsem nakonec.

„Aha. No, myslím, že může spát ve stájích,“ řekla Jenny rezignovaně. „A když už mluvíme o Jamiem,“ podívala se na okno, po kterém se valily proudy dešťové vody, „doufám, že ty ovce najdou brzy. Nachystala jsem vynikající večeři, tak doufám, že ji čekáním moc nevysuším.“

Už se setmělo a ještě, než se muži vrátili, Mary MacNabová prostřela k večeři. Sledovala jsem ji při práci; malá, dobře stavěná žena s tmavě hnědými vlasy a ustaraným pohledem, který se proměnil v úsměv, když se Rabbie vrátil ze stájí, přišel do kuchyně a hladově se ptal, když už se bude jíst.

„Až se muži vrátí, mo luaidh,“ řekla, „to přece víš. Běž se umýt, ať jsi potom připravený.“

Když se muži konečně objevili, vypadali, že budou koupel potřebovat mnohem více než Rabbie. Byli promočení a po kolena od bláta, když se dovalili do domu, Ian si sundal z ramen mokrý pléd a pověsil k ohništi, kde z něj v horku šla pára. Fergus, kterému tak náhle představili život na farmě, prostě jen seděl a hleděl na zem mezi nohama.

Jenny se podívala na bratra, kterého skoro rok neviděla. Přejela pohledem zmáčené vlasy a zablácené nohy a ukázala na dveře.

„Ven a sundej si boty,“ řekla rozhodně. „A pokud jsi byl tam nahoře v polích, tak se nezapomeň vymočit u prahu domu, až se budeš vracet. To aby se drželi duchové dál od domu,“ vysvětlovala mi potichu a rychle se podívala ke dveřím, kterými odešla Mary MacNabová, aby přinesla večeři.

Jamie se posadil do křesla, otevřel jedno modré oko a podíval se na sestru.

„Při plavbě do Skotska jsem málem umřel, potom jedeme čtyři dny na koních přes kopce, a když dorazíme, ani nemohu do domu, abych si svlažil hrdlo; místo toho vyrážím ven do bláta, abych naháněl ztracené ovce. A když už se sem konečně dostanu, ty mě chceš vyhnat ven, abych močil na zápraží. Pcha!“ Znovu oko zavřel, ruce si zkřížil na hrudi a ještě hlouběji se tvrdohlavě sesunul do křesla.

„Jamie, moje zlatíčko,“ řekla sestra sladce. „Chceš tu svou večeři nebo ji mám dát psům?“

Chvíli zůstal bez hnutí, oči zavřené. Potom rezignovaně syknul a namáhavě se postavil na nohy. Mrzutě trhnul ramenem a dal pokyn Ianovi, oba se pak otočili a následovali Murtagha, který už byl ve dveřích. Když Jamie míjel Ferguse, natáhl po něm ruku, zvedl ho na nohy a ospale ho táhl za sebou.

„Vítej doma,“ řekl Jamie mrzutě, naposledy se podíval po ohni a whisce a znovu se zanořili do noci.

31

Pošta

Po tomto neblahém návratu domů se věci rychle zlepšily. Lallybroch Jamieho znovu pohltil, jako kdyby odtud nikdy neodešel a i já se cítila znovu vtažena do života na farmě. Byl to nepříjemný podzim, hodně pršelo, ale někdy zase byly krásné jasné dny. Místo čišelo životem, všichni spěchali hlavně kvůli sklizni a bylo třeba připravit se na zimu.

Lallybroch byl odříznutý, a to dokonce i na poměry skotské vysočiny. Nevedly tam žádné pořádné cesty, ale poštu tam stále vozili kurýři, přes vřesoviště, bylo to jediné spojení se světem. Se světem, který se mi ve vzpomínkách někdy zdál nereálný, jako kdybych nikdy netančila mezi zrcadly ve Versailles. Ale dopisy mi stále Francii připomínaly, a když jsem je četla, viděla jsem před očima topoly podél ulice Rue Tremoulins anebo jsem slyšela údery zvonu v katedrále u nemocnice L’Hopital des Anges.

Louisa šťastně porodila; byl to syn. Její dopisy byly plné zvolání a popisu jejího malého andílka Henryho. O jeho otci, domnělém nebo pravém, nepadlo ani slovo.

V dopise od Karla Stuarta, který přišel za měsíc, nebylo o dítěti ani zmínky, ale podle Jamieho byl ještě více zmatený a plný vágních velkolepých plánů.

Čas od času napsal i vévoda de Mar, ale jeho rozmrzelost nad Karlem byla evidentní. Bonnie Prince se neuměl chovat. Ke svým loajálním stoupencům se choval hrubě a arogantně a ignoroval ty, kteří by mu mohli pomoci, napadal ty, které by neměl, a jak jsem četla mezi řádky – pil jak Dán. Když jsem si vzpomněla na jeho noční dýchánky, pomyslela jsem si, jak jeho chování musí být komické, některé události mu úplně unikaly. Předpokládala jsem ale, že narození syna si povšiml.

Čas od času psala i matka Hildegarda; dopisy byly krátké a věcné, sesmolené během krátké chvíle, kterou si mohla v jejím nabitém programu vyšetřit. Každý dopis končil stejnými slovy: „Bouton také posílá pozdravy.“

Mistr Raymond nepsal, ale čas od času mi došel balíček, nebyl podepsán, ani na něm nebyla žádná značka, ale obsahoval zvláštní věci: vzácné rostliny a malé krystaly s ploškami, sbírku kamenů, každý velikosti Jamieho nehtu na palci, byly hladké ve tvaru disku. Každý měl na sobě vyrytou postavu, nad ní nebo na druhé straně byly i nějaké nápisy. A potom tam byly ty kosti – medvědí prsty s velkými zahnutými drápy; celá páteř malého hada na koženém pásku, který se propnul a vypadal jako živý; sbírku zubů – od něčeho kruhového, co podle Jamieho pocházelo z tuleně, až po zuby z jelena a něco, co podezřele připomínalo lidské stoličky.

Někdy jsem si ty hladké popsané kamínky dávala do kapes, líbilo se mi, když jsem je cítila mezi prsty. Byly staré; to bylo jediné, co jsem věděla. Minimálně z římského období, možná byly i starší. A podle pohledu některých postav, ať je vyřezával kdokoliv, tak měly působit magickým dojmem. Zdali byly jako byliny – a měly určitou moc – nebo jen symboly, jako ty z kabaly, to jsem neměla tušení. Působily na mě blahodárně, a tak jsem si je nechala.

Pravidelně jsem plnila své povinnosti v domácnosti, ale co jsem měla ze všeho nejraději, byly dlouhé procházky po domech na našem panství. Vždy jsem s sebou nosila košík, ve kterém byly různé věci, od malých drobností pro děti až po běžnou medicínu pro dospělé. Po těch byla velká poptávka, protože kvůli špatné hygieně a chudobě byly nemoci běžné a na sever od Fort William a na jih od Inverness nebyli žádní doktoři.

Některé neduhy jsem mohla léčit hned, jako například krvácející dásně nebo kožní vyrážku, která byla příznakem kurdějí. Jiné věci ale byly za hranicemi mých možností.

* * *

Položila jsem ruku na hlavu Rabbieho MacNaba. Na spáncích měl mokré vlasy, ale pusu měl otevřenou a uvolněnou a tep na krku měl také pomalý.

„Už je v pořádku,“ řekla jsem. Jeho matka mohla vidět to stejné, co já; ležel ponořený do svého klidného spánku, tváře zarudlé od tepla blízkého ohniště. Ale i tak byla napjatá a měla se na pozoru a zatímco jsem mluvila, postávala u postele. Když jsem jí to potvrdila, chtěla tomu věřit; ramena schoulená pod šálem.

„Děkuji ti, blahoslavená matko boží,“ mumlala si Mary MacNabová, rychle se pokřižovala, „a vám, má paní.“

„Já jsem nic neudělala,“ protestovala jsem. A to byla do písmene pravda; jediné, co jsem pro chlapce udělala, bylo, že jsem odvedla jeho matku, aby byl sám. Dalo mi to docela dost práce přesvědčit ji, aby mu nepodávala otruby míchané s kohoutí krví, nemávala mu hořícím peřím pod nosem a nerozprašovala nad ním studenou vodu – žádné z těchto opatření nepomůže někomu, kdo má epileptický záchvat. Když jsem dorazila, jeho matka litovala, že nepoužila nejúčinnější lék: pití čerstvé vody z lebky sebevraha.

„Děsí mě to, když tam tak leží,“ řekla Mary MacNabová a dlouze se dívala na postel, kde ležel její syn. „Minule jsem k němu volala otce MacMurtryho, ale šíleně dlouho se u něj modlil a postříkal ho svěcenou vodou, aby vyhnal ďábla z těla. Ale teď se to vrátilo.“ Sepjala ruce, jako kdyby se chtěla dotknout svého syna, ale neodvážila se to udělat.

„To není ďábel,“ řekla jsem. „Je to jen nemoc a není to tak vážné, jak to vypadá.“

„Aha, má paní, když to říkáte,“ zamumlala; nechtěla se se mnou přít, ale nepřesvědčila jsem ji.

„Bude v pořádku.“ Snažila jsem se ji o tom ujistit, nechtěla bych v ní vzbuzovat liché naděje. „Vždy se z těch záchvatů zotavil, ne?“ Záchvaty se dostavily před dvěma lety – myslím jako důsledek úrazu hlavy, kdy ho trestal jeho otec – a od té doby se nepravidelně opakovaly a pokaždé matku vyděsily k smrti.

Váhavě přikývla, stále ještě nebyla přesvědčena.

„Ano… sem tam se bouchne strašně do hlavy, jak sebou hází.“

„Ano, to je riziko,“ řekla jsem trpělivě. „Když znovu dostane záchvat, odstraňte od něj všechno tvrdé a nechte ho o samotě. Vím, že to vypadá děsivě, ale on bude opravdu v pořádku. Ať záchvat proběhne bez vašeho zásahu a když je po všem, dejte ho do postele a nechte prospat.“ Vím, že slova neměla moc velkou cenu, bez ohledu na to, jak moc byla pravdivá. Potřebovala jsem pro ujištění něco konkrétnějšího.

Otočila jsem se k odchodu a zaslechla jsem v kapse nějaké cinknutí, což mě ihned inspirovalo. Sáhla jsem do ní a vytáhla dva ze tří magických kamenů, které mi poslal Raymond. Vybrala jsem ten mléčně bílý – snad chalcedon – který měl na jedné straně vyrytého svíjejícího muže. Takže k tomu jsou ty kameny, pomyslela jsem si.

„Zašijte mu tenhle kámen do kapsy,“ řekla jsem a položila jí ho ceremoniálně do dlaně. „Ochrání ho před… před démony.“ Odkašlala jsem si. „Potom se už o něj nebudete muset bát, i kdyby měl další záchvat; bude po něm zase v pořádku.“

Odešla jsem se a cítila jsem se napůl jako blázen a napůl velice potěšena, cítila jsem také úlevu. Nevěděla jsem, zda se zlepšují mé léčitelské schopnosti nebo se jen ze mě stává zkušenější šarlatán. No, ale když jsem nemohla nic moc nadělat s Rabbiem, alespoň jsem pomohla jeho mámě – anebo jsem jí minimálně pomohla, aby si sama pomohla. Léčení přichází od léčeného; ne od léčitele. Tedy alespoň tohle mě Raymond naučil.

* * *

Potom jsem odešla z domu, abych vyřídila své denní záležitosti; chtěla jsem navštívit dvě chalupy na západ od farmy. U Kyrbyů a Weston Fraserů bylo všechno v pořádku, takže jsem se zase brzy vrátila. Nahoře na kopci jsem se posadila pod buk, abych si před dlouhým sestupem trošku odpočinula. Slunce už začalo pomalu zapadat, ale ještě se nedotklo linie borovic, které lemovaly západní stranu Lallybrochu. Bylo pozdní odpoledne a okolí zářilo podzimními barvami.

Spadané bukvice pode mnou byly chladivé a kluzké, ale na stromě nade mnou bylo ještě množství listí, bylo žluté a pokroucené. Opřela jsem se o hladkou kůru stromu a zavřela oči, zlaté klasy ječmene se změnily v temně červenou barvu za mými víčky.

Ze zatuchlého vzduchu v chalupách mě rozbolela hlava. Opřela jsem si hlavu o kůru a zhluboka jsem dýchala, nechala jsem čerstvý vzduch, aby mi pronikal do plic.

Toto byla má nedokonalá snaha napodobit proces, který mi ukazoval mistr Raymond v L’Hopitalu des Anges; podívat se a procítit každý kousek mého těla, přemýšlela jsem, jak se jednotlivé orgány a systémy cítí, když pracují bezchybně.

Seděla jsem tiše, ruce složené v klíně, a poslouchala jsem bušení srdce. Bušení klesalo z vysoké frekvence způsobené výstupem až po klid daný odpočinkem. Podzimní větřík mi čechral chlupy vzadu na krku a chladil rozpálené tváře.

Seděla jsem, oči zavřené, a sledovala cestu mé krve, z tajemných komor srdce, přes artérie, jak rudnou, jak do nich plíce vhání svou dávku kyslíku. Potom se krev vžene do aorty, potom nahoru a zase dolů krkavicí, do ledvin a pod klíční kost. Až do tenkých žilek, kde krev prosvítá pod pokožkou; sledovala jsem tok krve systémem mého těla a cítila nápravu, léčení. Cítila jsem klid.

Stále jsem seděla, dýchala jsem pomalu, cítila jsem se malátně, jako kdybych se právě probrala po aktu lásky. Cítila jsem tenkou kůži, rty polykaly a tlak mého oblečení na mě působil jako dotyk Jamieho. Nebyla to náhoda, že vybral tohle jméno, aby mě vyléčilo. Ať už to byla léčba mého těla nebo duše, láska k němu byla nedílnou součástí mého těla stejně jako dech nebo krev. Vybavila jsem si ho, když byl vedle mě, ať už ve spánku nebo vzhůru, uspokojovalo mě to. Tělo mi zčervenalo, a když se probralo k životu, prahlo po něm.

I bolest hlavy byla pryč. Ještě chvíli jsem tam seděla a pomalu dýchala. Potom jsem vstala a pomalu se vydala k domovu.

* * *

Já jsem vlastně nikdy neměla domov. V pěti jsem osiřela a dalších třináct let jsem žila jako potulný student se svým akademickým strýcem Lambem. Ve stanech na prašných pláních, v jeskyních v kopcích, v uklizených komorách v pyramidách. Quentin Lambert Beuachamp PhDr, CSc, a tak dále zakládal tábory tam, kam ho dovedla jeho archeologická práce, která ho proslavila dávno předtím, než automobilová nehoda ukončila život jeho bratra a můj život tak spojila s jeho. Nezastavil se před mými možnými pocity a hned mě začal zaškolovat.

Nesmířila jsem se s rozmary osudu bez boje a bez zaváhání jsem vyrazila za ním. Poznala jsem v sobě něco, co bylo i jeho součástí. Strýček Lamb jen pokrčil rameny a navždy mě odvedl pryč od řádu a rutiny, od čistého povlečení, od denní koupele, abych ho následovala v jeho vlastním tuláctví.

Potulný život následoval i s Frankem, byl to jen přechod z vykopávek na univerzity. Takže když 1939 přišla válka, nebylo to pro mě zase tak velké vytržení z poklidného života jako pro většinu jiných lidí.

Přesunula jsem se z našeho pronajatého bytu do oddělení sestřiček v nemocnici v Pembroke a odtud do polní nemocnice ve Francii a před koncem války znovu do Pembroke. A těch posledních pár měsíců s Frankem, než jsme odjeli do Skotska, jsme se zase hledali. Potom jsem se mu znovu ztratila, tentokrát nastálo, když jsem prošla kamenným kruhem a šílenstvím, abych vyšla na druhé straně v minulosti, která byla teď mou přítomností.

Bylo to zvláštní a zároveň velice příjemné probudit se nahoře v ložnici v Lallybrochu, vedle Jamieho s prvními paprsky slunce na jeho tváři, s vědomím, že ležíme v posteli, kde se Jamie narodil. Všechny zvuky v domě, od zavrzání schodu, jak po něm šla komorná brzy ráno, až po bubnování kapek deště na okna, jsou zvuky, které Jamie slyšel už tisíckrát; slyšel je tak často, že už je nevnímal. Ale já ano.

Jeho matka, Ellen, pěstovala u dveří keř pozdních růží. Jejich vůně se stále nesla až do oken naší ložnice. Bylo to, jako kdyby se ho sama dotýkala. A mě také, na uvítanou.

Za samotným domem ležel Lallybroch; pole a stodoly, vesnice a záhumenky. Lovil ryby v potůčku, který tekl dolů po kopcích, lezl po dubech a vysokých modřínech a jedl u stolu každé chalupy. Tohle bylo jeho místo.

Ale i on žil v neustálé změně a vytržení z poklidu. Vězení a potom útěk do vyhnanství; život žoldáka bez kořenů. Znovu vězení, mučení a útěk do exilu, který skončil teprve nedávno. Ale svých prvních čtrnáct let žil na jednom místě. A v tomto věku byl poslán na výchovu bratrovi své matky, k Dougalovi MacKenziemu, jak to bývalo zvykem. Ale i tak to byla běžná součást života člověka, který se má vrátit na svůj statek a žít zde po zbytek života, starat se o své vazaly a panství, být součástí většího celku. Neměnnost měla být jeho osudem.

Ale mezitím se v jeho životě objevila nepřítomnost, a to nejen za zdmi Lallybrochu, ale celého skalnatého Skotska. Jamie mluvil s králi, zabýval se právem, obchodem, zažil dobrodružství, násilí a magii. A pokud jsou hranice domova překročeny, udrží ho zde osud? Přemýšlela jsem o tom.

Když jsem sešla dolů z kopce, zahlédla jsem ho dole, jak nosí kameny na hromadu u náspu jednoho malého políčka. Na zemi vedle něj ležel párek králíků, už byli vykuchaní, ale ještě je nestáhl z kůže.

„Námořník je doma, doma ze zámoří, i lovec se vrátil, domů z kopců,“ zacitovala jsem a zasmála se, když jsem došla k němu.

I on se na mě usmál a setřel si pot z čela. Snažil se neotřást se hrůzou.

„Nezmiňuj přede mnou moře, Sassenachová. Viděl jsem dvě malé holčičky, jak si dnes ráno u mlýna na rybníčku pouštěly lodičku ze dřeva a málem jsem vyzvracel snídani.“

Zasmála jsem se. „Neměl jsi tedy potřebu vracet se zpět do Francie?“

„Bože, jen to ne. Ani kvůli brandy ne.“ Hodil na hromadu plotu poslední kámen a pořádně ho tam usadil. „Vracíš se do domu?“

„Ano. Chceš, abych vzala ty králíky?“

Zakroutil hlavou a sehnul se, aby je sebral. „To není potřeba, taky už půjdu, Ian potřebuje, abych mu pomohl postavit nový sklep na brambory.“

Během několika dní se mělo začít se sklizní úplně první úrody brambor na Lallybrochu a – na základě mé rady – začali kopat malý sklep, kam je uloží. Měla jsem smíšené pocity, kdykoliv jsem se na pole brambor podívala. Na jedné straně jsem se cítila velice pyšná, na druhou stranu jsem se chvěla v panice při pomyšlení, že z té úrody bude muset třeba všech šedesát rodin vyžít. Zasadili je na základě mé rady – kterou jsem jim spěšně dala před rokem – osadili pole, na kterém se pěstoval především ječmen – bramborem, potravinou, která nebyla na vysočině známá.

Věděla jsem, že se tato rostlina časem na vysočině ujme a stane se důležitou složkou potravy, je trvanlivější a odolnější než ječmen a oves. Četla jsem to kdysi v nějakém článku v geografické knize a teď díky tomu budu zodpovědná za životy lidí, kteří obilniny jedli. Přemýšlela jsem, zda moje riziko lidem zjednoduší životy. Jamie to dělal rutinně, organizoval záležitosti panství i svých vazalů s takovou lehkostí, jako kdyby se pro to narodil. Ale on se pro to samozřejmě narodil.

„Už bude ten sklep hotov?“

„Och, ano, Ian už vyrobil dveře a díra už je skoro vykopaná. Jen hlína vzadu je trošku měkká a boří se mu do ní dřevěná noha.“ I když se Ian se svou dřevěnou nohou docela sžil, někdy nastávaly podobné těžkosti.

Jamie se podíval zamyšleně na kopce za námi. „Budeme muset ten sklep dodělat a přikrýt ještě dnes; před setměním začne znovu pršet.“

Otočila jsem se, abych se podívala směrem, kam upíral svůj pohled. Na svahu nebylo nic, jen tráva a vřes, pár stromů a několik žulových balvanů, které z toho porostu vykukovaly.

„Jak to můžeš, ksakru, říci?“

Usmál se a ukázal bradou nahoru. „Vidíš ten malý doubek? A ten jasan vedle?“

Podívala jsem se zmateně na stromy. „Ano. A co je s nimi?“

„Listy, Sassenachová. Vidíš, jak jsou oba stromy světlejší než obvykle? Když je ve vzduchu vlhko, dub i jasan obrátí listy naruby a vidíš je z druhé strany. Celý strom potom vypadá o několik odstínů světlejší.“

„No, to ano,“ řekla jsem pochybovačně. „Pokud víš, jakou barvu mají ty stromy normálně.“

Jamie se zasmál a vzal mě za paži. „Možná nemám hudební sluch, Sassenachová, ale mám oči. Viděl jsem ty stromy snad už tisíckrát a za každého počasí.“

Od pole to byla k farmě docela ještě dlouhá cesta a my šli po většinu potichu, vychutnávali jsme si teplé odpolední slunce, které nás hřálo do zad. Nasála jsem vzduch a pomyslela jsem si, že má možná Jamie s tím deštěm pravdu; všechny podzimní vůně byly intenzivnější; od pryskyřice borovic až po bobule hroznů. Pomyslela jsem si, že se sama musím začít učit; musím znát vůně, rytmus a znaky Lallybrochu. Snad se to časem všechno naučím jako Jamie. Krátce jsem stiskla jeho ruku a cítila jsem, jak mi ji místo odpovědi také sevřel.

„Chybí ti Francie, Sassenachová?“ zeptal se náhle.

„Ne,“ řekla jsem překvapeně. „Proč?“

Pokrčil rameny, nepodíval se na mě. „Jen mě to tak napadlo, když jsem tě viděl scházet dolů z kopce s košíkem v ruce, jak úžasně vypadáš se sluncem ve vlasech. Myslím, že jsi vypadala, jako kdybys tady vyrostla, jako jeden z těch mladých stromků – jako kdybys byla odjakživa součástí tohoto místa. A potom mě napadlo, že pro tebe může být Lallybroch malá chudá díra. Není tady žádný luxusní společenský život, jako byl ve Francii; dokonce ani zajímavá práce, kterou jsi měla v L’Hopitalu.“ Podíval se na mě stydlivě.

„Myslím, že se tady začneš časem nudit.“

Než jsem odpověděla, chvíli jsem mlčela, i když nebylo o čem přemýšlet.

„Časem,“ řekla jsem opatrně. „Jamie – ve svém životě jsem viděla už spoustu věcí a byla jsem na mnoha místech. V místě, ze kterého jsem přišla, byly věci, které mi někdy chybí. Znovu bych se ráda projela autobusem po Londýně anebo vzala telefon a někomu vzdálenému zavolala. Nebo bych otočila kohoutkem a tekla by teplá voda, nemusela bych ji tahat ze studny a ohřívat v kotli. Ráda bych je měla, ale nepotřebuji je. A co se týče toho společenského života – nestála jsem o něj, ani když jsem ho měla. Krásná toaleta je nádherná, ale pokud jdou s ní ruku v ruce pomluvy a intriky a strach a podivná pravidla etikety…, ne. Budu žít raději ve svých šatech a říkat, co si myslím.“

Zasmál se tomu a já mu znovu stiskla ruku.

„A co se týče práce, je tady práce i pro mě.“ Podívala jsem se dolů do košíku s bylinami a medicínou, který jsem nesla. „Mohu být užitečná. A pokud mi chybí matka Hildegarda a ostatní přátelé – no, není to sice tak rychlé jako telefon, ale pořád ještě můžu napsat dopis.“

Zastavila jsem se, držela jsem ho za ruku a podívala se na něj. Slunce už zapadalo a pozlatilo mu jednu tvář, jeho kosti ještě více vystoupily.

„Jamie… Já chci jen jediné, být tam, kde jsi ty. Nic jiného.“

Chvíli tiše stál, potom se sklonil a něžně mě políbil na čelo.

* * *

„To je zajímavé,“ řekla jsem, když jsme přešli poslední kopeček a mířili dolů k domu. „Přemýšlela jsem o stejných věcech jako ty. Zda tady budeš šťastný, po všech těch věcech, které jsi ve Francii prožil.“

Usmál se a podíval se k domu, jeho tři podlaží z bíle omítnutého kamene zářily zlatou a jantarovou barvou v západu slunce.

„Víš, je to můj domov, Sassenachová. Mé místo.“

Něžně jsem se dotkla jeho paže. „A byl jsi pro něj zrozen, viď?“ Zhluboka se nadechl a položil si ruku na dřevěný plot, který odděloval níže položené pole a pozemky u statku.

„Ve skutečnosti jsem pro ně nebyl zrozen, Sassenachová. Měl to být Willie, komu by statek patřil. Kdyby žil, tak myslím, že bych byl vojákem – anebo snad obchodníkem, jako Jared.“

Willie, Jamieho starší bratr, zemřel v jedenácti letech na neštovice a zanechal šestiletého Jamieho, aby zdědil Lallybroch za něj.

Mírně pokrčil rameny, jako kdyby si chtěl uvolnit napnutou košili na ramenou. To dělal vždy, když se necítil dobře nebo jistě; neviděla jsem ho to udělat již několik měsíců.

„Ale Willie zemřel. Takže jsem statkářem já.“ Podíval se na mě, trošku stydlivě, potom sáhl do sporranu a něco vytáhl. Na dlani mu ležel malý had z třešňového dřeva, kterého mu vyřezal Willie k narozeninám.

Jamie se ho opatrně dotkl, dřevo bylo časem ohlazené a záhyby hadova těla se leskly jako šupiny v soumraku.

„Někdy v duchu rozmlouvám s Williem,“ řekl Jamie. Překlopil hada v dlani. „Pokud bys žil, bratříčku, pokud bys byl zemanem, jak jsi měl být, udělal bys to, co jsem udělal já? Anebo bys našel lepší způsob?“ Podíval se na mě dolů a trošku se začervenal. „Zní to divně?“

„Ne.“ Dotkla jsem se hladké hadovy hlavy konečkem prstu. Ze vzdáleného pole se ozval pronikavý hlas skřivana, ve večerním vzduchu byl ostrý jako krystal.

„Dělám to stejné,“ řekla jsem po chvíli potichu. „Povídám si se strýčkem Lambem. A s rodiči. Obzvláště s matkou. Když jsem byla malá, tak jsem – tak jsem na ni tak často nemyslela. Čas od času jsem toužila po někom, kdo by mě objal a měl krásný zpěvavý hlas. Ale když mi bylo špatně po… Faith – někdy jsem si představovala, že je tady. Se mnou.“ Najednou jsem pocítila hrozný smutek, když jsem si vzpomněla na ztráty nedávné i minulé.

Jamie se něžně dotkl mé tváře a setřel mi z koutku jednoho oka slzy, které se tam už začaly tvořit, ale ještě netekly.

„Myslím, že mrtví nás opatrují tak, jak se staráme i my o ně,“ řekl tiše. „Tak pojď, Sassenachová. Kousek se projdeme, ještě máme do večeře trošku času.“

Zavěsil mou paži do jeho a pevně si mě přitiskl k sobě. Otočili jsme se kolem plotu a pomalu kráčeli, suchá tráva mi šustila o lem sukně.

„Vím, co máš na mysli, Sassenachová,“ řekl Jamie. „Někdy slyším hlas svého otce, ve stodole nebo na poli. I když na něj moc nemyslím. Ale někdy otočím hlavu, jako kdybych měl odněkud zaslechnout jeho hlas, jak se s někým směje anebo jak promlouvá ke koním.“

Náhle se zasmál a pokývl směrem k rohu pastviny před námi.

„Je s podivem, že jsem ho tady nikdy neslyšel.“

Bylo to obyčejné místo, dřevěná brána v kamenném plotě, který byl souběžný s cestou.

„Opravdu? A co tady říkával?“

„Obvykle to bylo ‚Nemluv, otoč se a předkloň se‘.“

Zasmáli jsme se a opřeli o plot. Přitiskla jsem se k němu.

„Takže tady tě táta řezal?“ zeptala jsem se.

„Ne, nebylo to zase tak zlé,“ řekl a smál se. Přejel rukou po ohlazené javorové plaňce od plotu.

„Někdy jsme si tady s lanem zadřeli třísky. Šli jsme potom do domu a paní Cooková nebo Jenny nám je vytahovaly a hrozně nás hubovaly.“

Podíval se ke statku, kde ještě všechna okna v prvním patře zářila pohasínajícím sluncem. Před okny se rychle míhaly tmavé postavy; malé, rychle se pohybující stíny v okně do kuchyně, kde paní Cooková a pomocnice chystaly večeři. Najednou se v jednom okně pokoje objevila vysoká postava, hubená jako tyčka od plotku, Ian chvíli stál, ozářen světlem, jako kdyby ho Jamie vyvolal. Potom zatáhl závěsy a okno se ponořilo do měkkého zastřeného stínu.

„Byl jsem vždy rád, když jsem měl Iana s sebou,“ řekl Jamie a stále se díval k domu. „Myslím, když jsme dělali nějaké lumpárny a pak jsme za to dostali výprask.“

„V bídě nechce být nikdo sám?“ řekla jsem a usmála se.

„Tak nějak. Necítil jsem se tak hrozně, když jsme na tu vinu byli dva. Ale byl to on, kdo dělal u všeho více hluku.“

„Myslíš, že víc řval?“

„Ano. On vždycky hrozně skučel a já věděl, že se tak stane, takže jsem se potom sám za svůj křik nemusel stydět.“ Už byla příliš velká tma, takže jsem mu neviděla do tváře, ale cítila jsem jeho pokrčení ramen, to gesto, kdy se necítí ve své kůži nebo je zahanben.

„Samozřejmě jsem se snažil neřvat, ale někdy se to nedalo vydržet. Když můj otec usoudil, že by mě měl seřezat, pak to vzal pořádně do svých rukou. A také Ianův otec měl ruku jako kmen stromu.“

„Víš,“ řekla jsem a podívala se dolů ke statku, „nikdy jsem o tom předtím nepřemýšlela, ale proč ti dával táta výprask tady a ne v domě, je tam tolik místností, anebo ve stodole?“

Jamie chvíli mlčel, potom znovu pokrčil rameny.

„Nikdy jsem se ho neptal. Ale myslím, že to bylo něco jako s francouzským králem.“

„Francouzský král?“ Trošku mě to přirovnání zarazilo.

„Ano. Nevěděl jsem,“ řekl suše, „jaké to je, prát prádlo na veřejnosti a vysvětlovat všem lidem ze statku, co jsem to provedl, se zadkem seřezaným do ruda.“

„Tak to si umím představit,“ řekla jsem se smíšeným pocitem soucitu a nutkání začít se smát. „Protože ses měl stát zemanem, máš tím na mysli? To proto tě řezal tady?“

„Myslím si to. Oni by věděli, že rozumím spravedlnosti.“

32

Vysněné pole

Pole jsme orali jako obvykle, dělali jsme brázdy z nakupené hlíny výše kolen, takže muž, který jí bude kráčet, může pohodlně brambory sázet na vrchol hlíny vedle něj. Používalo se to tak na ječmen i oves, takže nebyl důvod, proč to měnit u brambor.

„Tady píšou ‚kopečky‘,“ řekl Ian, když se rozhlížel po rozšiřujícím se poli brambor, „ale myslím, že brázdy jsou také v pořádku. Kopečky se zdají být z toho důvodu, aby rostlina nehnila kvůli množství vody, ale brázdy tuto funkci také splní.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Jamie. „Svrchní natě budou kvést tak jako tak, zdá se. A nepíší tam, jak poznáš, kdy už to máš vykopat ze země?“

Ian dostal za úkol pěstovat brambory v zemi, kde je dosud nikdo ani neviděl, a tak zapojil selský rozum a poslal do Edinburgu nejen pro brambory na setbu, ale i pro knihu, ve které se píše, jak se rostlina pěstuje. Kniha Vědecké pojednání o metodách farmaření od Sira Waltera O’Banniona Reillyho obsahovala i malou sekci o pěstování brambor, o které se v současnosti pokoušeli v Irsku.

Ian nesl tento důležitý svazek pod paží – Jenny mi říkala, že se bez ní k bramborovému poli ani nepřibližuje, co kdyby se náhodou ukázala nějaká zapeklitá otázka – a teď ji rozevřel, držel v jedné ruce a druhou šátral ve sporranu, aby si vytáhl brýle, které nosil na čtení. Ty patřily jeho otci; malá sklíčka zasazená v kovové obroučce, nosil je na špičce nosu a dodávaly mu tak vzhledu mladého čápa.

„Brambory se sklízí s první zimní husou,“ četl, potom vzhlédl a zadíval se přes brýle na bramborové pole, jako kdyby čekal, že se mezi brázdami objeví hlava husy, která by napověděla.

„Zimní husa?“ Jamie se díval zamračeně Ianovi přes rameno do knihy. „Jaký druh husy to má na mysli? Husu divokou? Ale ty tady máme celý rok. To nemůžou být ony.“

Ian pokrčil rameny. „Možná, že v Irsku jsou jenom v zimě. Anebo má na mysli nějaký irský druh a ne naše husy divoké.“

Jamie zachrčel. „No to je tedy nadělení. Píší tam vůbec něco užitečného?“

Ian přejel prstem dolů po řádcích a tiše pohyboval rty. Už se kolem nás seběhlo několik lidí, všichni fascinováni novou plodinou.

„Brambory se nekopou, když prší,“ informoval nás Ian a zachroptěl ještě hlasitěji než Jamie.

„Hmmm,“ mumlal si Ian sám pro sebe. „Hniloba brambor, brouci – naštěstí zde žádné brouky nemáme, tak snad je to dobře – bramborová nať… ne, to je jenom v případě, že listy vadnou. Plíseň brambor, to se nedá říci, zda ji máme, dokud neuvidíme brambory. Sázení brambor, skladování…“

Jamie se od něj netrpělivě otočil, ruce založené v bok.

„Tak vědecké farmaření, co?“ Podíval se na pole tmavě zelených listů. „Co je mi to za vědu, když nám není schopna říci, kdy je ta věc hotová na to, aby se dala jíst!“

Fergus, který pobíhal jako obvykle kolem Jamieho, vzhlédl od housenky, kterou nechal lézt po svém ukazováčku.

„A proč prostě jednu nevykopete a nepodíváte se?“ zeptal se.

Jamie chvíli na Ferguse zíral. Pusu měl otevřenou, ale nevydal ani hlásku. Potom pusu zavřel, pohladil Ferguse něžně po hlavě a došel k plotu pro vidle, které tam byly opřené.

Všichni sedláci, co pomáhali Ianovi brambory sázet a operovávat za pomoci Sira Waltera – se shlukli kolem, aby viděli plody své práce.

Jamie si vybral velkou kvetoucí rostlinu u kraje a zabořil vidle vedle jejích kořenů. Viditelně zadržoval dech, když se opřel do vidlí, aby se zaryly. Nože se pomalu nořily do hnědé vlhké půdy.

Také jsem zadržovala dech. Záviselo na tom mnohem více, než jen dobrá reputace Sira Waltera O’Banniona Reillyho. A také má.

Jamie i Ian potvrdili, že tento rok byla úroda ječmene menší než obvykle, ale stále ještě dostačující pro všechny obyvatele Lallybrochu. Ještě jeden takový špatný rok a vyčerpalo by to naše rezervy. Na poměry na vysočině Lallybroch prosperoval dobře, ale to bylo opravdu jen ve srovnání s vysočinou. A tak úspěch brambor může ukázat rozdíl mezi hladem a množstvím jídla pro lidi na Lallybrochu na další dva roky.

Jamie zatlačil patou na vidle a opřel se o madlo. Půda kolem kořenů začala praskat a najednou to luplo, rostlina vyskočila a země ukázala své dary.

Od přihlížejících diváků se ozvalo sborové ‚Ách!‘, když viděli množství hnědých hlíz visících na kořenech vyrvané rostliny. Oba jsme s Ianem padli na kolena do hlíny a hrabali jsme brambory, které zůstaly v půdě, jak se odtrhly od mateční rostliny, „Funguje to!“ řekl Ian, jak vytahoval z hlíny bramboru po bramboře. „Podívejte se na to! Vidíte, jak jsou velké?“

Nakonec jsme měli v košíku jako vzorek úrodu z jednoho keříku; asi deset velkých brambor, asi dvacet pět brambor velkých jako pěst a několik dalších velikosti golfového míčku.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Jamie, když si prohlížel naši sbírku. „Neměli bychom tam ty ostatní nechat, aby ty malé brambory ještě dorostly? Anebo je máme vykopat teď, než začne mrznout?“

Ian bezmyšlenkovitě zašátral po brýlích a potom si uvědomil, že sir Walter leží za plotem. Cestu si nakonec odpustil a jen zakroutil hlavou.

„Ne, já myslím, že je to takto dobře,“ řekl. „V knize se píše, že si ty malé necháme na sadbu na příští rok. A budeme jich chtít hodně.“ Usmál se na mě, jak se mu ulevilo, a rovné hnědé vlasy mu padaly do čela. Na jedné tváři se umazal.

Jedna z žen sedláků se skláněla nad košíkem a pozorovala jeho obsah. Natáhla jeden prst a šťouchla do brambory.

„Říkáte, že se to jí?“ Skepticky svraštila obočí. „To bych chtěla vidět, jak z nich uděláte chléb nebo ovesnou kaši.“

„No, já nemyslím, že se z nich bude zadělávat těsto, paní Murrayová,“ řekl Jamie zdvořile.

„Och, ne?“ Žena se přísně podívala do košíku. „A co potom s nimi chcete dělat?“

„No…“ Jamie se zarazil. Došlo mi to až teď, že ačkoliv je ve Francii běžně jedl, nikdy je neviděl připravovat. Skrývala jsem úsměv, jak stál bezradně nad špinavými hlízami v dlani, Ian na ně také zíral; Sir Walter pravděpodobně kapitolu vaření vynechal.

„Ty se pečou,“ Fergus znovu přispěchal na pomoc, když se jeho hlava objevila pod Jamieho paží. Zamlaskal směrem k bramborám. „Vložíte je do popela z ohně. Jí se se solí. A pokud máte máslo, tak to je moc dobré.“

„Máslo máme,“ řekl Jamie s úlevou. Hodil brambor po paní Murrayové, jako kdyby se ho chtěl zbavit. „Pečou se,“ informoval ji Jamie přísně.

„Můžete je také vařit,“ přispěla jsem svou troškou do mlýna. „Anebo je můžete pomačkat s mlékem. Také se dají smažit. Nebo nakrájet do polévky. Brambory jsou velice univerzální zelenina.“

„To říká i kniha,“ zamumlal Ian s uspokojením.

Jamie se na mě podíval a v koutku úst mu zacukal úsměv.

„Nikdy ses mi nepochlubila, Sassenachová, že umíš vařit.“

„Já bych to nenazývala vařením,“ řekla jsem, „ale dokázala bych uvařit bramboru.“

„Dobře.“ Jamie se podíval na své rolníky a jejich ženy, kteří si podávali brambory z ruky do ruky a podezřívavě si je prohlíželi. Tlesknul hlasitě rukama, aby se na něj podívali.

„Uděláme si tady u pole večeři,“ řekl jim. „Přineste trochu dřeva, Tome a Willie, budete tak hodní a přinesete váš velký kotel? Ještě jeden muž vám s ním pomůže. A ty, Kincaide…,“ obrátil se na jednoho mladíka a mávl směrem k několika chalupám pod stromy. „Běž a řekni všem, že budou k večeři brambory!“

A tak jsme s pomocí Jenny přinesly deset žejdlíků mléka z komory, chytily jsme v kurníku tři kuřata, donesly jsme několik velkých pórků a já jsem dohlížela na přípravu bramborové polévky a na opečené brambory pro zemana a jeho lid z Lallybrochu.

Když bylo jídlo hotové, slunce už se sklánělo k horizontu, ale obloha byla stále jasná s růžovými a nazlátlými červánky, které prosvítaly přes temné borovice na kopci. Když se rolníci dívali zblízka na jídlo, které se teď stane součástí jejich stravy, zaváhali, ale uvolněná atmosféra spolu se soudkem domácí whisky překonaly všechny počáteční pochybnosti a zanedlouho se okolí pole hemžilo postavami strávníků, kteří ujídali z misek na svých kolenou.

„Co si myslíš, Dorcasi?“ zaslechla jsem, jak se jedna žena ptá svého souseda. „Chutná to trošku divně, že?“

Dorcas, ke kterému mluvila, přikývl a polkl, než jí odpověděl.

„No, to ano. Ale pán už jich doteď snědl šest a ještě ho to nezabilo.“

Odpovědi od ostatních mužů i dětí byly více zanícené; spíše se radovali z množství másla, které se k bramborám podávalo.

„Chlapi by jedli i koňské kobližky, kdyby se podávaly s máslem,“ informovala mě Jenny. „Muži! Plné břicho a místo, kam by si lehli, když se opijí, to je jediné, co si žádají od života.“

„To by mě zajímalo, co si myslíš o mně a Jamiem,“ dobíral si ji Ian, „když máš o mužích tak nízké mínění.“

Jenny mávla naběračkou směrem k lanovi a Jamiemu, kteří seděli na zemi u kotle.

„Ach, no vy dva nejste ‚muži‘.“

Ianovi se zježilo huňaté obočí a Jamieho rudé se nakrabatilo. „Takže nejsme? A co tedy potom jsme?“ chtěl vědět Ian.

Jenny se na něj obrátila s úsměvem, její bílé zuby se odrážely ve světle ohně. Pohladila Jamieho po hlavě a Iana políbila na čelo.

„Vy patříte mně,“ řekla.

* * *

Po večeři začal jeden muž zpívat. Další vytáhl dřevěnou flétnu a doprovázel ho, zvuk byl slabý, ale pronikavý. Vzduch byl chladný, ale nefoukal vítr a v šále a dece bylo krásně, jak jsme tam všichni seděli v rodinném kruhu. Oheň jsme si ponechali i po vaření a teď to byl důležitý bod ve tmě.

Bylo teplo, jak jsme se tam všichni choulili, Ian donesl další náruč dříví a maličká Maggie se tulila k mámě, vytlačila tak staršího bratra, aby si útočiště a teplo hledal někde jinde.

„Já tě pověsím za uši do průvanu, pokud mě nepřestaneš kopat do koulí,“ řekl Jamie přísně svému synovci, který se mu choulil v klíně. „Co se děje, že se tak vrtíš, máš snad v podvlékačkách mravence?“

Tato poznámka byla oceněna salvou smíchu a chichotáním z kruhu jeho hostí.

Potom se ve tmě zavrtěl a přitiskl si k sobě nohy a ruce svého jmenovce, který překvapením a potěšením vykřikl.

Jamie přitiskl svého jmenovce k zemi a jednou rukou ho tam držel, zatímco druhou šátral ve tmě. Natrhal vlhkou trávou a škádlil ho s ní. Potom usoudil, že už to stačilo, vstal a pomohl svému synovci oklepat ji z límce u košile; chichotání se změnilo v burácivý smích.

„Tak mladej,“ řekl Jamie a kutálel tu malou postavičku. „Běž trošku pozlobit svou tetičku.“

Malý Jamie se ke mně dokulil a teď byl na všech čtyřech, stále se ještě chichotal a uhnízdil se v mém klíně v záhybech pláště. Seděl tak klidně, jak jen to bylo u skoro čtyřletého chlapce možné – když se to vezme kolem a kolem, tak to moc klidné nebylo – a nechal mě, abych mu vytáhla drn trávy zpoza košile.

„Voníš krásně, tetičko,“ řekl a lechtal mě na bradě svými černými kadeřemi. „Po jidle.“

„Ó, děkuji,“ řekla jsem. „Mám si to vyložit tak, že máš zase hlad?“

„Ano. Máme ještě mléko?“

„Je támhle.“ Natáhla jsem ruku a sáhla po kameninové nádobě. Zatřásla jsem lahví, ale usoudila jsem, že je tam už jen troška, a tak nebudu podávat šálek a podám to chlapci, ať se napije přímo z láhve.

Dočasně se soustředil jen na pití a byl klidný a nevrtěl se. Jeho malé tělo se mi opíralo o nohy, záda měl schoulená v mém náručí a objímal láhev.

Vypil poslední kapky mléka. Malý Jamie se uvolnil a spokojeně si odříhnul. Cítila jsem teplo, které z něj sálá, ten náhlý vzestup teploty, která u malých dětí předchází spánku. Přehodila jsem přes něj cíp pláště a pomalu jsem ho kolébala, něžně jsem mu pobrukovala melodii. Jeho malé hrbolky páteře byly oblé a tvrdé, jako mramor pod mými prsty.

„Nespí už?“ Velký Jamie se zjevil u mého ramene a zář z ohně se odrážela v jeho dýce a házela měděné odlesky do jeho vlasů.

„Ano,“ řekla jsem. „No alespoň se nekroutí, takže asi ano. Je to, jako kdybych držela velkou šunku.“

Jamie se zasmál, potom sám ztichnul. Cítila jsem jeho paži, jak mě hladí po mé, a teplo jeho těla přes látku plédu.

Noční vánek mi čechral vlasy, padaly mi do tváře. Shrnula jsem si je zpátky a zjistila jsem, že malý Jamie měl pravdu; ruce mi voněly po pórku a másle a po krájení brambor. Když spal, byl těžký a ačkoliv mi to bylo příjemné, pomalu se mi začala odkrvovat levá noha. Natočila jsem se tak, abych si ho položila do klína.

„Nehýbej se, Sassenachová,“ Jamie mluvil vedle mě tiše. „Jen na chvíli, mo duinne – nehýbej se.“

Úplně jsem ztuhla, dokud se nedotkl mého ramene.

„To je v pořádku, Sassenachová,“ řekl a v hlase byl poznat úsměv.

„Já jen, že vypadáš úžasně, když se ti ve tváři odráží oheň a vlasy ti vlají ve větru. Chtěl jsem si to zapamatovat.“

Otočila jsem se k němu tváří a usmála se na něj, přes tělíčko dítěte. Noc byla tmavá a chladná, ožívala lidmi kolem a my neměli nic jiného místo, kde jsme seděli, jen světlo a teplo – a jeden druhého.

33

Bratrův ochránce

Fergus se po počátečním období, kdy vše jen tiše pozoroval z koutu, stal součástí domácnosti a získal plnohodnotnou úlohu čeledína ve stájích, společně s mladým Rabbiem MacNabem.

I když byl Rabbie o rok o dva mladší než Fergus, byl stejně velký jako francouzský chlapec a brzy se z nich stali nerozluční přátelé. S výjimkou chvil, kdy se hádali – což bylo tak dvakrát třikrát za den a potom by se nejraději pozabíjeli. Po jednom takovém ranním boji, kdy se začali ve skladu s mlékem pošťuchovat, kopat a bít pěstmi a přitom rozlili dvě nádoby se smetanou, Jamie pozvedl ruku.

To potom každého z těch dvou výtržníků chytil za vyhublý krček a odtáhl je do stodoly, kde, jak předpokládám, odložil všechny své předsudky, co se týče fyzických trestů. Vyšel ven ze stodoly, kroutil hlavou a zapínal si pásek u kalhot. Potom odjel s Ianem do údolí k Brochu Mordha. Chlapci se objevili až později a mírně utlumeni a – spojeni ve svém soužení – zase byli nejlepšími přáteli.

Mírně utlumeni tak, že dovolili malému Jamiemu, aby za nimi pobíhal při jejich práci jako ocásek. Když jsem se později ráno podívala ven z okna, viděla jsem je, jak si všichni tři hrají s míčkem ze smotaných hadrů. Byl chladný mlhavý den a bylo vidět, jak jde chlapcům při dýchání pára od úst.

„Máš pěkného malého hošíka,“ řekla jsem Jenny, když hledala v košíku s šitím knoflík. Vzhlédla, aby se podívala, kam koukám, a usmála se.

„No ano, malý Jamie je naše zlatíčko.“ Přišla ke mně k oknu a dívala se se mnou ven, jak si hrají.

„Je to celý táta,“ řekla pyšně, „ale myslím, že bude mohutnější přes ramena. Možná bude mít postavu po strejdovi, vidíš ty nohy.“ Asi měla pravdu, protože malému Jamiemu byly sotva čtyři roky, ale pořád byl buclatý, jako bývají batolátka, měl dlouhé nohy a zádíčka široká a svalnatá. Měl dlouhé kosti po strýci a byl ze stejného těsta jako jeho jmenovec.

Viděla jsem malého chlapce, jak chytil míč, vyzdvihl ho a mrštil s ním takovou silou, že proletěl kolem hlavy Rabbieho MacNaba, který tak tak uhnul a vykřikl, jak ho chtěl chytit.

„A ještě něco asi zdědil po svém strýci,“ řekla jsem. „Myslím, že bude také levák.“

„Ach, bože!“ řekla Jenny a nakrčila obočí, když se dívala na svého potomka. „Já doufám, že ne, ale asi budeš mít pravdu.“ Zakroutila hlavou a povzdechla si.

„Bože, když si vzpomenu, jaké s tím měl Jamie trápení! Každý se ho snažil přeučit, od rodičů až po učitele ve škole, ale on byl tvrdohlavý jako mezek a neustoupil jim. Každý, snad jen kromě Ianova otce,“ dodala, jako kdyby ji to napadlo až dodatečně.

„On si nemyslel, že být levákem je něco špatného?“ zeptala jsem se zvědavě, protože jsem věděla, že být levákem v těchto dobách znamenalo v lepším případě, že vás považovali za nešťastníka a v horším případě za posedlého ďáblem. Jamie psal – i když s jistými obtížemi – pravou rukou, protože ho ve škole pravidelně bili, když bral brk do levé ruky.

Jenny zakroutila hlavou a zpod šátku jí vypadly černé lokny.

„Starý John Murray byl podivín. Říkal, že pokud se Pán rozhodl, že chlapec bude levákem, byl by hřích, aby se mu ten dar bral. A protože to uměl dobře s mečem, tak ho můj táta poslechl a nechal Jamieho, aby bojoval levačkou.“

„A já jsem si myslela, že bojovat levou rukou ho naučil Dougal MacKenzie,“ řekla jsem. Zajímalo by mě, co si Jenny myslí o jejich strýci Dougalovi.

Přikývla a olízla konec nitě, než ji prostrčila na první pokus ouškem jehly.

„Ano, to ano, ale až mnohem později, až už byl Jamie větší a šel k Dougalovi na zkušenou. Byl to Ianův táta, kdo ho naučil první zásahy.“ Usmála se a sledovala košili ve svém klíně.

„Pamatuji si, že když byli malí, starý John učil Iana, aby kryl Jamiemu pravý bok, aby tak chránil svému pánovi tu slabší stranu v boji. A to se také naučil – ti dva to brali velice vážně. A myslím, že i starý John měl v tom pravdu,“ dodala a ustřihla přebytečnou nit. „Po čase je nikdo nepřemohl, dokonce ani MacNabovi chlapci. Jamie a Ian byli statní silní bojovníci a když si stáli po boku, nikdo je nemohl přeprat, ani kdyby byl v převaze.“ Najednou se zasmála a zastrčila si uvolněnou loknu za ucho.

„Někdy se na ně podívej, když jdou spolu po poli. Myslím, že si to ani neuvědomují, že to ještě pořád dělají, ale je to tak. Jamie dělá vždy pohyby doleva a Ian mu stojí po pravém boku, aby tak chránil jeho slabou stranu.“

Jenny vyhlédla ven z okna, košile zůstala na chvíli zapomenutá v jejím klíně, a položila si ruku na vzdouvající se bříško.

„Doufám, že je to chlapec,“ řekla a dívala se na svého černovlasého synka pod námi. „Ať levák, či pravák, je vždy lepší, když má muž bratra, aby mu pomáhal.“ Zachytila jsem její pohled, když se zadívala na obrázek na stěně – malý Jamie stojí mezi koleny jeho staršího bratra Willieho. Oba měli zahnuté nosy a tvářili se vážně; Willieho ruka spočívala ochranářsky na ramenou mladšího bratra.

„Jamie má štěstí, že má Iana,“ řekla jsem.

Jenny odtrhla pohled od obrázku a zamrkala. Byla o dva roky starší než Jamie, byla by o tři roky mladší než William.

„Ach, to ano. A já mám také štěstí,“ řekla tiše a znovu sáhla po košili.

Vzala jsem z košíku s věcmi na šití dětské šatičky, které byly roztržené na zadečku. Venku bylo příliš chladno, byli tam jen chlapci, co si hráli, a muži, kteří pracovali. Ale v salonu bylo příjemné teplo a okna se brzy orosila, aby nás tak izolovala od chladného světa venku.

„Když už mluvíme o bratrech,“ řekla jsem a zamhouřila oči, jak jsem se soustředila na jehlu, „vídala jsi často Dougala a Columa MacKenzie, když jsi vyrůstala?“

Jenny zakroutila hlavou. „Columa jsem nikdy nepotkala. Dougal sem jednou dvakrát přijel, když vezl domů Jamieho, ale nedá se říci, že bych ho znala dobře.“ Vzhlédla od šití a v jejích očích byl vidět zájem. „Předpokládám, že ty je znáš. Řekni mi, jaký je Colum MacKenzie? Vždy jsem o tom přemýšlela, když jsem zaslechla útržky od návštěv, ale mí rodiče o něm nikdy nemluvili.“ Na chvíli se odmlčela, a mezi obočím se jí udělala vráska.

„Ne, nemám pravdu, táta o něm jednou mluvil. Bylo to poté, co odjel Dougal s Jamiem. Táta se opřel venku o plot a pozoroval je, jak mu mizí z dohledu a mával přitom Jamiemu – vždy jsem z toho byla smutná, když odjížděl, protože jsem věděla, že bude dlouho pryč. Pozorovali jsme je, dokud nezmizeli za kopcem, potom se táta pohnul, něco zachroptěl a povídá: ‚Bůh pomáhej Dougalovi MacKenziemu, až jeho bratr Colum zemře‘. Potom se zdálo, že si uvědomil, že tam také stojím, otočil se a usmál se na mě a povídá: ‚No holčičko, a copak máme dnes k večeři?‘ A už o tom nikdy nemluvil.“ A její černé husté obočí se pozvedlo v očekávání odpovědi.

„Přišlo mi to divné, když jsem se dozvěděla – a kdo by to nevěděl – že je Colum invalidní a Dougal za něj v podstatě všechno řídí, vybírá renty, stanovuje požadavky a vede klan do bitvy, když je třeba.“

„To ano. Ale…,“ zaváhala jsem, jak nejlépe popsat tu zvláštní symbiózu. „Dobrá,“ řekla jsem s úsměvem, „já bych ti to popsala asi takto: – když jsem je jednou zaslechla, jak se hádají, Colum říkal Dougalovi, že kdyby bratři MacKenziovi měli jen jednoho ptáka a jeden mozek, tak by byl rád za svůj úděl.“

Jenny se najednou překvapením rozesmála, potom se na mě podívala a já v jejích očích viděla malé otazníčky, tak jako u jejího bratra.

„Ach, takže takhle to tedy je. Jednou jsem o tom přemýšlela, když Dougal mluvil o Columově synovi, malém Hamishovi: zdá se laskavější než jeho strýc.“

„Myslí ti to rychle, Jenny,“ řekla jsem a podívala se na ni. „Velice rychle. Mně to trvalo docela dlouho, než jsem si dala jedna a jedna dohromady, a to jsem je viděla dennodenně po několik měsíců.“ Skromně pokrčila rameny, ale po rtech jí přelétl úsměv.

„Jen poslouchám,“ řekla prostě. „Co říkají lidé – a co naopak neřeknou. A tady na vysočině lidé hrozně drbou. Takže,“ ukousla konec nitě a úhledně si ho složila do dlaně, „vyprávěj mi o Leochu. Lidé říkají, že je velký, ale zase ne tak, jako Beauly nebo Kilravock.“

Ráno jsme si povídaly a pracovaly, od zašívání až po spřádání vlny na pletení a navrhovaly jsme vzor pro oblečky pro Maggie. Výkřiky chlapců zvenčí pomalu utichaly, ale místo toho se ozýval hukot a lomoz vzadu v kuchyni, což nasvědčovalo tomu, že nejmenšímu mužskému elementu je už zima a přesídlil do kuchyně.

„Zajímalo by mě, jestli nezačne brzy sněžit,“ povídá Jenny a pohlédne ven z okna. „Ve vzduchu je cítit vlhkost; viděla jsi dnes ráno nad jezerem tu mlhu?“

Zakroutila jsem hlavou. „Doufám, že nezačne. To by se Jamie a Ian špatně vraceli.“ Vesnice Broch Mordha ležela od Lallybrochu necelých deset mil, ale cesta vedla přes prudké a hornaté kopce a v podstatě to byla jelení stezka.

Nakonec sněžit přece jen začalo, a to brzy po obědě, a vločky se snášely dolů ještě dlouho po půlnoci.

„Určitě zůstali v Broch Mordha,“ řekla Jenny, která se dívala na zataženou oblohu, na které se teď leskly červánky. „Neměj o ně strach; určitě je někdo nechá v chalupě přespat.“ Usmála se na mě, aby mě o tom ujistila, a zavírala okenice. Najednou se z konce chodby ozval nářek a ona si vykasala noční košili a utíkala tím směrem.

„Dobrou noc, Claire,“ řekla a už spěchala plnit své mateřské povinnosti. „Dobře se vyspi.“

Obvykle jsem spávala dobře; i když zde bylo vlhké a chladné podnebí, dům byl dobře postaven a měli jsme i postele s pokrývkami z husího peří. Dnes jsem ale bez Jamieho byla neklidná. Postel se mi zdála příliš velká a vlhká, v nohách jsem měla křeče a byla mi zima.

Pokoušela jsem se ležet na zádech a ruce zkřížené na prsou, oči zavřené. Dýchala jsem zhluboka a snažila se vybavit si obrázek Jamieho; pokud se mi podaří představit si, jak vedle mě těžce oddechuje, snad se mi potom podaří i usnout.

Z postele mě zvedlo kokrhání kohouta, bylo to, jako kdyby mi pod postelí vybuchl dynamit.

„Idiot!“ řekla jsem a všechny nervy jsem měla na pochodu. Vstala jsem a rozevřela okenice. Už přestalo sněžit, ale obloha byla pořád bledá a zatažená, od horizontu k horizontu stejná barva. Pode mnou v kurníku to znovu zakokrhalo.

„Sklapni!“ zařvala jsem. „Je půlnoc, ty opeřenej bastarde!“ Dole v hale začalo plakat dítě a jeho hlas následovaly bohaté galské nadávky, tlumené; poznala jsem hlas Jenny.

„Ty,“ řekla jsem neviditelnému kohoutovi, „žiješ z vypůjčeného času.“ Nedostalo se mi žádné odpovědi, takže snad konečně kohout usoudil, že je noc. Tak jsem tedy udělala to samé a zavřela okenice.

Zafungovalo to. Když už jsem skoro usínala a myšlenkami jsem byla někde u slinivky, slyšela jsem dole v chodbě hlásek malého Jamieho, jak jde do ložnice ke své mámě. Vzbudil ho plný měchýř, a místo aby zůstal přímo na místě určení, šel raději za mámou.

Když jsme přijížděli na Lallybroch, přemýšlela jsem, zda budu moci být poblíž Jenny, zda jí nebudu závidět její plodnost. A to by se i možná stalo, kdybych neviděla, že mateřství má také svou cenu.

„Ty jedno nemehlo, vždyť máš nočník přímo pod svou postýlkou,“ až ke mně do pokoje se nesl rozrušený hlas Jenny, jak směrovala své dítko zpět do jeho postele. „Vždyť jsi do něj musel šlápnout, když jsi šel za mnou; proč se ho už konečně nenaučíš používat? Proč si každou noc vymýšlíš a chodíš na můj?“ Její hlas slábnul, jak šla po schodech. Usmála jsem se, jak jsem si představila záhyby svých střev.

Byl zde ještě jeden důvod, proč jsem Jenny nezáviděla. Po porodu Faith jsem se bála, že budu vnitřně úplně zničená, ale to po Raymondově pomoci přešlo. Když jsem si v hlavě prošla celé své fyzické tělo a byla jsem na pokraji spánku, věděla jsem, že je zase všechno v pořádku. Když se to podařilo jednou, podaří se to znovu. Jediné, co jsem potřebovala, je čas. A Jamie.

V hale jsem slyšela kroky Jenny; spěchala za malou spící Maggie na druhém konci domu.

„Děti jsou jistě velká radost, ale vyžadují si také péči,“ zamumlala jsem si sama pro sebe a usnula jsem.

* * *

Druhý den jsme pořád vyčkávaly. I když jsme dělaly naše běžné denní práce, pořád jsme měly uši nastražené, zda neuslyšíme zvuky koňských kopyt.

„Zřejmě tam museli zůstat kvůli nějakým obchodům,“ řekla sebejistě Jenny. Ale já jsem viděla, jak neustále přechází kolem okna a dívá se na cestu vedoucí k domu.

Co se týkalo mě, měla jsem problémy udržet svou představivost na uzdě. Dopis, podepsaný králem Jiřím, že je Jamie omilostněn, ležel v zásuvce v pracovně. Jamie to považoval za ponižující a chtěl ho hned spálit, ale já jsem ho zadržela a přemluvila ho, abychom si ho jen tak pro jistotu ponechali. A teď, když jsem poslouchala kvílení zimního větru, jsem to považovala za chybu, všechno byl jeden velký omyl – Jamie je znovu zavřený červenokabátníky, opět zakouší útrapy věznění a blíží se i nebezpečí katovy oprátky.

Muži se vrátili těsně před půlnocí, koně byli naloženi zásobami soli, jehel, koření na nakládání a jinými drobnostmi, které Lallybroch potřebuje, ale neumí si je vyprodukovat sám.

Slyšela jsem jednoho koně řehtat, jak ho vedli do stájí. Běžela jsem dolů a po cestě dole v kuchyni jsem potkala i Jenny.

Když jsem viděla Jamieho vysokou postavu, která byla jen stínem před stodolou, ulevilo se mi. Utíkala jsem přes nádvoří a nedbala na sníh, kterého bylo všude plno, a vrhla jsem se mu do náruče.

„Kde jste k sakru byli?“ chtěla jsem vědět.

Než mi odpověděl, políbil mě. Jeho tvář byla ve srovnání s mou chladná a rty chutnaly po whisce.

„Hmmm, párek k večeři?“ řekl souhlasně a přičichl mi k vlasům, ze kterých byl cítit kuchyňský kouř. „Výborně, mám hlad jako vlk.“

„Cigárko a kaše,“ řekla jsem. „Kde jste byli?“

Zasmál se a zatřepal s plédem, aby se zbavil napadaného sněhu. „Cigárko a kaše, to je jídlo, ne?“

„Párek a bramborová kaše,“ přeložila jsem. „Vynikající anglické jídlo, ale ve skotských končinách neznámé. A teď mi ty jeden zatracený Skote řekni, kde jste ty dva dny byli? S Jenny už jsme o vás měly strach!“

„No, měli jsme malou nehodu…“ začal Jamie, když zahlédl malou postavu Ferguse, jak nese lucernu. „Ach, přinesl jsi světlo? Šikovný chlapec, polož to sem, než zapálíš seno, a odveď koně do stáje. Potom si sám zajdi na večeři. Předpokládám, že budeš schopný u ní sedět?“ Přátelsky šťouchl Ferguse za ucho. Chlapec uhnul a zasmál se; ať už se ve stodole stalo včera cokoliv, nezanechalo to následky.

„Jamie,“ řekla jsem odměřeně. „Pokud nepřestaneš tlachat o koních a párečcích a neřekneš mi, jakou nehodu jste měli, nakopu tě do holeně, což mě bude dost bolet, protože mám jen střevíčky, ale varuji tě, udělám to tak jako tak.“

„To mě chceš zastrašit?“ řekl a zasmál se. „Nebylo to nic vážného, Sassenachová, jen že…“

„Iane!“ Jenny se zdržela kvůli malé Maggie a dorazila až teď, takže viděla svého manžela, jak právě vstupuje do místa ozářeného lucernou. Byla jsem překvapená šokem v jejím hlase, a tak jsem se otočila, abych ji zahlédla ve chvíli, kdy běží ke svému muži a hladí ho po tváři.

„Co se ti stalo?“ ptala se. Ať se jim už stalo cokoliv, Ian na sobě nesl stopy nehody. Jedno oko černé a napůl přivřené a na tváři dlouhý škrábanec.

„Jsem v pořádku, midhu,“ řekl a něžně Jenny pohladil, když ho objala. Malá Maggie se vmáčkla mezi ně. „Jen sem tam nějaká modřina.“

„Necelé dvě míle od vesnice jsme šli dolů z kopce, koně jsme vedli, protože cesta byla špatná, a Ian šlápl do díry od krtka a zlomil si nohu,“ vysvětloval Jamie.

„Tu dřevěnou,“ přizvukoval Ian. Trochu neohrabaně se usmál. „Krtek ze střetu vyšel mnohem hůř.“

„Takže jsme museli v nedaleké chalupě zůstat do doby, než mu seženeme novou,“ zakončil Jamie příběh. „Můžeme se najíst? Už mi pěkně kručí v žaludku.“

Bez dalšího otálení jsme šli dovnitř a paní Cooková a já jsme podávaly jídlo, zatímco Jenny ošetřovala Ianovi tvář a hledala další zranění.

„Nic to není,“ ujišťoval ji. „Je to jen pár modřin.“ Pozorovala jsem ho, jak jde do domu, a všimla jsem si, že jeho normální část nohy je pěkně nateklá. Když jsme s Jenny uklízely talíře po večeři, prohodila jsem s ní rychle pár slov. Když jsme potom seděli v pokoji, náklad z koní byl složen a uklizen, klekla si vedle Iana na kobereček a sundala mu tu novou nohu.

„Musíš si ji sundat,“ řekla přísně. „Určitě ses poranil a já chci, aby tě Claire prohlédla. Mohla by ti pomoci lépe než já.“

Původní amputace byla provedená celkem zručně a s notnou dávkou štěstí; armádní lékař, který spodní část nohy odebíral, zachránil kolenní kloub. To dávalo Ianovi větší flexibilitu, než měla spousta dalších podobně zraněných lidí. Pro tuto chvíli ale bylo koleno spíše přítěží, než výhodou.

Pád mu nohu hrozivě vykloubil, konec pahýlu byl celý modrý a rozedraný od dřevěné protézy. Musela to být šílená bolest opírat se o to svou vahou, i kdyby vše ostatní bylo zdravé. Koleno bylo pokroucené, kloub nateklý, rudý a horký.

Ianova přátelská protáhlá tvář byla rudá skoro jako ten kloub. Věděla jsem, jak nesnáší, když je takhle se svou nohou bezmocný. Jeho stud, že ho takto vidíme, musel být pro něj stejným utrpením, jako bolest, když jsem se dotýkala jeho nohy.

„Potrhal sis tady vazy,“ řekla jsem mu a opatrně přejížděla prsty po jeho koleně. „Nedokážu říci, jak moc je to vážné, ale není to žádná prkotina. Máš vodu v kloubu, to je důvod, proč je noha nateklá.“

„Můžeš s tím něco dělat, Sassenachová?“ zeptal se Jamie a naklonil se mi přes rameno, aby se ustaraně zamračil na bolavou končetinu.

Zakroutila jsem hlavou. „Moc toho nenadělám, jen mu dám studený obklad, aby se zmírnil otok.“ Vzhlédla jsem na Iana a přejela ho nejlepším pohledem, jaký by matka Hildegarda vykouzlila.

„Ale co ty můžeš udělat,“ řekla jsem, „je zůstat v posteli. Můžeš si dát zítra na bolest whisky; dneska ti dám opium, abys mohl spát. Musíš ji mít v klidu alespoň týden, potom uvidíme, jak to dopadlo.“

„To nejde!“ protestoval Ian. „Musím spravit zeď ve stájích, vykopat na horním poli dva příkopy, naostřit dvě radlice a…“

„Zachránit si nohu,“ řekl přísně Jamie. Podíval se na Iana svým, jak ho sám soukromě nazýval, „pohledem zemana“, propichoval ho jasně modrýma očima, což většinu lidí donutilo plnit jeho příkazy. Ale Ian, který s ním od dětství sdílel jídlo, hračky, dobrodružství a šarvátky, měl k uposlechnutí menší sklony než většina lidí.

„Na to se ti vykašlu,“ řekl Ian prostě. Podíval se na Jamieho svýma hnědýma očima a v pohledu se mísila bolest, vztek a nelibost – a ještě něco jiného, co jsem nedokázala určit. „Ty si myslíš, že mi můžeš rozkazovat?“

Jamie se narovnal a zrudnul, jako kdyby dostal facku. Chtěl mu také něco ostře odseknout, potom mu ale tiše řekl: „Ne, nechci ti to dát příkazem, ale mohl bych tě prosím požádat, abys na sebe dával pozor?“

Dlouze se na sebe podívali, ten pohled v sobě nesl nějaké poselství, které jsem neuměla přečíst. Nakonec ale Ian pokrčil rameny a pousmál se. „Můžeš mě požádat.“ Povzdechl si, promnul si ránu na tváři a zatřásl se, jak se dotkl bolavé kůže. Zhluboka se nadechl, vzchopil se a podal Jamiemu ruku. „Pomůžeš mi tedy nahoru?“

Byla to docela dřina dostat po schodech do patra muže s jednou nohou, ale nakonec se nám to podařilo. Ve dveřích ložnice přenechal Jamie Iana Jenny. Když Jamie odcházel, Ian mu něco tiše rychle zašeptal do ucha v galštině. Pořád jsem tomu jazyku pořádně nerozuměla, ale myslím, že to bylo něco jako, „Ať se ti daří, bratře.“ Jamie se zarazil, otočil se, usmál se a světlo svic se odráželo v jeho očích.

„Tobě taky, mo brathair.“

Šla jsem za Jamiem přes halu do našeho pokoje. Z jeho svěšených ramen jsem mohla soudit, že je unavený, ale ještě než usne, tak jsem se ho chtěla na několik věcí zeptat.

„Je to jen sem tam nějaká modřina,“ ujišťoval Ian Jenny. Sem tam nějaká byla. Ale kromě modřin na noze a tváři jsem viděla tmavé fleky, které byly napůl skryté pod límcem košile. Ať už toho krtka vyděsil, jak chtěl, neuměla jsem si představit, že by ho za to ten krtek chtěl uškrtit.

* * *

V tuto chvíli se ale Jamiemu stejně nechtělo spát.

„Když je člověk pryč, tak srdce zase vzplane, že?“ řekla jsem. Postel, která mi minulou noc přišla příliš veliká, teď byla tak akorát.

„Hmmm?“ řekl a oči měl napůl zavřené. „Ach, srdce? Ano, to také. Ach, bože, nepřestávej; to je fantastické.“

„Neboj se, ještě nekončím,“ ujistila jsem ho. „Jen sfouknu svíčku.“ Vstala jsem a došla k ní. Potom jsem nechala otevřené okenice, protože zvenku sem pronikalo dost světla, které se odráželo od sněžné oblohy, i když zde už nebyl plamen svíčky. Viděla jsem Jamieho jasně, jeho dlouhé tělo leželo uvolněně mezi peřinami, ruce spuštěné podél těla. Přitulila jsem se k němu a vzala ho za pravou ruku a pokračovala jsem dál v masáži dlaně a prstů.

Dlouze si povzdechl, bylo to skoro zachroptění, když jsem mu mnula palec a dělala krouživé pohyby po polštářcích jeho prstů. Prsty byly ztuhlé, jak dlouhé hodiny držely opratě koně a teď pod mým dotykem tály a uvolňovaly se. Dům byl tichý a v pokoji bylo kromě teplého útočiště v peřině chladno. Bylo příjemné cítit, jak celá délka jeho těla zahřívá prostor vedle mě. Pod dotyky prstů jsem cítila tu intimitu, i bez náhlého chtíče. Časem se ten dotek může změnit, v zimě jsou noci dlouhé. Je tu on a jsem tu já a spokojená s věcmi, tak jak jsou právě teď.

„Jamie,“ řekla jsem po chvíli, „kdo ublížil Ianovi?“

Oči neotevřel a než mi odpověděl, dlouze si povzdechnul. Nebyla to rezignace, on otázky očekával.

„To jsem byl já,“ řekl.

„Cože?“ pustila jsem v šoku jeho ruku. Zavřel pěst a zase ji otevřel, zkoušel hybnost prstů. Potom položil levou ruku na pokrývku na posteli a já viděla zhmožděné kotníky na prstech ruky od toho, jak narazila na Ianovu kostnatou tvář.

„Proč?“ zeptala jsem se vyděšeně. Musím říci, že mezi Ianem a Jamiem bylo něco nového, i když to nebylo vyloženě nepřátelství. Nedokázala jsem si představit, co přimělo Jamieho, aby Iana udeřil; jeho švagr mu byl skoro tak blízký jako jeho sestra Jenny.

Jamie už otevřel oči, ale nedíval se na mě. Mnul si prsty na ruce a díval se na ně. Kromě pohmožděných prstů na Jamiem nebyly žádné další známky boje, takže se Ian evidentně nebránil.

„No, Ian už je příliš dlouho ženatý,“ řekl na obranu.

„Já bych řekla, že jsi byl příliš dlouho na sluníčku, ale ono žádné není,“ poznamenala jsem a zírala na něj. „Nemáš horečku?“

„Ne,“ a snažil se mi zabránit v tom, abych mu přiložila ruku na čelo.; „Ne, já jen – nech toho, Sassenachová. Jsem v pořádku.“ Sevřel rty, ale potom to vzdal a všechno mi to vyklopil.

Ian si opravdu zlomil dřevěnou protézu tím, že šlápl do krtince u Broch Mordha.

„Už byl skoro večer – a my měli ještě ve vesnici hodně věcí na zařizování – a sněžilo. A já jsem viděl, jak ta noha Iana bolí, i když trval na tom, že klidně ještě může na koni jet. No ale byly tam ve svahu dvě tři chalupy a já ho tam dotlačil, abych se zeptal, zda nám neposkytnou na noc přístřeší.“

„A vzhledem k pohostinnosti na vysočině jim nabídli nejen přístřeší, ale i večeři. Po míse teplé polévky a čerstvé ovesné kaši si oba hosté lehli na matrace u krbu. Bylo tam strašně málo místa a sotva jsme se tam vešli, tak jsme si k sobě lehli bokem a nějak si tak udělali pohodlí.“ Zhluboka se nadechl a skoro až stydlivě se na mě podíval.

„Já jsem byl po cestě strašně unavený a tvrdě jsem usnul, myslel sem si, že Ian udělá to stejné. Ale on posledních pět let usíná každou noc bok po boku Jenny, a tak si myslím, že když vedle sebe ucítil teplé tělo – no prostě někdy v noci se ke mně přitulil, objal mě a políbil mě zezadu na krk. „A já…,“ zaváhal a já zahlédla stín, který se mu mihl po tváři, a to i v místnosti ozářené jen světlem zvenčí, „a já se probudil a myslel si, že je to Jack Randall.“

Během celého vyprávění jsem zadržovala dech, teď jsem pomalu vydechla.

„To ale musel být šok,“ řekla jsem.

Jamie se jedním koutkem ušklíbl. „No to ti můžu říci, že to byl šok hlavně pro Iana,“ řekl. „Otočil jsem se a dal mu pěstí přímo do tváře. A než jsem se pořádně probral, ležel jsem na Ianovi a škrtil ho, až mu visel jazyk z pusy. Byl to i šok pro Murraye, který ležel v posteli,“ dodal. „Řekl jsem jim, že to byla jen noční můra – což svým způsobem byla – ale nakonec se tam strhl pěkný povyk, děti vřískaly, Ian se dusil v koutě a paní Murrayová seděla vzpřímeně na posteli a pořád vykřikovala ‚Kdo, kdo?‘ jako stará tlustá sova.“

Musela jsem se té představě zasmát.

„Pane Bože, Jamie. Byl Ian v pořádku?“

Jamie pokrčil rameny. „No, viděla jsi ho přece. Nakonec šel zase každý spát, ale já ležel po zbytek noci hned vedle krbu a civěl do trámu na stropě.“ Neodporoval, když jsem zvedla jeho levou ruku a zlehka se dotýkala jeho bolavých kloubů. Sevřel mé prsty a držel je.

„A když jsme druhý den ráno odjížděli,“ pokračoval, „počkal jsem, až dojedeme na místo, kde si budeme moci sednout a odkud bude výhled do údolí. A potom,“ mluvil dál a ještě pevněji stiskl mou ruku, „jsem mu to řekl. O Randallovi. A o všem, co se stalo.“ Najednou jsem začala chápat ten dvojsmyslný pohled, kterým se Ian na Jamieho podíval. Pochopila jsem i to napětí v Jamieho tváři a jeho kruhy očima. Nevěděla jsem, co na to říci, tak jsem mu jen stiskla

„Nemyslel jsem si, že to vůbec kdy někomu řeknu – někomu kromě tebe,“ dodal a oplatil můj stisk. Potom se krátce usmál a odtáhl ruku, aby se poškrábal na tváři.

„Ale Ian… no, on je…,“ hledal ta správná slova. „On mě zná, chápeš?“

„Ano, znáte se přece celý život.“

Přikývl a díval se z okna. Znovu začal padat sníh a po oknech tancovaly vločky ještě bělejší než obloha.

„Je jen o rok starší než já. Když jsem vyrůstal, pořád byl tady. Dokud mi nebylo čtrnáct, neuplynul den, aniž bych Iana neviděl. A i později když jsem jel na zkušenou k Dougalovi na Leoch anebo později na univerzitu do Paříže – když jsem se vrátil, skočil jsem za roh a on tam byl a měli jsme pocit, jako kdybych nikdy nebyl pryč. Když mě uviděl, usmál se na mě – tak jako to dělal pokaždé – a už jsme se zase procházeli spolu, bok po boku, po polích, podél potoků a povídali jsme si o všem.“ Hluboce si povzdechl a projel si rukou vlasy.

„Ian… je součástí mého já, které patří sem a které nikdy neodjelo,“ řekl a snažil se i to vysvětlit. „Myslel jsem si… že mu to musím říci; nechtěl jsem se cítit tak… vzdálený. Od Iana. Odtud.“ Ukázal směrem k oknu, potom se otočil ke mně a jeho oči byly v matném světle temné. „Rozumíš tomu, proč?“

„Myslím, že ano,“ řekla jsem tiše. „Pochopil to i Ian?“

Udělal ten drobný pohyb, kdy nakrčí rameny, skoro jako kdyby si chtěl povolit košili, která je mu přes ramena těsná. „No, to nedokážu říci. Když jsem mu to poprvé vyprávěl, jen kroutil hlavou, jako kdyby mi nevěřil, ale potom…“ Odmlčel se a olízl si rty a já pochopila, kolik ho to doznání ve sněhu muselo stát sil. „Viděl jsem, jak chce vyskočit na nohy a někam běžet, ale kvůli noze nemohl. Ruce měl nehybné a tvář úplně bílou a stále dokola opakoval ‚Jak? Sakra, Jamie, jak jsi mu to mohl dovolit?“

Zakroutil hlavou. „Už si nepamatuji, co jsem mu řekl. Anebo co řekl on. Vím jen to, že jsme tam na sebe křičeli. A já jsem ho chtěl udeřit, ale nemohl jsem kvůli jeho noze, on mě chtěl také udeřit a nemohl, kvůli jeho noze.“ Krátce se chraptivě zasmál. „Bože, museli jsme ale vypadat jako párek pitomců, jak jsme tam mávali rukama a křičeli na sebe. Ale já měl větší výdrž a on nakonec sklapnul a vyslechl si to až do konce.“

„Potom jsem najednou nemohl jen tak chodit a povídat, prostě to nešlo. A tak jsem si sedl na kámen a dal si hlavu do dlaní. Po chvíli Ian povídá, že asi nejlépe uděláme, když budeme zase pokračovat. Tak jsem přikývl, vstal a pomohl mu nasednout na koně. Vyrazili jsme a už jsme spolu nepromluvili.“

Zdálo se, že si najednou Jamie uvědomil, jak pevně mi tiskne ruku. Uvolnil sevření, ale ruku měl stále ve své a otáčel mým zásnubním prstenem mezi palcem a ukazováčkem.

„Jeli jsme dlouho,“ řekl tiše. „Potom jsem za sebou zaslechl nějaký zvuk, zatáhl jsem za otěže a Ianův kůň mě dojel; viděl jsem, že Ian pláče. Pořád ještě plakal a slzy se mu kutálely po tvářích. Zahlédl mě, že ho vidím, a prudce zatřásl hlavou, jako kdyby v sobě ještě cítil vztek. Potom mi podal ruku. Vzal jsem ji a on ji sevřel tak pevně, že by i kosti rozlámal. Potom mi ji pustil a jeli jsme domů.“

Cítila jsem, jak se s koncem příběhu jeho napětí uvolňuje. „Tak dobře, bratříčku,“ řekl Ian a balancoval na jedné noze ve dveřích ložnice.

„Takže je to v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Bude,“ teď se teprve úplně uvolnil a padl do polštářů s kachním peřím. Sklouzla jsem pod pokrývku vedle něj; ležela jsem přitisknutá těsně k jeho boku. Pozorovali jsme spolu, jak padá sníh a ševelí tak za sklem.

„Jsem ráda, že jsi doma v bezpečí,“ řekla jsem.

* * *

Ráno jsem se vzbudila do stejného šedého světla. Jamie už byl oblečený a stál u okna.

„Ach, už jsi vzhůru, Sassenachová?“ řekl, když viděl, že jsem zvedla hlavu z polštáře. „To je dobře. Přivezl jsem ti dárek.“

Sáhl do sporranu a vytáhl několik měděných krejcarů, dva tři malé kamínky, dřívko omotané vlascem, zmačkaný dopis a několik stuh do vlasů.

„Stuhy do vlasů?“ řekla jsem. „Děkuji, jsou nádherné.“

„Ne, ty nejsou pro tebe,“ řekl, když vymotával modré stuhy z nožky krtka, kterou nosil při sobě kvůli revmatismu. „Ty jsou pro malou Maggie.“ Pochybovačně se zadíval na kamínky ve své dlani. K mému překvapení jeden zvedl a olízl ho.

„Ne, tento to není,“ řekl a zalovil znovu ve svém sporranu.

„Co to sakra děláš?“ ptala jsem se se zájmem a pozorovala jeho počínání. Neodpověděl, ale vylovil další hrst kamínků, jeden po druhém očichával, až došel k tomu, který ho zaujal. Pro jistotu ho ještě olízl a potom mi ho celý rozzářený podal.

„Jantar,“ řekl s uspokojením, když jsem si ten podivný útvar prohazovala v prstech. Zdál se na dotyk teplý a já jsem ho sevřela v dlani.

„Samozřejmě potřebuje naleštit,“ vysvětloval. „Ale myslel jsem si, že by z něj byl krásný náhrdelník.“ Podíval se na mě a trochu zčervenal. „Je to… dárek k našemu prvnímu výročí svatby. Když jsem ho uviděl, vybavil se mi ten kousek jantaru, který ti dal jako svatební dar Hugh Munro.“

„Stále ho ještě mám,“ řekla jsem a opatrně si prohlížela tu zkamenělou pryskyřici stromu. Kousek jantaru od Hugha byl z jedné strany seříznutý, naleštěný a byla v něm vidět vážka, zastavená ve svém věčném letu. Měla jsem ji stále ve své skříňce s léky, bylo to nejmocnější kouzlo.

Dárek k našemu prvnímu výročí. Samozřejmě jsme se brali v červnu, ne v prosinci. Ale v den našeho výročí byl Jamie v Bastille a já… já byla v náručí krále Francie. Takže nebyl čas na oslavu blahoslavení našeho sňatku.

„Už je skoro Hogmanay,“ řekl Jamie a díval se ven z okna na chumelenici, která pokrývala pole Lallybrochu. „Myslím, že je správný čas na nové začátky.“

„Také si to myslím.“ Vstala jsem a přešla přes pokoj k němu, rukama jsem ho objala v pase. Zůstali jsme do sebe zavěšeni, nemluvili jsme, dokud mi oči nespočinuly na dalších nažloutlých hrudkách, které vytáhl Jamie ze sporranu.

„A co je tady tohle, Jamie?“ zeptala jsem se a ukázala na ně.

„Aha, tyhle? To jsou medové hrudky, Sassenachová.“ Vzal jednu z hromádek do ruky. „Dala mi je ve vesnici paní Gibsonová. Jsou moc dobré, jen se mi trošku ve sporranu umazaly.“ Natáhl ke mně otevřenou dlaň. „Nedáš si?“

34

Pošťák vždy zvoní dvakrát

Nevím, zda Ian pověděl Jenny o jeho konverzaci ve sněhu s Jamiem, popřípadě kolik toho řekl. Chovala se ke svému bratrovi pořád stejně, věcně a jízlivě, s jistou známkou afektovaného škádlení. Už jsem ji znala docela dlouho, abych věděla, že jednou z jejích vlastností je to, dívat se na zcela evidentní věci tak, jako kdyby vůbec nebyly.

Dynamika vztahů a chování se mezi námi čtyřmi vyvíjela po několik měsíců a skončila u přátelství a podpoře při práci. Vzájemný respekt a důvěra byly prostou nezbytností; bez toho by to nešlo.

Jak bylo těhotenství Jenny pokročilejší, přebírala jsem stále více domácích povinností, které na mě stále častěji převáděla. Nikdy jsem se nesnažila uzurpovat si nárok na její místo; byla páteří celé domácnosti od doby, kdy zemřela jejich matka a byla to ona, za kým služebnictvo a vazalové nejčastěji chodili. Ale na mě si už také začali zvykat a chovali se ke mně s přátelským respektem, který někdy hraničil s pouhým přijetím, někdy až s bázní.

Jaro bylo poznamenané velkou výsadbou brambor – nové rostlině se obětovala polovina polí – což se během pár týdnů potvrdilo jako dobrá volba, když velkou část úrody ječmene zničilo krupobití. Natě brambor, které byly jen nízko nad zemí a byly pevné, to přežily.

Další událostí jara bylo narození druhé dcery Jenny a Iana, která byla pojmenována Katherine Mary. Porod byl náhlý a překvapil každého, včetně Jenny. Jeden den si Jenny stěžovala na bolest v zádech a šla si lehnout. Velice brzy se ukázalo, co se to vlastně děje, a Jamie vyrazil pro paní Martinsovou, což byla porodní bába. Ti dva pak přijeli právě včas, aby mohli připít na zdraví toho, jehož hlásek se ozvěnou nesl po celé hale v přízemí.

A tak plynul rok, já kvetla a i poslední rány se láskou a prací zacelovaly.

Dopisy přicházely nepravidelně; někdy jsme dostali jeden dopis za týden a někdy za měsíc nebo i déle nepřišlo vůbec nic. Ale kvůli vzdálenostem, které museli kurýři na vysočině překonávat, jsem považovala za neuvěřitelné, že vůbec něco dorazilo.

Dneska jsme dostali velký svazek dopisů a knih, který byl proti nepřízni počasí zabalen v namaštěném pergamenu a omotaný motouzem. Jenny poslala kurýra do kuchyně, aby se občerstvil, opatrně rozmotala provázek a schovala ho do kapsy. Prolistovala svazek dopisů a jeden obzvláště lákavý adresovaný z Paříže odložila na stranu.

„Dopis pro Iana – předpokládám, že to bude účet za sazenice brambor, a ještě jeden dopis od tety Jocasty – Bože, už nám nenapsala několik měsíců, už jsem se bála, že bude nemocná, ale její rukopis je pevný…“

Z Jenniny hromádky vypadl jeden dopis psaný tučným písmem, hned za ním byl také jeden od vdané dcery jejich tety. Potom ještě jeden pro Iana, z Edinburgu, a pro Jamieho od Jareda – rozpoznala jsem jeho skoro nečitelný rukopis, a potom další na silném bílém papíře s královskou pečetí Stuartovců. To bude asi další Karlův dopis plný stížností na přísný život v Paříži a na jeho lásku, to si dokážu představit. Alespoň nevypadal moc dlouze; obyčejně se rozepisoval na několik stran, aby se svěřil svému „cher Jamesovi“, a to v podivném nářečí, takže bylo jasné, že pro své soukromé dopisy nevyužívá služeb sekretáře.

„Ach, tři francouzské romány a kniha poezie z Paříže!“ vykřikla vzrušeně Jenny, když otevírala balíček zabalený v papíře. „Cest un embarras. Je richesse, hm? Kterým dnes večer začneme?“ Vytáhla knihy z jejich obalu a přejela prstem po koženém hřbetě jedné z nich, prst se jí radostí třásl. Jenny milovala knihy s takovou vášní, s jakou se její bratr věnoval koním. Na panství byla malá knihovna, a i když mezi prací a spánkem zbývalo jen málo času, vždy si našla chvíli alespoň na pár řádků.

„Dává ti to podněty k přemýšlení při práci,“ vysvětlovala mi Jenny, když jsem ji jednou večer kárala, aby šla spát, místo aby četla nahlas Ianovi, mně a Jamiemu. Zívla si a přiložila ruku k ústům. „I když budu tak unavená, že sotva uvidím na slova, zítra se mi během stloukání smetany a spřádání vlny budou honit hlavou.“

Musela jsem se zasmát při zmínce o spřádání vlny. Na to, jak je Lallybroch odříznutý od světa, neuměla jsem si představit, jak budou ženy při spřádání kromě svých tradičních zpěvů poslouchat Moliéra a Pirona.

Najednou se mi vybavila místnost na spřádání vlny, jak tam sedí ženy ve dvou řadách tváří proti sobě, jsou na boso, mají holé paže a na sobě jen staré oblečení. Opírají se o zeď a nohama hnětou vlhkého dlouhého hada z vlny, kterou potom utkají na stavu a která uchrání před mlhou vysočiny, před lehkým deštěm a dokonce i před chladem.

Čas od času vyjde jedna žena ven a přinese kotel se žhavou močí od ohniště. Sukně mají vysoko vyhrnuté, dojde až do středu prostoru, namáčí v kotli vlnu, ze které se vznáší pára a omamné výpary. Ostatní ženy kolem uhýbají nohama vždy, když tekutina vystříkne ven, a dělají nemístné žerty.

„Po namočení v horké moči se barva ustálí,“ vysvětlovala mi jedna žena, když jsem poprvé vešla dovnitř, mrkala jsem a oči mi slzely. Ostatní ženy mě nejdříve pozorovaly, zda od práce neuteču, ale spřádání vlny pro mne nebyl zase takový šok poté, co jsem prožila a viděla ve Francii, ať už ve válce v roce 1944 nebo v nemocnici v roce 1744. Co se týče základních lidských potřeb, tak v čase se toho moc nemění. A kromě toho smradu bylo spřádání vlny příjemné teplé místo, kde se sešly ženy z Lallybrochu a vtipkovaly mezi hromadami vlny. Zpívaly a rytmicky pohybovaly rukama po stole a naše bosé nohy se bořily do mokré vlny, ze které se ještě kouřilo.

Z mých vzpomínek na vlnu mě vytrhly těžké kroky na chodbě a závan chladného deštivého vzduchu, jak se otevřely dveře. Vešel Jamie a s ním i Ian, mluvili spolu galsky a v přátelském duchu, což znamenalo, že probírali věci spojené s farmou.

„To pole budeme muset příští rok zavlažovat,“ řekl Jamie, když procházel dveřmi. Jak je Jenny zahlédla, odložila dopisy a šla do almary na chodbě pro čisté ručníky.

„Pořádně se osušte, než mi zamokříte koberec,“ přikázala jim a každému podávala jeden suchý ručník. „A taky si sundáte ty špinavé boty. Přišla pošta, Iane, máš tam dopis od chlápka z Perthu, ten, kterému jsi psal o brambory.“

„Ano? Tak to si přečtu, ale mohli bychom si předtím dát něco k jídlu?“ zeptal se Ian, když si sušil vlasy, až mu stály jako hřebíky. „Jsem hladový jak vlk a Jamieho žaludek slyším kručet až sem.“

Jamie se otřásl jako mokrý pes, až se jeho sestra rozkřikla, když se kapky rozstříkly po hale. Košili měl přilepenou na ramena a promočené pramínky vlasů mu padaly do očí, měly barvu zrezivělého železa.

Dala jsem mu ručník kolem krku. „Dosuš se a já ti něco přinesu.“

Byla jsem v kuchyni, když jsem zaslechla jeho výkřik. Nikdy předtím jsem od něj podobný zvuk neslyšela. Byl v něm šok a hrůza a ještě něco jiného – známka konečnosti, bylo to jako výkřik muže, který se ocitne v tlamě tygra. Utíkala jsem přes chodbu do obývacího pokoje, tácek s ovesnými sušenkami jsem měla stále v ruce.

Když jsem vrazila do dveří, viděla jsem ho stát na místě, kam Jenny položila poštu. Tvář měl smrtelně bledou a trošku se zapotácel, jako když podříznete strom, který čeká, až někdo zakřičí „Pozor, padá dřevo“, než se skácí k zemi.

„Co se děje?“ ptala jsem se vyděšená k smrti výrazem v jeho tváři. „Jamie, co je? Co to je?“

S viditelným úsilím zvedl z hromádky jeden dopis a podával mi ho.

Odložila jsem koláčky a vzala list papíru, rychle jsem ho přelétla pohledem. Byl od Jareda; ten načmáraný rukopis jsem rozpoznala ihned. „Drahý bratránku,“ četla jsem si pro sebe, „…tak potěšen… slovy se nedá popsat můj obdiv… tvá statečnost je inspirací… úspěch nesmí být zmařen… mé modlitby budou s tebou…“ Vyděšeně jsem vzhlédla od papíru. „Proboha, o čem to mluví? Jamie, co jsi udělal?“

Kůži měl na lících úplně napnutou, škleb připomínal hlavu mrtvoly, když sahal po dalším papíru, což byl levný tištěný leták.

„To není o tom, co jsem udělal, Sassenachová,“ řekl. Na hlavičce papíru byl erb královského domu Stuartů. Zpráva byla krátká, podaná vznešeným jazykem.

Stálo v ní, že z vůle Boha Všemohoucího se král Jakub VIII. Skotský a III. Anglický a Irský rozhodl ucházet o svá dědická práva na trůny tří království. A očekává podporu vůdců klanů na vysočině, Jakobitských pánů a ‚různých dalších loajálních osob, kteří jsou dole v seznamu spojenců uvedeni a podepsáni‘.

Jak jsem četla, prsty mi úplně ztuhly a já pocítila náhlý závan hrůzy, která mne pohltila a já sotva mohla dýchat. V uších mi hučela krev a před očima jsem měla mžitky.

V zápatí prohlášení byly podpisy těch vůdců klanů, kteří slíbili věrnost a vsadili své životy a čest na úspěch Karla Stuarta. Byl tam Clanranald, Glengarry, Steward z Appinu, Alexander MacDonald z Keppochu, Angus MacDonald ze Scotusu.

A dole na konci seznamu bylo napsáno „James Alexander Malcolm MacKenzie Fraser z Brochu Tuarach“.

„Do prdele, Ježíši Kriste,“ zašeptala jsem a přála si, aby bylo něco silnějšího, co bych mohla vyslovit, aby se mi ulevilo. „Ten zasranej bastard tě tam podepsal!“

Jamie byl ještě pořád bledý a napjatý, ale už začal pomalu přicházet k sobě.

„No, to ano,“ řekl krátce. Natáhl ruku po neotevřeném dopise, který ještě ležel na stole – byl to tlustý pergamen se Stuartovským znakem na pečeti. Jamie otevíral netrpělivě papír a trhal ho. Rychle dopis přečetl, potom ho pustil na stůl, jako kdyby ho pálil do dlaní.

„Omluva,“ řekl ochraptěle. „Nebylo dost času, aby mi posílal dokument, abych ho podepsal osobně. A jeho vděk za mou oddanost. Ježíši, Claire! Co budu dělat?“

Byl to výkřik od srdce a já na něj neznala odpověď. Dívala jsem se na něj, jak se bezmocně sesunul do křesla a nehnutě seděl a zíral do ohně.

Jenny vylekaná celým tím dramatem, se teprve až teď pohnula, aby vzala do ruky ty dopisy a leták. Pečlivě si je přečetla a lehce při tom pohybovala rty, potom je opatrně odložila na naleštěnou desku stolu. Dívala se na ně, mračila se, potom se otočila na bratra a položila mu ruku na rameno.

„Jamie,“ řekla. Tvář měla úplně bledou. „Můj drahý, je jen jedna věc, co se dá udělat. Musíš jít a bojovat za Karla Stuarta. Musíš mu pomoci, aby vyhrál.“

Pravda jejích slov pronikala šokem, který mne obklopoval. Zveřejnění těch jmen pod Prohlášením znamenalo stát se veřejně rebelem a zrádcem anglické koruny. Teď už nezáleželo na tom, jak to Karel zařídil a kde na to vzal peníze; už je až po uši namočen do povstání a Jamie – a já – jsme do toho byli zataženi s ním, chtě nechtě. Jak řekla Jenny, nemáme na vybranou.

Oči mi spočinuly na Karlově dopise, který vypadl Jamiemu z ruky. „…Blázen, kdo mi bude tvrdit, že je šílenstvím pouštět se do takového podniku bez podpory Ludvíka – anebo alespoň jeho bankéřů! Ale já nepočítám, že bych se ještě kdy vracel na místo, ze kterého teď vyrážím,“ četla jsem. „Raduj se se mnou, můj drahý příteli, protože se vracím domů.“

35

Měsíční svit

Jak pokračovaly přípravy na odjezd, celým statkem se nesly spekulace a vzrušení. Zbraně, které od povstání v roce 1715 odpočívaly, byly vyloveny z došků, stohů slámy i krbů. Naostřili je a naleštili. Muži, kteří se míjeli, spolu žhavě diskutovali a hlavy měli u sebe pod žhavým srpnovým sluncem. Ženy utichly a pozorovaly je.

Jenny sdílela se svým bratrem umění být nečitelná, takže nikdo neměl ani tušení, na co myslí. Já byla čitelná jako otevřená kniha a tu schopnost jsem jim záviděla. Takže když mě jednou ráno požádala, zda bych za ní do pivovaru nepřivedla Jamieho, neměla jsem tušení, co po něm bude chtít.

Jamie stál za mnou ve dveřích pivovaru a snažil se přizpůsobit oči šeru v místnosti. Zhluboka se nadechl a ta hořká vůně se mu viditelně líbila.

„Ach,“ řekl a zasněně si povzdechl. „Mohl bych se tady opít jen dýcháním.“

„No tak na chvíli zadrž dech, protože tě potřebuji střízlivého,“ poradila mu sestra.

Nadechl se, vydechl a čekal. Jenny ho mačkadlem šťouchla do břicha, až zalapal po dechu.

„Šašku,“ řekla mu beze zloby. „Chtěla jsem s tebou mluvit o Ianovi.“

Jamie si vzal z police prázdné vědro, obrátil ho vzhůru nohama a posadil se na něj. Slabé světlo z okna nad ní, vyrobeného z promaštěného papíru, mu házelo do vlasů měděné odlesky.

„Co je s Ianem?“ zeptal se.

Teď byla na řadě Jenny, aby se nadechla. Před ní stála široká káď na otruby, ze které sálalo teplo z fermentace a voněla po kvasnicích, obilí, chmelu a alkoholu.

„Až vyrazíš, chci, abys vzal Iana sebou.“

Jamie pozvedl obočí, ale chvíli mlčel. Jenny očima sledovala pohyby mačkadla a vír uprostřed směsi. Zamyšleně se na ni podíval, ruce mu volně visely mezi stehny.

„Už jsi znavená manželstvím?“ zeptal se konverzačně. „Možná by pro mě bylo pohodlnější vzít ho do lesa a pro tebe ho zastřelit.“ Modré oči bleskově přelétly nad kvasící kádí.

„Pokud bych někoho chtěla zastřelit, Jamie Frasere, udělala bych to sama. A Ian by ani nebyl mým prvním cílem.“

Krátce zachroptěl a pozvedl jeden koutek úst.

„Ach, ne? Tak proč tedy?“

Jeho ramena se mu zlehka pohybovala, jeden pohyb přecházel v druhý.

„Protože tě o to žádám.“

Jamie roztáhl na koleně svou pravou ruku a bezděčně se díval na jizvu, která mu brázdila prostředníček.

„Je to nebezpečné, Jenny,“ řekl tiše.

„To já vím.“

Pomalu zakroutil hlavou, stále se díval dolů na svou ruku. Hojilo se to dobře a celkem slušně s ní mohl hýbat, ale s pokřiveným prsteníčkem a hrubou jizvou na hřbetu ruky to vypadalo divně.

„To si jenom myslíš, že víš.“

„Já to vím, Jamie.“

Pozvedl hlavu. Vypadal netrpělivě, ale snažil se mluvit rozumně.

„Ano, já vím, Ian ti pověděl příběhy o bojích ve Francii a tak. Ale nemáš představu, jaké to ve skutečnosti je, Jenny. Mo cridh, to není jako rodeo s býkem. Je to válka a tahle bude pěkně krvavá. Je to…“

Mačkadlo narazilo s cvaknutím bokem do kádě a spadlo zpět do kaše.

„Neříkej mi, že nevím, jaké to je!“ Jenny ho zpražila pohledem. „Jenom příběhy, jo? Kdo si myslíš, že se staral o Iana, když se vrátil z Francie s půlkou nohy a horečkou, která ho málem zabila?“

Praštila dlaní do lavičky. Ruply jí nervy.

„Takže nevím? Já nevím? Já jsem mu vytahovala červy z masa pahýlu, protože jeho vlastní matka se na to nedokázala dívat! Já jsem mu desinfikovala ránu rozžhaveným nožem! Já jsem musela čichat jeho připálené maso a poslouchat jeho řev, když jsem to dělala. A ty tam klidně sedíš a vykládáš mi, že já… NEVÍM… jaké to je!“

Slzy vzteku se jí rozlily po tvářích. Setřela je a zalovila v kapse, aby vytáhla kapesník.

Jamie semknul rty, vstal, vytáhl kapesník z rukávu a podal jí ho. On ví, kdy se jí dotknout a konejšit ji. Stál a pozoroval ji, jak si zuřivě utírá slzy a nudli u nosu.

„Tak to dobře znáš,“ řekl. „A pořád ještě chceš, abych ho tam vzal?“

„Ano, chci.“ Vysmrkala se a utřela si nos, potom zastrčila kapesník do kapsy.

„On to ví moc dobře, Jamie, že je invalida. Ví to sakra dobře. Ale s tebou to zvládne. Máme pro něj koně, nebude muset jít pěšky.“

Netrpělivě mávl rukou.

„Ty se neptáš, zda to zvládne, že? Muž udělá to, co si myslí, že má udělat – ale proč si ty myslíš, že to má dělat?“

Už byla znovu vyrovnaná, zalovila v kádi, vytáhla nástroj a oklepala ho. Spadaly z něj nahnědlé kapky.

„On se tě neptal, že? Zda ho tady budeš potřebovat nebo ne?“

„Ne.“

Znovu zanořila nástroj do kádě a pokračovala v práci.

„On si myslí, že ho nebudeš chtít, protože nemá nohu, a tak ho nebudeš potřebovat.“ Vzhlédla a její tmavé ustarané oči byly stejné jako jejího bratra. „Znal jsi Iana před tím, Jamie. Teď se změnil.“

Váhavě přikývl a poposedl si na kbelíku.

„Ano. Ale to jsi očekávala, ne? A zdá se celkem v pořádku.“ Vzhlédl na svou sestru a usmál se.

„S tebou je šťastný, Jenny. S tebou a dětmi.“

Přikývla, černé lokny jí poskočily.

„Ano, to je,“ řekla něžně. „Ale to je proto, že já ho vidím jako celého muže a vždy ho tak budu vidět.“ Podívala se přímo na svého bratra. „Ale pokud si bude myslet, že už pro tebe nemá žádnou cenu, tak ji nebude mít ani sám pro sebe. A to je důvod, proč tě musím přesvědčit, abys ho vzal sebou.“

Jamie sepjal ruce, lokty opřené o kolena, bradu opřel o hřbety dlaní.

„To nebude jako Francie,“ řekl Jamie tiše. „Když tam bojuješ, riskuješ jen svůj život.“ Tady zaváhal, potom pokračoval: „Jenny, to je zrada. Pokud se to zvrtne, tak ti, co následují Stuartovce, skončí na šibenici.“

Její normálně bledá pleť ještě o odstín zbělela, ale její pohyby nezpomalily.

„Já nemám na výběr,“ pokračoval, oči upřené stále na ni. „Ale budeš riskovat nás oba? Chceš, aby se na tebe Ian díval z šibenice, zatímco vedle už bude hořet oheň na jeho vnitřnosti? Chceš riskovat, že budeš vychovávat vaše děti bez otce – jen abys zachránila jeho pýchu?“ Jeho tvář byla bledá skoro jako ta její a svítila v temnotě pivovaru.

Údery hnětače teď zpomalily, už nebyly takové rychlé jako dřív, ale její hlas byl stále pevný.

„Budu mít celého muže,“ řekla rozhodně. „Anebo žádného.“

Jamie tam dlouho seděl bez pohnutí a pozoroval tmavovlasou hlavu své sestry skloněnou nad prací.

„Tak dobrá,“ řekl nakonec tiše. Nevzhlédla, ani se na jejích pohybech nedala vypozorovat změna, ale zdálo se, že se bílý čepeček naklonil blíž k němu.

Zhluboka vydechl, vstal a najednou se otočil ke mně.

„Pojďme pryč, Sassenachová,“ řekl. „Bože, já ale musím být opilý.“

* * *

„Kdo si myslíš, že jsi, že mi můžeš rozkazovat?“ Žíly na Ianově spánku rychle pulzovaly. Jenny mi sevřela ruku.

Jamieho návrh, aby ho Ian doprovázel na tažení Stuartovců, byl nejprve oceněn nedůvěrou, potom podezřením a nakonec – jak si Jamie trval na svém – hněvem.

„Jsi blázen,“ vyslovoval Ian zřetelně. „Jsem invalida a ty to víš moc dobře.“

„Já vím jen to, že jsi vynikající bojovník a není jiného, kterého bych měl v bitvě po mém boku,“ řekl Jamie rozhodně. V jeho tváři nebylo žádné zaváhání ani pochybnosti; souhlasil s návrhem Jenny a půjde si za ním. „Často jsi tak bojoval, chceš mě teď snad zradit?“

Ian mávl netrpělivě rukou, přešel tu lichotku. „To je možné. Když mi ale ujede noha nebo spadnu, pak asi na boj moc nedojde. Budu ležet na zemi jako červ a počkám si na prvního červenokabátníka, který si mě přijde propíchnout. A kromě toho,“ zamračil se na svého švagra, „kdo si myslíš, že se ti bude starat o tohle místo, než se vrátíš, když bych já byl ve válce s tebou?“

„Jenny,“ odpověděl Jamie pohotově. „Nechám tady dost mužů na to, aby se o práci postarali, a ona to zase zvládne všechno ohlídat.“

Ian pozvedl obočí a řekl něco dosti hrubého v galštině.

„Pog ma mahon! Ty mě chceš přinutit, abych opustil tohle místo a nechal jí to všechno na krku ještě se třemi dětmi, které se jí věčně drží za zástěru, a jen s polovinou mužů, které by na to potřebovala? Chlape, ty jsi snad přišel o rozum!“ Rozhodil rukama a přiskočil k příborníku, kde byla schovaná whisky.

Jenny seděla na pohovce vedle mě, na klíně malou Katherinu; teď si povzdechla. Pod záhyby našich nabíraných sukní nahmátla mou ruku a já jí stiskla prsty.

„Jak si dovoluješ mi rozkazovat?“

Jamie pozoroval svého švagra a na chvíli se zamračil. Náhle se mu koutek úst pozvedl.

„Protože jsem větší než ty,“ řekl prudce a stále se mračil.

Ian se na něj otočil, a na jeho tváři byla ještě stále čitelná nedůvěra. Na chvíli měl v očích nerozhodnost. Vypnul ramena a vystrčil bradu.

„Jsem starší než ty,“ odpověděl a také se zamračil.

„Já jsem silnější.“

„Ne, to tedy nejsi!“

„Ale ano, to jsem.“

„Ne, já jsem silnější!“

V jejich smíchu byl znatelný i podtext naprosté vážnosti; zatímco mohla celá tahle konverzace skončit legrací, oba se upřeně pozorovali tak, jak to dělávali v dětství a v mládí. V Jamieho hlase byla výzva, když si uvolňoval manžetu na rukávu košile a vyhrnoval si ho.

„Dokaž to,“ řekl. Rukou nevybíravě shrnul šachové figurky ze stolu, sedl si a opřel loket o desku stolu, prsty propnuté. Jamieho temné modré oči koukaly do lanových tmavých hnědých, které byly naplněné stejným vztekem.

Ianovi trvalo jen zlomek vteřiny, než vyhodnotil situaci. Potom trhnul hlavou na souhlas a přijetí výzvy, až mu chomáč jeho tmavých vlasů spadl do očí.

S chladnou rozvahou si je shrnul zpět, povolil si manžetu a vyhrnul si rukáv až k rameni, aniž by spustil oči ze svého švagra.

Z místa, kde jsem stála, jsem viděla Ianovi do tváře; pod opálením byla trochu zarudlá, dlouhou protáhlou bradu měl odhodlaně povystrčenou. Jamiemu jsem do tváře neviděla, ale jeho odhodlání bylo jasně čitelné z postavení krku a ramen.

Oba muži si lokty pokládali s rozmyslem, hledali nejlepší místo, špičkou lokte se posouvali tam a zpět, aby se ujistili, že povrch stolu není kluzký.

Jamie rituálně roztáhl prsty a dlaní směřoval k Ianově ruce, Ian mu s rozmyslem položil dlaň do jeho. Prsty se střetly, zrcadlově obráceně se dotkly, potom se posunuly, jeden zapadl do levé mezery, jeden se posunul doprava, prolnuly se a sepjaly.

„Připraven?“ zeptal se Jamie.

„Připraven,“ Ianův hlas byl klidný, ale pod hustým obočím mu žhnuly odhodlané oči.

Svaly se propnuly zaráz, po celé délce obou paží, ostře se proti sobě opřely, aby si našly co nejlepší polohu pro páku.

Jenny se na mě podívala a obrátila oči v sloup. Ať už od Jamieho očekávala cokoliv, tohle to evidentně nebylo.

Oba muži upínali zrak na propletené prsty, aniž by vnímali cokoliv jiného. Oba měli námahou rudé tváře, na spáncích jim pot smáčel vlasy a oči jim skoro lezly z důlků. Najednou jsem viděla, jak Jamie uhnul pohledem od sepnutých dlaní, když uviděl, že Ian sevřel rty ještě pevněji, Ian ten pohyb vycítil, vzhlédl a jejich pohledy se setkaly… a oba muži propukli ve smích.

Ruce měli ještě chvíli zaťaté, potom je uvolnili.

„Takže nerozhodně,“ řekl Jamie a shrnoval si dozadu pramen propocených vlasů. Přátelsky zakroutil na Iana hlavou.

„Tak dobrá, chlape. Kdybych ti směl rozkazovat, stejně bych to neudělal. Ale mohu tě požádat, ne? Půjdeš se mnou?“ Ian si poklepal na krk, kde se mu propotil límec. Pohledem přejel místnost a na chvíli spočinul na Jenny. Pleť neměla bledší než obvykle, ale všimla jsem si jejího zrychleného tepu viditelného pod čelistí, Ian ji pozorně sledoval, jak si roloval rukáv dolů, záhyb po záhybu. Viděla jsem, jak od krku začíná rudnout.

Ian si promnul čelist, jako kdyby se zamyslel, potom se otočil na Jamieho a zakroutil hlavou.

„Ne, můj příteli,“ řekl tiše. „Ty mě potřebuješ tady a tady já také zůstanu.“ Jeho oči se zastavily na Jenny, která držela na rameni Katherinu, a na malou Maggie, která svírala mámě cíp sukně. A na mě, Ianova široká ústa se zkroutila do úsměvu. „Zůstanu tady,“ opakoval. „Abych dával pozor na tvou slabší polovinu, příteli.“

* * *

„Jamie?“

„Ano?“ odpověď přišla ihned; věděla jsem, že nespí, i když ležel nehnutě jako postavy vytesané na náhrobních kamenech. Pokoj byl ozářen měsíčním svitem, a když jsem se opřela o loket, viděla jsem mu do tváře. Zíral nahoru nad sebe, jako kdyby mohl přes dřevěné trámy na stropě vidět noční oblohu a hvězdy.

„Nemáš snad v úmyslu pokusit se zanechat mě tady, že ne?“ nechtěla jsem se na to ptát před Ianem. Když se dohodli, že Ian zůstane, Jamie si s ním sedl, aby se domluvili na následujících věcech – na tom, kteří muži půjdou do boje za prince Karla a kteří zde zůstanou, aby se postarali o zvířata a aby udržovali Lallybroch.

Vím, že to bylo zničující rozhodování, ale nedal to na sobě znát a chladně plánoval s Ianem, zda kovář Ross může jít, potom by ale bylo dobré, aby dal ještě před odchodem do pořádku všechny pluhy. A zda má jít Joseph Fraser Kirby, ale potom to zavrhli, protože je nejen jedinou oporou pro svou rodinu, ale i pro svou ovdovělou sestru. Brendan byl nejstarším chlapcem z obou rodin, bylo mu teprve devět, takže nebyl ještě připraven na to, převzít tuto roli za otce, kdyby se Joseph náhodou nevrátil domů.

Muselo se to naplánovat velice pečlivě. Bude mít vliv na chod války to, kolik mužů půjde? Jenny měla pravdu, Jamie už teď nemá na výběr – už může jen pomáhat Karlu Stuartovi, aby vyhrál. A proto se musí přidat co nejvíce mužů a zbraní.

Na druhé straně jsem tu byla já a má fatální znalost – a neznalost. Byli jsme úspěšní v tom, abychom zabránili Karlu Stuartovi získat peníze na povstání; ale i tak je tu Bonnie Prince, nezodpovědný, neschopný a odhodlaný hájit svá práva. Přistál zde a očekává klany u Glenfinnanu. Z dopisu od Jareda, který jsme později dostali, jsme se dozvěděli, že Karel přeplul Kanál se dvěma fregatami. Poskytl mu je jistý Antoine Walsh, příležitostný otrokář, který má nos na zajímavé příležitosti. V Karlově podniku viděl pravděpodobně lepší vyhlídky než v expedicích za otroky. Jednu loď polapili Angličané, ale druhá dopravila bezpečně Karla až na ostrov Eriskay.

Karel přistál jen se sedmi společníky, včetně majitele jedné malé banky jménem Aeneas MacDonald. Ten ale nebyl schopen financovat tak velký podnik, poskytl peníze pro dodávku mečů, které byly v současnosti jedinými zbraněmi Prince. Z Jaredových slov vyzařovaly zároveň obdiv a strach z nezodpovědnosti takového podniku, ale vzhledem k tomu, že byl oddaným Jakobitou, tak všechny zlé předtuchy polkl.

A až doteď byl Karel úspěšný. Z šeptandy jsme se dozvěděli, že Karel přistál na Eriskay, přepravil se do Glenfinnanu a tam čeká, doprovázen několika bečkami vína, zda se vůdcové klanů k němu připojí, aby dostáli své cti. A po několika hodinách plných nervů se na úpatí zeleného kopce dostavily tři stovky mužů z klanu Cameronů, které ale nevedl jejich vůdce, protože byl mimo domov, ale jeho sestra, Jenny Cameronová.

Cameroni byli první, ale brzy je následovali muži dalších jmen z Prohlášení.

Pokud se teď řítí Karel do záhuby, tak kolik se má nechat doma mužů, aby ochránili Lallybroch před případným rabováním?

Sám Ian bude v bezpečí; to bylo jisté a to uklidňovalo Jamieho. Ale ti ostatní – šedesát rodin, které žily na Lallybrochu? Vybrat ty muže, kteří půjdou a kteří zase zůstanou doma, vypadalo z jistého úhlu pohledu jako vybírání lidských obětních beránků. Velitele jsem viděla už i předtím; muže, kteří jsou nuceni dělat taková rozhodnutí – a věděla jsem, co je to stojí sil.

Jamie to udělal – neměl na výběr – ale ve dvou věcech měl jasno; skupinu nebudou doprovázet žádné ženy a nepůjdou ani žádní chlapci mladší osmnácti let. Ian se na to díval trošku překvapeně – i když většina žen s dětmi zůstávala doma, nebylo na vysočině nic zvláštního, když manželky doprovázely do války své muže. Vařily jim, staraly se o ně a dělili se spolu o válečné příděly. A chlapci, kteří se považovali za muže už ve čtrnácti, se budou cítit poníženi, když budou na seznamu chybět. Ale Jamie vydal příkazy tónem, který nepřipouští námitek, Ian tedy po chvilkovém váhání přikývl a rozkazy sepsal.

Nechtěla jsem se ho ptát za přítomnosti Iana a Jenny, zda se zákaz na lidi z Lallybrochu vztahuje i na mě. Ať už ano či ne, mně na tom nezáleží a stejně půjdu.

„Nechat tě tady?“ řekl a já viděla, jak má ústa zkroucená do úšklebku. „Myslíš, že bych měl takovou šanci využít?“

„Ne,“ řekla jsem a s úlevou jsem se posadila vedle něj. „To bys neměl.“

Trochu zachroptěl a stáhl si mě k sobě dolů, hlavu jsem si položila na jeho rameno. „Och, ano. Když bych si myslel, že bych tě tu měl nechat, potom bych tě musel přivázat řetězem za nohu, jinak bych tě asi stejně nezastavil.“ Cítila jsem, jak nade mnou zakroutil hlavou. „Ne, musím tě vzít s sebou, Sassenachová, ať už chci, nebo ne. Mohla by sis na něco po cestě vzpomenout – i když se teď některé věci nebudou jevit jako důležité, později by mohly být. A jsi zatraceně dobrá léčitelka, Sassenachová – nemohu mužům odepřít tvé služby, budeme je potřebovat.“

Pohladil mne po ramenou a povzdechl si. „Dal bych cokoliv za to, mo duinne, abych tě mohl nechat tady v bezpečí, ale to nemohu. Takže půjdeš se mnou, ty a Fergus.“

„Fergus?“ zeptala jsem se překvapeně. „Myslela jsem si, že žádné mladé hochy brát nebudeš!“

Znovu si povzdechl, položila jsem mu ruku na hruď, kde bilo jeho srdce, pomalu a pravidelně.

„Fergus, to je něco jiného. Ty ostatní chlapce – nebudu je brát, protože patří sem; pokud to všechno půjde do háje, zůstanou tady, aby se postarali o rodiny, obdělali pole a zajistili zvířata. Pravděpodobně budou muset dospět dříve, ale alespoň budou tady, aby to mohli udělat. Ale Fergus… tohle není jeho místo, Sassenachová. Ani Francie to není, jinak bych ho tam poslal zpět. Nemá kam jít.“

„Jeho místo je u tebe,“ řekla jsem tiše a s pochopením. „Stejně jako moje.“

Dlouhou dobu mlčel, potom mi stiskl ruku.

„Ano, je to tak,“ řekl potichu. „Ale už spi, mo duinne, je pozdě.“

* * *

Už potřetí mě vytrhlo z blaženého spánku nepříjemné kvílení. Malé Katherine rostly zoubky a bylo jí jedno, kdo všechno o tom ví. Z jejich ložnice na konci chodby jsem slyšela Ianovo oddychování a zvuky Jenny, jak vstala z postele a šla konejšit jejich děťátko.

Potom jsem na chodbě zaslechla kroky a uvědomila jsem si, že Jamie se prochází naboso po domě.

„Jenny?“ mluvil tiše, aby nikoho nevyrušil, ale i tak jsem ho zaslechla v tichu panství, „slyšel jsem malou, jak pláče,“ řekl. „Ona nemůže spát, já také ne, ale ty bys ještě mohla. Pokud je najedená a suchá, tak bych jí mohl dělat chvíli společnost a ty ještě půjdeš do postele.“

Jenny potlačila zívnutí a já jsem v jejím hlase rozpoznala úsměv.

„Jamie, zlatíčko, ty jsi požehnáním pro každou matku. Je nacpaná k prasknutí a právě jsem ji přebalila. Vezmi si ji a doufám, že se budete vzájemně užívat.“ Dveře se zavřely a já opět slyšela těžké kroky na chodbě směřující k našemu pokoji. Zaslechla jsem i Jamieho mumlání, jak se snažil malou konejšit.

Ještě více jsem se zachumlala do peřin z husího peří a chtěla jsem ještě spát. Na půl ucha jsem slyšela dětské kňourání, přerušované škytavým nářkem, a Jamieho tiché mumlání, které znělo jako včelí úly v létě.

„Ach, malá Kitty, ciamar a tha thu? Much, mo naoidheachan, much.“

Jak přecházeli po chodbě, jejich hlasy se přibližovaly a vzdalovaly, a já pomalu usínala, ale stále jsem byla částečně vzhůru, abych je slyšela. Jednoho dne snad bude držet i své vlastní dítě, malou kulatou hlavičku bude chovat ve velkých dlaních, malé tělíčko pevně přitisknuté k hrudi. A tuhle píseň bude zpívat své vlastní dceři, tiché mumlání, něžný zpěv ve tmě.

Má stálá slabá bolest u srdce byla nahrazena záplavou něhy. Otěhotněla jsem jednou, můžu tedy znovu. Faith mi dala ten dar toho vědění a Jamie odvahu a způsob, jak ho využít. Ruce jsem měla položené na hrudi a bez pochyb jsem věděla, že má ňadra jednoho dne budou kojit dítě mého srdce. Pomalu jsem upadala do spánku s Jamieho písní, která mi zněla v uších.

O něco později jsem se znovu probudila a otevřela oči do pokoje zalitého měkkým světlem. Měsíc už vyšel, zářil, byl úplněk a všechny předměty v pokoji byly jasně viditelné; v tom dvojrozměrném světě beze stínů.

Dítě už umlklo, ale Jamieho hlas jsem ještě pořád na chodbě slyšela. Byl mnohem tišší, spíše jen takové šeptání. Ale tón se změnil; už to nebylo rytmické povídání hloupostí, jak se mluví s malým dítětem. Ale byla to vzrušená řeč muže, který hledá cestu ve svém divokém srdci.

Byla jsem zvědavá, tak jsem vyskočila z postele a doplížila se ke dveřím. Viděla jsem je na konci haly. Jamie seděl na lavici pod oknem a měl na sobě jen košili. Nohy měl zvednuté a tvořily opěrku pro malou Katherine Mary, kterou měl posazenou v klíně tváří k sobě. Její malé buclaté nožičky ho neúnavně kopaly do břicha.

Tvář dítěte byla bledá a světlá jako měsíc, její oči byly temné studánky, které pohlcovaly jeho slova. Jedním prstem jí přejížděl po tvářičce, znovu a znovu a se srdceryvnou něžností jí něco šeptal.

Mluvil galsky a tak potichu, že jsem nedokázala poznat, o čem mluví, i kdybych ta slova znala. Měsíční svit sem dopadal oknem nad ním, a tak byly vidět slzy, které se mu řinuly po jeho vlastních tvářích.

To nebyla situace, ve které bych ho mohla vyrušovat. Vrátila jsem se do stále ještě teplé postele a ve své mysli jsem si uchovala obrázek pána z Lallybrochu, napůl nahého, v měsíčním světle, jak si vylévá srdce z neznámé budoucnosti a v klíně třímá příslib své vlastní krve.

* * *

Když jsem se ráno vzbudila, bylo teplo, vedle sebe jsem cítila vůni, která mi nebyla povědomá, a něco mi cuchalo vlasy. Otevřela jsem oči a našla jsem Katherine Mary jen několik palců od své tváře, její růžové rtíky si něco ze sna žvatlaly a prstíky měla zamotané do mých vlasů nad levým uchem. Opatrně jsem se vyprostila, ale ona se pohnula; naštěstí se jen skulila na bříško a spinkala dál.

Jamie ležel po druhém boku dítěte, tvář napůl schovanou pod polštáři. Otevřel jedno modré oko, jasné jako ranní obloha.

„Dobré ráno, Sassenachová,“ řekl a mluvil potichu, aby nevzbudil malého spáče. Usmál se na mě, když jsem se posadila na posteli. „Vypadaly jste moc sladce, jak jste tak spaly tváří tvář jedna ke druhé.“

Projela jsem si rukou zacuchané vlasy a usmála jsem se nad vyšpuleným zadečkem Kitty, který trčel do vzduchu.

„To nevypadá vůbec pohodlně,“ poznamenala jsem. „Ale pořád spí, tak to zase nemůže být tak špatné. Jak dlouho jsi s ní byl vzhůru? Neslyšela jsem tě přijít.“

Zívnul a pročísl si rukou vlasy, aby si je shrnul z tváře. Pod očima měl černé kruhy, ale vypadal spokojeně.

„Ani nevím. Určitě do doby, než zapadl měsíc. Nechtěl jsem budit Jenny, když bych jí tam nesl prcka nazpět, tak jsem ji položil do postele mezi nás. Po zbytek noci se ani nepohnula.“

Miminko si pod sebe nožičkami a ručičkami namuchlalo matraci a tichým chroptícím hláskem do ní funělo. Už musí být pomalu čas na její ranní krmení. Tato domněnka se potvrdila o chvíli později, když zvedla hlavu, očička stále pevně zavřená, a začala zdravě křičet. Rychle jsem se po ní natáhla a zvedla jsem ji.

„Sššš,“ konejšila jsem ji a hladila prohnuté tělíčko. Vystrčila jsem nohy z postele a natáhla ruku dozadu, abych pohladila Jamieho na hlavě. Cítila jsem, jak jsou jeho hrubé světlé vlasy pod mým dotekem teplé.

„Vezmu ji k Jenny,“ řekla jsem. „Ještě je brzy, zdřímni si.“

„No to udělám, Sassenachová,“ řekl a ucouvl před tím řevem. „Uvidíme se u snídaně, ano?“ Překulil se na záda, zkřížil si ruce na hrudi, což byla jeho oblíbená poloha na spaní, a než jsme s Katherine Mary došly ke dveřím, zhluboka oddechoval.

Miminko se divoce kroutilo, hledalo bradavku a bylo frustrované, že není žádná hned na dosah. Utíkala jsem halou a narazila jsem na Jenny, která vyběhla z pokoje a utíkala vstříc křiku svého potomka. Za běhu si natahovala zelené šaty. Podala jsem jí děťátko, které stále mávalo zaťatými pěstičkami.

„Ššš, mo muirninn, ššš, tiše,“ uklidňovala ji Jenny. Pozdravila mě pozvednutím obočí, potom si ji ode mě vzala a vracela se zpět do pokoje.

Šla jsem za ní dovnitř a posadila se na zválenou postel, zatímco se Jenny posadila do křesla na kojení u krbu a ve spěchu vytahovala jeden prs. Malá pusinka se ihned přisála k bradavce a všichni jsme si oddechli, když se rozhostilo ticho.

„Ach,“ povzdechla si Jenny. Povolila ramena, jak se jí spustilo mléko. „Už je to lepší, moje malé koťátko, že?“ Otevřela oči a usmála se na mě; měla jasné modré oči jako její bratr.

„Bylo to od vás moc milé, že jste si ji vzali na noc k sobě, spala jsem jako zabitá.“

Pokrčila jsem rameny a usmála se nad obrázkem matky s dítětem v naprosté spokojenosti. Křivka malé hlavičky kopírovala křivku prsu Jenny nad ní. Bylo slyšet jen tiché srkání, jak se její tělíčko tisklo k matčinu a zapadlo přesně do jejího klína.

„Vzal ji Jamie, ne já,“ řekla jsem. „Zdá se, že je mu s neteří dobře.“ Znovu se mi vybavil obrázek, jak si Jamie vyprávěl tichým hlasem s dítětem a po tvářích se mu kutálely slzy.

Jenny přikývla a prohlížela si mou tvář.

„Ano, myslím, že je to uklidňovalo oba dva. Poslední dny nespí moc dobře, že?“ V jejím hlase byla otázka.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Má toho hodně na přemýšlení.“

„To ano,“ řekla a podívala se na postel za mě, Ian už byl vzhůru, aby se šel podívat do stodoly na zásoby. Musí se vybrat koně na cestu a ty je třeba okovat a připravit postroje.

„S dítětem si můžeš povídat,“ řekla náhle a přetrhla mi myšlenky. „Mám tím na mysli opravdový hovor. Můžeš jim říci cokoliv, nezáleží na tom, jak moc je to bláznivé, ta dušička to pochopi.“

„Ach. Takže ty jsi ho slyšela?“ zeptala jsem se. Přikývla a dívala se na linie tvářičky Katherine, kde tmavé malé řasy ležely na bledé pokožce, očka zavřená v extázi.

„Ano. Neměj strach,“ dodala a něžně se na mě usmála. „Neznamená to, že by cítil, že s tebou nemůže mluvit. On ví, že může. Ale je to něco jiného, když můžeš mluvit s dítětem tímto způsobem. Je to človíček a víš, že nejsi sama. Ale oni tvým slovům nerozumí a ty tak nemusíš mít obavy, co si o tobě myslí nebo co se od nich očekává, že mají udělat. Můžeš si vylít srdce, aniž bys musela volit pečlivě slova anebo musela něco skrývat – a to je pro duši velká úleva.“

Mluvila věcně, jako kdyby to bylo něco, co přece každý ví. Přemýšlela jsem, zda tak promlouvá ke svým dětem často. Široká ústa, tak jako má její bratr, na jednom konci mírně zdvižená.

„Je to stejné, jako když s nimi mluvíš, ještě než se narodí,“ řekla něžně. „To znáš, ne?“

Položila jsem si ruce na bříško, jednu přes druhou, a vzpomínala jsem.

„Ano, znám to.“

Zmáčkla miminku palcem tvářičku, aby ji odtrhla od kojení a zkušeným pohybem jí nabídla plný prs.

„Přemýšlela jsem, že to je možná důvod, proč jsou ženy tak často smutné, když se dítě narodí,“ řekla zamyšleně, jako kdyby přemýšlela nahlas. „Přemýšlíš o nich, když s nimi mluvíš, víš, že jsou uvnitř tebe, tak, jak si je představuješ. A potom se narodí a jsou jiní – úplně jiní, než sis je představovala. Samozřejmě je miluješ a snažíš se je chápat takové, jací jsou…, ale pořád, cítíš to dítě, se kterým sis povídala, ale to je už pryč. A to je žal nad nenarozeným dítětem, i když držíš v náručí to, které jsi právě porodila.“ Sklonila hlavu a políbila tu malou ochmýřenou lebku.

„Ano,“ řekla jsem. „Než se narodí… všechno je možné. Může to být syn nebo dcera. Prostě dítě, a úžasné. A když se narodí, tak všechny možnosti, kterými dítě mohlo být, jsou pryč, protože tvé dítě už existuje.“

Pomalu se začala kolébat na strany a malá buclatá ručka, která se chytila záhybu zelených šatů, začala pomalu pouštět sevření.

„Narodí se dcera a syn, kterým mohla být, je mrtev,“ řekla tiše. „A malý chlapeček u tvého ňadra zabil holčičku, kterou sis myslela, že nosíš. A pláčeš pro to, co jsi nepoznala, dokud nepoznáš dítě, které máš, a teprve potom ti dojde, že nemohlo být jiné, než jaké je a ty v něm najdeš zalíbení. Ale do té doby budeš plakat často.“

„A muži…“ řekla jsem a vzpomněla si na Jamieho, jak šeptá děťátku do ouška svá tajemství.

„Ano. Drží své děti a cítí vše, čím mohly být a nikdy nebudou. Ale pro muže to není tak snadné plakat pro něco, co neznal.“

ČÁST ŠESTÁ

Plameny povstání

36

Prestonpans

Skotsko, září 1745

Po čtyřech dnech pochodu jsme se nacházeli na hřebenu kopce u Calderu. Rozlehlé vřesoviště se táhlo až dolů k jeho úpatí, ale my jsme postavili tábor ve stínu stromů. Skalnatý kopec zarostlý mechem přetínaly dva potůčky a svěží počasí začátku podzimu nám připomínalo spíše piknik než pochod do války.

Ale bylo sedmnáctého září, a pokud jsou mé chabé znalosti jakobitské historie správné, tak je válka v dosahu několika dnů.

„Znovu mi to zopakuj, Sassenachová,“ řekl Jamie snad posté, když jsme procházeli po větrných kopcích a prašných cestách. Jela jsem na Donasovi a Jamie šel vedle mě. Teď jsem ale seskočila vedle něj, aby se nám spolu lépe mluvilo. Donas byl kůň, který vyžadoval plné soustředění jezdce při jízdě, takže chvíli trvalo, než jsme si porozuměli. Neustále se snažil setřást svého nepozorného jezdce tím, že například proběhl pod nízkým stromovím.

„Už jsem ti to říkala, moc toho nevím,“ řekla jsem. „V historických knihách se o tom psalo velice málo a já jsem tomu v té době moc velkou pozornost nevěnovala. Jediné, co ti dokážu s jistotou říci, je, že se bitva odehrála – ehm, tedy se spíše odehraje – poblíž města Prestonu a bude se jí říkat bitva u Prestonpans, zatímco Skotové ji nazývali – budou nazývat bitva u Gladsmuiru, podle jedné staré věštby, která říká, že král se navrátí po vyhrané bitvě u Gladsmuiru. Bůh ví, kde leží skutečný Gladsmuir, pokud vůbec nějaký existuje.“

„Ano. A?“

Svraštila jsem obočí a snažila se osvěžit si všechny možné střípky vědomostí. Snažila jsem vybavit si malou zahnědlou otrhanou knihu Historie Anglie pro děti, kterou jsem četla v mihotavém světle petrolejové lampy v hliněné chatrči někde v Persii. V hlavě jsem jí listovala, ale nebylo tam více než dvě strany, o kterých se autor rozhodl, že stojí za zmínku z druhého povstání Jakobitů, které znají historici jako „rok 45“. A v celé dvoustránkové sekci byl jen jeden odstavec, který se vztahoval k bitvě, která je teď před námi.

„Skotové vyhrají,“ řekla jsem s nadějí.

„No, to je velice důležité,“ souhlasil trošku sarkasticky, „ale pomohlo by nám, kdyby sis vzpomněla i na něco víc.“

„Pokud chceš věštbu, najdi si jasnovidce,“ odsekla jsem mu, potom jsem se ale uklidnila. „Promiň, já jen, že toho moc nevím a to je velice frustrující.“

„Ano, to je.“ Sehnul se a vzal mě za ruku, stiskl ji, když se na mě usmál. „Nedělej si starosti, Sassenachová. Nemůžeš říci víc, než víš, ale ještě mi to, prosím, jednou zopakuj.“

„Tak dobrá.“ Také jsem jeho ruku stiskla a ruku v ruce jsme kráčeli dál. „Bylo to významné vítězství,“ začala jsem a četla jsem ze stránky, kterou jsem si v hlavě vybavovala, „protože Jakobité byli ve velké početní nevýhodě. Překvapili armádu generála Copa za úsvitu – využili východu slunce, to si pamatuji – a porazili je na hlavu. Na anglické straně byly stovky mrtvých, ale u Jakobitů bylo jen několik padlých – asi třicet. Třicet mrtvých mužů.“

Jamie se ohlédl za nás, na roztroušený konvoj mužů z Lallybrochu, kteří kráčeli po cestě a v malých skupinkách si povídali a zpívali. Třicet mužů bylo tolik, kolik jsme přivedli z Lallybrochu. Když jsme se na ně dívali, tak to nevypadalo, že jich je zase tak málo. Ale já jsem viděla bitevní pole v Alsasku-Lotrinsku, kde byly akry pastvin přeměněny v blátivá pohřebiště, na kterých ležely tisíce těl.

„Když se to vezme kolem a kolem,“ řekla jsem trošku omluvně, „myslím, že to bylo opravdu… nedůležité, myslím tím z historického hlediska.“

Jamie vydechl přes zaťaté rty a smutně se na mě podíval.

„Nedůležité. Ano, já vím.“

„Je mi to líto,“ řekla jsem.

„To není tvá chyba, Sassenachová.“

Ale nemohla jsem si pomoci, měla jsem pocit, že jistým způsobem je.

* * *

Po večeři si muži sedli kolem ohně, líně si vychutnávali pocity plného žaludku, vyprávěli si historky a škrábali se. Nedostatek hygieny a bydlení na omezeném prostoru způsobily výskyt vší, takže nikoho nepřekvapovalo, že se někdo poškrábal pod plédem, vytáhl reprezentanta tohoto druhu a vhodil ho do ohně. Veš chvíli hořela, jedna jiskřička mezi mnohými v ohni, a za chvíli už bylo po ní.

Mladík, kterému říkali Kincaid – ve skutečnosti se jmenoval Alexander, ale protože bylo tolik Alexanderů, každý stejně skončil tak, že ho oslovovali přezdívkou nebo prostředním jménem – se zdál tou pohromou dnes večer obzvláště sklíčený. Zalovil pod jednou paží, ve svých kudrnatých hnědých chloupcích, a potom – když se podíval, aby si ověřil, že se na něj nedívám – v rozkroku.

„Zatraceně, chytil jsi je taky, že, chlapče?“ poznamenal zúčastněně kovář Ross.

„Ano,“ odpověděl, „ti malí prevíti mě sežerou zaživa.“

„Tak si sakra ohol chlupy na pinďourovi,“ poznamenal Wallace Fraser, který se také škrábal. „Běhá mi z tebe mráz po zádech, když se na tebe mám dívat.“

„Víte, jak se jich nejlépe zbavit?“ zeptal se Sorley McClure. Když Kincaid zakroutil hlavou, natáhl se dopředu a opatrně vytáhl z ohně hořící větévku.

„Chlapče, zvedni na chvíli kilt a já je vykouřím ven,“ nabídl mu a sbíral hřmotné ovace a salvy smíchu kolem sedících mužů.

„Zatracenej farmář,“ zamumlal Murtagh. „A co o nich víš?“

„Znáš lepší způsob?“ Wallace pozvedl skepticky obočí, až se mu nakrabatila opálená kůže na čele.

„Jasně.“ Se zamáváním vytasil dýku. „Z chlapce je teď voják, tak ať to dělá jako vojáci.“

Kincaidova tvář byla dychtivá a bezelstná. „A jak to dělají?“

„No, to je jednoduché. Vezmeš dýku, zvedneš pléd a oholíš si půlku chlupů v rozkroku.“ Pozvedl varovně dýku. „Jen polovinu, pamatuj.“

„Polovinu? Aha, „no dobře…“ Kincaid ho pozoroval nedůvěřivě, ale velice pozorně. Viděla jsem úšklebky mužů kolem ohně i jejich očekávání, ale nikdo se už nesmál.

„Potom…“ Murtagh ukázal na Sorleye a jeho větvičku. „Potom si chlapče sedneš druhou půlkou do ohně a až ty potvory budou utíkat, tak je napíchneš na dýku.“

Kincaid zrudnul tak, že to bylo vidět i ve slabém světle z ohně. Muži vybuchli smíchem. Salvy pokračovaly i nadále, když se jich několik snažilo léčbu ohněm předstírat a podávali si hořící špalíky. Kruté žerty vrcholily ve chvíli, kdy se vrátil Jamie od koní. Vstoupil do kruhu a hodil jednu kameninovou nádobu zpod paží Kincaidovi k nohám. Druhou podal Murtaghovi a postrkování skončilo.

„Jste cvoci, skoro všichni,“ pronesl. „Druhý nejlepší způsob, jak se zbavit vší, je polít je whisky, aby se opily. Potom upadnou do spánku, ty vstaneš a sklepeš je ze sebe.“

„Druhý nejlepší způsob?“ zeptal se Ross. „A jaký je ten nejlepší způsob, pane, smím-li se zeptat?“

Jamie se usmál a rozhlédl kolem dokola, jako když se rodič baví hloupostmi svých dětí.

„No necháte přece svou ženu, aby je jednu po druhé vysbírala.“ Vystrčil jeden loket a uklonil se přede mnou. „Smím prosit, má paní?“

* * *

Když odhlédneme od všech žertů, tak sesbírání blech po jedné byl jediný účinný způsob, jak se jich zbavit. Vyčesávala jsem si vlasy – ráno i večer. Myla jsem si je v řebříčku, kdykoliv jsme zastavili u vody, která byla dost hluboká na koupání, takže jsme se jim zatím vyhýbala. Věděla jsem, že se ode mne budou držet jen do té doby, pokud nebude Jamie zavšivený, pomáhala jsem se stejnou léčbou i jemu, kdykoliv se mi podařilo udržet ho v sedě.

„Opice to dělají pořád,“ poznamenala jsem, když jsem opatrně vybírala jednu potvůrku z jeho husté rudé hřívy. „A věřím, že nakonec i sklízí ovoce své práce.“

Opatrně nakrčil blaženě ramena, jak jsem mu hřebenem pročesávala lesklé prameny. Světlo z ohně naplnilo mé ruce kaskádou jiskřiček a zlatých proužků. „Hmmm. To bys nevěřila, jak je to příjemné nechat někoho, aby ti česal vlasy.“

„Počkej, až tě dočešu,“ řekla jsem a šibalsky jsem ho štípla, až se začal hihňat. „Jinak budu muset místo toho použít Murtaghovu metodu.“

„Dotkni se mýho ptáka s ohněm a dostane se ti stejné léčby,“ vyhrožoval. „Co to říkala Louisa de La Tour o vyholených ženách?“

„Že je to erotické.“ Naklonila jsem se dopředu a skousla mu lehce jedno ouško.

„Hmmm.“

„Chutná jinak,“ řekla jsem. „Chacun a son gout.“

„Ten zatracený francouzský sentiment.“

„Opravdu?“

Hlasité bručení přerušilo mou práci. Odložila jsem hřeben a zadívala jsem se do stínu stromů.

„V těchto lesích jsou i medvědi nebo… proč nejíš?“

„Musel jsem se podívat na koně,“ odpověděl. „Jeden z koní má poraněné kopyto, tak jsem mu dával obklad. A navíc po tom povídání o okusování od vší ani nemám chuť.“

„A jaké obklady dáváš koním na kopyta?“ zeptala jsem se a ignorovala poznámku.

„Dávám do nich různé přísady: čerstvá mrva by je do nich štípala.

V těchto dnech dávám rozmělněný hrachor s medem.“

Tašky ze sedel jsme měli u našeho malého soukromého ohně, na pokraji mýtiny, kde mi muži postavili stan. I když bych si přála spát pod hvězdami jako oni, nakonec jsem byla ráda za ten malý kousek soukromí, který plachta představovala. A jak poznamenal Murtagh se svou normální mrzutostí, když jsem mu děkovala za pomoc při stavbě obydlí, není to jen pro můj prospěch.

„Až se ti v noci zanoří mezi stehna, aspoň mu to nebudou ostatní závidět,“ řekl a pokývl hlavou směrem k Jamiemu, který byl zabrán do hovoru s několika muži. „Není třeba, aby chlapci příliš přemýšleli o věcech, které nemohou mít, ne?“

„Přesně tak,“ řekla jsem. „Je to od tebe velice rozumné.“

Jeden z jeho velice řídkých úsměvů mu pozvedl jeden koutek úzkých rtů.

„Och, ano,“ řekl.

Rychle jsem prohrabala sedlové tašky a vylovila z nich hroudu sýra a několik jablek. Podala jsem je Jamiemu, který si je s pochybami prohlížel.

„Chleba nemáme?“ zeptal se.

„Možná budeme mít nějaký v druhé tašce. Ale nejdříve si sněz tohle, to je pro tebe dobré.“ Sdílel s ostatními muži podezření vůči čerstvému ovoci a zelenině, i když jeho apetit byl takový, že snědl všechno ve velkém množství.

„Hmmm,“ řekl a kousl si do jablka. „Když to říkáš, Sassenachová.“

„No to tedy ano. Podívej.“ Otevřela jsem pusu a ukázala mu zuby. „Kolik žen v mém věku znáš, že by měly všechny zuby?“

Úsměv odkryl i jeho vynikající chrup.

„Ano, uznávám, že jsi velice dobře zachovalá, Sassenachová, na tak starou babiznu.“

„Dobře živená,“ odsekla jsem. „Polovina lidí z našeho panství trpí lehkou formou kurdějí a podle toho, co jsem na cestách viděla, tak jinde to bývá ještě horší. Je to vitamín C, který nás před kurdějemi chrání, a jablka jsou ho plná.“

Vytáhl jablko z úst a podezíravě se na něj mračil.

„Opravdu ho mají?“

„Ano, to ano,“ řekla jsem přísně. „Stejně tak i jiné rostliny – nejlepší jsou pomeranče a citrony, ale ty se tady samozřejmě nedají sehnat – ale cibule, zelí, jablka… jez něco podobného každý den a nebudeš mít kurděje. Dokonce i zelené bylinky a tráva na pastvinách obsahuje vitamín C.“

„Hmmm. Tak proto neztrácí staří jeleni zuby?“

„Na to dám krk.“

Obracel jablko v rukách, kriticky ho zkoumal, potom pokrčil rameny.

„Tak dobře,“ řekl a ještě jednou si kousl.

Právě jsem se otočila a chtěla jít pro chleba, když mou pozornost upoutal praskavý zvuk. Ve tmě jsem si všimla nějakého stínu a u Jamieho hlavy se něco zalesklo. Otočila jsem se na něj a vykřikla právě ve chvíli, kdy se kácel k zemi jako poleno a potom zmizel ve tmě.

Měsíc nesvítil a jediné, podle čeho se dalo poznat, co se vůbec děje, bylo šustění suchého olšového listí a zvuky souboje mužů, jejich chvaty, sevření a občasné tlumené zaklení. Ozval se krátký pronikavý výkřik a potom nastalo hrobové ticho. Myslím, že to trvalo jen několik vteřin, ale mně to přišlo jako věčnost.

Pořád jsem stála u ohně na jednom místě, když se z pochmurné temnoty lesa vynořil Jamie; před sebou vedl zajatce s rukou zkroucenou za zády. Povolil sevření, otočil si postavu a vrazil do ní tak, až spadla mezi stromy. Muž narazil tvrdě do stromu, sesypalo se na něj listí a žaludy a sesunul se na zem.

Murtagh, Ross a několik dalších Fraserovců se otočili tím směrem, hluk přitáhl jejich pozornost. Postavili vetřelce na nohy a dostrkali ho k ohni. Murtagh ho chytil za pačesy a zvrátil mu hlavu dozadu, aby mu bylo vidět do tváře.

Byla to malá pěkná tvářička, dlouhé řasy, zmateně mrkající na ty shromážděné tváře.

„Vždyť je to ještě chlapec!“ vykřikla jsem. „Nebude mu více jak patnáct!“

„Šestnáct!“ vykřikl chlapec. Zakroutil hlavou, znovu při smyslech. „Ale to je snad jedno,“ dodal rychle, se znatelným anglickým přízvukem. Asi Hampshire. Byl hodně daleko od domova.

„To tedy je,“ souhlasil Jamie. „Šestnáct nebo šedesát, dnes se mi pokusil proříznout hrdlo.“ Všimla jsem si, že se mu šátek zařezává do krku.

„Nic vám neřeknu,“ řekl chlapec. Jeho oči byly na bledé tváři jako dvě temné studánky a oheň se mu odrážel od rudých vlasů. Svíral jednu ruku před sebou; myslím, že ji měl poraněnou. Viditelně měl chlapec problémy stát mezi muži zpříma, rty měl pevně stisknuté, aby nebyl vidět ani strach či bolest.

„Jsou věci, které mi nemusíš říkat,“ řekl Jamie a pozorně si chlapce prohlížel. „Tak za prvé, jsi Angličan, takže jsi sem dorazil s armádou. A za druhé, jsi sám.“

Chlapec vypadal překvapeně. „Jak to víte?“

Jamie pozvedl obočí. „Myslím, že bys mě nepřepadl, pokud by sis nemyslel, že jsem tady s tou dámou sám. Pokud by tu byl někdo s tebou, přišli by ti teď na pomoc – a máš zlomenou ruku, ne? Myslím, že jsem slyšel něco praskat. A pokud bys tady s někým byl, tak by zjistili, že tu nejsme sami a od něčeho tak šíleného by tě odradili.“

Bez ohledu na ten rozbor jsem si všimla, že se na Jamieho signál tři muži nenápadně zanořili do lesa, aby zjistili, zda nejsou kolem další útočníci.

Chlapcovi ztvrdly rysy, když slyšel, že jeho počínání bylo šílené. Jamie si sáhl na krk a zkontroloval si šátek.

„Pokud chceš, chlapče, někoho zabít zezadu, vyber si toho, kdo nesedí na hromadě suchého listí,“ poradil mu. „A pokud použiješ nůž na někoho, kdo je větší než ty, najdi si jistější místo; proříznutí krku je riskantní, to by oběť musela sedět klidně.“

„Děkuji za cennou radu,“ ušklíbl se chlapec. Dalo mu hodně práce předstírat stále, že se nebojí, když ustrašeně mrkal a pohledem skákal z jedné tváře na druhou. Nikdo z mužů z vysočiny by nevyhrál cenu za krásu za denního světla, a co teprve v noci, to nebyly tváře, které byste si přáli potkat ve tmě.

Jamie zdvořile odpověděl: „Není zač. Bohužel se ti ale nedostane příležitosti, abys toho v budoucnu využil. Proč jsi mě napadl?“

Muži, které sem přilákal hluk, se začali stahovat ze svého nocležiště a nořili se ze tmy jako zjevení. Chlapec sledoval rozrůstající se kruh mužů kolem něj, nakonec jeho zrak spočinul na mně. Na chvíli zaváhal, ale odpověděl: „Chtěl jsem zachránit dámu z vašeho vězení.“

Kruhem mužů proběhlo zaševelení a pobavení, které ale Jamie gestem zarazil.

„Chápu,“ řekl vyhýbavě. „Slyšel jsi nás spolu mluvit a pochopil jsi, že dáma je Angličanka a urozená. Zatímco já…“

„Zatímco vy, pane, jste jen psanec s pověstí zloděje a hrubiána! Vaše tvář je známá v celém Hampshiru a Sussexu! Ihned jsem vás poznal, jste povstalec a bezuzdný prostopášník!“ chlapec vykřikl a tvář měl rudější než oheň.

Kousla jsem se do rtu a dívala se na zem, abych se nestřetla s Jamieho pohledem.

„Ano, je to přesně, jak říkáš,“ souhlasil Jamie upřímně. „Přesně tak to je, možná bys mi mohl říci nějaký důvod, proč bych tě teď hned neměl na místě zabít.“ Vytáhl dýku z pochvy, zamával s ní, až se v ní odrážely plameny.

Chlapci vytryskla na tváři krev, ale on se mezi ostatními muži napřímil. „Očekával jsem to. Jsem připraven zemřít,“ řekl a ztuhnul.

Jamie zamyšleně přikývl, potom se skrčil a vložil ostří nože do ohně. Kolem černajícího kovu se kouřilo a byl tam zápach jako v kovárně. Všichni jsme v tichosti fascinovaně sledovali, jak oheň při doteku s kovem zmodrá, jako kdyby přiváděl kov k životu do jeho rudé barvy.

Jamie si omotal ruku zakrváceným hadrem a vytáhl dýku z ohně. Pomalu kráčel k chlapci, potom nechal nůž klesat, jako kdyby sám padal, až se dotkl chlapcova kabátce. Z připáleného kapesníku kolem nože byl cítit zápach, který sílil, jak nůž přijížděl po látce na kabátě. Špička nože chladnutím tmavla, zastavila se u vystrčené brady. Na jeho štíhlém krku jsem viděla lesknoucí se čůrky potu.

„Ale já se obávám, že nejsem připraven zabít tebe – tedy alespoň pro teď.“ Jamie mluvil měkkým hlasem, který v sobě nesl hrozbu.

„S kým pochoduješ?“ ta otázka se snesla jako prásknutí bičem, posluchači sebou trhli. Špička nože se přiblížila a v nočním větru se z ní kouřilo.

„Já… já vám nic neřeknu!“ chlapec koktal a pevně stiskl rty, celý se třásl.

„Ani jak daleko jsou tví přátelé? Ani kolik jich je? Ani kam pochodují?“ Otázky mu položil znovu a lehce se dotýkal čepelí nože jeho čelisti. Oči byly skoro jen bělmo, jako oči koně, který má panickou hrůzu, ale rozhodně zakroutil hlavou, až mu jeho zlaté vlasy vlály. Ross s Kincaidem mu ještě pevněji sevřeli paže.

Potemnělá ocel ostří se mu přitiskla ke kůži, hned pod kloubem čelisti. Ozval se ostrý a udýchaný výkřik, cítila jsem spálenou kůži.

„Jamie!“ vykřikla jsem v šoku. Neotočil se, aby se na mě podíval, očima stále sledoval svého vězně. Ten, propuštěn ze sevření, se skácel na kolena do spadaného listí a rukama si svíral krk.

„To se vás netýká, madam,“ procedil mezi zuby. Sehnul se, chytil chlapce za límec a zase ho postavil na nohy. Chvíle zaváhání, potom se mezi nimi objevilo ostří nože a zamířilo přímo k levému oku chlapce. Jamie naklonil v němé otázce hlavu, ale jako odpověď se mu dostalo minimálního, ale definitivního zakroucení hlavy.

Chlapcův hlas už byl jen roztřesený šepot; musel si odkašlat, aby ho vůbec bylo slyšet. „N-ne,“ řekl. „Ne. Nemůžete mi udělat nic, co by mě přimělo, abych vám to prozradil.“

Jamie ho ještě chvíli držel, dívali se na sebe z očí do očí, potom pustil zmuchlanou látku a udělal krok vzad. „Ne,“ řekl, „nemyslím, že bych mohl. Ne tobě. Ale co ta dáma?“

Nejdříve jsem si vůbec neuvědomila, že tím myslí mě, dokud mě nechytil za zápěstí a netrhnul mnou směrem k němu, až jsem dopadla na hrubou zem. Spadla jsem před něj, zkroutil mi ruku za záda.

„Možná, že tvé blaho tě tolik nezajímá, ale co čest této dámy, když už jsi vynaložil tolik úsilí pro její záchranu?“ Otočil si mě k sobě, zajel mi prsty do vlasů, zvrátil mi hlavu dozadu a brutálně mě políbil, až jsem se začala kroutit na protest.

Uvolnil mé vlasy a natočil mě proti chlapci na druhé straně ohně. Chlapec měl vykulené oči, rozšířené hrůzou a ve tmavých zřítelnicích se leskly plameny ohně.

„Nechte ji jít!“ vykřikl ihned. „Co jí chcete udělat?“

Jamieho ruka mě chytila zezadu za šaty. Prudkým trhnutím roztrhl látku šatů i pláště, čímž mi obnažil větší část ňader. Zareagovala jsem instinktivně a kopla ho do holeně. Chlapec neartikulovaně zařval a vyrazil vpřed, okamžitě ho ale zastavili Ross a Kincaid.

„Když to chceš vědět,“ řekl Jamieho milý hlas za mnou, „mám v úmyslu ji zprznit přímo před tebou. Potom ji dám mým mužům, aby si s ní dělali, co se jim zlíbí. Možná by sis i ty dal říci, než tě zabiji? Chlap by neměl zemřít jako panic, co myslíš?“

Bojovala jsem, snažila se uvolnit své paže z Jamieho sevření; mé protesty tlumila jeho teplá velká dlaň na mých ústech. Kousla jsem ho do ruky, až jsem ucítila krev. Rychle ruku s výkřikem odtáhl, ale hned ji zase vrátil a zacpal mi ústa nějakou látkou. Vyjekla jsem, jak mi přejela Jamieho ruka po ramenou a trhala dál zadní díl šatů. Jak manšestr a prádlo odpadávaly, vysvlékl mě až do pasu a roztáhl mi ruce. Viděla jsem, jak se na mě Ross podíval a potom hned odklonil zrak, propichoval pohledem vězně a po tvářích se mu rozlil ruměnec. Kincaid, kterému nebylo více jak devatenáct, na mě v úžasu zíral, pusu otevřenou.

„Přestaňte!“ Jeho hlas se chvěl, ale teď to bylo spíše zlostí než strachem. „Vy – vy ohavný bastarde! Chtěl byste zneuctít dámu, vy jeden skotský šakale!“ Chvíli stál, hruď se mu napětím chvěla, potom si to rozmyslel. Vystrčil bradu.

„Dobrá. Vidím, že v zájmu cti nemám na výběr. Propusťte tu dámu a já vám řeknu vše, co chcete vědět.“

Jamie uvolnil jednu ruku z mého ramene. Jeho gesto jsem neviděla, ale Ross ihned pustil jeho zraněnou paži a spěchal, aby mi rychle podal plášť, který mi upadl na zem během vzrušení, kdy chlapce chytili. Jamie mi držel obě ruce za zády a uvolnil mi pásek, kterým mi je vzadu svázal. Vzal od Rosse plášť, přehodil mi ho přes ramena a pečlivě ho zapínal. Ustoupil dozadu, potom se mi ironicky uklonil a otočil se k vězni.

„Máš mé slovo, že se už ta dáma nemusí mých choutek bát,“ řekl. Poznala jsem v jeho hlase směsici zlosti a frustrace.

Chlapec měl kamennou tvář, odpovídal heslovitě.

Jmenoval se William Grey, byl to druhý syn vikomta Meltona. Doprovázel skupinu dvou set mužů, jeli do Dunbaru, kde se měli setkat s armádou generála Copa. Jeho přátelé nocovali odtud necelé tři míle na západ. William se procházel, zahlédl v lese světlo z našich ohňů a vyrazil na průzkum. Ne, neměl s sebou nikoho. Ano, skupina má s sebou těžké zbraně, šestnáct polních děl naložených na povozech a dva šestnáctipalcové ostřelovací moždíře. Většina jeho mužů má muškety a s sebou mají i třicet koní.

Chlapci začaly docházet síly, a to nejen z vypětí při výslechu, ale i kvůli jeho zraněné paži. Sednout si ovšem odmítal. Místo toho se opřel o strom a loket si držel levou paží.

Otázky pokračovaly ještě další hodinu, opakovaly se pořád dokola a rozkrývaly nesrovnalosti, prohlubovaly detaily, doplňovaly, na co se zapomnělo nebo čemu se vyhýbal. Nakonec byl Jamie spokojen, zhluboka si povzdechl, otočil se od chlapce, který se choulil ve stínu dubu. Beze slov natáhl ruku; Murtagh, který jako obvykle pochopil jeho záměr, mu podával pistoli.

Otočil se k vězni, ale věnoval se kontrole střelného prachu a nabíjení pistole. Dvanáct palců lesklého kovu, plamínky ohně se odrážely na spoušti. „Hlava nebo srdce?“ zeptal se Jamie a nakonec pozvedl hlavu.

„Ehm?“ chlapec nechápavě otevřel pusu.

„Zastřelím tě,“ vysvětloval mu Jamie trpělivě. „Špehové se obyčejně věší, ale vzhledem k tomu, že jsme galantní, chci ti nabídnout čistou a rychlou smrt. Chceš kulku do hlavy, nebo do srdce?“

Chlapec se narovnal, vypnul ramena. „Och, ach, ano, jistě.“ Olízl si rty a polknul. „Myslím… do… do srdce. Děkuji,“ dodal. Pozvedl bradu, rty stále zaťaté, byly v nich stále ještě měkké dětské rysy.

Jamie přikývl a odjistil pistoli, cvaknutí se neslo ozvěnou v tichu pod duby.

„Počkejte!“ vykřikl vězeň. Jamie se na něj zvídavě podíval, pistolí mu stále mířil na hruď. „Jakou mi dáte záruku, že té dámě nezkřivíte vlas, až tady – až tady nebudu?“ ptal se chlapec a rozhlížel se kolem dokola po mužích. Zdravou ruku měl zaťatou. Ross vydal zvuk, který umně přeměnil v zívnutí.

Jamie sklonil pistoli a s chladnou tváří stále zachovával vážný výraz.

„No dobrá,“ řekl a jeho skotský přízvuk byl ještě výraznější, „máš samozřejmě mé slovo, i když chápu, že se zdráháš přijmout slovo…“ zkroutil rty, „skotského ohavného bastarda. Možná by ti stačilo, kdyby ti sama dáma dala slovo?“ Pozvedl obočí mým směrem, Kincaid ihned vyskočil, aby mě uvolnil a vytáhl mi roubík.

„Jamie!“ zařvala jsem vztekle, když jsem měla zase volnou pusu. „To je nemyslitelné! Jak můžeš něco takového udělat? Ty – ty…“

„Bastarde,“ přispěchal mi na pomoc. „Nebo šakale, pokud by se ti to víc líbilo. Co bys řekl, Murtaghu?“ obrátil se na svého poručníka, „jsem bastard nebo šakal?“

Murtagh nevrle zkroutil koutek úst. „Já bych řekl, že jsi pašák, pokud se ti podaří rozvázat tu holku bez dýky.“

Jamie se obrátil omluvně na svého vězně. „Musím se omluvit své ženě, že jsem ji zatáhl do takového podvodu. Ujišťuji vás, že její účast byla naprosto nedobrovolná.“ Ve světle ohně si prohlížel pokousanou ruku.

„Vaše žena!“ chlapec se díval zběsile ze mě na Jamieho.

„Ujišťuji vás, že pokud tato dáma se mnou sdílela lože, nedělala to nikdy pod nátlakem. A ani teď,“ dodal, „ale ještě ji, Kincaide, nerozvazuj.“

„Jamesi Frasere,“ zasyčela jsem mezi zuby. „Pokud se toho chlapce dotkneš, tak mou postel už nikdy nenavštívíš!“

Jamie pozvedl jedno obočí. Oči mu v ohni zajiskřily. „No, to je vážná hrozba, i pro takového bastarda jako jsem já, ale nenapadlo mne, že do toho budu zatahovat i své zájmy. Konec konců, válka je válka.“ Pistoli, která začala poklesávat, znovu pozvedl.

„Jamie!“ zařvala jsem.

Pistole znovu klesla, otočil se ke mně s výrazem přehnané trpělivosti. „Ano?“

Zhluboka jsem se nadechla, aby se mi hlas netřásl vztekem. Jen jsem se mohla domnívat, co chce udělat, a doufala jsem, že dělám správnou věc. Správnou nebo ne, představovala jsem si Jamieho, jak se svíjí na zemi s mou nohou na jablku na krku, abych se lépe soustředila na svou současnou úlohu.

„Nemáš žádný důkaz, že je špión,“ řekla jsem. „Říkal, že na nás narazil náhodou. Kdo by nebyl zvědavý, když by v lese viděl oheň?“

Jamie přikývl a vyslechl si mé argumenty. „A co ta plánovaná vražda? Ať je špiónem nebo ne, chtěl mě zabít a to přiznal.“ Prstem opatrně přejel po rýze na krku.

„Jistě, samozřejmě, že to chtěl udělat,“ řekla jsem nazlobeně. „Řekl, že věděl, že jsi psancem. Proboha, na tvou hlavu je vypsaná tučná odměna!“

Jamie si pochybovačně mnul bradu a nakonec se obrátil na vězně. „No, na tom něco bude,“ řekl. „Williame, váš advokát odvedl dobrou práci. Nemám právo ani já, ani Jeho Výsost princ Karel někoho popravit bez soudu, bez ohledu na to, že je to nepřítel.“ Mávnutím ruky si přivolal Kincaida k sobě.

„Kincaide, Rossi, vezměte toho chlapce směrem, kterým říkal, že jeho skupina táboří. Pokud informace, kterou nám dal, bude pravdivá, uvažte ho ke stromu míli od tábora ve směru, kterým zítra půjdou. A pokud není pravda to, co nám říkal…“ odmlčel se a jeho ledové oči sledovaly vězně, „podřízněte mu hrdlo.“

Pohlédl chlapci výsměšně do tváře: „Dám ti tvůj život. Doufám, že ho dobře využiješ.“

Přešel za mě a přeřízl pásek, který mi svazoval zápěstí. Když jsem se k němu vztekle otočila, pohnul se směrem k chlapci, který se najednou posadil na zem pod dubem. „Snad budeš tak laskavá a ošetříš chlapci ruku, než odejde?“ Předstíraná zuřivost z jeho tváře zmizela, teď byla bílá jako stěna. Oči měl sklopené, abych se mu do nich nemohla podívat.

Beze slova jsem šla k chlapci a poklekla jsem vedle něj. Vypadal zmateně, nebránil se mé prohlídce ani následné manipulaci, protože ho to muselo bolet.

Roztržené šaty mi klouzaly dolů z ramenou a já si mumlala pod vousy, jak jsem si naštvaně spravovala jedno nebo druhé ramínko. Kosti chlapci vystupovaly pod kůží, nebyly silnější než mé. Narovnala jsem mu paži a zavázala ji do mého šátku. „Je to čistá zlomenina,“ řekla jsem mu neosobním hlasem. „Snaž se ji dva týdny nenamáhat, minimálně.“ Přikývl, nedíval se na mě.

Jamie seděl na kládě a pozoroval můj zákrok. Dýchala jsem nepravidelně, došla jsem k němu a co největší silou jsem mu vypálila facku. Má ruka mu zanechala na tváři bílou stopu a do očí mu vyhrkly slzy, ale nepohnul se, ani nezměnil výraz.

Kincaid postavil chlapce na nohy a odtáhl ho na kraj mýtiny, s rukou zkroucenou za zády. Na kraji stínů se hoch zastavil a otočil. Bránil se pohlédnout na mě, mluvil jen k Jamiemu.

„Dlužím vám svůj život,“ řekl formálně. „Byl bych moc rád, kdyby tomu tak nebylo, ale když jste mi ten dar vnutil, musím ho se ctí přijmout. Doufám, že budu moci ten dluh v budoucnu splatit a až to bude splaceno…“ Chlapcův hlas se třásl zlostí, ztrácel všechnu svou formálnost pod návalem svých pocitů: „…zabiji vás!“

Jamie se narovnal do celé své výšky. Tvář měl chladnou, nebyl v ní žádný výraz. Naklonil hlavu ke svému odcházejícímu vězni. „V tomto případě, pane, doufám, že se nesetkáme.“

Chlapec se narovnal v ramenou a strnule se uklonil. „Greyové na své závazky nezapomínají, pane,“ řekl a zmizel ve tmě s Kincaidem na paži.

Několik chvil jsme bez dechu vyčkávali, dokud ve tmě neutichlo šustění kroků ve spadaném listí. Potom vypukl smích, nejdříve to bylo jen takové slabé zachroptění jednoho muže, ke kterému se přidalo pochichtávání druhého. Potom ale nabíralo na síle, jak se přidával celý kroužek mužů.

Jamie udělal jeden krok ke středu, tvář otočenou ke svým mužům. Smích okamžitě ustal. Podíval se dolů na mě a jenom krátce řekl: „Běž do stanu.“

Můj výraz ho varoval, a tak mi sevřel zápěstí dřív, než jsem stačila zvednout ruku.

„Pokud mi chceš dát znovu facku, alespoň mi dovol, abych natočil druhou tvář,“ řekl suše. „Myslím, že tě mohu ušetřit starostí. Ale vřele bych ti doporučil, abys šla do stanu.“

Pustil mi ruku a kráčel k ohni, pokývnutím hlavy si k sobě svolal své muže, kteří se kolem něj semkli. Oči měli vykulené, zornice zářily ve tmě.

Nerozuměla jsem všemu, co říkal, protože mluvil směsí galštiny a angličtiny, ale pochopila jsem dost na to, abych věděla, že jim tichým hlasem dává pokyny, co se bude dnes v noci dít.

Pokradmu se rozhlíželi na všechny strany a tváří v tvář nebezpečí se ještě více semkli. Potom se ale kroužek rozpadl, dva muži z něj vystoupili, vzhlédli – jednou – potom zase oči sklopili. Stáli vedle sebe bok po boku, oči přišpendlené k zemi, mimo ochranu svých přátel.

Byli to bratři McClurové, George a Sorley. Byli si věkově blízcí, kolem třiceti, stáli těsně u sebe, prsty svých těžce pracujících rukou natažené a vzájemně propletené, jako kdyby je to mělo chránit před blížící se bouří.

Následovala krátká pauza beze slov, kdy si Jamie ty dva dareby prohlížel. Potom následovalo pět nepříjemných minut, kdy Jamie mluvil měkkým nevzrušeným hlasem. Od ostatních mužů nevyšla ani hláska, a oba McClurovi, statní muži, se zdáli, že se pod tou tíhou zmenšují. Utřela jsem si zpocené ruce do sukně a byla jsem ráda, že tomu nerozumím, a začala jsem litovat, že jsem neuposlechla Jamieho rozkazu a nešla do stanu.

Litovala jsem toho ještě víc, když se Jamie obrátil na Murtagha, který očekával rozkaz a v ruce držel kožený pásek, asi dvě stopy dlouhý. Na jednom konci měl uzel, aby se dobře držel.

„Svlékněte se a postavte se, oba dva.“ McClurovi se ihned pohnuli, prsty se jim chvěly při rozepínání košile, oba poslušní, byli vděčni, že už jsou předchozí přípravy za nimi a čeká je trest.

Bála jsem se, že se mi udělá špatně, i když jsem pochopila, že trest bude mírný, alespoň vzhledem k prohřešku. Na mýtině nebyl žádný zvuk, vyjma práskání biče a povzdechu nebo zachroptění některého z mrskaných mužů.

Po poslední ráně mu bič padl k nohám. Jamie se hodně potil a špinavá látka košile se mu lepila na záda. Pokývl na McClurovy, že jsou propuštěni, a utřel si propocenou tvář do rukávu. Jeden z mužů se s bolestí sehnul pro odhozené košile, zatímco ho ten druhý ze strany podpíral.

Zdálo se, že muži kolem během výkonu trestu skoro přestali dýchat. Teď se skupinka zachvěla a zase všichni s úlevou popadli dech.

Jamie se na ně díval a zlehka kroutil hlavou. Zvedal se noční vítr, čechral a zvedal jeho vlasy na temeni.

„Neopatrnost si nemůžeme dovolit, mo duinne,“ řekl něžně. „Od nikoho.“ Zhluboka se nadechl a zkřivil ústa. „Včetně mě. Byl to můj nekrytý oheň, který sem chlapce přivedl.“ Z obočí se mu řinul pot, rukou si přejel přes tvář a osušil si ji o kilt. Pokývl směrem k Murtaghovi, který stál ponuře stranou od mužů, a podával mu kožený pásek.

„K vašim službám, pane.“

Po chvilkovém zaváhání se Murtaghova šlachovitá ruka natáhla po pásku. V jeho jasných černých očích se mihlo něco, co mohlo být pobavením.

„S potěšením… pane.“

Jamie se otočil k mužům zády a začal si rozepínat košili. Zachytil můj pohled. Stál mezi kmeny stromů úplně nehybně, jedno obočí pozvednuté v ironické otázce. Tohle jsem chtěla vidět? Zoufale jsem zakroutila hlavou, otočila jsem se a prodírala se stromy, opožděně jsem poslechla jeho rady.

* * *

Ve skutečnosti jsem se nevrátila do stanu. Nemohla jsem unést myšlenku na tento dusný závěr; cítila jsem se sevřená a potřebovala jsem na vzduch.

Zastavila jsem se na hřebeni malého kopečku, hned za stanem. Bylo tam malé otevřené místo, natáhla jsem se na zem jak dlouhá, tak široká a dala jsem si ruce za hlavu. Nechtěla jsem slyšet ozvěnu dramatického konce, který se odehrával u ohně dole pode mnou.

Tráva mě studila na holé kůži, zabalila jsem se do pláště. Takto zakuklená a izolovaná jsem tam tiše ležela a poslouchala tlukot svého srdce. Čekala jsem, až se můj vnitřní zmatek uklidní.

O něco později jsem slyšela muže, jak kolem mě prochází v malých skupinkách po čtyřech, pěti, vraceli se na svá místa ke spaní.

Zachumlaná v plášti jsem neslyšela slova, která říkali, ale slova zněla podřízeně, i když s trochou bázně. Uplynula nějaká doba, než jsem si uvědomila, že je tady. Nemluvil ani nedělal žádný hluk, ale já jsem najednou pocítila, že je poblíž. Když jsem se vychumlala a posadila, zahlédla jsem jeho mohutný stín na kameni, hlavu v dlaních, ruce opřené o kolena.

Cítila jsem protichůdné pocity, praštit ho po hlavě a zároveň ji vzít do svých dlaní a pochovat, ale neudělala jsem ani jedno.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se po chvíli mlčení neutrálním hlasem.

„Ale ano.“ Pomalu se protahoval a narovnal, zhluboka si vydechl.

„Omlouvám se za ty šaty,“ řekl po chvíli. Uvědomila jsem si, že vidí mé nahé tělo v tlumeném světle a ještě pevněji mi přitáhl kabát.

„Za šaty?“ řekla jsem vztekle.

Znovu si povzdechl. „Ano, i za to všechno ostatní.“ Odmlčel se, potom řekl: „Myslel jsem si, že bys raději obětovala svou slušnost za záchranu toho chlapce, ale za daných okolností jsem neměl čas, abych se tě zeptal na svolení. Pokud jsem se mýlil, tak se omlouvám, madam.“

„Chceš tím říci, že bys ho mučil později?“

Byl naštvaný a ani se nesnažil to skrývat. „Mučení, proboha! Tomu chlapci jsem vůbec neublížil.“

Přitáhla jsem si plášť k ramenům. „Aha, takže tys mu vlastně nechtěl tu ruku zlomit a ocejchovat ho na krku rozpáleným nožem?“

„Ne, to ne!“ Přešel několik kroků, které nás dělily. Chytil mě za loket a otočil si mě tváří k sobě. „Tak poslouchej. Zlomil si tu ruku sám, když se chtěl vykroutit z mého pevného sevření. Je velice statečný, ale nemá zkušenost v boji muže tělo na tělo.“

„A ten nůž?“

Jamie zachroptěl. „Pcha! Malá čárka pod uchem, do zítřejší večeře ho to bolet přestane. Trošku to asi bolelo, ale chtěl jsem ho vystrašit, ne zranit.“

„Ach.“ Odtáhla jsem se od něj a otočila k temnému lesu, hledala jsem náš stan. Za mnou se ozval jeho hlas.

„Chtěl jsem ho zlomit, Sassenachová. Pokud by to šlo zařídit jinak, použil bych jiný způsob. Dávej pozor, Sassenachová,“ zaslechla jsem jeho hlas ze stínů, bylo v něm varování, „někdy to prostě musím udělat. Potřeboval jsem zjistit, kde jsou jeho přátelé, zbraně a tak. Nechtěl jsem ho tím moc vyděsit, byl to trik, jak ho zlomit.“

„Říkal, že mu nemůžeš udělat nic, čím bys ho zlomil.“

Jamieho hlas zněl unaveně. „Kriste, Sassenachová, jistěže můžeš. Každého dokážeš zlomit, pokud jsi připravená mu ublížit. A pokud by to někdo měl vědět, tak já určitě.“

„Ano,“ řekla jsem tiše. „To vím.“

Chvíli jsme se ani nepohnuli, ani nepromluvili. Slyšela jsem hluk od mužů, jak se chystali ke spánku, sem tam jsem zaslechla dupnutí botou na tvrdou zem a stahování rukávů jako ochranu před podzimním chladem. Mé oči se přizpůsobily tmě, abych viděla obrysy stanu, necelých třicet stop od nás pod velkým modřínem.

„Dobře,“ řekla jsem nakonec. „Dobře. Když vezmu v úvahu možnosti, co jsi udělal a co jsi mohl udělat… ano.“

„Děkuji.“ Neumím říci, zda se usmíval, ale znělo to tak.

„Pokud bych mu nevyprosila milost, co bys s ním udělal?“ zeptala jsem se.

Velká postava pokrčila rameny a ze stínů jsem slyšela pochichtávání.

„Nevím, Sassenachová. Počítal jsem s tím, že se tak zachováš. Pokud bys to neudělala – pak myslím, že bych ho musel zastřelit. Asi bych ho neoklamal tím, že bych ho nechal jít nebo ne?“

„Ty zatracenej skotskej bastarde,“ řekla jsem chladně.

Zhluboka si povzdechl. „Sassenachová, od večeře mě pobodali, kousli, dostal jsem facku a bičovali mě. Nechtěl jsem vystrašit dítě, ani bičovat muže, ale musel jsem obojí. Máme na krku dvě stě Angličanů a nemám ani tušení, co s nimi uděláme. Jsem unavený, hladový a všechno mě bolí. Pokud máš v sobě trošku ženskosti, budu moc rád.“

Zněl zoufale, já se tomu navzdory okolností zasmála. Vstala jsem a šla k němu.

„Myslím, že ano. Pojď ke mně a já uvidím, zda mám také kousek pro tebe.“ Znovu si přehodil košili přes ramena, vůbec se nenamáhal ji zapnout.

„Nemáš poraněnou kůži?“ zeptala jsem se, cítila jsem se nad věcí.

„Ne, nemám, bič ji nepoškodil, jen to štípalo.“

Sundala jsem mu košili a posadila jsem si ho k potůčku, omývala jsem mu záda chladivou vodou.

„Je to lepší?“ zeptala jsem se.

„Hmmm.“ Svaly na jeho zádech se uvolnily, ale lehce se prohnul, když jsem se dotkla určitého místa.

Zadívala jsem se na škrábanec pod uchem. „Ty bys ho nezastřelil, že ne?“

„Za koho mě máš, Sassenachová?“ zeptal se rozzlobeně.

„Za skotského bastarda, nebo při nejlepším za bezzásadového psance. Kdo má tušit, co by takový chlápek udělal? Takový prostopášník.“

Smál se se mnou a záda se mu pod mou dlaní otřásala. „Otoč hlavu. Pokud chceš trochu ženskosti, nesmíš se hýbat.“

„Hmmm.“ Chvíli bylo ticho. „Ne,“ řekl nakonec, „nezastřelil bych ho. Ale musel jsem uchránit jeho čest, když se kvůli tobě cítil tak hloupě. Je to statečný chlapec; musí si myslet, že stál za zabití.“

Zakroutila jsem hlavou. „Já vás muže nikdy nepochopím,“ zamumlala jsem a roztírala mu na škrábanci měsíčkovou mast.

Natáhl se dozadu, vzal mé ruce a dal si je pod bradu.

„Nemusíš mi rozumět, Sassenachová,“ řekl tiše. „Pokud mě budeš milovat.“ Lehce naklonil hlavu dopředu a políbil mé sepnuté dlaně.

„A živit,“ dodal a dlaně pustil.

„Takže ženskost, to znamená láska a jídlo?“ řekla jsem se smíchem. „Nechceš toho nějak moc?“

V tašce u sedla jsme měli ovesné placky, sýr a také kousek slaniny. Napětí a absurdita posledních dvou hodin byly více vyčerpávající, než jsem si uvědomovala, a hladově jsem se zakousla do masa.

Hlasy mužů, kteří kolem nás seděli, najednou utichly. Nebyl vidět, ani slyšet nestřežený oheň, který by naznačoval, že nejsme alespoň tisíc mil od živé duše. Jen vítr šustil mezi listím a dolů sem tam spadla malá větvička.

Jamie se opřel o strom, tvář měl ve svitu hvězd potemnělou, tělo napnuté bolestí.

„Dal jsem tvému favoritovi slovo, že své choutky budu držet na uzdě. Což znamená, že se budu držet stranou, dokud mě ty sama nepozveš do své postele. Jinak půjdu spát za Murtaghem nebo Kincaidem. A Murtagh chrápe.“

„To ty taky,“ řekla jsem.

Na chvíli jsem se na něj podívala, pokrčila jsem rameny a nechala část mé dotrhané róby spadnout z ramen. „No, tak pro začátek by to stačilo.“ Sklonila jsem i druhé rameno a šaty mi spadly až k pasu. „Také můžeš přijít ke mně a dokončit práci.“

Teplo jeho paží bylo jako rozehřáté hedvábí, které se dotýká mé chladné kůže.

„Ano,“ zamumlal mi do vlasů, „válka je válka, ne?“

* * *

„Na data nejsem moc dobrá,“ řekla jsem o něco později pod hvězdnou oblohou. „Už se narodil Miguel de Cervantes?“

Jamie ležel – chtě nechtě – na břiše vedle mě, hlava i ramena mu vykukovaly ze stanu. Otevřel pomalu jedno oko a zadíval se k východnímu horizontu. Po východu ještě nebylo ani stopy, tak se jeho pohled stočil ke mně a utkvěl na mé tváři s výrazem naprosté rezignace.

„Máš nutkavou potřebu povídat si o španělských románech?“ zeptal se, trochu chraptěl.

„To ani ne,“ řekla jsem. „Jen jsem chtěla vědět, zda je ti povědomý výraz ‚donkichotský‘.“

Opřel se o lokty, pročísl si vlasy, aby se úplně probral, a otočil se na mě. Stále ještě mrkal, ale byl ve střehu.

„Cervantes se narodil skoro před dvěmi sty lety, Sassenachová, a protože se mi dostalo výhody ve vzdělání, tak toho gentlemana znám. Nemyslela jsi tu poslední poznámku osobně, že ne?“

„Bolí tě záda?“

Cvičně je nahrbil. „Ani ne. Jen pár modřin.“

„Jamie, pro Boha, proč?“ vybuchla jsem najednou.

Opřel si bradu o ruce, boční pohled mi umožňoval vidět jeho šikmé oči. To, na které jsem viděla, bylo stále zúžené smíchem.

„Murtagha by to pobavilo. Dluží mi útočiště od doby, kdy mi bylo devět a schoval jsem mu do boty plástev medu, když si je sundal, aby si zchladil nohy. Tenkrát mě nemohl chytit. Ale alespoň jsem se naučil spoustu zajímavých slov, jak mě honil naboso. On…“

Ukončila jsem to šťouchancem do jeho zad. Překvapilo ho to, podlomila se mu ruka a skulil se na bok, zády ke mně.

Klekla jsem si za něj na kolena a jednou paží ho objala. Jeho záda byla široká a svalnatá, stále se leskla a byla na nich vidět světýlka hvězd. Políbila jsem ho mezi lopatky, potom jsem se stáhla a pohladila ho. Mám ráda ten pocit, když se jeho kůže zachvěje pod dotykem mých prstů a jeho jemné chloupky vstávají jako husí kůže po celých zádech.

„Proč?“ zeptala jsem se znovu. Položila jsem si tvář na jeho teplá vlhká záda. Ve tmě nebyly jizvy vidět, ale já jsem je cítila, byly to tvrdé linie pod mou tváří.

Chvíli mlčel, s jeho pomalým hlubokým dechem mu žebra stoupala a klesala.

„Ach, ano,“ řekl, potom se znovu odmlčel, přemýšlel.

„To nevím přesně, Sassenachová,“ řekl nakonec. „Možná jsem si myslel, že ti to dlužím. Nebo možná sobě.“

Položila jsem svou malou dlaň na jeho lopatku, byla rovná a široká, linie kosti vystupovala jasně pod kůží.

„Mně ne.“

„Co? Copak takhle se chová gentleman – vysvlékat svou ženu před očima třiceti mužů?“ Jeho hlas byl najednou hořký, ruce jsem měla ztuhlé, tiskla jsem se k němu. „Copak takhle se chová galantní muž – použít násilí na uvězněného nepřítele a chlapce v jedné osobě? A s vědomím, že chce udělat ještě něco horšího?“

„Bylo by snad lepší ušetřit mě – nebo toho chlapce – a přijít za dva dny třeba o polovinu svých mužů? Ty to víš. Ty víš, že jsi nemohl nechat – že sis nemohl dovolit, aby gentleman v tobě něco takového dopustil.“

„Ne,“ řekl tiše. „To jsem nemohl. A tak se musím vydat za mužem – za synem svého krále, za nímž mě volá povinnost a má čest – abych jeho snahy překazil, i když jsem přísahal, že mu budu pomáhat. Křivopřísahám na životy těch, které miluji, zrazuji ve jménu cti, aby ti, které ctím, mohli přežít.“

„Ve jménu cti už padlo zatraceně mnoho mužů,“ zamumlala jsem k jeho bolavým zádům. „Čest bez rozumu je… šílenství. Sice galantní šílenství, ale pořád jen šílenství.“

„Ano, to je. A to se změní – říkala jsi mi to. Ale pokud mám být mezi prvními, kteří obětují čest kvůli prospěchu… měl bych se za to stydět?“ Najednou se otočil, aby byl tváří ke mně, výraz plný obav.

„Už se nevrátím, teď už nemůžu, ale Sassenachová, někdy je mi líto mého já, které zůstalo za mnou.“

„Je to má chyba,“ řekla jsem něžně. Dotkla jsem se jeho tváře, hustého obočí, širokých úst a přejela jsem po strništi na jeho čelisti. „Moje. Pokud bych sem nepřišla… a neřekla ti, co se má stát.“ Cítila jsem lítost za jeho zradu a sdílela s ním ten pocit ztráty naivního galantního mladíka, kterým býval. A jaké jsme měli ve skutečnosti možnosti, když jsme byli tím, kým jsme? Musela jsem mu to říci a on se podle toho musel zachovat. Hlavou se mi mihla věta ze Starého zákoníku.

Slabě se nad tím pousmál.

„No ano,“ řekl. „Ale nepamatuji si, že by Adam prosil Boha, aby si vzal Evu zpět – a podívej, co mu udělala.“ Zasmála jsem se, naklonil se dopředu a políbil mě na čelo, potom mi přes holá ramena přetáhl přikrývku. „Tak už spi, ty moje malé žebírko. Ráno budu potřebovat pomocníka.“

* * *

Vzbudil mě kovový zvuk. Vystrčila jsem hlavu z přikrývky a koukala směrem, odkud hluk přicházel. Tvář jsem měla necelou stopu od Jamieho plédu, který si přehodil přes kolena.

„Jsi vzhůru?“ Na krk se mi sneslo něco stříbrného a cinkalo to.

„Co to ksakru je?“ zeptala jsem se, užasle jsem se posadila a koukala se dolů. Zdálo se, že mám na krku náhrdelník z kovových předmětů, každý byl asi tři palce velký. Byly oddělené a svázané dohromady na tkaničce od boty. Některé předměty byly na povrchu zrezivělé, některé naopak úplně nové. Všechny byly po stranách poškrábané, jako kdyby byly vytržené z nějakého většího předmětu.

„Válečné trofeje, Sassenachová,“ řekl Jamie.

Podívala jsem se na něj a zakřičela.

„Ach,“ řekl a položil si ruku na tvář. „Zapomněl jsem. Neměl jsem čas to umýt.“

„Vyděsil jsi mě k smrti,“ řekla jsem a přiložila si ruku k bušícímu srdci. „Co je to?“

„Uhlí,“ řekl tlumeným hlasem, tvář měl zakrytou šátkem. Odložil ho a usmál se na mě. Tím si setřel čerň z nosu, tváře i čela, které teď i přes ostatní skvrny zářily růžově. Oči měl ale stále černé jako medvídek mýval a i kolem úst měl černou linii. Už skoro svítalo a ve slabém světle ve stanu jeho tmavá tvář i vlasy splývaly s pozadím, což vyvolávalo dojem, že mluvím s bezhlavým tělem.

„To byl tvůj nápad,“ řekl.

„Můj nápad?“ zeptala jsem se. „Co jsi to k sakru vyváděl?“

Jeho zuby na černém pozadí tváře zářily bíle.

„Nájezd komanda,“ řekl s uspokojením. „Komando? Je to to správné slovo?“

„Ach Bože,“ řekla jsem. „Ty jsi byl v anglickém ležení? Kriste! Doufám ale, že ne sám?“

„Přece jsem svým hochům takovou legraci nemohl odepřít. Nechal jsem tady tři, aby na tebe dávali pozor, a my ostatní jsme měli velice plodnou noc.“ Ukázal pyšně na můj náhrdelník.

„Klínové kolíky z kanónů. Samozřejmě jsme v tichosti nemohli odtáhnout kanóny nebo je rovnou zničit, ale už se s nimi stejně nikam nedostanou, když nemají kola. A generálovi Copovi tak budou pěkně k prdu, někde uprostřed vřesoviště.“

Kriticky jsem si prohlížela náhrdelník.

„No to je dobře. Ale nemohou ty kolíky sehnat nějak jinak? Vypadá to, že bys je mohl udělat z tlustého drátu.“

Usmál se, jeho samolibost ani na chvíli neustoupila.

„Ano, to ano. To by mohli. Ale k tomu by ještě potřebovali nová kola.“ Nadzvedl stan a ukázal dolů pod kopec, kde jsem teď zahlédla Murtagha, černého jako démona, jak dohlíží na podobně upravené poddémony, kteří kutálí před sebou poslední z třiceti dvou ohromných dřevěných kol na oheň. Na jedné hromadě vedle ležely kovové obruče z kol; Fergus, Kincaid a další z mladých mužů si nedaleko s jednou obručí hráli a proutky ji poháněli tam a zpět. Ross seděl na kládě opodál a naprázdno si s jednou točil kolem paže.

Ten pohled mě rozesmál.

„Jamie, ty jsi ale hlavička!“

„Já jsem možná hlavička,“ odpověděl, „ale ty jsi polonahá a my už teď vyrážíme. Nemáš něco na sebe? Stráže jsme nechali svázané v jedné ohradě pro ovce, ale ostatní už budou na nohou a půjdou po nás. Bude lépe, když vypadneme.“

Aby ta slova podtrhl, stan se nade mnou zatřásl, jak někdo na jedné straně vytrhl kolíky. Zapištěla jsem a schovala se pod tašky od sedla, zatímco Jamie odešel, aby zorganizoval odchod.

* * *

Bylo už pozdní odpoledne, když jsme dorazili do vesnice Tranent. Obvykle tichá víska na úpatí kopců na pobřeží teď cvrčela životem, jak se v ní usadila armáda z vysočiny. Největší část armády byla viditelná na kopcích za vesnicí, odkud byl výhled na planinu, která se rozprostírala směrem k moři. Vzhledem k neorganizovaným příchodům a odchodům bylo ve vesnici tolik mužů jako mimo ni. Chodili víceméně ve vojenských formacích, kurýři pobíhali na všechny strany – někteří na ponících, jiní na klisnách – byly tam i ženy, děti a další, co následovali armádu. Zaplnili chalupy, seděli venku. Ženy se opíraly o kamenné zdi a při občasném slunci kojily děti a volaly na probíhající kurýry, aby se dozvěděly nejnovější zprávy.

Zastavili jsme na pokraji tohoto mumraje a Jamie poslal Murtagha, aby se poohlédl po lordu Georgi Murrayovi, který byl vrchním armádním velitelem, zatímco se spěšně umýval v jedné z chalup.

I můj vzhled vyvolal mírný zájem; sice jsem neměla tvář natřenou uhlem, ale bez pochyb vykazovala známky jisté špíny, neboť jsme několik posledních nocí trávili pod širým nebem. Paní domu mi půjčila ručník i hřeben, posadila mě ke svému stolu a sváděla bitvu s mými neposlušnými loknami. V tu chvíli se rozlétly dveře a lord George vtrhl dovnitř bez jakýchkoliv ceremonií.

Jeho vždy upravené oblečení bylo pomuchlané, několik knoflíků na kabátě měl rozepnutých, límec uvolněný a jeden podvazek mu volně visel dolů. Paruku měl neformálně strčenou do kapsy a jeho vlastní jemné hnědé vlasy mu na krajích stály, jako kdyby za ně ve zlosti tahal.

„Díky Bohu!“ řekl. „Konečně jedna normální tvář!“ Potom se natáhl dopředu a zamžoural, jak se díval na Jamieho. Z ohnivých vlasů už měl většinu uhlí smytou, ale po tvářích mu stékaly šedé pramínky a kapaly na přední díl košile. Uši, na které v tom spěchu pozapomněl, byly stále ještě černé od uhlí.

„Co…,“ začal překvapený lord, potom se odmlčel a rychle jednou dvakrát zakroutil hlavou, jako kdyby chtěl zahnat své představy. Dál pokračoval v konverzaci, jako kdyby nic neobvyklého nezaznamenal.

„Jak to jde, pane?“ zeptal se Jamie s respektem a také předstíral, že si nepovšiml stuhy od copánku paruky, která mu koukala z kapsy a pohupovala se jako ocas psíka, jak lord divoce gestikuloval.

„Jak to jde, pane?“ opakoval. „Tak já vám řeknu, jak to jde, pane! Jde to na východ, potom zase na západ a potom jde polovina dolů pod kopec na oběd, zatímco druhá polovina mašíruje čert ví kam. Tak takhle to jde!“

„To,“ řekl a na chvíli se zklidnil po svém výbuchu, „je oddaná armáda z vysočiny Jeho Výsosti.“ Potom už trošku klidněji začal s vyprávěním událostí, které se seběhly od včerejšího dne, kdy armáda do Tranentu dorazila.

Lord George přijel s armádou, většinu mužů nechal dole ve vesnici a jen s malou skupinkou vyrazil obsadit hřeben kopce nad plání. Princ Karel, který přijel o něco později, byl s touto situací krajně nespokojen a také se tak i vyslovil – nahlas a veřejně. Potom Jeho Výsost vzala půlku armády a vyrazila na západ; vévoda z Perthu – oficiálně druhý velící důstojník – který šel oddaně v závěsu, doufal, že si tak zajistí válečné zásluhy.

Armáda se tak rozdělila a Jeho Lordstvo se radilo s muži z vesnice, kteří znají okolní terén mnohem lépe než Jeho Výsost nebo Jeho Lordstvo O’Sullivan, což je jeden z princových irských důstojníků. A tak si vzal sám na starost vojáky Camerony z Lochielu.

„Cope má s sebou samozřejmě i těžká děla a začal je ostřelovat,“ řekl suše Lord George. „A já trávil s Lochielem dnes odpoledne spoustu času. A tak byl pochopitelně rozčílen, že je velká část jeho mužů zcela bezdůvodně zraněná. Požádal mě, abych je stáhl, což jsem pochopitelně udělal. Načež si sem přijde ten spratek Jeho Výsosti, O’Sullivan, slota jedna! Prostě jen proto, že přistál s Jeho Výsostí na Eriskay, tak si myslí, že je naprosto nezbytné, aby Cameroni zůstali na svých pozicích – nezbytné, chápete! – pro případ, že bychom byli napadeni ze západu. A tak jsem mu řekl, že pokud by na to došlo, útočit se bude na východě. Což je ale v tuto chvíli stejně pochybné, když nevíme, kde je polovina armády a když na to dojde, ani kde je Jeho Výsost,“ dodal tónem, ze kterého bylo více než zřejmé, že otázka, kde by Jeho Výsost mohla být, je spíše jen akademická.

„A ti velitelé! Cameroni z Lochielu mají tu čest bojovat na pravém křídle v bitvě – pokud k nějaké dojde – ale MacDonaldové, kteří s formací souhlasili, teď něco podobného rozhodně odmítají a trvají na tom, že nepůjdou do bitvy, pokud jim nezůstane jejich tradiční právo boje na pravém křídle.“

Lord George začal vyprávění celkem v klidu, ale teď se zase dostával pomalu do varu, znovu vyskočil na nohy a dlaněmi si projížděl vlasy.

„Cameroni celý den cvičí. Pochodují tam a zpět, že už si sotva zvládnou utřít prdel – s prominutím, madam,“ dodal s pohledem upřeným na mě. „A Clanranaldovi zase celý den pořádají pěstní souboje s Glengarryovci.“ Odmlčel se, bradu vystrčenou a celou tvář rudou. „Pokud by Glengarry nebyl tím, kdo je, tak bych… no nic.“ Mávnul nad Glengarrym rukou a dál pokračoval v chůzi.

„Jediná pozitivní věc je ta,“ řekl, „že se Angličané také museli pohnout z místa, aby reagovali na naše přesuny. Všechny Copovy síly se alespoň čtyřikrát přesouvaly, a teď má pravé křídlo těsně u moře a děsí se, co budeme proboha dělat dál.“ Sklonil se a podíval se z okna, jako kdyby si myslel, že zahlédne dole na cestě samotného Copa v rozpacích.

„Ehm… a kde je ve skutečnosti druhá polovina armády, pane?“ Jamie se pohnul, jako kdyby se chtěl přidat k náhodné pochůzce Jeho Lordstva po chalupě, ale já ho zastavila chycením za límec. Byla jsem vyzbrojena ručníkem a lavórem teplé vody, takže zatímco Jeho Lordstvo povídalo, já myla svému manželovi uši od sazí. Teď už zářily pěkně růžově.

„Na kopci jižně od města.“

„Stále si držíme vrchní pozice, že?“

„Ano, zní to dobře, ne?“ Jeho Lordstvo se chabě usmálo. „Nicméně obsazení kopce nemá moc velký význam, vezme-li se do úvahy, že dole pod ním jsou jen mokřady a jezera. Proboha! Podél kopce se táhne sto stop dlouhá strouha a šest stop široká! V tuto chvíli není mezi armádami víc jak pět set yardů, ale stejně tak to může být i pět set mil.“ Lord George zalovil v kapse, aby si vytáhl kapesník, ale místo toho zůstal zaraženě stát a koukal na paruku, kterou si málem otřel tvář.

Decentně jsem mu nabídla svůj kapesník. Zavřel oči, zhluboka se nadechl, potom oči znovu otevřel a uklonil se mi.

„K vašim službám, madam.“ Špinavým kouskem látky si utřel tvář a potom mi kapesník podal zpět. Paruku si nasadil zpět na hlavu.

„Zatraceně,“ řekl odměřeně. „Snad je ten chlap úplně všechny neztratí.“

„Kolik mužů máš sebou, Frasere?“

„Třicet, pane.“

„A koně?“

„Šest, pane. A čtyři poníky na zavazadla.“

„Na zavazadla? Aha. Nesou zásoby pro tvé muže?“

„Ano, pane. A šedesát pytlů masa, které jsme minulou noc sebrali Angličanům. Ach, a ještě jeden šestnáctipalcový moždíř, pane.“

Jamie podotkl tuto poslední část informace s takovou nenuceností, že jsem mu chtěla narvat do chřtánu ten kapesník. Lord George na něj chvíli zíral, potom se na něj usmál.

„Ach? Tak pojď se mnou, Frasere. Všechno mi to můžeš po cestě povyprávět.“ Vyrazil ke dveřím a Jamie za ním, ještě se na mě stačil podívat a chňapnout klobouk.

Ve dveřích se najednou lord zastavil a otočil. Podíval se na Jamieho vysokou postavu s povoleným límcem u košile a kabátem narychlo přehozeným přes jedno rameno.

„Možná Frasere spěcháme, ale pořád ještě máme dost času na soukromé záležitosti. Běž a polib svou ženu na rozloučenou, chlape. Počkám tě venku.“

Otočil se na patě, nakročil ke mně a uklonil se tak hluboce, až mu copánek paruky přepadl dopředu.

„K vašim službám, madam.“

* * *

Věděla jsem o vojsku dost na to, aby mi bylo jasné, že se nějakou dobu nic dít nebude, a také to tak bylo. Po hlavní ulici Tranentu se náhodně procházely tam a zpět skupinky vojáků. Bezcílně se tam potulovaly i manželky a další lidé, co vojáky následovali, a míchali se tam s obyvateli Tranentu, kteří nevěděli, zda zůstat či jít. Po stranách se proplétali kurýři se zprávami.

Lorda George už jsem potkala dříve v Paříži. Nebyl to muž, který by si potrpěl na formálnosti, raději se hned pouštěl do akce. I když teď to byl spíše pokus uniknout před princem a O’Sullivanem, než nějaká touha po dobrodružství a průzkumu. Protože pokud skotská armáda čítala něco mezi patnácti sty a dvěma tisíci muži, těch třicet mužů nebylo rozhodně darem z nebes a nestálo to ani za zmínku.

Podívala jsem se na Ferguse, který se neklidně vrtěl, jako kdyby měl tanec svatého Víta, a rozhodla jsem se, že také mohu poslat několik zpráv. Říká se, že mezi slepými je jednooký králem. Bleskově jsem vymyslela analogii založenou na zkušenosti: „Když nikdo neví, co se děje, tak všichni poslouchají toho, který má alespoň trochu rozumný nápad.“

V tašce u sedla jsem měla papír a inkoust. Posadila jsem se, paní domu mě podezřívavě pozorovala, protože zdá se nikdy předtím neviděla žádnou ženu, že by něco uměla napsat, a sesmolila jsem zprávu pro Jenny Cameronovou. Byla to ona, kdo přivedl tři sta mužů z rodu Cameronů přes vysočinu, aby se připojili k princi Karlovi, který vztyčil na pobřeží u Glenfinnanu svůj prapor. Její bratr Hugh, který dorazil domů později a zjistil, co se stalo, vyrazil do Glenfinnanu, aby převzal své velitelské místo. Jenny se ale odmítla vrátit domů, aby náhodou o tu legraci nepřišla. Po cestě si užila zastávky v Edinburgu, kde princ Karel přijal bouřlivé ovace svých stoupenců, a chtěla tak následovat svého prince dál do bitvy.

Neměla jsem pečeť, ale Jamieho čepec ležel v jedné z tašek a na něm byl znak i motto Fraserovců. Vytáhla jsem ji a obkreslila to do horkého vosku, kterým jsem zprávu zalepila. Vypadalo to velice formálně.

„Pro skotskou dámu s pihami,“ dala jsem Fergusovi instrukce a s uspokojením jsem ho sledovala, jak mizí ve dveřích a v tlačenici na ulici. Neměla jsem ani tušení, kde je Jenny Cameronová v tuto chvíli, ale důstojníci byli ubytovaní v panství u hřbitova, takže to mi přišlo pro začátek jako dobré místo. Minimálně to udrží Ferguse dál od jakýchkoliv jiných vylomenin.

Když jsem tuto záležitost vyřídila, obrátila jsem se na paní domu.

„Takže,“ řekla jsem. „Kolik tady máte prostěradel, ubrusů a spodniček?“

* * *

Brzy jsem zjistila, že jsem se v mých představách o Jenny Cameronové nezmýlila. Žena, která přinutí tři sta mužů, aby vyrazili na pomoc italskému švihákovi se zájmem o alkohol a vede je přes vysočinu, musí mít zvláštní talent přinutit lidi, aby dělali to, co si ona umane.

„To zní velice rozumně,“ řekla, když jsem jí vyložila svůj plán. „Bratranec Archie už něco začal zařizovat, ale teď chce být pochopitelně s armádou.“ Vystrčila svou bradu ještě více dopředu. „Koneckonců tam bude nejvíce zábavy,“ řekla nakonec suše.

„Překvapuje mě, že jsi netrvala na tom, že půjdeš s nimi,“ řekla jsem.

Zasmála se a její malá tvářička s vystouplou čelistí vypadala jako tvář dobře naloženého buldoka.

„To bych udělala, kdybych mohla, ale nemohu,“ řekla upřímně. „Teď, když přišel Hugh, se snaží vrátit mě domů. Řekla jsem mu,“ řekla a rozhlédla se kolem, zda nás někdo neslyší, potom tajnůstkářsky ztišila hlas, „že bych se doma zbláznila, kdybych měla jen nečinně sedět. Navíc mě tady mohou potřebovat.“

Stála ve dveřích a zamyšleně se rozhlížela po ulici.

„Myslím, že by mě neposlouchali,“ řekla jsem. „Protože jsem Angličanka.“

„Ano, to máš pravdu,“ řekla, „ale mě budou! Nevím, kolik bude raněných, modleme se k Bohu, aby jich nebylo moc,“ a sama se pokřižovala. „Ale nejdříve bychom měli začít s domy, co jsou nejblíže ke statku; bude to nejjednodušší na nošení vody ze studně.“ S tímto závěrem vyrazila ze dveří ven na ulici se mnou v těsném závěsu.

Pomohlo nám nejen postavení slečny Cameronové a její silná osobnost, ale i fakt, že sezení a čekání je jednou z nejhorších činností, kterou může člověk mít. A to nejen pro muže – u žen je to mnohem častější. A než slunce kleslo za kostel Tranentu, už jsme měly základ vojenské nemocnice připravený.

* * *

Olše a modříny v nedalekém lese už začaly opadávat a na žluté písčité zemi se tvořily hromady listí a jehličí. Tu a tam se listí zbarvilo dohněda a ve větru plulo jako loďka na moři.

Jeden z nich se ve spirále snášel vedle mě, protože zrovna v tu chvíli vítr ustal. Chytila jsem ho a chvíli si ho prohlížela, obdivovala jsem dokonalost žebroví a žilek, tu kostru, která zůstane i poté, až měkká tkáň uprostřed vyhnije. Najednou povstal vítr a smetl mi list z dlaně, shodil jej na zem a kutálel dál po prázdné ulici.

Zastínila jsem si oči proti zapadajícímu slunci a zahlédla jsem návrší, na kterém má skotská armáda rozbitý tábor. Před hodinou se navrátila i polovina armády s Jeho Výsostí, která s sebou pobrala i těch pár zatoulaných lidí, kteří se chtěli přidat k lordu Georgovi. Na tuto vzdálenost jsem mohla jen sem tam rozpoznat nějakou postavu, černou oproti šedé obloze, jak některý z mužů prošel po horizontu hřebene. Čtvrt míle od konce ulice jsem zahlédla první ohně z anglického ležení, které bledě zářily v pohasínajícím denním světle. Těžký zápach hořící rašeliny z chalup se smísil s vůní dřeva z anglických ohňů a obojí se snášelo nad nedalekým mořským pobřežím.

Probíhaly veškeré přípravy. Ženy a rodiny skotských vojáků byly vítány s váženou pohostinností a povětšinou byly ubytovány v domech podél hlavní třídy a sdílely s nimi chudé jídlo v podobě nakládaných slaných herinků. Má večeře čekala uvnitř, i když jsem neměla moc chuť.

U mého lokte se objevila postava, tiše jako prodlužující se stín.

„Nepůjdete se najíst, madame? Hospodyně pro vás schovává jídlo.“

„Och? Ach, ano, Fergusi. Ano, přijdu.“ Ještě naposledy jsem se podívala na kopec a potom jsem se obrátila zpět k domu.

„Půjdeš taky, Fergusi?“ zeptala jsem se, když jsem viděla, že pořád stojí na ulici. Stínil si oči, aby viděl, co se děje na kopci za vesnicí. Jamie mu dal jasný příkaz, že má zůstat se mnou, ale on strašně moc toužil být s muži, kteří se připravovali na zítřejší bitvu.

„Ehm? Och, ano, madame.“ S povzdechem se rezignovaně otočil v ústrety nudnému životu v míru.

* * *

Dlouhé dny léta se začaly pomalu měnit v temnotu a ještě než jsme naše přípravy dokončili, už byly rozsvícené lampy. Noc kolem nás byla horečná, s neustálým pohybem na kopci a se září ohňů na horizontě. Fergus nevydržel v klidu, pobíhal po chalupách, nosil vzkazy, sbíral drby a zjevoval se ze tmy jako malý duch, oči zářící vzrušením.

„Madame,“ řekl a chytil mě za rukáv, jak jsem trhala povlečení na proužky a házela je na hromadu určenou ke sterilizaci. „Madame!“

„Co se děje tentokrát, Fergusi?“ Už mě to jeho vyrušování začalo štvát; byla jsem uprostřed školení žen o důležitosti častého mytí rukou při ošetřování ran.

„Nějaký muž, madame. Chce mluvit s velícím důstojníkem armády Jeho Výsosti. Říká, že má důležité informace.“

„No, já mu v tom snad nebráním, ne?“ Soustředila jsem se na trhání švu košile, potom jsem zuby odtrhla konec lemu. Bylo to čisté roztržení s uspokojivým zvukem.

Vyplivla jsem jednu dvě nitě. Pořád tam stál a trpělivě čekal.

„No tak dobrá,“ řekla jsem rezignovaně. „Co si myslíš – nebo si myslí on – že bych s tím mohla udělat?“

„Pokud mi dáte svolení, madame,“ řekl zaníceně, „mohl bych ho zavést k pánovi. A on by zařídil, aby si s velitelem promluvil.“

‚On‘ by samozřejmě podle Ferguse zvládl všechno, včetně chůze po vodě, přeměny vody ve víno a dohodnutí rozhovoru lorda George s tajemným mužem, který se vynoří z temnoty s důležitou informací.

Shrnula jsem si vlasy z očí; zastrčila jsem je zpět pod šátek, ale lokny mi pořád klouzaly ven.

„Je ten muž někde poblíž?“

Takové povzbuzení potřeboval; zmizel ven otevřenými dveřmi a během vteřiny se vrátil se štíhlým mladým mužem, jehož pohled spočinul na mé tváři.

„Paní Fraserová?“ Na mé pokývnutí se uklonil, utřel si ruce do kalhot, jako kdyby nevěděl, co má s nimi dělat, ale aby byly v pohotovosti, kdyby se něco naskytlo.

„Já jsem… já jsem Richard Anderson z Whitburghu.“

„Och? Těší mě,“ řekla jsem zdvořile. „Můj sluha mi řekl, že máte důležité informace pro lorda George Murraye.“

Přikývl a pohodil přitom hlavou jako kos. „Ano, paní Fraserová. Žil jsem v těchto končinách celý svůj život. Znám… znám celé okolí a půdu, na které teď obě armády táboří, znám je jako své boty. Tam, kde táboří skotské skupiny, je cesta dolů; pěšina, která je povede podél strouhy až dolů.“

„Chápu.“ Při těch slovech se mi svíral žaludek. Pokud budou chtít Skotové využít zítra ráno východu slunce, budou muset sestoupit z kopce ještě během noci. A pokud mají mít úspěch, musí příkop přejít nebo nějak přemostit.

Pokud si myslím, že vím, co má přijít, protože si tím nejsem moc jistá. Byla jsem provdaná za historika – a při vzpomínce na Franka mě bodlo u srdce – takže jsem věděla, jak jsou historické zdroje nepřesné. A tím mi také bylo jasné, že má pomoc vůbec nic nemusí změnit.

Na chvíli jsem si pomyslela, co by se mohlo stát, pokud bych zabránila hovoru Richarda Andersona s lordem Georgem. Změnil by se výsledek zítřejší bitvy? Byla by armáda – včetně Jamieho a jeho mužů – zmasakrována, jak by utíkali dolů z bahnitého kopce a do příkopu? Nebo lord George vymyslí jiný plán, který bude fungovat? Anebo si Richard Anderson najde jiný způsob, jak se dostat k lordu Georgovi bez ohledu na to, co já udělám?

Bylo to riziko, které jsem nechtěla jen tak ze zvědavosti podstupovat. Podívala jsem se dolů na Ferguse, který se už celý netrpělivý kroutil a chtěl jít.

„Myslíš, že bys mohl svého pána najít? Nahoře na kopci je tma jako v pytli. Nechtěla bych, aby tě třeba omylem zastřelili, jak se tam budeš potulovat.“

„Najdu ho, madame,“ řekl sebejistě Fergus. On to určitě zvládne, pomyslela jsem si. Má něco jako radar na to, aby odhadl, kde by Jamie mohl být.

„No tak dobrá,“ vzdala jsem to. „Ale proboha, buď opatrný.“

„Oui, madame!“ Během vteřiny byl ve dveřích a třásl se dychtivostí, aby už byl pryč.

Zhruba po půl hodině, co odešli, jsem si povšimla, že nůž, který jsem nechala ležet na stole, je také pryč. A teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že když jsem mu kázala, aby byl opatrný, jsem mu zapomněla říci, aby se vrátil zpět.

* * *

Ještě před úsvitem se ozvaly první rány z děla; byl to tlumený hluk, který se zdál, že se odráží od pelesti mé postele. Zadek se mi sevřel a prsty jsem se chytila ženy, která ležela pod přikrývkou vedle mě. Vědomí, že víme, že se něco stane, by nám mělo být ochranou, ale jen málokdy je.

Z rohu chalupy se ozval slabý nářek a žena vedle mne si zamumlala: „Svatá Marie a Michael nás ochraňuj.“ Začal se ozývat hlomoz, jak ženy vstávaly. Nikdo nemluvil, jako kdyby všechny uši sledovaly zvuky bitvy na pláni pod námi.

Zaslechla jsem povzdech jedné z manželek, byla to paní MacPhersonová, která vedle šedivého okna skládala prostěradlo. Tvář měla strachem bledou a když se ozvala další rána, zavřela oči.

Přehodnotila jsem svůj názor o neužitečnosti vědomí. Ty ženy nevěděly nic o tajných pěšinách, o výhodě při východu slunce a okamžiku překvapení. Jediné, co ty ženy ví, tak že jejich manželé a synové čelí čtyřnásobné přesile, střelbě kanónem a palbě z mušket anglické armády.

Věděla jsem, že předpovědi jsou vždy rizikovou záležitostí a že by mě stejně nebraly vážně. Jediné, co jsem pro ně mohla udělat, tak udržovat je v nějaké činnosti. Hlavou mi prolétla vzpomínka na východ slunce, který se leskne v rudých vlasech a dělá z jejich majitele výborný terč. Hned následoval druhý obraz; chlapec se zuby jako veverka, ozbrojen jenom ukradeným kuchyňským nožem a s očima rozšířenýma vírou ve válečnou slávu. Zavřela jsem oči a těžce polkla. Práce bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat i pro sebe.

„Dámy!“ řekla jsem. „Už jsme toho zvládly hodně, ale ještě máme před sebou hodně práce. Budeme potřebovat vroucí vodu, na vaření velké kotle a mísy na namáčení. Ovesnou kaši pro ty, co budou schopni jíst; mléko pro ty, kdo toho schopen nebude. Lůj a česnek na ošetření. Dřevěné latě na dlahy. Láhve, nádoby, šálky a lžičky. Jehly na šití a pevné nitě. Paní MacPhersonová, pokud byste byla tak laskava…“

* * *

O bitvě jsem věděla jen málo, s výjimkou toho, která strana má vyhrát a že ztráty Jakobitů budou zanedbatelné. Z té vzdálené mlhavé stránky v knize jsem se znovu snažila vydolovat ještě nějaký střípek: „…a Jakobité budou triumfovat jen s třiceti oběťmi.“

Oběti. Mrtví, opravila jsem se. I zraněný je oběť a v naší chalupě jich bylo mnohem více, než si slunce vybojovalo cestu přes pobřežní mlhu. Pomalu se vítězové vraceli triumfálně zpět do Tranentu, bylo slyšet, jak pomáhají svým raněným kamarádům.

Bylo zvláštní, že Jeho Výsost přikázala, aby se z bitevního pole odvedli nejdříve angličtí ranění a aby byli pečlivě ošetřeni. „Patří mému otci,“ řekl rozhodně a dal na velké ‚O‘ takový důraz, že to bylo jasně slyšitelné, „a proto se o ně musím dobře postarat.“ Zdálo se, že mu momentálně trochu unikala skutečnost, že Skotové, kteří mu právě bitvu vyhráli, také patří jeho otci.

„Bez ohledu na Otce a Syna,“ zašeptala jsem Jenny Cameronové, „musíme doufat, že se ještě dnes nerozhodne sestoupit i Duch svatý.“

Nad tímto rouháním se paní MacPhersové objevilo ve tváři pohoršení, ale Jenny se tomu zasmála.

Výkřiky a oslavy Galů přehlušily sténání raněných, kteří byli uloženi na zemi na provizorních lůžcích z planěk anebo častěji v náručí svých přátel, kteří je podpírali. Někteří ze zraněných se o sebe postarali sami a zpili se do němoty, bolest jejich ran se zdála menší při pohledu do tváře slávy své víry. I když byli zranění, protože to byl důvod, proč byli v našem domě, všichni byli nakaženi vítězstvím a domem se šířila radost a bujaré veselí.

„Kriste, viděl jsi je, jak utíkali jako malé myšky s kočkou za ocasem?“ ptal se jeden pacient druhého, kterému střelný prach poškodil levou ruku od prstů až po paži.

„A velké části z nich ty ocásky chyběly,“ odpověděl jeho přítel a uchichtával se.

Radost ale nebyla všude; sem tam byly vidět skupinky Skotů, jak jdou přes kopec a nesou nehybné tělo přítele, konec plédu přehozený přes tvář, která už byla bledá a oči upřené k nebesům.

Byla to první zatěžkávací zkouška asistentek, které jsem si vybrala, a ony svůj úkol splnily stejně tak jako bojovníci ten svůj na válečném poli. Nejdříve se zarazily, potom si stěžovaly, ale nakonec, když bylo třeba, pustily se do boje.

Ale ani v té chvíli si nepřestaly stěžovat.

Paní McMurdová se vrátila s další plnou lahví, kterou pověsila na určené místo na zdi chalupy, než skončila u kádě, kde byly sklenice s medovou vodou. Tato postarší manželka rybáře z Tranentu byla na této směně pověřena nošením vody. Chodila od jednoho muže k druhému a nutila je pít alespoň trochu sladké tekutiny – a potom si dala druhé kolečko, aby se popasovala s výsledky, vybavena dvěma či třemi prázdnými lahvemi.

„Pokud byste je tak netlačila do pití, potom by tolik nemočili,“ stěžovala si, a ne poprvé.

„Potřebují vodu,“ vysvětlovala jsem trpělivě – a ne poprvé. „Udržuje to jejich krevní tlak nahoře, nahrazuje tekutiny, o které přišli, a navíc to zabrání šoku – podívejte, paní, vidíte, že by nějak hromadně umírali?“ zeptala jsem se jí tváří v tvář, když už mi pomalu začala docházet trpělivost s jejími věčnými stížnostmi. Její bezzubá ústa vypadala ještě více zachmuřeně k jejímu už tak dost ponurému výrazu – vše je ztraceno, šlo z něj vyčíst; proč si dělat ještě více starostí?

„Hmmm,“ řekla. Když vzala vodu a vrátila se k další pochůzce bez reptání, brala jsem to jako tichý souhlas.

Vyšla jsem ven, abych unikla paní McMurdové i atmosféře uvnitř chalupy. Bylo tam zakouřeno, horko a puch z nemytých těl; dělalo se mi trošku mdlo.

Ulice byly plné mužů, opilých, slavících a obtěžkaných lupem z bitevního pole. Jedna skupinka mužů v rudých tartanech klanu MacGillivraysů tlačila anglický kanón, svázaný lany jako nebezpečnou šelmu. Podoba byla ještě více podpořena vyrytými skrčenými vlky na hlavni. Předpokládala jsem, že je to jeden z výstavních kousků generála Copa.

Potom jsem poznala malou černou postavičku, jak sedí obkročmo na hlavni a vlasy jí trčí jako štětka na lahve. Zavřela jsem oči jako momentální projev díků, potom jsem je znovu otevřela a utíkala dolů, abych ho z toho kanónu stáhla.

„Ty mizero!“ řekla jsem, když jsem s ním zatřásla, a potom ho objala. „To se dělá, takto se odplížit? Kdybych měla víc času, natloukla bych ti, až by ti chrastilo v hlavě!“

„Madame,“ řekl a přihlouple mrkal v odpoledním slunci. „Madame.“

Uvědomila jsem si, že neslyšel ani slovo z toho, co jsem říkala. „Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se něžněji.

Jeho tváří se mihl zmatený výraz; byl ušmudlaný od bláta a střelného prachu. Přikývl a objevilo se i něco jako úsměv.

„Zabil jsem anglického vojáka, madame.“

„Ach.“ Nebyla jsem si jista, zda mu mám gratulovat nebo ho utěšovat. Bylo mu deset.

Nakrčil obočí a jeho tvář se svraštila, jako kdyby se pokoušel na něco si vzpomenout.

„Tedy si alespoň myslím, že jsem ho zabil. Padl na zem a já jsem ho probodl nožem.“ S úžasem se na mě podíval, jako kdyby očekával odpověď.

„Pojď se mnou, Fergusi,“ řekla jsem. „Najdeme ti nějaké jídlo a místo na spaní. Už na to nemysli.“

„Oui, madame.“ Klopýtal vedle mne, ale po chvíli jsem zahlédla, jak padl tváří k zemi. S jistými těžkostmi jsem ho zvedla a postrkovala ho k chalupě u kostela, kde jsme měli centrálu naší nemocnice. Měla jsem snahu ho nejdříve nakrmit, ale než jsme došli k místu, kde tábořil O’Sullivan, už spal. Chtěla jsem pro něj zorganizovat nějaké dodávky.

Místo toho jsem ho nechala v posteli v jedné z chalup, kde žena dávala pozor na odložené děti, zatímco jejich matky ošetřovaly zraněné muže. Zdálo se to pro něj jako nejlepší místo.

* * *

Do odpoledne už bylo v chalupě dvacet nebo třicet mužů a mé dvě pomocnice měly plné ruce práce. V domě běžně bydlelo pět nebo šest lidí; muži, kteří byli schopni stát, šlapali po plédech ležících mužů.

Naproti přes malý pokoj jsem viděla důstojníky, jak přichází a zase odchází do budovy panství. Pozorovala jsem otlučené dveře, které byly permanentně pootevřené, ale nikde jsem neviděla Jamieho, aby přijel podat zprávy o padlých a přijal gratulace.

Zaháněla jsem ty malé plamínky pochybností a říkala si, že jsem ho neviděla ani mezi raněnými. Zatím jsem ještě neměla čas, abych se šla podívat nahoru do stanu na kopci, kde byli mrtví vyskládaní úhledně v řadách, jako kdyby čekali na poslední prohlídku. Ale tam on jistě nebude.

Jistě že ne, přesvědčovala jsem sama sebe.

Dveře se rozlétly a Jamie vešel dovnitř.

Při pohledu na něj se mi kolena zlehka podlomila a musela jsem se opřít o dřevo chalupy, abych neztratila rovnováhu. Hledal mě, jeho oči přejížděly pokoj, než mě našly, a na jeho tváři se rozlil dojemný úsměv.

Byl špinavý, umazaný od černého kouře ze střelného prachu, od krve, bosý, nohy zablácené. Ale byl celý, a stál sám. Nechtělo se mi z něj páčit detaily.

Jeho pohled ode mě odvrátily pozdravné výkřiky zraněných mužů na zemi. Pohlédl dolů, usmál se na George McClure, který se na svého velitele usmíval i přes to, že mu ucho viselo jen na cáru kůže. Potom se Jamie podíval zpět na mě.

Díky bohu, říkaly jeho modré oči, a Díky Bohu jsem mu odpovídala nazpět.

Na víc nebyl čas; zranění muži stále přicházeli a každý pacifista ve vesnici byl donucen vypomáhat při péči o raněné. Archie Cameron, bratr doktorky z Lochielu, pobíhal mezi chalupami a snažil se všude možně pomáhat.

Zařídila jsem, aby všechny raněné muže z Lallybrochu dovedli do chalupy, kde jsem měla službu já. Rychle jsem zhodnotila vážnost poranění. Ty, kteří ještě byli schopni chůze, jsem posílala dolů do vesnice za Jenny Cameronovou, ty umírající zase naproti k Archiemu Cameronovi do kostela – myslím, že je dost zodpovědný na rozdávání opia a okolí poskytne trochu útěchy.

Vážná zranění jsem se snažila ošetřit, jak jen to bylo možné. Zlomené kosti jsem posílala vedle, kde dva lékaři od MacIntoshe přikládali dlahy a obinadla. Muže s poraněnou hrudí, jejichž rána nebyla smrtelná, jsem posadila ke stěně a opřela, aby jim to usnadňovalo dýchání; chyběl mi kyslík a lékařské náčiní, víc jsem pro ně v tuto chvíli nemohla udělat. Vážná poranění hlavy jsem posílala naproti do kostela, protože stejně umřou; nemohu jim nic nabídnout a pokud jim nepomůže Archie Cameron, tak budou alespoň v rukou božích.

Nejhorší byly chybějící končetiny a poranění břicha. Nebyla možnost sterilizace; jediné, co jsem mohla dělat, tak mýt si ruce mezi vyšetřením jednotlivých pacientů, hrozila jsem svým pomocnicím, aby dělaly to stejné – tedy alespoň pokud jsou pod mým přímým dohledem – a ujistit se, že všechny obklady a náčiní, které jsme používaly, byly před aplikací vyvařené. Bez pochyb jsem věděla, že tyto praktiky budou v ostatních chalupách zavrženy jako plýtvání času, bez ohledu na mé předchozí školení. Pokud jsem nepřesvědčila lékaře a sestry v nemocnici L’Hopital des Anges o existenci bakterií, pak se mi to s největší pravděpodobností nepodaří zde, kde pracují hospodyně a armádní lékaři, kteří jsou v civilu koňskými felčary.

Snažila jsem se nemyslet na muže, kteří by se mohli uzdravit, ale zemřou na infekci. Mohla jsem alespoň mužům z Lallybrochu a pár dalším poskytnout výhodu čistých rukou a obvazů; o zbytek už jsem se nemohla starat. Na válečných polích ve Francii v hodně vzdálené válce jsem se naučila jednu věc: nemohu zachránit svět, ale muže před sebou zachránit mohu, pokud budu pracovat dost rychle.

Jamie stál chvíli ve dveřích, aby vyhodnotil situaci, potom vešel dovnitř, aby pomohl s těžkou prací – pomáhal zvedat pacienty, posouval kotle s horkou vodou a nosil nádoby s vodou ze studny na náměstí Tranentu. Strach o něj už mě opustil a také díky náporu práce jsem pak na něj úplně pozapomněla.

Každá vojenská nemocnice tak trochu připomíná jatka, ani tahle nebyla výjimkou. Podlaha byla špinavá, nasáklá krví a jinými tekutinami. Navíc místa, která už více nebyla schopna pohltit, vytvářela blátivý povrch a bylo tam kluzko.

Nad ohněm se kouřilo z kotle s vodou a v chalupě tak bylo ještě více nedýchatelno. Každý se potil; ti, kteří pracovali, tak námahou, a ti ranění strachem a dlouho zadržovaným vztekem. Rozptýlená černá mlha z dýmu z bitevního pole se dostala až do ulic Tranentu a do otevřených dveří, což ohrožovalo čistotu vyvařených pruhů látek, které jsme sušili přehozené nad ohněm.

Ranění přicházeli ve vlnách, každý nával tak udělal zmatek v zavedeném řádu. S každou z nich jsme se poprali a postavili se přílivu, abychom si zase mohli oddechnout, když se vše uklidnilo.

Samozřejmě i v těchto horečných aktivitách byly malé pauzy. Většinou to bylo odpoledne a při západu slunce, kdy se proudy raněných měnily jen v malé čúrky. To jsme se pak starali jen o pacienty, kteří nám zůstali. I když bylo pořád rušno, mohli jsme se nadechnout, chvíli postát na místě a rozhlédnout se kolem.

Stála jsem v otevřených dveřích a zhluboka dýchala vlahý větřík, který vál od moře, když se Jamie vrátil do chalupy s náručí dříví na podpal. Hodil ji na zem u ohniště, vrátil se ke mně a jednu ruku mi položil na rameno. Po tváři mu stékaly pramínky potu a já jsem se natáhla, abych mu je setřela cípem zástěry.

„Byl ses podívat v jiných domech?“ zeptala jsem se.

Přikývl a jeho dech se zpomalil. Jeho tvář byla tak umazaná od kouře a krve, že jsem to nemohla říci s jistotou, ale myslím, že byl bledý.

„Ano. Na bitevním poli stále ještě probíhá rabování a dost mužů se ještě nevrátilo. Ale všichni naši ranění jsou zde – nikde jinde.“ Pokývl směrem do pokoje, kde seděli nebo leželi tři ranění muži z Lallybrochu a dělali si společnost u ohně a bavili se s ostatními Skoty o zraněních. Měli jsme tu i několik raněných Angličanů, leželi vedle sebe u dveří. Moc toho nenamluvili, měli před sebou vidinu zajetí.

„Není to vážné?“ zeptal se při pohledu na ty tři.

Zakroutila jsem hlavou. „George McClure možná přijde o ucho; to nedokážu říci. Ale ne, myslím, že budou v pořádku.“

„Dobrá.“ Pokusil se o úsměv a utřel si zpocenou tvář do cípu plédu. Všimla jsem si, že ho má nedbale omotaný kolem pasu, místo aby si ho pečlivě přeložil přes rameno. Možná, aby mu nepřekážel, ale muselo mu být horko.

Otočil se k odchodu a natáhl se pro láhev na vodu, která visela na kolíčku u dveří.

„Tuto ne!“ řekla jsem.

„Proč ne?“ zeptal se zmateně. Zatřásl lahví s širokým otvorem, zašplouchalo to v ní. „Je plná.“

„To já vím,“ řekla jsem. „Ale tuhle používáme na moč.“

„Och.“ Držel láhev dvěma prsty a natahoval se, aby ji vyměnil. Zarazila jsem ho.

„Ne, jen ji vezmi pěkně s sebou a někde venku to vyliješ,“ navrhla jsem. „A tuhle vezmeš také a u studny ji naplníš.“ Podávala jsem mu šedou kameninovou láhev identickou s tou první.

„A snaž se je nepomíchat,“ řekla jsem prosebně.

„Hmmm,“ odpověděl a něco zachroptěl, když mě míjel. Otočil se ke dveřím.

„Hej!“ zavolala jsem na něj, když jsem ho teď viděla pořádně i zezadu. „Co je to?“

„Co?“ zeptal se překvapeně a snažil se podívat se přes rameno.

„Tohle!“ Prstem jsem přejížděla po blátivé stopě nad plédem, která byla otištěná na košili s naprostou přesností. „Vypadá to jako podkova,“ řekla jsem nevěřícně.

„Aha, tohle,“ řekl a pokrčil rameny.

„Na tebe šlápl kůň?“

„Ano, ale ne úmyslně,“ řekl na obranu toho koně. „Koně nešlapou po lidech; myslím, že mu podklouzla noha.“

„No to bych řekla,“ souhlasila jsem a pevně ho chytila za rukáv, protože mi chtěl uniknout. „Stůj klidně. Jak se to sakra stalo?“

„To nic není,“ protestoval. „Myslím, že žebra nejsou zlomená, jen trochu potlučená.“

„Aha, jenom trochu potlučená,“ řekla jsem sarkasticky. Roztáhla jsem špinavou látku a na holých zádech viděla jasný obtisk podkovy na jeho mase hned nad pasem. „Kriste, vždyť je vidět i kopyto.“ Jak jsem se dotkla prstem rány, nechtěně ucukl.

Stalo se to během jednoho krátkého výpadu, udělal mu to anglický dragoun, vysvětloval mi. Většina mužů z vysočiny nebyla zvyklá na koně, používali spíše malé horské poníky. Navíc byli přesvědčeni, že angličtí koně jsou vycvičení na to, aby útočili kopyty a zuby. A tak když viděli koně v útoku, vrhali se jim pod kopyta s meči a sekerami.

„A ty si myslíš, že nejsou?“

„Jistě, že ne, Sassenachová,“ řekl netrpělivě. „Nechtěl mě napadnout. Jezdec s ním chtěl prchnout, ale na druhé straně ho odřízli. Neměl jinou možnost, než mě přeskočit.“

Když uviděl Jamie v očích jezdce, co se chystá udělat, tak zlomek sekundy před tím, než ho bodl do slabin, padl Jamie na břicho tváří k zemi a rukama si kryl hlavu.

„Potom jsem z plic vypustil všechen kyslík,“ vysvětloval. „Cítil jsem ten náraz, ale nebolelo to.“ Sáhl si na záda a promnul si bolavé místo, mírně se zašklebil.

„Dobře,“ řekla jsem a pustila kraj košile. „Už jsi od té doby močil?“

Podíval se na mě, jako kdyby si myslel, že jsem se totálně pomátla.

„Ten kůň ti šlápl na ledvinu,“ vysvětlovala jsem trochu netrpělivě. Čekali na mě ranění muži. „Chci vědět, zda máš v moči krev.“

„Aha,“ řekl, jeho výraz už byl normální. „To nevím.“

„No tak to zjistíme, ne?“ vytáhla jsem si z rohu mou lékařskou truhličku; zalovila jsem v ní a vytáhla jednu malou skleněnou lahvičku na moč, kterou jsem si vyprosila v L’Hopitalu des Anges.

„Naplň ji a dones mi ji nazpět.“ Podala jsem mu ji a otočila se zpět k ohništi, kde upoutal mou pozornost kotel plný vařící vody a pruhů látky.

Ohlédla jsem se a viděla ho, jak si stále podezřívavě prohlíží kalíšek.

„Nepotřebuješ pomoc, chlapče?“ pokřikl na něj se smíchem jeden z anglických chlapců na podlaze.

Na Jamieho špinavé tváři se zaleskly bílé zuby. „Ach, ano,“ řekl. Sklonil se dolů a podával nádobku Angličanovi. „Tady mi to podrž, než to naplním.“

Muži kolem se pobaveně zasmáli a na chvíli zapomněli na své trápení.

Po chvilkovém zaváhání mohutná Angličanova pěst kalíšek objala. Ten hoch dostal šrapnel do boku, takže se mu ruka třásla a po horním rtu mu stékal pot, ale i tak se usmíval.

„Sázím šestipenci, že se netrefíš,“ řekl. Posunul kalíšek tak, že stál tři nebo čtyři stopy od bosých Jamieho nohou. „Z místa, kde teď stojíš.“

Jamie se zamyšleně podíval dolů, promnul si bradu a odhadoval vzdálenost. Muž, kterému jsem teď ošetřovala ruku, přestal sténat, vtažen do dramatu.

„No, musím říci, že to nebude jednoduché,“ řekl Jamie a záměrně nechal svůj skotský přízvuk vyniknout. „Ale proč šestipenci? Chápu, musí mi to stát za to, že?“ Jeho oči, které byly vždy trochu šikmé, teď připomínaly oči kočičí.

„Rychlý prachy, chlapče,“ řekl Angličan. Ztěžka dýchal, ale usmíval se. „Pro mě.“

„Sázím dvě stříbrné penny na chlapce,“ řekl jeden z MacDonaldů v rohu u komína.

Anglický voják, který měl jako symbol zajatce obrácený kabát naruby, zalovil v košili a hledal otvor kapsy.

„Pcha! Sázím proti váček tabáku!“ zvolal a triumfálně zvedal látkový sáček.

Pokřikování sázejících a drsné poznámky začaly létat místností, jak se Jamie skrčil, aby si pořádně přeměřil vzdálenost.

„Tak dobrá,“ řekl nakonec, postavil se a protáhl ramena. „Připraven?“

Angličan na podlaze se zachichtal. „Já jsem připraven, chlapče.“

„Tak jo.“

Místností zavládlo hrobové ticho. Muži se opřeli o lokty, aby lépe viděli, nedbali na nepohodlí a na to, že jsou každý z jiného tábora.

Jamie se rozhlédl kolem, pokývl na své muže z Lallybrochu, potom pomalu zvedl lem kiltu a sáhl pod něj. Zamračil se soustředěním, náhodně zašátral a zatvářil se pochybovačně.

„Měl jsem ho, ještě když jsem šel ven,“ řekl a osazenstvo pokoje propuklo v bujarý smích.

Ušklíbl se nad povedeným vtipem a pozvedl kilt ještě víc, sáhl po své již viditelné zbrani a opatrně ji uchopil. Přimhouřil oči, lehce pokrčil kolena a prsty ještě pevněji obemkly jeho pýchu.

Nic se nestalo.

„To je selhání v zapalování!“ vykřikl jeden Angličan.

„Má mokrý střelný prach!“ přidal se druhý.

„Chybí ti náboje, chlapče?“ popíchl ho komplic na podlaze.

Jamie se s pochybami podíval na svůj nástroj a sklidil výbuchy vytí a pískání. Potom se jeho tvář rozjasnila.

„Aha! Prázdný zásobník, tím to bude!“ Natáhl ruku k lahvím zavěšeným na stěně, mrknul na mě a když jsem pokývla, otevřel ji a celou si ji nalil do pusy. Voda se mu rozstříkla na bradu a košili a jak pil, tak mu poskakovalo jablko na hrdle.

„Áááách!“ Odložil láhev, setřel si rukávem zbytek kapek z tváře a uklonil se svému obecenstvu.

„Tak jdeme na to,“ začal a sáhl dolů. Zachytil můj pohled a zastavil se v půli pohybu. Nemohl vidět otevření dveří za svými zády, ani muže, který v nich stál, ale ticho, které zaplavilo pokoj, mu dávalo tušit, že všechny sázky jsou pasé.

* * *

Jeho Výsost princ Karel Edward sklonila hlavu, aby mohla projít dveřmi. Karel přišel navštívit raněné, při té příležitosti si oblékl švestkově modré kalhoty a punčochy do barvy – a bez pochyby aby podpořil solidaritu se skupinami – měl na sobě kabát i plášť v barvě tartanu Cameronů, stejný pléd měl přehozený přes rameno a přichycený sponou. Měl čerstvě napudrované vlasy a na hrudi mu zářil Řád svatého Ondřeje.

Stál ve dveřích, ušlechtilý a impozantní a dával tušit i příchod lidí stojících za ním. Pomalu se rozhlížel kolem sebe, bral na vědomí dvacet pět mužů namačkaných na sebe jako sardinky, pomocníky, kteří se nad nimi skláněli, krvavé obvazy naházené v rohu, na stole poházené léky a nástroje a mě, stojící za tím vším.

Jeho Výsost se moc o ženy v armádě nestarala, ale dbala na zdvořilé vychování. Já jsem byla žena, bez ohledu na špínu a zvratky na mé sukni a na to, že mi vlasy zpod šátku trčely snad do všech stran.

„Madame Fraserová,“ řekl a zdvořile se mi uklonil.

„Vaše Výsosti,“ udělala jsem pukrle a doufala, že se nechce zdržet moc dlouho.

„Velice si vážíme vaší pomoci, madame,“ řekl a jeho měkký italský přízvuk byl znatelnější než obvykle.

„Ehm, děkuji,“ řekla jsem. „Dejte pozor na krev. Klouže to tady.“

Jeho tenoučká ústa se pevně sevřela, jak překračoval louži, na kterou jsem ukázala. Dveře se uvolnily a O’Sullivan a lord Balmerino se také nacpali dovnitř. Teď, když už bylo zdvořilosti učiněno zadost, se Karel sklonil mezi dvě matrace na zemi.

Opatrně položil ruku na rameno jednoho muže.

„Jak se jmenuješ, statečný příteli?“

„Gilberto Munro… ehm, Vaše Výsosti,“ dodal muž spěšně, v přítomnosti prince cítil bázeň.

Jeho upravené prsty se dotkly obinadel a dlah, které byly na místě, kde měl dříve pravou ruku.

„Tvá oběť byla velká, Gilberte Munro,“ řekl Karel prostě. „Slibuji ti, že na to nezapomenu.“ Rukou přejel po vousaté tváři, která zrudla studem.

Měla jsem před sebou muže s poraněním hlavy a potřebovala jsem mu ránu zašít, tak jsem po očku pozorovala Karla na jeho pochůzce. Pohyboval se pomalu, šel od postele k posteli, žádnou nevynechal. Každého muže se ptal na jméno a místo, kde bydlí, poděkoval, pogratuloval, vyjádřil lítost.

Muži mlčeli, Angličané i Skoti, stěží Jeho Výsosti odpovídali šepotem. Nakonec vstal a protáhl se, až mu zavrzaly klouby. Konec plédu si zamazal od bláta, ale zdá se, že si toho nevšiml.

„Přináším vám požehnání a poděkování mého otce,“ řekl. „Na vaše dnešní skutky se nikdy nezapomene.“ Muži na podlaze nebyli zrovna v náladě na oslavy, ale usmívali se a šeptali si na souhlas.

Karel se otočil k odchodu, když si všiml Jamieho, který stál v rohu, aby mu Sheridan nešlápl botou na bosou nohu. Tvář Jeho Výsosti se rozzářila radostí.

„Mon cher! Dnes jsem vás ještě neviděl. Už jsem měl strach, že se vám něco přihodilo.“ Po pohledné rudé tváři se mihla výtka. „Proč jste nepřišel na večeři do panství s ostatními důstojníky?“

Jamie se usmál a s respektem se uklonil.

„Výsosti, mám tady své muže.“

Princ nad tím pozvedl obočí, otevřel pusu, jako kdyby chtěl něco říci, ale lord Balmerino se postavil před něj a něco mu zašeptal do ucha. Karlův výraz se změnil v čirý zájem.

„Co to slyším ale?“ řekl Jamiemu a nezvládal větnou skladbu, což dělal vždy, když ho něco rozrušilo. „Jeho lordstvo mi řeklo, že jste sám utrpěl zranění.“

Jamie se podíval trochu poraženecky. Rychle se koukl mým směrem, aby zjistil, zda jsem to slyšela, a když viděl, že s největší pravděpodobností ano, pokývl hlavou k princi.

„Nic to není, Vaše Výsosti. Jen škrábanec.“

„Ukažte mi to.“ Řekl to prostě, ale byl to jasný rozkaz a pléd padl bez protestů dolů.

Záhyby tmavého tartanu byly na vnitřní straně skoro černé. Košile pod ním byla rudá od podpaží až po bok s hnědými stopami, kde už krev začala zasychat.

Na chvíli jsem ponechala zranění hlavy svému osudu, přistoupila jsem blíž a rozhrnula jemně košili, abych odkryla poraněnou stranu.

I přes množství krve jsem věděla, že to nebude vážné zranění; stál pevně jako skála a už nekrvácel.

Byla to řezná rána od šavle, táhla se napříč přes žebra. Stál při něm andělíček strážníček, protože kdyby šla rána přímo, zasáhla by mu mezižeberní svaly. Takhle se jen uvolnil osmipalcový cár kůže; jak se tlak uvolnil, krev začala znovu prosakovat. To bude potřebovat pěkných pár stehů, ale pokud nebudeme brát v úvahu neustálé riziko infekce, zranění nebude vážné.

Otočila jsem se na Jeho Výsost, abych mu to sdělila, ale výraz jeho tváře mě zarazil. Na chvíli jsem si pomyslela, že to bude šok z toho, jak není uvyklý pohledu na rány a krev. Mnoho sester při zaškolení v polní nemocnici při pohledu po odkrytí bandáží uteklo a venku v tichosti zvracelo, než se zase byly schopné vrátit k pacientovi. Pohled na válečná zranění je podivně ohavný.

Ale tím to být nemohlo. I když nebyl válečníkem od přírody, Karel už krvácel, stejně jako Jamie, když mu bylo čtrnáct, ve své první bitvě u Gaeta. Ne, pomyslela jsem si, i když už šok z jeho měkkých hnědých očí zmizel. Nezarazily ho rány a krev.

Nebyl to pasáček nebo poddaný, kdo stál před ním. Nebyl to ani bezejmenný člověk, jehož povinností je bojovat za Stuarty. Byl to přítel. Uvědomil si, že krev byla prolita na jeho příkaz, muže zranili v boji za jeho záležitosti – nebylo tedy divu, že si to uvědomil a zasáhlo ho to jako ostrá dýka.

Dlouze se díval na Jamieho bok, potom zvedl pohled a zadíval se mu do očí. Chytil Jamieho za ruku a sklonil hlavu.

„Děkuji,“ řekl potichu.

A kvůli této krátké chvíli jsem si pomyslela, že by nakonec mohl být i králem.

* * *

Na malém kopci za kostelem postavili na příkaz Jeho Výsosti stan, jako poslední přístřeší pro padlé muže v bitvě. Angličané měli sice v léčbě přednost, zde se jim ale žádné péče nedostalo; leželi tady v řadách, látku přehozenou přes tváře, skotské muže jste mohli poznat jen podle oblečení. Všichni čekali na zítřejší pohřeb. MacDonald z Keppochu si s sebou přivedl i francouzského kněze; muž měl ramena povislá únavou, purpurovou štólu přehozenou přes umazaný skotský pléd. Po stanu se pohyboval pomalu, zastavil se u nohou každého těla, aby se v duchu pomodlil.

„Dej mu věčného odpočinku, ó Pane, a dopřej mu věčného světla.“ Mechanicky se pokřižoval a popošel k další mrtvole.

Už jsem stan viděla dřív a – se srdcem až v krku – jsem počítala padlé muže z vysočiny. Dvacet dva. Když jsem do stanu vešla teď, číslo se už vyšplhalo na dvacet šest.

Dvacátý sedmý ležel v nedalekém kostele, před sebou poslední míli své cesty. Alexander Kincaid Fraser, umíral pomalu na poranění břicha a hrudníku; vnitřní krvácení, které jsem nedokázala léčit. Viděla jsem ho, když ho přinesli; byl mrtvolně bledý, od odpoledne pomalu krvácel, sám na poli mezi svými nepřáteli.

Snažil se na mě pousmát; navlhčila jsem jeho popraskané rty vodou a potřela mu je lojem. Kdybych mu dala napít, odsoudila bych ho k okamžité smrti, protože by tekutina pronikla protrhanými střevy a způsobila by okamžitý šok. Zaváhala jsem, když jsem viděla vážnost jeho poranění, a pomyslela jsem si, že rychlá smrt by možná byla pro něj lepší… pak jsem se ale zarazila. Uvědomila jsem si, že možná bude chtít alespoň vidět kněze a učinit zpověď. A tak jsem ho nechala přenést do kostela, kde se otec Benin staral o umírající, jako jsem se já starala o živé.

Jamie chodil na krátké návštěvy do kostela tak po půl hodinách. Kincaid se držel velice dlouho, lpěl na životě i navzdory jeho mizející podstatě. Ale Jamie se ze své poslední návštěvy nevrátil. Věděla jsem, že se bitva skončila, a tak jsem se šla podívat, zda bych mohla nějak pomoci.

Místo pod oknem, kde Kincaid ležel, už bylo prázdné, zůstala po něm jen velká tmavá skvrna. Nebyl ani ve stanu mezi mrtvými, a ani Jamie nebyl nikde na dohled.

Nakonec jsem je našla na kopci za kostelem. Jamie seděl na kameni, mrtvé tělo Alexandera Kincaida v náručí, kudrnatou hlavu na rameni, dlouhé chlupaté nohy mu visely na jednu stranu. Oba byli nehybní jako ta skála, na které seděli. A také tak mrtví, i když mezi mrtvými byl jen jeden.

Dotkla jsem se bílé ochablé ruky, abych se ujistila, a položila jsem dlaň do hustých hnědých vlasů, které se pořád zdály tak živé. Muž by neměl umírat jako panic, ale tento zemřel.

„Už je pryč, Jamie,“ zašeptala jsem.

Chvíli se ani nepohnul, ale potom přikývl. Pak váhavě otevřel oči, jako kdyby nechtěl pohlédnout do tváře realitě dnešní noci.

„Já vím. Umřel chvíli poté, co jsem ho odnesl pryč, ale já jsem ho nechtěl nechat odejít.“

Vzala jsem ho za ramena a opatrně jsme ho položili na zem. Bylo tady hodně trávy a vítr kolem něj ohýbal stébla, hladily ho lehce po tváři, jako kdyby ho vítaly pod ochranu země.

„Nechtěl jsi ho nechat zemřít pod střechou,“ řekla jsem chápavě. Obloha nad námi byla krásná, bez mráčků a skýtala nekonečný příslib útočiště.

Pomalu přikývl, potom poklekl vedle těla a políbil široké bledé čelo.

„Chtěl bych mít někoho, kdo by udělal to stejné pro mě,“ řekl tiše. Vyhrnul pléd až nahoru k hnědým kučerám a zamumlal něco galsky, čemu jsem nerozuměla.

V polní nemocnici není místo pro slzy; bylo by jich příliš mnoho. Nebrečela jsem celý den, i když jsem viděla spoustu věcí, ale teď jsem se neudržela a na chvíli jsem se rozplakala. Opřela jsem si tvář o Jamieho rameno a on mě krátce pohladil. Když jsem vzhlédla a stírala si slzy z tváře, viděla jsem, jak tam stále jen s očima suchýma hledí na nehybné tělo před sebou. Ucítil můj pohled a podíval se dolů na mě.

„Brečel jsem pro něj, když ještě žil, aby to věděl, Sassenachová.“ řekl tiše. „Jak to teď vypadá v chalupě?“

Posmrkla jsem, utřela si nos a vzala ho za paži, když jsme se vraceli zpět do domu.

„Potřebuji, abys mi pomohl s jedním mužem.“

„S kým?“

„S Hamishem MacBethem.“

Jamieho tvář byla tolik hodin napnutá, teď se ale uvolnila.

„Takže se už vrátil? To jsem rád. Je to s ním zlé?“

Zakroutila jsem očima. „Však sám uvidíš.“

MacBeth byl jedním z Jamieho oblíbenců. Byl to mohutný chlap s hnědým kudrnatým vousem. Byl málomluvný, a když Jamie zavolal, hned byl u něj, vždy připraven s čímkoliv pomoci. Mluvil jen zřídka, stydlivě se usmíval a jeho úsměv vykvetl v jeho vousech jako půlnoční květina; vzácná, ale zářící.

Věděla jsem, že se po bitvě Jamie trápí, že ho nikde neviděl, i když měl i jiné starosti. A když se den chýlil a zatoulaní vojáci se jeden po druhém vraceli, pořád jsem po očku hledala MacBetha. Slunce ale zašlo a v ležení se rozhořely ohně. Hamish MacBeth pořád chyběl a já se bála, že ho najdeme ve stanu mezi mrtvými.

Ale on přišel před půl hodinou do ošetřovny; pohyboval se pomalu, ale sám. Jednu nohu měl dole u kotníku od krve, ale šel s elánem, byť nepravidelným krokem. Za žádnou cenu by ale na sebe nenechal sáhnout žádnou ‚ženskou‘, aby ho vyšetřila.

Ten velký muž leží na matraci u lampy, ruce zkřížené na nateklém břiše, oči trpělivě přišpendlené na stropě. Pohnul očima, jak Jamie poklekl vedle něj, ale nepohnul se. Taktně jsem se stáhla do pozadí, skrytá před pohledem za Jamieho širokými zády.

„Už je to dobré, MacBethe,“ řekl Jamie a položil mu ruku na pozdrav na jeho široké zápěstí. „Jak je, chlape?“

„Zvládnu to, pane,“ zamumlal obr. „Zvládnu. Jen že to trochu…“ Zaváhal.

„No, tak, podívejte se na to sám.“ MacBeth neprotestoval, když mu Jamie pozvedl cíp kiltu. Nakoukla jsem škvírou mezi Jamieho paží a zády a pochopila MacBethovo zaváhání.

Meč nebo bodec ho zasáhl do břicha a zajel až dolů. Šourek byl na jedné straně potrhaný a jedno varle vylézalo napůl ven, jeho lesklý růžový povrch zářil jako naleštěné vejce.

Jamie a dva tři další muži, kteří zranění viděli, úplně zbledli; zahlédla jsem, jak si jeden z nich automaticky sáhl do rozkroku, aby se ujistil, že jeho intimní partie jsou v pořádku.

I když zranění vypadalo hrozivě, varle samotné nevypadalo poškozené a ani nedocházelo k velkému krvácení. Dotkla jsem se Jamieho ramene a zakroutila hlavou, abych mu naznačila, že zranění není vážné, i když na mužskou psychiku to může mít jiný dopad. Koutkem oka zachytil mé gesto a Jamie pohladil MacBetha po koleni.

„Ach, to není tak špatné, MacBethe. Neměj strach, ještě budeš otcem.“

Ten muž se díval s obavami dolů, ale po těch slovech se podíval na svého velitele. „Pane, z toho strach nemám, už mám doma šest dětí. Já jen, co tomu řekne moje žena…“ MacBeth zrudnul, když muži kolem propukli v salvy smíchu.

Znovu se podíval na mě pro potvrzení, Jamie potlačil svůj vlastní smích a řekl mu přísně: „To bude také v pořádku, MacBethe.“

„Děkuji, pane,“ vydechl muž s radostí a zcela svému veliteli důvěřoval.

„Ale,“ pokračoval rychle Jamie, „musí se to rychle přišít. Teď se musíš sám rozhodnout.“

Sáhl do otevřené truhlice pro jednu z mých jehel vlastnoruční výroby. Když jsem viděla ty, se kterými šijí zdejší lékaři, byla jsem zděšena a připravila jsem si své vlastní. Vybrala jsem si ty nejlepší jehly na vyšívání, potom jsem je nad plamenem lampy nahřála a ohýbala špičku, až jsem měla tvar půlměsíce. Stejně tak jsem si udělala i své vlastní nitě na šití; je to sice hnusná práce, ale alespoň jsem si mohla být jistá sterilitou svých produktů.

Jehla na šití stehů vypadala mezi Jamieho ukazovákem a palcem podivně. Když se Jamie s přimhouřenýma očima snažil protáhnout jehlou nit, jeho lékařské kompetence nevypadaly o nic lépe.

„To bych zvládl taky,“ řekl a povystrčil špičku jazyka, jak se snažil soustředit, „nebo…“ Odmlčel se, protože mu jehla spadla a snažil se ji najít v záhybech MacBethova plédu. „Nebo,“ pokračoval a pozvedl triumfálně jehlu před vyděšenýma očima pacienta, „tě bude šít moje žena.“ Zlehka naklonil hlavu, aby mě bylo vidět. Snažila jsem se tvářit co nejvíce věcně, vzala jsem od Jamieho jehlu a na první pokus ji navlékla.

MacBethovy velké hnědé oči pomalu cestovaly mezi Jamieho velkými tlapami, které se snažil předvádět jako nemotorné a svou pochroumanou ruku si položil na levou, a mými malými šikovnými prsty. Nakonec to vzdal a s povzdechem se položil, zamumlal něco ve smyslu, že mu může ženská sáhnout na jeho soukromé partie.

„Neměj strach, chlape,“ řekl Jamie a hladil ho na podporu po rameni. „Minimálně se doteď starala i o moje a pořád jsem chlap.“ Kolemstojící i pacienti se rozesmáli. Jamie chtěl už vstávat, když jsem ho zarazila a dala mu do ruky láhev.

„Co to je?“ ptal se.

„Alkohol a voda,“ řekla jsem. „Desinfekční roztok. Pokud nemá horečku nebo hnisavý puchýř, rána se musí vypláchnout.“ MacBeth už prostě ušel nějaký kus cesty od místa, kde se mu nehoda stala, a kolem rány byla špína a krev. Alkohol vypálený z obilí jako desinfekce pěkně pálí, a to i v případě, že ho naředím půl napůl s destilovanou sterilní vodou, jako to dělávám. Ale i tak to bylo nejlepší řešení proti infekci, které jsem teď měla po ruce, a já byla skálopevně přesvědčena o správnosti jeho použití, a to i navzdory stížnostem a křiku pacientů, kteří byli objektem léčby.

Jamie se podíval z láhve s alkoholem na rozevřenou ránu a pokrčil rameny. Měl tu samou, když jsem mu před chvílí zašívala jeho bok.

„Tak dobrá, MacBethe, lepší ty než já,“ řekl, opřel se mu kolenem o hruď a vylil mu celý obsah láhve na inkriminovanou část.

Příšerný řev otřásl stěnami a MacBeth se kroutil jako zasažený had. Když začal křik pomalu slábnout, tvář mu pomalu zsinala, a když jsem začala se šitím varlete, už se nebránil. Většina pacientů, i těch s vážným zraněním, přijímala s ledovým klidem příšerný způsob léčby. MacBeth nebyl výjimkou. Ležel tam stydlivě bez hnutí, očima sledoval plamen lampy a během mého šití nehnul brvou. Jeho emoce vyjadřovala pouze změna barev v jeho obličeji – ze zelené bílá, potom rudá a zase zpátky.

Nakonec ale zrudnul. Když jsem dokončila šití, jeho povadlý penis se trochu postavil, jak jsem se ho letmo dotkla rukou. Nakonec šťastný, že důvěřoval Jamieho slovům. Ve chvíli, kdy jsem dokončila práci, si stáhl kilt, vyskočil na nohy a vyrazil ven do temnoty; já se za ním chichotala schovaná za svou lékařskou truhlicí.

* * *

Našla jsem kout se svou lékařskou krabičkou a opřela se o zeď. Projel mnou nával bolesti; napětí povolilo a nervy na to zareagovaly. Zula jsem si boty a natáhla se ke stěně, malé napětí kolem páteře z dlouhého stání se uvolnilo.

Každý centimetr čtvereční mé kůže se zdál být únavou přecitlivělý; když najednou opadne potřeba nutit tělo do něčeho, určitá hybná síla dále žene krev tělem, jako kdyby nervy nechtěly uvěřit tomu, co už svaly přijaly za své. Právě teď už není třeba pohybu.

V chalupě bylo zadýcháno a hlučno; nebylo slyšet zdravé chrápání mužů, bylo to mělké lapání po dechu těch, pro které je dýchání bolestivé, a chrapot těch, jejichž zranění jim dopřálo chvilkového zapomenutí, které je osvobozovalo od tichého utrpení.

Muži v tomto domě měli vážná zranění, ale nebyli v okamžitém ohrožení. Věděla jsem ale, že smrt přichází v noci, chodí po těch osamělých ostrůvcích a hledá ty, jejichž síla bojovat je oslabena a kteří mohou zkřížit její cestu svou samotou a strachem. Někteří ze zraněných tady měli i manželky, které teď spaly vedle nich, aby je utěšily, ale v této chalupě byli všichni sami.

Měli ale mě. Pokud jsem mohla udělat něco pro jejich vyléčení a potlačení bolesti, mohla jsem jim alespoň dát vědět, že tady nejsou sami; že tady někdo je a stojí mezi nimi a stíny. Mimo to, co jsem mohla udělat, byla to má práce, abych tady byla.

Vstala jsem a znovu vyrazila na prohlídku mezi matracemi na podlaze, u každého jsem se zastavila, něco jsem zamumlala nebo se ho dotkla, napnula jsem prostěradlo, uhladila rozcuchané vlasy, promnula bolavá místa na nohách. Tu a tam jsem dala napít vody, jinde vyměnila obklady; bylo nutné umět číst ve tváři ten zvláštní pocit studu, když se některý z pacientů potřeboval vymočit, a má věcnost, která umožňovala mužům vyprázdnit se, jak se kameninová nádoba v mých rukách začala plnit teplou tekutinou.

Vyšla jsem ven, abych jednu vyprázdnila. Na chvíli jsem se zastavila, abych se nadýchala chladivého deštivého nočního vzduchu, aby vlhkost z mých plic spláchla ten drsný pach upocených mužů.

„Moc jsi toho nenaspala, Sassenachová.“ Od cesty se ke mně donesl měkký skotský přízvuk. V tomto směru byly i ostatní chalupy přeměněné v lazarety i důstojnické ubikace v panství.

„Ty jsi také pořádně nespal,“ odpověděla jsem suše. Jak dlouho už nespí? Pomyslela jsem si.

„Spal jsem minulou noc na bitevním poli s muži.“

„Opravdu? No to tedy musel být odpočinek,“ řekla jsem sarkasticky, až se rozesmál. Šest hodin spánku na mokrém poli, po kterém následovala bitva, ve které ho pošlapal kůň, zasáhl meč a bůh ví, co se dělo dál. Potom sehnal své muže, posbíral raněné a postaral se o ně, truchlil za mrtvé a sloužil princi. A já jsem ho ani na chvíli neviděla, že by si odpočinul, najedl se nebo se napil.

Nechtěla jsem ho plísnit. Nemělo cenu ani pomýšlet na to, že mohl ležet na podlaze mezi raněnými. I jeho práce byla, aby byl tady.

„Jsou tady i jiné ženy, Sassenachová,“ řekl něžně. „Nemám říci Archiemu Cameronovi, aby sem někoho poslal?“

Bylo to velice lákavé pomyšlení, ale rychle jsem ho zavrhla, protože jsem si uvědomila, že v okamžiku, kdy si připustím vyčerpání, už nebudu mít sil, abych se vůbec pohnula.

Protáhla jsem se, ruce jsem si založila v bok.

„Ne,“ řekla jsem. „Do rána to vydržím. Potom to za mě někdo může převzít.“ Měla jsem takový pocit, že na ně musím dát přes noc pozor, ráno už budou v bezpečí.

Ani on neplísnil; jen mi položil ruku na rameno a přitáhl si mě k sobě, abych se o něj opřela. Sdíleli jsme to vzájemnou oporu, nepromluvili jsme ani slova.

„Tak potom tady s tebou zůstanu,“ řekl. „Stejně už do úsvitu neusnu.“

„A ostatní muži z Lallybrochu?“

Pokývnul hlavou směrem k polím u městečka, kde tábořila armáda.

„Murtagh je má na povel.“

„No dobrá. Pak se o ně nemusíme bát,“ řekla jsem a ve světle, které sem pronikalo oknem, jsem si všimla, že se usmál. Před chalupou byla lavička, kde sedává za slunečného dne hospodyně, aby očistila rybu nebo zašívala oblečení. Stáhla jsem ho dolů vedle sebe a on se s povzdechnutím opřel o stěnu domu. Jeho vyčerpání mi připomnělo Ferguse, ten zmatený výraz chlapce po bitvě.

Natáhla jsem se, abych ho pohladila po krku, on ke mně natočil hlavu a opřel se čelem o mé.

„Jaké to bylo, Jamie?“ zeptala jsem se něžně a prsty jsem mu masírovala svaly vzadu na krku a na ramenou. „Jaké to bylo? Řekni mi to.“

Chvíli bylo ticho, potom si povzdechl a začal povídat, nejdříve zastavoval, potom zrychloval, jako kdyby to už chtěl mít za sebou.

„Neměli jsme žádné ohně, protože se lord George chtěl přesunout ještě před úsvitem, takže nechtěl nic, co by náš pohyb mohlo prozradit. Dlouho jsme seděli ve tmě. Nemohli jsme ani mluvit, zvuk by se nesl plání. Tak jsme tam jen tak seděli.

Potom jsem cítil, jak mě někdo ve tmě chňapnul zezadu za nohu, a skoro jsem vyskočil z kůže.“ Opatrně si přejel prstem ústa. „Skoro jsem si ukousl jazyk.“ Ucítila jsem pohyb jeho svalů, jak se zasmál. Do tváře jsem mu neviděla.

„Fergus?“

Tmou se nesl smích.

„Ano, Fergus. Ten malý bastard se plazil trávou po břiše, že vypadal jako had. Zašeptal mi tu informaci o Andersonovi, tak jsem se plazil za ním, abychom popadli Andersona a odvedli ho k lordu Georgovi.“

Jeho hlas byl tichý a zasněný, rozpovídal se vždy při mém dotyku.

„Potom přišel rozkaz k odchodu, šli jsme po pěšině, kterou nám ukázal Anderson. A tak celá armáda povstala a vyrazila do tmy.“

* * *

Noc byla jasná, temná a bez měsíce. Nebyly ani mraky, které obyčejně zachytí svit hvězd a rozptýlí ho. A tak se armáda mužů z vysočiny posouvala potichu dolů po úzké stezce za Richardem Andersonem, muži neviděli dál než na muže před sebou, každým krokem rozšiřovali cestičku vyšlapanou v mokré trávě.

Armáda se přesunula skoro bezhlučně. Příkazy se šířily šepotem od muže k muži, nevykřikovaly se. Meče a sekery byly schované v záhybech plédů, zásobníky se střelným prachem měli muži schované pod košilí u bušícího srdce.

Stále na pochodu a v naprosté tichosti si Skotové sedli, snažili se udělat si pohodlí, nerozdělávali ohně a snědli studené zásoby. Uvelebili se ke spánku, zabalili se do plédů a vyčkávali na dohled od ohňů nepřátel.

„Slyšeli jsme je, jak si povídají,“ řekl Jamie. Oči měl zavřené, ruce sepnuté za hlavou, jak se opíral o stěnu chalupy. „Bylo to zvláštní poslouchat je, jak se smějí vtipům, jak prosí o podání soli nebo o měch s vínem – když víš, že je možná za pár hodin zabiješ – nebo oni tebe. A ptáš se sám sebe, jak asi vypadá tvář, která má tento hlas? Poznáš toho muže, až se s ním ráno setkáš?“

Strach z nadcházející bitvy se setkával s naprostým vyčerpáním a ‚Černí Fraserovci‘ – jak se jim říkalo, protože měli ještě pořád na tvářích stopy po uhlí – se svým velitelem už byli na nohou beze spánku více jak třicet šest hodin. Natrhal si pod hlavu místo polštáře hromádku trávy, omotal si pléd kolem ramen a uložil se na zemi do vlnící se trávy vedle svých mužů.

Během jeho dávného pobytu ve francouzské armádě vysvětloval jeden seržant mladým vojákům, jak usnout noc před nadcházející bitvou.

„Udělejte si pohodlí, zpytujte svědomí a kajte se. Otec Hugo říkal, že v době války, i když se nemůžete vyzpovídat knězi, tak vám budou hříchy odpuštěny i touto cestou. Ve spánku se ale nemůžete svěřit s hříchy – dokonce ani ty ne, Simeone! Ty se vzbudíš až ve stavu Boží milosti. A když se díváte vstříc a vidíte jen vítězství nebo nebesa – jak se může člověk bát?“

I když by se našlo v argumentech pár trhlin, Jamie to shledával jako dobrou radu; čisté svědomí tak uvolní duši a opakování modliteb odtrhne mysl od strachu a ukolébá ji ke spánku.

Vzhlédl k černé obloze a chtěl uvolnit napětí v šíji a ramenou, když se uložil na tvrdou zem. Hvězdy svítily slabě a vytvářely kolem sebe mlžný opar, což kontrastovalo s jasnými ohni anglických vojáků poblíž.

Jeho mysl se přesunula k mužům kolem něj, kteří v krátkosti odpočívali, jeden vedle druhého. Svědomí ho tolik netížilo, když pomyslel na ně. Ross, McMurdo, Kincaid, Kent, McClure… na chvíli odvedl pozornost jinam a poděkoval Bohu za to, že jeho žena a malý chlapec Fergus jsou v bezpečí. Mysl ulpěla na jeho ženě, snažil se vybavit si její úsměv, její teplo v jeho objetí, když si ji včera odpoledne k sobě pevně přivinul a na rozloučenou ji políbil. I když byl unavený a venku čekal lord George, chtěl ji ještě rychle povalit na matraci a vzít si ji, ihned, bez svlékání. Je zvláštní, jak ho hrozba bitvy dokáže udržet vzrušeného. Dokonce i teď…

Ale ještě nedokončil svou mentální očistu a už cítil, jak mu padají víčka, jak ho pohlcovala únava. Zahnal pocit napětí v koulích, jak si na ni vzpomněl, a dokončil svůj přehled, jako když si ovčák před spaním počítá ovečky, které vede na porážku.

Ale to nebudou jatka, snažil se přesvědčit sám sebe. Na straně Jakobitů budou jen malé ztráty. Jen třicet zabitých mužů. Ze dvou tisíc mužů je jen malá pravděpodobnost, že mezi nimi bude nějaký muž z Lallybrochu, ne? Pokud měla pravdu.

Zachumlal se do plédů a snažil se zahnat pochybnosti, které ho začaly nahlodávat. Pokud. Bože, pokud. Sice tomu pořád ještě nemohl úplně uvěřit, ale vidí ji u těch kamenů, tvář plnou strachu a zlaté oči rozšířené hrůzou, linie jejího těla se pomalu rozplývají. On také zpanikařil, chňapl po ní a vytáhl ji zpátky, cítil její kost předloktí ve své dlani. Možná ji měl nechat jít, zpět do její doby. Ne, ne možná. Věděl, že to měl udělat. Ale on ji vytáhl zpět. Dal jí na výběr, ale potom si ji ponechal, jen proto, že ji moc chtěl. A ona tak zůstala. A jemu dala na výběr – uvěřit jí nebo ne. Něco udělat anebo utéci. A rozhodnutí padne teď, není na světě žádné síly, která by mohla odvrátit úsvit.

Srdce mu zběsile tlouklo a jako ozvěna se přenášelo do zápěstí, slabin a do břicha. Snažil se zklidnit, při každém tepu si vybavil jedno jméno. Willie McNab, Bobby McNab, Goerdie MacNab… díky Bohu mladý Rabbie MacNab zůstal doma v bezpečí… Will Fraser, Ewan Fraser, Goeffrey McCIure… McClure… dotkl se obou George i Sorleye? Kousek se posunul, usmál se a ucítil bolest mezi žebry. Murtagh. Ach ano, Murtagh, ten starý lišák… alespoň kvůli němu se nemusím trápit. William Murray, Rufus Murray, Georgie, Wallace, Simon…

A nakonec zavřel oči a svěřil všechny do péče temné oblohy, až se sám ztratil v mumlání slov, která stále častěji přeskakovala do francouzštiny – „Mon Dieu, je regrette…“

* * *

Procházela jsem se chalupou a vyměňovala krví nasáklý obklad u jednoho muže. Teď už by krvácení mělo ustat, ale nezastavilo se.

Špatná výživa a křehké kosti. Pokud krvácení neustane do kohoutího kokrhání, budu muset zavolat Archieho Camerona nebo jiného válečného felčara, abychom nohu amputovali a pahýl umrtvili.

Nesnášela jsem jen samotné pomyšlení na to. Život byl dost těžký i pro chlapa se všemi fungujícími končetinami. Doufala jsem ve spásu a vyměnila mu obklad, který jsem posypala ledkem a sírou. Pokud to nepomůže, nemůže to ani uškodit. Pravděpodobně to bude bolet, ale s tím se nedá nic dělat.

„Bude to trochu pálit,“ zabrumlala jsem na toho muže, když jsem mu balila nohu do obvazů.

„Tím se netrapte, madam,“ zašeptal. Usmál se na mě, i když mu po tvářích tekl pot a leskl se ve světle svíce. „Já to vydržím.“

„Dobře.“ Pohladila jsem ho po rameni, setřela mu vlasy z čela a dala mu napít vody. „Zkontroluji to znovu za hodinu, pokud to tak dlouho vydržíte.“

„To vydržím,“ zopakoval.

* * *

Když jsem byla znovu venku, našla jsem Jamieho, jak usnul. Tvář měl opřenou o zkřížené paže, které mu ležely na kolenou. Ale mé kroky ho vzbudily, a když jsem si sedla vedle něj, vzal mě za ruku.

„Za úsvitu jsem slyšel výstřel z kanónu,“ řekl, když pomyslel na muže uvnitř z nohou poraněnou od rány z kanónu. „Bál jsem se o tebe.“

Tiše se zasmál. „Ano, bál jsem se, Sassenachová. Báli jsme se všichni.“

Plížili se tiše jako přízraky z mlhy, Skotové šli vpřed krok za krokem. Tma ještě neubývala, ale noc se už změnila. Vítr se změnil, tím to bylo; vál od moře nad chladnou zemí a bylo slyšet běsnění moře v nárazech na pobřeží.

I když měl pocit, že je stále halí temno, už pomalu začínalo svítat.

Zahlédl muže u svých nohou, a to na poslední chvíli, jinak by o něj zakopl a po hlavě spadl dolů.

Z šoku, kdy se s ním skoro střetl, mu srdce divoce bušilo, a on se znovu soustředil. Spící červenokabátník, nebyl mrtvý, ani raněný. Zamžoural do tmy kolem sebe, doufal, že zaslechne dech dalších spících mužů. Neslyšel nic, jen šumění moře, trávy a větru, šustění kradmých kroků.

Rychle se ohlédl zpět a olízl si rty, které mu oschly, i když vzduch byl vlhký. Těsně za ním byli muži; nemohl dlouho váhat. Další z mužů by nemusel být tak opatrný, kam šlape, a výkřik si nemohli dovolit.

Položil si ruku na dýku a zaváhal. Válka je válka, ale to je úplně proti nepsaným pravidlům, zabít spícího nepřítele. Zdálo se, že muž je sám a daleko od svých přátel. Není tam na stráži; ani ta nejmalátnější hlídka by neusnula, kdyby věděla, že jsou Skotové na kopci nad nimi. Možná si ten voják chtěl jenom ulevit, poodešel od svých druhů a ztratil orientaci, tak si lehl na zem, kde byl, a usnul.

Kov na mušketě byl lesklý od jeho zpocené dlaně. Utřel si ruku do plédu, potom vstal, chytil hlaveň muškety a zamával s ní. Udeřil ho mezi lopatky; znehybnil mu hlavu. Ruce muže vystřelily nahoru, ale protože mu došel dech, nevydal ani hlásku a teď ležel tváří k zemi, nohy nehybné.

Dlaně se mu chvěly, na chvíli ustal a sáhnul muži pod čelist, aby nahmatal tep. Našel ho a postavil se. Za ním se ozval tlumený překvapený výkřik, tak se otočil, mušketu stále přehozenou přes rameno, hlavní mířila přímo do tváře jednoho z mužů klanu MacDonaldů z Keppochu.

„Mon Dieu,“ zašeptal ten muž a pokřižoval se, Jamie stiskl pevně rty. Byl to ten zatracený francouzský kněz z Keppochu, který byl na radu O’Sullivana oblečen do košile a plédu jako bojující muži.

„Ten muž tvrdil, že je to jeho povinnost, přinášet svátost raněným a umírajícím na bitevní pole,“ vysvětloval mi Jamie a popotáhl si umazaný pléd výš přes ramena. Ochladilo se. „O’Sullivan říkal, že kdyby ho Angličané chytili na poli v sutaně, roztrhali by ho na kusy. Ale takhle možná ne. Ale v plédu vypadal fakt blbě,“ dodal.

Ale ani knězovo chování nevylepšilo jeho vzhled. Když si se zpožděním uvědomil, že ten, kdo ho ohrožoval, byl Skot, tak si s úlevou oddechl a otevřel ústa. Jamie se k němu rychle přitočil a dal mu ruku na pusu, než stačil položit nějakou hloupou otázku.

„Co tady děláte, otče?“ zabručel, rty přitisknuté na uchu kněze. „Měl byste být za bojovou linií.“

Když Jamie viděl jeho hrůzou rozšířené oči, řeklo mu to vše – ten boží muž se ztratil ve tmě a myslel si, že je za linií. Když si uvědomil, že je mezi postupujícími Skoty, lehce se mu podlomila kolena.

Jamie se ohlédl nazpět; nechtělo se mu posílat kněze zpět za čáru.

V mlze a tmě by mohl narazit do některého z mužů, ten by si ho spletl s nepřítelem a na místě zabil. Chytil malého mužíka vzadu za šíji a srazil ho na kolena.

„Lehneš si na zem a zůstaneš tak, dokud střelba neustane,“ sykl mu do ucha. Kněz horečně přikývl, potom zahlédl tělo anglického vojáka, které leželo na zemi jen pár stop od něj. Vzhlédl v hrůze k Jamiemu, potom sáhl po láhvi se svatým olejem a svěcenou vodou, které nosil na opasku místo dýky.

Jamie obrátil oči v sloup a udělal několik výmluvných pohybů, aby mu naznačil, že muž není mrtvý, takže mu není třeba služeb kněze. Když se mu to ale nepodařilo, sklonil se, vzal ruku kněze a přiložil ji ležícímu vojákovi ke krku, aby pochopil, že to ve skutečnosti není první oběť války. V této směšné poloze ztuhl, když se za nimi v mlze ozval hlas.

„Stát!“ řekl. „Kdo je tam?“

* * *

„Nemáš trochu vody, Sassenachová?“ zeptal se Jamie. „Když mluvím, vysychá mi v ústech.“

„Bastarde!“ řekla jsem. „Tady přece nemůžeš přestat! Co se stalo?“

„Vodu,“ řekl a ušklíbl se, „a pak ti to řeknu.“

„Tak dobrá,“ řekla jsem a podala mu láhev, pozorovala jsem ho, jak si ji naklání k ústům. „Co se stalo potom?“

„Nic,“ řekl a odložil láhev, rty si utřel do rukávu. „Co si myslíš, že jsem mu odpověděl?“ zasmál se drze a uhnul, když jsem mu chtěla dát políček za ucho.

„Teď, teď,“ řekl káravě. „Takhle se nemůžeš chovat k muži, který se zranil ve službách Jeho Výsosti.“

„Ty jsi zraněný, jo?“ řekla jsem. „Věř mi, Jamie Frasere, že tato malá facka je nic ve srovnání s tím, co se ti stane, když…“

„Nebo alespoň ohrožený. Jak zněla ta báseň, o které jsi mi říkala, „Když bolest a úzkost zkroutí obočí, strážný anděl… jejda!“

„Příště ti ho utrhnu hned u hlavy,“ řekla jsem a pouštěla jeho ucho. „Pokračuj, za chvíli se budu muset vrátit.“

Promnul si ucho, ale nakonec se opřel o stěnu a dokončil své vyprávění.

„Seděli jsme tam na zadcích, padre a já, zírali jeden na druhého a poslouchali hlídku šest stop od nás. ‚Co to bylo?‘ ptal se jeden, kterého jsem byl připraven dostat nožem dřív, než mě stačí kopnout do zad. A co jeho přítel? Od kněze jsem pomoc čekat nemohl, jedině, že by to byla poslední modlitba za mé tělo.“

Bylo dlouhé nervy drásající ticho, když ti dva Jakobité dřepěli v trávě, ruce sepnuté, báli se pohnout, natož odejít.

„Ach, tak ty už jsi něco zahlédl,“ ozvalo se od druhého muže na hlídce a Jamie ucítil, jak si kněz oddechl a pustil jeho zpocený prst. „Nic tam není, to jen šustí keře. Nic se neděje, chlapče,“ ujišťovala znovu hlídka a Jamie slyšel plácnutí ruky po zádech a podupávání nohou, jak se chtěly zahřát. „Je jich tam zatraceně hodně, ale v téhle tmě není stejně nic vidět.“ Jamie si myslel, že zaslechl tlumený smích jednoho z ‚šustících keřů‘, který byl na kopci na doslech.

Pohlédl nahoru na kopec, kde hvězdy začaly pomalu blednout. Do prvního světla zbývá necelých deset minut, odhadoval. V jaký okamžik si oddíly Johnnieho Copa uvědomí, že armáda z vysočiny není hodinu pochodu od nich na druhé straně, ale že stojí tváří v tvář jejich první linii?

Nalevo od moře se ozval nějaký hluk. Bylo to tlumené a neurčité, ale pro uši vycvičené bojem to bylo jasné znamení. Někdo asi zakopl o šustící keř.

„Hej!“ v hlase jedné z hlídek byla slyšet obava. „Co se děje?“

Kněz se bude muset postarat sám o sebe, pomyslel si. Jamie vstal a uchopil meč, jedním krokem byl na dosah. Ten muž nebyl víc než jen obrysem ve tmě, ale dosti zřetelným. Nelítostné ostří dopadlo dolu vší silou a na místě mu rozpůlilo lebku.

„Skotové!“ od jeho druha se ozval výkřik a další muž na hlídce vyskočil jako králík z klestí, mizel ve tmě ještě dřív, než stačil Jamie vyprostit svůj meč z krvavé rány. Položil nohu na mužův krk a trhnul, obnažil tak holé zuby na pozadí masa a roztříštěné kosti.

Výstraha se nesla mezi Angličany všemi směry; stejně jako to slyšel, mohl to i pocítit – vzrušení mužů, kteří byli hrubě probuzeni, poslepu šátrali po zbraních a pátrali všemi směry po neviditelném nebezpečí.

Clanranaldovi dudáci byli vzadu vpravo, ale zatím ještě od nadřízených nepřišel žádný signál. Dále postupovali vpřed, srdce mu bušilo, ruka se mu ještě chvěla od smrtícího úderu, stříkanec krve už mu na tváři chladnul a začal lepit.

„Nejdřív je uslyšíš,“ řekl a dál upíral zrak do tmy, jako kdyby hledal anglické vojáky. Sehnul se dopředu a objal si kolena. „Potom je i uvidíš. Angličany, jak se hemží na zemi jako červi na mase, a muži za mnou. George McClure šel se mnou, Ross a Wallace byli na druhé straně, pořád jsme kráčeli vpřed, krok za krokem, ale stále rychleji, protože jsme před sebou viděli Sassenachy.“

Najednou se napravo ozvala podivná rána; střelba z kanónu. O chvíli později další a potom, jako kdyby tohle měl být smluvený signál, narůstající řev blížících se Skotů.

„Potom začali dudáci,“ řekl se zavřenýma očima. „Zapomněl jsem na tu mušketu, dokud jsem za sebou nezaslechl střelbu; nechal jsem ji v trávě vedle kněze. Když se děje tohle, nevidíš nic jiného, než ten kousek světa těsně kolem tebe.“

„Zaslechneš ránu a potom najednou začneš utíkat. Pomalu, krok nebo dva, potom si uvolníš pásek a tvůj pléd padne dolů, ty skáčeš, až se ti bláto pod nohama rozstřikuje na všechny strany, mokrá tráva studí do nohou a cípy košile lechtají na holém zadku. Vítr ti fouká pod košili, studí na břiše a na pažích… Potom tě pohltí řev a ty křičíš, jako když malé dítě utíká s větrem o závod z kopce, ječí a chce se na tom zvuku svézt.“

Po vlnách ve vlastním řevu vpadli na pláň, síla mužů z vysočiny narazila na množstevní převahu Angličanů a spláchla je ve varu krve a strachu.

„Oni prchali,“ řekl tiše. „Jeden muž mi stál tváří v tvář – během celé bitvy to byl jen tento jediný. Ty ostatní jsem dostal zezadu.“ Poškrábal Se rukou na tváři a já ucítila ten strach, který v něm narůstal.

„Pamatuji si… všechno,“ řekl skoro šeptem. „Každý úder. Každou tvář. Muže, který ležel na zemi přede mnou a počůral se strachem. Řev koní. Všechen ten zápach – střelný prach, krev a můj vlastní pot. Všechno. Ale bylo to, jako kdybych stál mimo a díval se sám na sebe. Ve skutečnosti jsem tam nebyl.“ Otevřel oči a podíval se po očku na mě. Byl skloněný, hlavu na kolenou a celý se třásl.

„Znáš to?“ zeptal se.

„Ano, znám.“

I když jsem nebojovala s mečem nebo nožem, bojovala jsem často rukama a vůlí; bojovala jsem s chaosem smrti jen proto, že nebylo na výběr. A to za sebou nechávalo ten podivný pocit odtržení. Zdálo se, že mozek je nad tělem, chladně si dělá úsudek a rozhoduje, zatímco tělo poslouchá, dokud krize nepomine. A teprve až později se začínáme třást.

Do toho bodu jsem se ještě nedostala. Stáhla jsem si plášť z ramen a přehodila ho přes něj, než jsem vešla zpět do chalupy.

* * *

Přišlo ráno a s ním i úleva v podobě dvou žen z vesnice a armádního chirurga. Muž se zraněnou nohou byl bledý a třásl se, ale krvácení už ustalo. Jamie mě vzal za paži a vedl pryč ulicemi Tranentu.

O’Sullivanovy neustálé potíže s vedením na chvíli pominuly se zadržením nákladu, takže byl dostatek jídla. Jedli jsme rychle, horkou ovesnou kaši jsme si ani nevychutnali, jídlo jsme brali jen jako tělesnou potřebu, tak jako třeba dýchání. Pocit nasycení se rozléval mým tělem a já se mohla zamyslet nad další naléhavou potřebou – spánkem.

Zranění muži byli ubytovaní ve všech domech a chalupách. Jamie by si mohl nárokovat místo na panství jako ostatní důstojníci, ale místo toho mě vzal za paži a vedl mezi domy pryč dozadu na kopec do malého hájku, který ležel mimo Tranent.

„Je to kousek pěšky,“ řekl omluvně a podíval se dolů na mě, „ale myslel jsem si, že bys měla raději kousek soukromí.“

„To bych ráda.“ Zatímco jsem vyrůstala v podmínkách, které by většina mých vrstevníků označila za primitivní – často jsme na expedicích strýčka Lamba žili ve stanech a hliněných chatrčích – pořád jsem si nemohla zvyknout na to, že v této době lidé spí běžně namačkaní jeden na druhého. Lidé jedli, spali a často i souložili v malých dusných chatrčích, kde se svítilo i topilo rašelinou, která čoudila. Jediná věc, kterou nedělali před zraky ostatních, byla koupel – a to spíše proto, že se povětšinou nekoupali.

Jamie mě vedl na malou mýtinu, kde byla silná vrstva spadaného listí z jasanu, olše a javoru. Slunce už bylo skoro nahoře, ale pod stromy bylo ještě pořád chladno a na některých konečcích nažloutlých listů byla pořád jinovatka.

Jednou patou navršil z listí malou hromádku, potom se postavil na jeden její konec, zasunul si ruku za sponu opasku a usmál se na mě.

„Je to sice trochu nedůstojné, ale velice příjemné.“ Trhnul s páskem, aby ho uvolnil, pléd mu spadl až ke kotníkům a zůstal tam stát jen v košili, která mu sahala až do půlky stehen. Obvykle nosil jen válečný ‚malý kilt‘, který se zapínal kolem pasu a pléd tvořil samostatný pruh látky kolem ramen. Ale teď byl jeho kilt z bitvy špinavý a potrhaný, a tak si vzal jeden starší – nebylo to nic jiného než pruh látky omotaný kolem pasu a připevněný páskem.

„Jak se to obléká?“ ptala jsem se zvědavě.

„No, položíš to na zem, asi takto,“ poklekl si na zem a rozprostřel pruh látky tak, že lemovala jednu linii listí, „potom si to nařasíš, lehneš na zem a omotáš si to na sebe.“

Vybuchla jsem smíchem, padla na kolena a pomáhala mu uhladit vlněný tartan.

„Tohle jsem chtěla vědět,“ řekla jsem mu. „Vzbuď mě, než se budeš oblékat.“

Vesele zakroutil hlavou a sluneční paprsky, které sem pronikaly přes listí, mu ozářily vlasy.

„Sassenachová, pravděpodobnost, že se vzbudím dřív než ty, je jako najít červa na hnojišti. Je mi úplně jedno, jestli na mě šlápne ještě nějaký kůň, do zítřka se ani nehnu.“ Opatrně se položil a odhrnul listí.

„Pojď si lehnout ke mně.“ Protáhl se a podával mi ruku. „Přikryjeme se pláštěm.“

Listí pod hladkou vlněnou látkou tvořilo příjemnou matraci, i když bych teď klidně usnula i na posteli s hřebíky. Opřela jsem se o něj a vychutnávala jsem si ten prostý fakt, že si můžu lehnout.

Prvotní chlad brzy pominul, jak si naše těla zahřála místečko, kde ležela. Od města jsme byli dost daleko na to, abychom slyšeli rámus, ten se k nám nesl jen v úryvcích s větrem, a s uspokojením jsem si pomyslela, že to může klidně trvat až do zítřka, než nás někdo najde.

Minulou noc jsem si sundala spodničky a roztrhala je na další obvazy, takže mezi námi byla jen tenká látka sukně a košile. Teplo mi rychle proniklo až do bříška.

„Opravdu ne?“ zeptala jsem se pobaveně, i když jsem byla k smrti unavená. „Jamie, musíš být polomrtvý.“

Znaveně se zasmál a tisknul si mě k sobě svou velkou teplou dlaní.

„Mnohem víc než jen napůl, Sassenachová. Já jsem úplně dorasovaný a mé péro je jediná část těla, která je příliš hloupá na to, aby to věděla. Nedokáži ležet vedle tebe, aniž bych tě nechtěl, ale chtění je jediná věc, po které teď toužím.“

Zacloumala jsem lemem jeho košile, potom jsem ji vyhrnula a něžně ho objala rukou. Ještě teplejší než kůže na jeho břiše byl jeho penis, který byl hedvábně jemný pod mým dotekem a silně pulzoval zároveň s tepem jeho srdce.

Napůl bolestivě zasténal a pomalu se přetočil na záda. Nechal nohy, aby se mu rozjely do stran, byl napůl přikrytý mým pláštěm.

Paprsky slunce už pomalu dosáhly k naší hromadě listí a má ramena se pod tím dotykem tepla uvolnila. Všechno se zdálo pozlacené a ve mně se mísily pocity brzkého podzimu a extrémní únavy. Byla jsem malátná, cítila jsem jeho vzrušení mezi svými prsty. Hrůza, únava a hluk posledních dvou dnů pomalu umlkaly a zanechávaly nás za sebou.

Opar únavy působil jako lupa, zdůrazňoval malé detaily. Jizva z jeho zranění mečem byla viditelná i přes vyrolovanou košili a zářila černě na bledé pokožce. Kolem bzučely dvě tři mouchy a hledaly potravu, rukou jsem je zahnala pryč. V uších mi znělo ticho, dech stromů silně kontrastoval se zvuky města.

Položila jsem si na něj tvář a cítila pod sebou tvrdou hladkou linii jeho kyčli. Ve slabinách byla jeho kůže skoro průsvitná, rozvětvení žilek bylo modré a jemné jako u dětí.

Pomalu zvedl ruku, chvěla se mu jako listí a položil mi ji zlehka na hlavu.

„Claire. Potřebuji tě,“ zašeptal. „Tolik tě potřebuji.“

Bez spodniček, které jen překážely, to bylo snadné. Sama jsem se cítila, jako kdybych plula, bez své vůle jsem vstávala, sukně se vykasala po celé délce jeho těla a usadila se na něm jako mrak nad vrcholem kopce, aby skryla jeho touhu.

Oči měl zavřené, hlavu zvrácenou dozadu, jeho zlatorudé vlasy se míchaly s listím. Ale jeho ruce společně povstaly a položil mi je kolem pasu, spočívaly teď na mých bocích.

I já jsem měla oči zavřené, cítila jsem tvary jeho mysli stejně tak dobře, jako jeho tělo pod sebou; vyčerpání zablokovalo naše myšlenky i vzpomínky, každý pocit; vnímali jsme jen sebe navzájem.

„Ne… dlouho,“ zašeptal. Přikývla jsem a věděla, že cítí i to, co nevidí. Povstala jsem nad ním, stehna pevně stisknutá pod umazanou sukní.

Jednou, dvakrát, znovu a znovu a vzrušení narůstalo v něm i ve mně, jako když voda proniká přes kořeny rostliny a vzlíná až do listů.

Povzdechl si a já cítila, jak padá do bezvědomí, jako když se stmívá lampa. Padla jsem vedle něj, ani jsem přes nás nestačila přetáhnout plášť, než mě pohltila temnota. Ležela jsem na zemi s teplem jeho semene ve svém břiše. Oba jsme usnuli.

37

Holyrood

Edinburg, říjen 1745

Klepání na dveře mě vyrušilo a překvapilo při mém doplňování medicínské skříňky. Po senzačním vítězství u Prestonpans vedl Karel svou armádu triumfálně zpět do Edinburgu a vychutnával si projevy přízně. Během této doby generálové a velitelé pracovali, shromáždili své muže a kontrolovali vybavení, které bude třeba, aby se připravili na to, co jim mohou nadcházející dny přinést.

Povzbuzený brzkým úspěchem se Karel vyjadřoval i v tom smyslu, že dobude Stirling, potom Carlyle a bude pokračovat dál na jih a možná se mu podaří získat i Londýn. Svůj volný čas jsem trávila počítáním jehel, sbíráním vrbové kůry a získáváním alkoholu, který mi poslouží jako desinfekce.

„Co se děje?“ zeptala jsem se a otevřela dveře. Kurýr byl mladý chlapec, sotva starší než Fergus. Snažil se vypadat důležitě a uctivě, ale nemohl potlačit svou přirozenou zvědavost. Viděla jsem, jak mu oči šmejdí po pokoji a zcela fascinovaně spočinuly na lékařské truhlici v rohu. Zcela evidentně se řeči o mě donesly až za zdi paláce Holyrood.

„Žádá si vás Jeho Výsost, paní Fraserová,“ odpověděl. Pozorně si mě prohlížel světlýma hnědýma očima, bez pochyb hledal nějaký symbol nadpřirozených schopností. Zdál se mírně zklamán mým depresivně normálním zjevem.

„Och, vážně?“ řekla jsem. „No tak dobrá. Kde je?“

„Ve svém dopoledním přijímacím salonu, madam. Mám vás tam odvést. Och…“ Jak se otočil, něco ho napadlo a znovu se přimotal do pokoje, než jsem stačila zavřít dveře. „Pokud byste byla tak laskava, vezměte s sebou i svou lékařskou skříňku.“

Můj doprovod překypoval vlastní důležitostí na své misi, jak mě vedl chodbami královským křídlem paláce. Někdo ho zcela evidentně zaškoloval v tom, jak se má chovat královské páže, ale právě ta přehnanost v něm prozrazovala, že je nový.

Co ode mě proboha Karel chce? divila jsem se. Toleroval mě jen kvůli Jamiemu, ta historka s La Dame Blanche mu to ještě více komplikuje. Opakovaně jsem si povšimla, jak se v mé přítomnosti pověrčivě křižuje anebo dělá rychle symbol rohů ze dvou prstů na zahnání ďábla. Myšlenka, že by mě chtěl požádat o lékařskou pomoc, byla z tohoto pohledu komická.

Když se těžké dřevěné dveře do salonu otevřely, zdálo se to ještě nepravděpodobnější. Princ čišel zdravím, opíral se o malované cembalo a jedním prstem váhavě zkoušel tóny. Jeho jemná kůže byla lehce zarudlá, ale vzrušením, nikoliv horečkou, a když se na mě podíval, oči měl jasné.

„Paní Fraserová! Je to od vás velice milé, že jste se dostavila tak brzy!“ Dnes ráno byl oblečen ještě nákladněji než obvykle, měl na sobě paruku a nový kabátek smetanové barvy s vyšitými květinami. Něco ho muselo vzrušit, pomyslela jsem si, kdykoliv byl rozrušený, mluvil touto angličtinou.

„Je mi potěšením. Vaše Výsosti,“ řekla jsem rezervovaně a udělala malé pukrle. Byl sám, což bylo nezvyklé. Nechtěl tedy nakonec mé lékařské služby?

Udělal krátké a nervózní gesto směrem k jednomu zlatému damaškovému křeslu a vyzval mě, abych se posadila. Druhé křeslo bylo přisunuté naproti, ale on pořád pochodoval sem a tam, byl příliš rozrušený na to, aby se posadil.

„Potřebuji vaši pomoc,“ řekl náhle.

„Ehm?“ zdvořile jsem něco zamumlala. Kapavka? Přemýšlela jsem a pokradmu si ho prohlížela. Od Louisy de La Tour jsem neslyšela o žádné ženě, ale konec konců to stačí jen jednou. Pohyboval rty, jako kdyby hledal ta správná slova, jak mi to říci, ale pak to nakonec vzdal.

„Mám tady capo – velitele, rozumíte? Přemýšlí, že by se zapojil k záležitosti mého otce, ale ještě má pochybnosti.“

„Máte na mysli velitele klanu?“ Přikývl a pod pečlivými kudrlinkami paruky se mu stáhlo obočí.

„Oui, Madame. Samozřejmě podporuje zájmy mého otce…“

„Och, jistě.“ Zamumlala jsem.

„… ale chce mluvit s vámi, madame, než mi přislíbí pomoc svých mužů.“

Když poslouchal svá vlastní slova, zněl nedůvěřivě a já si najednou uvědomila, že jeho růžové tváře pochází od kombinace potlačovaného vzteku a zmatku.

Já jsem byla zmatená stejně jako on. Má představivost mi ihned vykreslila některého z vůdců klanů s hrůznou nemocí a jeho účast na povstání plně záleží na mém lékařském umění.

„Jste si jistý, že chce hovořit se mnou?“ zeptala jsem se. Má reputace samozřejmě nedošla až tak daleko.

Karel pokývl chladně hlavou mým směrem. „Tak to říká, madame.“

„Ale já žádného velitele neznám,“ řekla jsem. „Bara Glengarryho a Lochiela, samozřejmě. A také Clanranalda z Keppochu. Ale ti už vám všichni věrnost přísahali. A proboha proč…“

„No dobrá, on názor zastává, že vás zná,“ přerušil mě princ a jeho větná skladba se narůstajícím rozrušením ještě více zhoršila. Sepnul ruce, což dělal vždy, když se nutil do zdvořilé řeči. „Je to důležité – velice důležité, madame, aby se ke mně připojil. Požaduji… žádám… abyste… ho přesvědčila.“

Zamyšleně jsem si drhla nos a dívala se na něj. Další bod zvratu. Další příležitost, jak pohnout událostmi směrem, který jsem zvolila. A další neschopnost odhadnout, co je správné.

Měl pravdu; bylo důležité přesvědčit tohoto velitele, aby se přidal k Jakobitům. S Camerony, různými MacDonaldy a dalšími oddanými má skotská armáda sotva dva tisíce mužů a navíc to byla taková směska, se kterou se těžko kdy jaký generál potýkal. A teď se tato cháska, která vzdorovala anglické přesile u Prestonu, přesunula do Edinburgu a chce takto pokračovat dál celou zemí.

Neměli jsme šanci Karla zastavit; a jak Jamie říká, možná že jediné, co teď můžeme udělat, abychom katastrofu odvrátili, je mu pomoci. Další klan, který by se přidal, aby se rozrostly řady vojáků, může mít velký vliv na další dění. To by mohl být bod zvratu, kde se velikost skotských vojáků rozroste do skutečné armády, která by byla schopna provést plánovanou invazi do Anglie. A pokud ano, co se k čertu stane potom?

Povzdechla jsem si. Bez ohledu na to, co se rozhodnu udělat, nemohla jsem učinit žádné rozhodnutí, dokud tu záhadnou osobu neuvidím. Podívala jsem se dolů na své šaty, abych rychle odhadla, zda jsou vhodné pro rozhovor s vůdcem klanu, ať už nemocným či ne. Potom jsem vstala s lékařskou truhličkou pod paží.

„Pokusím se, Vaše Výsosti,“ řekla jsem.

Sepjaté ruce povolily a ukázaly okousané nehty. Také se přestal tolik mračit.

„Ach, výborně,“ řekl. Otočil se ke dveřím do velkého odpoledního salonu. „Pojďte se mnou.“

Stráž za dveřmi překvapením poskočila vzad, jak Karel rozrazil dveře a rázně vešel dovnitř, aniž by se na něj podíval. Na druhém konci dlouhé místnosti plné tapisérií byl mramorový krb obkládaný bílými delfskými kachlíky s kresbou holandské krajiny v modré barvě. Před ohništěm bylo malé sofa a na něm mohutný muž ve skotském oblečení.

V méně impozantním pokoji by vypadal mnohem větší, nohy měl jako kmeny stromů, pod kiltem podkolenky. Ale v této místnosti s vysokými stropy nepůsobil mohutně – ve srovnání s heroickými mytologickými postavami na tapisérii na druhém konci.

Zůstala jsem jako přikovaná při pohledu na toho mohutného návštěvníka – mísil se ve mně pocit rozpoznání s naprostou neschopností tomu uvěřit. Karel šel dál a teď se netrpělivě otočil a pokynul mi, abych se k němu u krbu připojila. Pomalu jsem obešla pohovku a pohlédla dolů na ležícího muže.

Nezřetelně se usmál, když mě uviděl, a holubičí šedivé oči pobaveně zajiskřily.

„Ano,“ odpověděl na můj výraz. „Také jsem nepředpokládal, že tě ještě někdy uvidím. Jeden by si možná mohl myslet, že jsme si souzeni.“ Otočil hlavu a pozvedl ruku ke svému mohutnému osobnímu sluhovi.

„Angusi, přines trochu brandy pro paní Claire. Myslím, že její překvapení, že mě zase vidí, ji trochu vyvedlo z míry.“

To bylo řečeno velice mírně. Zapadla jsem do křesla a vzala do rukou křišťálový pohár, který mi Angus Mhor podával.

Oči Columa MacKenzieho se nezměnily; ani jeho hlas. Obojí v sobě neslo znaky muže, který vede klan už třicet let, a to navzdory nemoci, která jeho tělo zmrzačila v době jeho dospívání. Všechno ostatní se ale bohužel zhoršilo; černé vlasy mu silně prošedivěly a vrásky na tváři se mu ještě hlouběji zarývaly do kůže. I široká hruď se propadla a mohutná ramena poklesla, tkáně se propadávaly dovnitř do křehké kostry.

On už držel sklenici napůl plnou s jantarovou tekutinou, která se ve světle ohně leskla. S bolestí se posadil a pozvedl ironicky skleničku k přípitku.

„Vypadáš velice dobře… neteřinko.“ Koutkem oka jsem zahlédla, jak Karlovi padla čelist.

„To ty ale ne,“ řekla jsem bez obalu.

Bez zájmu se podíval dolů na své zprohýbané a zkroucené nohy. Za sto let budou tuto nemoc nazývat po jejím nejslavnějším pacientovi – syndrom Toulouse-Lautreca.

„Ne,“ řekl. „Ale už jsou to dva roky, co jsi mě viděla. Paní Duncanová odhadovala, že se dvou let nedožiji.“

Napila jsem se brandy. Jedna z nejlepších. Karel byl znepokojený.

„Nemyslela jsem si, že bys příliš sázel na tipy čarodějnice,“ řekla jsem.

Přes jemně tvarované rty přelétl úsměv. Měl krásu svého bratra Dougala, i když teď už pokřivenou, a když z očí sňal svou netečnost, jeho pohled skrýval sílu, která přehlušila jeho nemohoucí tělo.

„Ne, nevsadil bych si. Měl jsem takový vzdálený pocit, že ta dáma kupčí s postřehem, ne s kletbou. A já jsem málokdy potkal někoho, kdo měl přesnější odhad než Geilis Duncanová – s jednou výjimkou.“ Pokývnul hlavou ke mně, aby byl jeho záměr jasný.

„Děkuji,“ řekla jsem.

Colum vzhlédl na Karla, který nad tou výměnou názorů jen v údivu lapal po dechu.

„Děkuji vám za vaši laskavost, že jste mi umožnil setkat se s paní Fraserovou, Vaše Výsosti,“ řekl a zlehka se uklonil. Slova byla zdvořilá, ale bylo v nich slyšet odmítnutí. Karel, který v žádném případě na vykázání zvyklý nebyl, zrudnul a otevřel ústa. Potom se vzpamatoval, pusu zavřel, krátce se uklonil a otočil na patě.

„Nebudeme potřebovat ani stráž,“ volala jsem za ním. Ramena mu poklesla a krk mu zezadu zrudnul, což bylo vidět i přes copánek paruky. Okamžitě ale dal pokyn a stráž u dveří zmizela, s užaslým pohledem upřeným na mě.

„Hmmm.“ Colum vrhl krátce nesouhlasný pohled ke dveřím, potom obrátil svou pozornost ke mně.

„Chtěl jsem tě vidět, protože jsem se ti chtěl omluvit,“ řekl bez řečnění.

Opřela jsem se ve svém křesle, skleničku jsem si nonšalantně opřela v klíně.

„Ach, omluvit?“ řekla jsem a i do těch dvou slov jsem dala co nejvíce sarkasmu. „Máš tím na mysli za to, že jsi mě chtěl nechat upálit za čarodějnictví?“ Mávla jsem zdvořile rukou. „Už o tom nechci mluvit.“ Podívala jsem se na něj. „Omluva?!“

Usmál se, vůbec ho to nevyvedlo z míry.

„Myslím, že to není úplně adekvátní,“ začal.

„Neadekvátní?! Za to, že jsi mě nechal zavřít a vhodit do žaláře pro zloděje bez dostatečného jídla a pití po celé tři dny? Že mě vysvlékli skoro donaha a bičovali před očima všech obyvatel Cranesmuiru? Že jsem jen o vlásek unikla smůle a otepům slámy?“ Zarazila jsem se a zhluboka nadechla. „Teď, když o tom tak mluvíme,“ řekla jsem už trochu klidněji, „‚neadekvátní‘ je přesně to slovo, které bych na to použila.“

Úsměv zmizel.

„Omlouvám se za svou lehkomyslnost,“ řekl tiše. „Nechtěl jsem se ti vysmívat.“

Podívala jsem se na něj, ale v jeho očích jsem neviděla žádný záblesk pobavení.

„Ne,“ řekla jsem a znovu se zhluboka nadechla. „To jsem ani nepředpokládala, že bys měl v úmyslu. Předpokládám, že řekneš, že jsi mě ani nechtěl nechat za čarodějnictví zavřít.“

Jeho šedé oči se zúžily. „Jak to víš?“

„Geilis mi to řekla. Když jsme byly zavřené. Řekla mi, že to byla ona, koho ses chtěl zbavit; já jsem byla jen souhra okolností.“

„To jsi byla.“ Najednou vypadal velice unaveně. „Kdybys byla na hradě, mohl bych tě ochránit. Co tě proboha přimělo k tomu, že jsi šla dolů do vesnice?“

„Řekli mi, že je Geilis Duncanová nemocná a potřebuje mou pomoc,“ řekla jsem krátce.

„Ach,“ řekl měkce. „Řekli ti. Ale kdo, smím-li se zeptat?“

„Laoghaire.“ Dokonce ani teď se mi při vyslovení toho jména nepodařilo potlačit nával vzteku. Žárlila na mě, že jsem si vzala Jamieho, a snažila se mě zabít. Docela velká zlomyslnost na šestnáctiletou dívku. Ale teď se vztek mísí i s malým zábleskem zadostiučinění; on je můj, pomyslela jsem si, skoro podvědomě. Můj. Nikdy mi ho nevezmeš. Nikdy.

„Ach,“ řekl znovu Colum a díval se zamyšleně na mou zarudlou tvář. „Myslel jsem si, že to mohla být jedna z variant. Řekni mi,“ pokračoval a pozvedl jedno tmavé obočí, „pokud ti omluva přijde jako neadekvátní, co takhle odplata?“

„Odplata?“ Musela jsem vypadat při té myšlence zmateně, on se usmál, ale nebylo v tom nic směšného.

„Ano. Tu malou holčičku jsme provdali před šesti měsíci za Hugha MacKenzieho z Muldauru, jednoho mého příbuzného. Udělá s ní to, co mu řeknu, a ty ji chceš potrestat. Co chceš, abych udělal?“

Zamrkala jsem, potom jsem před jeho nabídkou couvla. Nespěchal na odpověď; seděl tiše a usrkával ze skleničky, kterou mu Angus Mhor právě dolil. Nekoukal se na mě, ale já jsem vstala a přešla k oknu. Chtěla jsem být na chvíli sama.

Zdi tady byly pět stop silné; když jsem se naklonila do hlubokého okna, měla jsem své soukromí. Slunce mi ozářilo na předloktí světlé chloupky, když jsem se opřela o parapet. Přiměla jsem se vybavit si vězení pro zloděje, vlhkou a smradlavou díru s jediným paprskem světla, které sem shora pronikalo, takže díra vypadala spíše jako hrob.

První den jsem tam strávila v chladu a špíně, plná nedůvěry; druhý den jsem se třásla mizérií a narůstajícím strachem, jak jsem odhalila celou Geilinu zradu a Columův trest za to. A třetí den mě odvedli k soudu. A já tam stála, plná studu a hrůzy, pod nízkou podzimní oblohou plnou mraků. Cítila jsem, jak se kolem mě svírá Columova past, která začala slovem Laoghaire.

Laoghaire. S jemnou pletí a modrýma očima, s kulatou pěknou tvářičkou, ale ničím jiným se nelišící od jiných dívek z Leochu. Myslela jsem na ni – v jámě s Geilis Duncanovou, měla jsem hodně času na přemýšlení o hodně věcech. Ale byla jsem rozzuřená a vyděšená, rozzuřená jsem i teď, takže ji nedokážu vidět jinak než jako ďábla. „Proboha, bylo jí jen šestnáct!“

„Dost stará na vdávání,“ řekl za mnou sarkastický hlas a já si uvědomila, že jsem uvažovala nahlas.

„Ano, chtěla Jamieho,“ řekla jsem a otočila se. Colum stále seděl na pohovce, nehybné nohy přikryté dečkou. Angus Mhor stál v tichosti za ním, oči s těžkými víčky upřené na svého pána. „Možná si myslela, že ho miluje.“

Na nádvoří se už začali scházet muži, byly slyšet výkřiky a chrastění zbraní. Slunce se odráželo od kovu mečů a mušket – a v rudých vlasech Jamieho, které mu vlály ve větru. Rukou si přejel po tváři, kterou měl rudou a zpocenou z námahy, smál se jedné z Murtaghových poznámek.

Možná jsem byla k Laoghaire nespravedlivá, považovala jsem její city za méně důležité než mé. Zda jednala unáhleně nebo z přesvědčení, to se nikdy nedozvím. Ať tak či onak, nevyšlo jí to. Přežila jsem. A Jamie je můj. Když jsem ho pozorovala, vyhrnul si kilt a poškrábal se na zadku, slunce ozářilo jeho rudé chloupky, které změkčovaly tvrdé rysy jeho stehen. Usmála jsem se a vrátila se na své místo u Columa.

„Omluva se přijímá,“ řekla jsem.

Přikývl, šedé oči zamyšlené.

„Věříš v milosrdenství, že?“

„Spíše ve spravedlnost,“ řekla jsem. „A když už o ní mluvím, neumím si představit, že bys urazil celou tu cestu z Leochu do Edinburgu jen proto, aby ses mi omluvil. Musela to být šílená cesta.“

„Ano, to byla.“ Mohutná tichá silueta dva tři palce za ním se pohnula a jeho hlava se výmluvně sklonila. Colum ten pohyb vycítil a pozvedl krátce ruku – je to v pořádku, říkalo to gesto, v tuto chvíli jsem v pořádku.

„Ne,“ pokračoval Colum. „Ve skutečnosti jsem nevěděl, že jsi v Edinburgu, dokud se Jeho Výsost nezmínila o Jamiem Fraserovi, a tak jsem se zeptal.“ Najednou se mu na tváři rozlil úsměv. „Jeho Výsost je k vám velice laskavá, paní Claire. Ale předpokládám, že to víte.“

To jsem přešla mlčky. „Takže máte vážně v úmyslu připojit se k princi Karlovi?“

Colum, Dougal a Jamie byli mistři ve skrývání svých úmyslů do té doby, než se rozhodli, ale Colum byl z nich bez pochyb nejlepší. To byste dostali více z těch vyřezávaných hlav na fontáně na nádvoří, Pokud neměl náladu na hovor.

„Přijel jsem se na něj podívat,“ bylo vše, co řekl.

Chvíli jsem seděla; přemýšlela jsem, co bych měla, pokud tedy vůbec něco – říci ve prospěch Karla. Možná bych to ale měla nechat raději na Jamiem. To, že se mi omluvil, že mě omylem málem nechal zabít, ještě neznamená, že by mi věřil. A fakt, že jsem zde a součástí Karlova doprovodu, silně podporuje to, že nejsem anglická špionka, ale zároveň to není nemožné.

Stále jsem si ještě v hlavě třídila myšlenky, když najednou Colum odložil skleničku a podíval se přímo na mě.

„Máš ponětí, kolik jsem jich už od rána vypil?“

„Ne.“ Ruce se mu netřásly, byly necitlivé a zhrublé od nemoci, ale stále dobře udržované. Zarudlá víčka a krvavé oči by stejně dobře mohly být pozůstatek cesty, stejně jako důsledek pití. Skoro nemluvil, byl to jen nepatrný pohyb, který naznačoval, že není dost střízlivý na dobrý úsudek. Ale já už jsem viděla pít Columa dříve a měla jsem k jeho schopnostem respekt.

Mávnul na Anguse Mhora, jehož ruka se skláněla nad dekantérem. „Půl láhve. A do dnešní noci ji vypiji do dna.“

„Aha.“ Tak to byl důvod, proč jsem s sebou měla přinést své lékařské náčiní. Natáhla jsem se pro truhličku, kterou jsem odložila na zem.

„Pokud potřebuješ tolik brandy, pak už to moc nezabírá, ale byla by tu možnost opia,“ řekla jsem a zalovila mezi lahvičkami. „Myslím, že bych tady nějaké mohla mít, ale mohu ti ho opatřit…“

„To ale není to, co bych od tebe potřeboval.“ Zarazil mě jeho autoritativní tón a já vzhlédla. Pokud si dokázal své myšlenky udržet pro sebe, potom je také dokázal prezentovat ve chvíli, kdy se pro to rozhodl.

„Opium bych si dokázal lehce sehnat sám,“ řekl. „Určitě bude ve městě nějaký lékárník, který ho prodává – nebo sirup z makovic anebo pro tento případ neředěné opium.“

Nechala jsem víko malé truhličky spadnout a položila jsem si na něj ruce. Takže on se nechtěl odrovnat a nechat velení klanu nejisté. A pokud to nebylo to, co by ode mne chtěl, co jiného? Něco trvalejšího. Znala jsem Columa MacKenzie. A jeho jasnou mysl, která plánovala zničení Geilis Duncanové a ani na chvíli nezaváhala.

Teď to bylo jasné. Přijel se podívat na Karla Stuarta, aby se konečně rozhodl, zda se MacKenziové z Leochu přidají k Jakobitům. Až bude rozhodnuto, bude to Dougal MacKenzie, kdo povede klan. A potom…

„Měla jsem pocit, že je sebevražda považována za smrtelný hřích,“ řekla jsem.

„Myslím, že ano,“ odpověděl nevzrušeně. „Hřích na pýše, to minimálně. Pokud bych si vybral smrt, tak čistou, aby nejlépe vyhovovala mým potřebám. Navíc neočekávám, že bych měl za svůj hřích přehnaně trpět, protože v Boha už od svých devatenácti nebo tak nějak nevěřím.“

V místnosti bylo ticho, slyšeli jsme jen praskání ohně a tlumené zvuky bitvy pode mnou. Slyšela jsem jeho dech, pomalý a pravidelný.

„Proč sis mě nechal zavolat?“ zeptala jsem se. „Máš pravdu, laudánum můžeš sehnat, kde budeš chtít, když máš peníze – a to ty máš. A určitě víš také, že velká dávka tě zabije. Je to jednoduchá smrt.“

„Příliš jednoduchá.“ Zakroutil hlavou. „Už mi jen málo záleží na životě, zbývají mi jen mé smysly. A ty si podržím, dokonce i ve chvíli mé smrti.“ Poposednul na pohovce a ani se nesnažil skrývat své nepohodlí. „Zatím ho mám dost.“

Pokývl směrem k mé truhličce. „Vyměňovaly jste si lékařské zkušenosti s paní Duncanovou. Myslím, že víš, jakým způsobem zabila svého muže. To se zdálo rychlé a jisté. A přiměřené,“ dodal suše.

„Použila kouzel, tedy alespoň podle soudu.“ Tribunál ji odsoudil k smrti podle tvých plánů, pomyslela jsem si. „Anebo snad na kouzla nevěříš?“ zeptala jsem se.

Zasmál se, byl to čistý bezstarostný zvuk, který se nesl místností. „Člověk, který nevěří v Boha, se asi stěží bude obávat Satana, ne?“

Zaváhala jsem, ale on je člověk, který posuzuje ostatní lidi stejně bystře jako sám sebe. Nejdřív se mi omluví, teprve poté mě žádá o laskavost a je spokojen, že mám smysl pro spravedlnost – nebo mám slitování. A jak řekl, je to přiměřené. Otevřela jsem skříňku a vytáhla malou fiálu s kyanidem, který jsem si schovávala na hubení krys.

„Děkuji ti, paní Claire,“ řekl, tentokrát už formálně, ale pořád měl úsměv v očích. „Od té doby, co můj synovec dokázal s takovou okázalostí v Cranesmuiru tvou nevinnost, tak nevěřím, že jsi čarodějnice. Nemám ani teď ponětí, tak jako jsem to měl při prvním našem setkání kdo jsi a proč jsi tady, ale čarodějnice nebyla žádnou z variant.“ Odmlčel se, jedno obočí pozvednuté. „Nepředpokládám, že bys mi řekla, kdo – nebo co – jsi?“

Na chvíli jsem zaváhala. Ale muž, který nevěří ani v Boha, ani v Satana, mi těžko uvěří pravdu o tom, jak jsem se tady ocitla. Lehce jsem mu stiskla prsty a potom je pustila.

„Raději si mysli, že jsem čarodějnice,“ řekla jsem. „Blíže se už asi nedostaneš.“

* * *

Druhý den ráno jsem po cestě na nádvoří potkala na schodech lorda Balmorina.

„Ach, paní Fraserová!“ zdravil mě žoviálně. „Právě jsem vás hledal.“

Usmála jsem se na něj, byl to bodrý buclatý muž, jedno z mála povzbuzení života na zámku Holyrood.

„Pokud to není horečka, průjem nebo neštovice,“ řekla jsem, „nemohlo by to na chvíli počkat? Můj muž a jeho strýc předvádí boj s meči donu Franciscovi de la Quintana.“

„Och, opravdu? Musím přiznat, že bych to sám rád viděl.“ Balmerino poskočil na schod vedle mě a jeho hlava se mu zatřásla v úrovni mých ramen. „Líbí se mi hezcí muži s mečem,“ řekl. „A cokoliv, co pobaví Španěly, má můj souhlas.“

„Můj také.“ Jamie se domníval, že by bylo pro Ferguse příliš nebezpečné, aby kradl korespondenci Jeho Výsosti přímo tady v Holyroodu, a tak se spoléhal na to, co mu řekne sám Karel. A zdálo se toho dost; Karel považoval Jamieho za jednoho ze svých nejbližších byl to v podstatě jediný muž z vysočiny, který se těšil takové poctě, i když jeho finanční příspěvek a počet mužů byly malé.

Když je řeč o penězích, Karel velice důvěřoval svým velkým nadějím, které kladl ve Filipa Španělského. Jeho poslední dopis Jakubovi do Říma byl velice povzbudivý. Don Francisco sice není přímý vyslanec, ale je zajisté členem španělského dvora a může mít za úkol donést zpět zprávy o tom, jak se daří povstání Stuartovců. To je příležitost pro Karla, aby viděl, kam až ho jeho víra může vynést, aby přesvědčil vůdce klanů vysočiny a ostatní krále, aby se k němu připojili.

„Proč jste mě hledal?“ zeptala jsem se, když jsme vycházeli na chodbu, která vedla na nádvoří Holyroodu. Byl tam malý hlouček diváku, ale ani don Francisco, ani ostatní bojovníci tam zatím ještě nebyli.

„Ach!“ Když jsem mu to připomněla, lord Balmerino zalovil v kabátě. „Není to nic důležitého, má drahá. Jeden z kurýrů mi donesl tohle, získal to od svého příbuzného na jihu. Myslel jsem, že by vás to mohlo pobavit.“

Podal mi letáčky na hrubě tištěném papíře. Ty se s oblibou roznáší po tavernách nebo dům od domu po městech a vesnicích.

„KAREL EDWARD STUART, známý všem jako mladý následník trůnu“, stálo na jednom. „Všem je znám jako zkažená a nebezpečná osoba. Nezákonně přistál u břehů Skotska, aby podnítil vzpouru lidu této země a vedl tak nevinné lidi do nespravedlivé války.“ Bylo tam toho mnohem více, všechno ve stejném duchu, včetně výzvy nevinným obyvatelům, „aby vynaložili všechny své síly a přivedli tu osobu do rukou spravedlnosti, která je bohatě odmění.“ Leták byl nahoře ozdoben malůvkou, která měla podle mě znázorňovat Karla; sice se vzhledem Karlovi moc nepodobala, ale rozhodně vypadala zkaženě a nebezpečně, což byla zřejmě hlavní myšlenka.

„Toto je jeden z těch umírněnějších,“ řekl Balmerino a koukal mi přes rameno. „Jiné znázorňují mnohem úderněji představivost spojenou s invektivami. Tohle jsem já,“ ukázal na papír s evidentním potěšením.

Na letáčku byl vykreslen vychrtlý horal, s hustým vousem a pozvedlým obočím, oči divoce vykukují ze stínu skotského čepečku. Podívala jsem se úkosem na lorda Balmerina, který měl na sobě kalhoty i kabátec podle poslední módy, z látky nejlepší kvality, ale v tlumených barvách i střízlivém střihu, což lichotilo jeho malé obtloustlé postavě. Díval se na leták, zamyšleně popocházel; jeho tváře byly čerstvě oholené.

„Nevím,“ řekl. „S těmi kníry vypadám mnohem více romanticky, ne? Ale vousy škrábou; nevím, zda bych je snášel, ani kdybych mohl kvůli nim vypadat pitoreskně.“

Otočila jsem na další stranu a leták mi málem vypadl z ruky.

„U vašeho manžela odvedli trochu lepší práci,“ poznamenal Balmerino, „ale náš drahý Jamie vypadá jako populární skotský padouch, Jak si ho Angličané představují – omlouvám se, má drahá, nemyslím to zle. On je veliký, no ne?“

„To ano,“ řekla jsem a prohlížela si leták dál.

„Nevěděla jste, že má váš manžel ve zvyku opékat si a jíst malé děti, že?“ řekl Balmerino a pochichtával se. „Vždycky jsem si myslel, že tolik vyrostl, protože má speciální dietu.“

Tento veselý postoj malého hraběte mě trochu uklidnil. Sama jsem se pousmála nad veselými malůvkami a texty a přemýšlela jsem, jakou jim asi budou jejich čtenáři dávat váhu. Obávala jsem se, že velkou; lidé se zdají, že nejen chtějí, ale vysloveně touží věřit tomu nejhoršímu – a čím horší, tím lepší.

„Podívejte se na ten poslední, myslím, že vás bude zajímat.“ Balmerino přerušil mé úvahy a nalistoval poslední stránku.

„STUARTOVA ČARODĚJNICE“, zněl titulek. Dívala se na mě žena s dlouhým nosem a vystouplými bradavkami. Pod tím byl text, který nařknul Karla Stuarta z toho, že si na svou nezákonnou misi povolal i pomoc temných sil. Protože do kruhu svých blízkých zahrnul i známou čarodějnici – která ovládá životy i smrt mužů, stejně jako dokáže zničit úrodu, nechá pojít dobytek a způsobuje slepotu – a tím dává otevřeně najevo, že upsal svou duši ďáblu a proto se bude ‚na věky smažit v pekle!‘

„Předpokládám, že to musíte být vy,“ řekl Balmerino. „Ale ujišťuji vás má drahá, že ten leták jen stěží vystihuje vaše schopnosti.“

„Velice zábavné,“ řekla jsem. Vrátila jsem štůček papírů jeho lordstvu a potlačila chuť utřít si ruku do sukně. Cítila jsem mírnou závrať, ale pokusila jsem se o úsměv na Balmerina. Lišácky se na mě podíval, potom mi stiskl loket jako vyjádření podpory.

„Nedělejte si starosti, má drahá,“ řekl. „Jakmile Jeho Veličenstvo získá svou korunu, udělá těmto nesmyslům přítrž. V očích lidí je včerejší ničema zítřejším hrdinou; vídám to pořád dokola.“

„Plus ca change, plus c’est la meme chose,“ zamumlala jsem. A pokud Jeho Veličenstvo král Jakub svou korunu nezíská…

„A pokud budou naše snahy nějakým nedopatřením neúspěšné,“ řekl Balmerino, jako kdyby opakoval mé myšlenky, „tak tyhle letáky budou to poslední, co nás bude trápit.“

* * *

„En garde.“ Po formálním francouzském zahájení zaujal Dougal svou klasickou bojovou pozici, bokem ke svému sokovi, ruka s mečem ohnutá a připravená, druhá paže vzadu ohnutá do elegantního oblouku, ruka mu poklesla v zápěstí, aby demonstroval, že nemá žádnou schovanou dýku.

Jamieho ostří přejelo po Dougalovu, kovy při doteku zachrastily.

„Je suis prest.“ Jamieho oči se setkaly s mým pohledem a já viděla na jeho tváři záblesk pobavení. Běžná odpověď na sokovu výzvu v souboji bylo vyslovení motta jeho klanu. Je suis prest. „Jsem připraven.“

Na chvíli jsem si pomyslela, že možná není a zalapala jsem po dechu, když Dougalovo ostří meče provedlo výpad vpřed. Ale Jamie ten počáteční pohyb postřehl a v okamžiku, kdy meč křižoval místo, kde stál, už tam nebyl.

Úkrok stranou, úder mečem a jejich ostří se zkřížila proti sobě. Dva meče stály proti sobě v pevném sevření jen chvíli, potom se útočníci od sebe odtrhli, udělali krok zpět, kroužili kolem sebe a zase se pustili do výpadu.

Následovaly rány a řinčení, jak meče útočily a zase odrážely rány. Jamie byl jen palec od Dougalova boku a máchl těsně kolem zeleného kiltu. Úskok, odražení rány a rychlý úder nahoru, který odrazil útočící meč a Dougal udělal krok vpřed, čímž zatlačil Jamieho dozadu.

Viděla jsem dona Francisca, jak stojí s Karlem, Sheridanem a několika dalšími muži na druhé straně nádvoří. Pod navoskovaným knírem Španěla se mihl letmý úsměv, ale nedokázala jsem odhadnout, zda to byl obdiv ke dvěma bojovníkům nebo jen jeho nacvičený výraz. Columa jsem nikde neviděla. Nepřekvapilo mě to; nehledě na jeho obecnou nechuť k tomu ukazovat se na veřejnosti, musel být i hodně vyčerpaný po dlouhé cestě do Edinburgu.

Oba nadaní bojovníci, oba leváci, strýc a synovec byli jako na přehlídce – navíc ta byla ještě podtržena tím, že se oba snažili co nejpřesněji kopírovat pravidla francouzských soubojů, ale nepoužívali malého meče, který tvoří nedílnou součást úboru každého gentlemana, ani šavli, kterou nosili vojáci. Oba měli místo toho široké meče, které se používaly na vysočině, každý dobrý yard tavené oceli s rovným ostřím, který dokáže muži rozštípnout hlavu od temene až ke krku. Oba se zbraní zacházeli s grácií a ironií, s jakou by se to mužům menšího vzrůstu nepodařilo.

Zahlédla jsem, jak Karel něco šeptá Španělovi do ucha, ten sice přikývl, ale neodtrhl zrak od bitevního řinčení na travnatém nádvoří. Oba byli stejně velcí a odhodlaní, takže to vypadalo, že se Jamie se svým strýcem chtějí opravdu zabít. Dougal učil Jamieho umění boje s mečem a mnohokrát předtím spolu bojovali bok po boku nebo zády k sobě; každý z nich zná lstivost útoku toho druhého, tak jako zná tu svou – tedy alespoň jsem v to doufala.

Dougal využil své výhody dvojitým výpadem a tlačil Jamieho k ústupu ke kraji nádvoří. Jamie udělal rychle úkrok na jednu stranu, jedním úderem odrazil Dougalovo ostří, potom mávnul zpět druhým směrem, až ostří projelo látkou Dougalova levého rukávu. Ozval se hlasitý zvuk, jako když se trhá látka, a proužek bílého lnu se uvolnil a vlál ve větru.

„Ó, úžasný zásah, pane!“ Otočila jsem se, abych se podívala, kdo promluvil. Zahlédla jsem lorda Kilmarnocka, jak stojí za mými zády. Vážný muž s plochou tváří, něco přes třicet; byl i se svým synem Johnnym ubytován v pokojích pro hosty v Holyroodu.

Syn se jen zřídkakdy držel dál od svého otce, rozhlédla jsem se kolem, zda ho neuvidím. Nemusela jsem hledat dlouho; stál po druhém boku svého otce, pusu mírně pootevřenou, jak sledoval souboj. Na druhé straně u sloupu jsem zahlédla pohyb: Fergusovy černé oči sledovaly bez mrknutí Johnnyho. Nakrčila jsem obočí a výhružně se na něj podívala.

Johnny, který si byl příliš vědomý toho, že je dědicem Kilmarnocku, a také si byl dobře vědom toho privilegia, že jde do války s otcem, i když je mu teprve dvanáct. Proto se nad ostatní chlapce povyšoval. Většina ostatních chlapců také Johnnyho neměla ráda a čekali na vhodnou příležitost, až vystoupí ze své otcovské ochrany.

Fergus k nim rozhodně patřil. Urazilo ho, když Johnny nevhodně pronesl něco o ‚hošíkovi v kloboučku‘, což si Fergus vyložil – docela přesně – jako urážku Jamieho. Ale útoku Ferguse na Johnnyho před několika dny se naštěstí podařilo zabránit. Jamie předvedl spravedlnost na fyzické úrovni a potom Fergusovi vysvětloval, že oddanost je ušlechtilá vlastnost, která se cení, ale hloupost ne.

„Ten hoch je o dva roky starší než ty, a o dva kameny těžší,“ řekl a třásl s Fergusem, kterého držel za ramena. „Copak si myslíš, že mi nějak pomůžeš tím, že si sám necháš rozbít hlavu? Jsou situace, kdy budeš bojovat a nekoukat na následky, ale někdy je lepší skousnout jazyk a vyčkat. ‚Ne pétez plus haut que votre cul‘, ne?“

Fergus přikývl a utíral si cípem košile uslzenou tvář, ale já jsem pochybovala o tom, zda na něho měla Jamieho slova nějaký vliv. Nelíbil se mi ten spekulativní pohled, který jsem v černých očích zahlédla, a pomyslela jsem si, že kdyby byl Johnny trochu chytřejší, postavil by se mezi mě a svého otce.

Jamie poklesl na jedno koleno, se smrtícím výpadem nahoru, který jen těsně minul Dougalovo ucho. MacKenzie uskočil vzad a vypadal na chvíli překvapeně, potom se zazubil a praštil plochou hranou Jamieho po hlavě, až to zadunělo.

Slyšela jsem potlesk po celém nádvoří. Souboj poklesl z elegantního francouzského duelu na skotskou rvačku a divákům se ta zábava moc líbila.

Lord Kilmarnock, který ten zvuk také slyšel, se rozhlédl kolem a nevrle se ušklíbl.

„Jeho Výsost si sezvala své rádce, aby se sešli se Španělem,“ poznamenal sarkasticky. „O’Sullivana a tu starou vykopávku Tullibardina. Vyslechne si ale radu i od lorda Elcha? Balmerina, Lochiela nebo dokonce mé skromné maličkosti?“

Byla to čistě řečnická otázka a já jsem s ním v duchu sympatizovala a očima jsem stále sledovala souboj. Chřestot kovu se odrážel od kamenů, čímž podtrhoval Kilmarnockova slova. Jakmile jednou začal, už svou hořkost nedokázal zastavit.

„Ne, opravdu!“ řekl. „O’Sullivan, O’Brien a ostatní Irové; ti nic neriskují! Pokud by se něco přihodilo, mohou si požádat o imunitu kvůli své národnosti. Ale my – my riskujeme majetek, čest – a vlastní životy! Nás ignoruje a jedná s námi jako s normálními vojáky. Včera jsem Jeho Výsost pozdravil, a on mě minul, nosík vzhůru, jako kdybych se dopustil prohřešku na etiketě tím, že jsem ho oslovil přímo!“

Kilmarnock zuřil, a to z dobrého důvodu. Ignorovat muže, které prosil, aby mu na podporu půjčili peníze i poskytli muže – teď je odvrhne a obrátí se ke svým starým rádcům z Kontinentu – kteří povětrnou považují Skotsko za divočinu a jeho obyvatele za barbary.

Dougal překvapeně uskočil a Jamie se zasmál. Dougalův levý rukáv visel od ramene volně dolů, kůže pod ním byla hladká a opálená, nebyl na ní ani škrábanec, ani kapka krve.

„Za to mi zaplatíš, malý Jamie,“ ušklíbl se Dougal. Po tváři mu stékaly kapičky potu.

„Opravdu, strýčku?“ zafuněl Jamie. „A čím?“ Záblesk meče a Dougalův sporran letěl vzduchem, uvolněn z opasku.

Koutkem oka jsem zahlédla pohyb a prudce jsem trhla hlavou.

„Fergusi!“ zařvala jsem.

Kilmarnock se otočil směrem, kterým jsem se dívala, a zahlédl Ferguse. Chlapec držel v jedné ruce dřevěný klacek, ale s takovou lehkostí, až to bylo k smíchu, kdyby ovšem člověk netušil, co od něj hrozí.

„Nedělejte si starosti, má paní z Broch Tuarach,“ řekl lord Kilmarnock po krátkém pohledu. „Můj syn se dokáže čestně bránit, pokud to okolnosti vyžadují.“ Usmál se na Johnnyho a potom se opět otočil k mužům s meči. Také jsem se otočila, ale pořád jsem poslouchala, co se děje Johnnyho směrem. Nebylo to, že bych si myslela, že Fergusovi chybí čest, jen jsem měla pocit, že se to dosti rozchází s názorem lorda Kilmarnocka na tuto vlastnost.

„Gu leoir!“ Po Dougalově výkřiku boj najednou ustal. Oba se potili, uklonili se směrem k potlesku od královské družiny, udělali pár kroku vpřed, aby přijali gratulace a byli představeni donu Franciscovi.

„Milorde!“ zvolal vysoký hlas z tribuny. „Prosím – le parabola!“

Jamie se otočil a zamračil se nad tím vyrušením, potom ale pokrčil rameny, usmál se a znovu vstoupil do středu nádvoří. Le parabola byl název, který dal Fergus tomuto konkrétnímu triku.

Jamie se krátce uklonil Jeho Výsosti, potom vzal svůj meč za špičku ostří, mírně se nahrbil a švihem poslal meč přímo do vzduchu. Všechny oči upřené na meči se zdobeným jílcem, který se leskl ve slunci, jak se v letu otáčel s takovou setrvačností, až se zdálo, že visí ve vzduchu před tím, než se obrátil k zemi a začal padat.

Podstatou triku bylo samozřejmě to, aby se zbraň zapíchla špičkou do země. Jamieho rafinovaností bylo ještě to, že stál do poslední chvíle pod obloukem a v poslední vteřině uskočil, jinak by ho meč probodl.

Meč se navrátil zpět a zapíchl se mu u nohou, což bylo doplněné kolektivním ‚ááách‘ od diváků. Během okamžiku, kdy se Jamie skláněl, aby vytáhl meč z travnaté země, jsem si všimla, že se počet diváků zredukoval o dva.

Jedním byl dvanáctiletý pán z Kilmarnocku, který ležel tváří dolů na kraji trávníku a na hlavě v jeho rovných hnědých vlasech byla jasně zřetelná nateklá rána. Druhého nebylo nikde vidět, ale já jsem ze stínu za sebou zachytila šepot.

„Nepétez plus haut que votre cul,“ říkal s uspokojením.

* * *

Počasí bylo na listopad nezvykle teplé, všudypřítomné mraky se protrhaly, aby nechaly pronikat podzimní slunce na šedivý Edinburg. Využila jsem tepla a zůstala venku, i když jen krátce, abych se plazila po kolenou v kamenité zahradě za Holyroodem, k velkému pobavení horalů z vysočiny, kteří se potulovali kolem, vychutnávali si slunce po svém se džbánkem domácí whisky.

„Honíte burras, madam?“ volal jeden muž.

„Kdepak, hledá víly, ne housenky,“ zavtipkoval druhý.

„To spíš najdete vy své skřítky v láhvi než já pod kameny,“ zavolala jsem nazpět.

Muž pozvedl láhev, přivřel jedno oko a teatrálně zamžoural dovnitř.

„No, zatím v láhvi žádné housenky nejsou,“ řekl a zhluboka se napil.

Co jsem ve skutečnosti hledala, by jim nedávalo více smyslu než ty housenky, pomyslela jsem si, a převrátila jsem jeden balvan naruby, abych uviděla vespodu oranžovohnědý lišejník na povrchu. Opatrně jsem ho kapesním nožíkem seškrábla a několik malých hrudek mi spadlo do dlaně. Pak jsem je opatrně přemístila do krabičky na šňupací tabák, která skrývala mé pracně sesbírané zásoby.

V Edinburgu vládly relativně kosmopolitní názory; to, co by ve vzdálených vesnicích v horách považovali za podezřelé nebo by to vzbudilo přímo otevřené nepřátelství, tady to považují za neškodný vtip. Zatímco se ke mně Skotové chovali s respektem, oddechla jsem si, když jsem zjistila, že v tom není ani trochu příměsi strachu.

Dokonce mi odpustili i můj anglický původ, když se rozkřiklo, kdo je mým manželem. Myslela jsem si, že se nikdy nedozvím, co dělal Jamie v bitvě u Prestonpans, s výjimkou toho, co mi řekl sám. Ale ať už to bylo cokoliv, udělal na Skoty dojem a kdekoliv se ‚Rudý Jamie‘ objevil mimo Holyrood, sklízel obdivné výkřiky a provolávání slávy.

Ve skutečnosti ty výkřiky upoutaly mou pozornost a já vzhlédla, abych viděla samotného Rudého Jamieho, jak si to rázuje přes trávu, mává nepřítomně na muže a sleduje kameny za palácem.

Jeho tvář se rozzářila, když mě zahlédl, a došel až k místu, kde jsem klečela mezi kamením.

„Tak tady jsi,“ řekl. „Můžeš jít na chvíli se mnou? Pokud chceš, vezmi si ten malý košík s sebou.“

Postavila jsem se na nohy, oprášila jsem si suchou trávu z kolen na šatech a vhodila jsem svůj malý nožík do košíku.

„Dobrá. Kam půjdeme?“

„Colum mi poslal vzkaz, že by s námi rád mluvil. S oběma.“

„A kde?“ zeptala jsem se a přidala do kroku, abych stačila jeho dlouhým krokům.

„V kostele u Canongate.“

To bylo zajímavé. Ať už s námi chtěl Colum probírat cokoliv, nechtěl, aby se o našem soukromém setkání vědělo v Holyroodu.

To nechtěl ani Jamie; proto ten košík. Bránou jsme prošli ruku v ruce a můj košík působil jako dobrá výmluva pro procházku po Royal Mile. Buď jsme mohli vyrazit na nákupy anebo jsme roznášeli léky pro muže a rodiny, kteří byli ubytovaní na okraji Edinburgu.

Edinburg prudce stoupal podél své hlavní ulice. Holyrood byl umístěn důstojně na jejím úpatí, zdi a klenby opatství poskytovaly jisté bezpečí. Zcela evidentně stavba ignorovala existenci edinburgského hradu, který se tyčil nahoře. A mezi těmito dvěma hrady vznikla Royal Mile, která stoupá zhruba pod úhlem čtyřiceti pěti stupňů. Funěla jsem po boku Jamieho a přemýšlela, jak se proboha mohl Colum MacKenzie vyškrábat čtvrt míle po kočičích hlavách od svého paláce ke kostelu.

Columa jsme našli na kostelním hřbitově; seděl na kamenné lavičce a odpolední slunce ho hřálo do zad. Jeho černá vycházková hůl ležela na lavičce vedle něj a jeho krátké pokroucené nohy se kymácely pár palců nad zemí. Ramena měl povislá a hlavu skloněnou v zamyšlení, zdálky vypadal jako skřítek, jako přirozený obyvatel této kamenné zahrady s nakloněnými kameny porostlými lišejníkem. Zahlédla jsem unikátní vzorek na počasím poškozené klenbě, ale pak jsem si řekla, že raději nebudu zastavovat.

Tráva pod nohama nešustila, ale když jsme od něj byli pár metrů, Colum pozvedl hlavu. Jeho smysly tedy byly zatím v pořádku.

Stín se pod nedalekým stromem pohnul, jak jsme prošli kolem. I smysly Anguse Mhora byly zatím v pořádku. Když nás jeho mohutný sluha rozpoznal, opět se stal součástí krajiny.

Colum přikývl a ukázal na lavičku vedle sebe. Když jsme stáli před ním, už nepůsobil jako skřítek, i když měl celé tělo zkroucené. Tváří v tvář jste viděli jen muže.

Jamie mě usadil na nedaleký kámen a potom se sám posadil na místo, na které ukazoval Colum. Mramor byl překvapivě chladný, studil i přes mou tlustou sukni. Kousek jsem si poposedla, protože vytesaná lebka a zkřížené kosti mě tlačily a byly nepohodlné na sezení. Zahlédla jsem epitaf pod tím a usmála jsem se:

Zde Martin Elginbrod leží,

náš pane, prosím o milosrdenství Boží,

což bych také udělal sám, vědět, oč běží,

být tebou, Martin Elginbrod, s pomocí Boží.

Jamie na mě varovně pozvedl jedno obočí, potom se obrátil zpět k Columovi. „Chtěl jsi nás vidět, strýče?“

„Ptal jsem se po tobě, Jamie Frasere,“ řekl bez velkých proslovů. „Považuješ mě za svého příbuzného?“

Jamie chvíli mlčel a prohlížel si tvář svého strýce. Potom se usmál.

„Máš oči mé matky,“ řekl. „Mám to snad popírat?“

Colum vypadal chvíli překvapeně. Jeho oči byly jasné, světle šedé jako křídla holubice, hustě ohraničené černými řasami. I když byly krásné, vyzařovaly chlad, a já jsem přemýšlela, ne poprvé, jaká byla asi Jamieho matka.

„Pamatuješ si na svou matku? Byl jsi ještě malý chlapec, když umřela.“

Jamieho ústa se nad tím pozvedla, ale odpověděl chladně.

„Byl jsem dost starý. A navíc bylo v domě mého otce zrcadlo, říká se, že jsem jí také trochu podobný.“

Colum se krátce zasmál. „Více než jen trochu.“ Pozorně Jamieho pozoroval, oči přimhouřené proti slunci. „Ach, ano, chlapče; jsi syn Ellen, o tom není pochyb. Například ty vlasy…“ Ukázal neurčitě na Jamieho vlasy, které zářily jantarem, kaštanem, rumělkou; byly to husté vlny, ve kterých se odrážely tisíce odstínů rudé a zlaté. „…A ta ústa.“ Colum pozvedl váhavě jeden koutek úst. „Široké, za to jsem se jí posmíval. Mohla bys chytat mouchy jako ropucha, škádlil jsem ji, ale nemáš lepivý jazyk.“

Jamieho to nepřekvapilo a zasmál se.

„Willie mi to jednou říkal,“ řekl a potom sevřel rty; jen málokdy mluvil o svém mrtvém starším bratrovi, a myslím, že před tím o něm nikdy s Columem nemluvil.

Pokud si Colum toho přeřeknutí povšiml, nedal to najevo.

„Psal jsem jí,“ řekl a zadíval se nepřítomně na nedaleký nakloněný kámen. „Když tvůj bratr a miminko zemřeli na neštovice. To bylo poprvé od doby, kdy opustila Leoch.“

„Máš tím na mysli, od té doby, co se provdala za mého otce.“

Colum pomalu přikývl, ale pořád se díval stranou.

„Ano. Byla starší než já, asi o dva roky; byl mezi námi stejný rozdíl jako mezi tebou a tvou sestrou.“ Hluboce posazené šedé oči se stočily nazpět a zadívaly se na Jamieho.

„S tvou sestrou jsem se nikdy nesetkal. Jste si vy dva blízcí?“

Jamie nepromluvil, ale pomalu přikývl, pozorně si strýce prohlížel, jako kdyby hledal řešení hádanky ve ztrhané tváři před sebou.

Colum také přikývl. „Stejně tak i já a Ellen. Byl jsem neduživý malý chlapec a ona se o mě často starala. Vybavuji si slunce, jak jí zářilo skrz vlasy, a ona mi vyprávěla pohádky, zatímco já ležel v posteli. Dokonce i později,“ jeho jemně tvarované rty se pozvedly do úsměvu, „když mě nohy poprvé vypověděly službu; přišla za mnou a chodila po celém Leochu, zastavila se každý večer i ráno v mém pokoji, aby mi vyprávěla, koho potkala a o čem si povídali. Mluvili jsme o podřízených, o mužích z klanu a jak by se daly věci zařídit. V té době už jsem byl ženatý, ale Letitia se o takové věci nestarala.“ Mávl rukou, jako kdyby svou ženu chtěl zahnat.

„Mluvili jsme spolu – někdy i s Dougalem, někdy jen sami – o tom, jak nejlépe udržet budoucnost klanu; jak se může vnitřně udržet mír, jaké aliance uzavřít, jak spravovat půdu i lesy… A potom nás opustila,“ řekl najednou a podíval se dolů na široké ruce složené v klíně. „Aniž by se zeptala, zda nás smí opustit a aniž by se rozloučila. Byla pryč. Sem tam jsem se o ní doslechl od jiných, ale od ní samotné – nikdy.“

„Neodpovídala na tvé dopisy?“ zeptala jsem se tiše, nechtěla jsem je vyrušovat. Zakroutil hlavou, měl ji stále svěšenou.

„Byla nemocná; přišla o dítě, také kvůli neštovicím. Možná chtěla napsat později; je to jednoduché odkládat věci.“ Krátce se usmál, potom se ale jeho tvář zachmuřila. „Ale příští Vánoce už byla mrtvá.“

Podíval se přímo na Jamieho, který mu pohlédl rovnou do očí.

„Byl jsem překvapen, když mi tvůj otec napsal, že tě odveze k Dougalovi a doufal, že si tě do Leochu vezmeme na zkušenou.“

„To už bylo dohodnuto, když se brali,“ odpověděl Jamie. „Že se mě Dougal ujme a že k vám na chvíli půjdu.“ Nad hlavami nám ve větru šustily větvičky modřínu a oba muži schoulili ramena před nastalým chladem. Jejich rodinná podoba byla ještě více podtržena podobností jejich gest.

Colum zahlédl, jak se jejich podobě směji, a jako odpověď pozvedl jeden koutek úst.

„Och, ano,“ řekl Jamiemu. „Ale dohody mají takovou cenu, jakou má muž, který ji činí, nic víc. A já jsem tvého otce neznal.“

Otevřel ústa, aby pokračoval, potom se ale zdálo, že si to rozmyslel. Ticho hřbitova je zalilo, jako kdyby místo, kde konverzace probíhala, nikdy neexistovalo a žádná slova nebyla vyřčena.

Byl to opět Jamie, kdo znovu prolomil ticho.

„Co sis o mém otci myslel?“ zeptal se a já byla překvapena tím tónem, jakým mluví malé děti, které ztratily brzy své rodiče, a chtějí znát názory i jiných lidí, které by rozšířily jejich omezený pohled. Chápala jsem ten pud; to málo, co jsem se dozvěděla o mých rodičích, pocházelo výhradně z toho, co mi řekl strýček Lamb, když mi dával krátké a neuspokojivé odpovědi. Nebyl to člověk, který by dokázal rozebírat charaktery.

Ale Colum byl.

„Chceš vědět, jak vypadal?“ prohlížel si pozorně svého synovce, potom si něco pobaveně zamumlal.

„Podívej se do zrcadla, chlapče,“ řekl a usmál se. „Pokud vidíš tvář tvé matky, potom na tebe skrze šikmé fraserovské oči bude koukat tvůj otec.“ Protáhl se a poposedl si, aby si jeho pokroucené kosti odpočinuly. Rty měl ze zvyku pevně stisknuté, aby nevykřikl bolestí, a já jsem pochopila, z čeho se mu udělaly ty hluboké vrásky mezi rty a nosem.

„Abych ti odpověděl,“ znovu pokračoval, když se pohodlně usadil, „moc jsem toho muže v oblibě neměl – ale ani on mě, ale ihned jsem poznal, že je to čestný muž.“ Odmlčel se, potom tiše pokračoval: „Tak znám i tebe, Jamie MacKenzie Frasere.“

Jamieho výraz se nezměnil, ale zacukala mu víčka. Toho si mohl všimnout jen někdo blízký jako já – anebo tak dobrý pozorovatel jako Colum.

Colum pomalu vydechl.

„Takže, chlapče, to je důvod, proč jsem s tebou chtěl mluvit. Musím se rozhodnout, zda klan MacKenzie z Leochu bude stát za králem Jakubem, nebo Jiříkem.“ Smutně se zasmál. „Aby se v tom čert vyznal, ale je to rozhodnutí, které musím udělat.“

„Dougal…“ začal Jamie, ale strýc ho rychle utnul prudkým pohybem ruky.

„Ano, já vím, co si myslí Dougal – poslední dva roky jsem si od něj trochu odpočinul,“ řekl netrpělivě. „Ale já jsem MacKenzie z Leochu a rozhodnutí je na mně. Dougal se bude řídit tím, co mu řeknu. Vím, co mi řekneš, abych udělal – už kvůli klanu, jehož krev proudí ve tvých žilách.“

Jamie vzhlédl, jeho oči byly temně modré a lhostejné, přivřené před ostrým sluncem, které mu svítilo do tváře.

„Jsem zde a moji muži se mnou,“ řekl. „Takže má volba je zřejmá.“

Colum se znovu posunul, hlavu nakloněnou ke svému synovci, jako kdyby chtěl zachytit jakoukoliv nuanci v jeho hlase nebo výrazu, což by mu mohlo něco napovědět.

„Opravdu je?“ zeptal se. „Muži prokazují svou věrnost z mnoha různých důvodů, chlapče, a jen některé mají co do činění s tím, co vyslovují nahlas. Mluvil jsem s Lochielem, Clanranaldem, Angusem. Alexem MacDonaldem ze Scotusu. Myslíš, že jsou tady jen proto, že si myslí, že je Jakub Stuart právoplatný král? Teď‘ bych si chtěl promluvit s tebou – a chci slyšet pravdu, už kvůli cti tvého otce.“

Viděla jsem, jak Jamie váhá. Colum pokračoval a pořád si svého synovce prohlížel.

„Neptám se kvůli sobě; pokud máš oči, tak je ti jasné, že mě ta záležitost dlouho trápit nebude. Ale ptám se kvůli Hamishovi – nezapomínej, že ten chlapec je tvůj bratranec. Pokud chci, aby ještě byl nějaký klan, který by vedl – až nastane jeho čas – pak se musím rozhodnout správně.“

Odmlčel se a seděl mlčky, jeho přirozená opatrnost mu z rysů vymizela, jeho šedé oči byly otevřené a vnímavé.

Jamie seděl tiše stejně jako Colum, strnulý jako mramorový anděl na náhrobku za ním. Znala jsem to dilema, které se mu honí hlavou, i když to na sobě nedával znát. Bylo stejné jako to, které jsme museli řešit už před tím, když jsme si vybírali muže z Lallybrochu, kteří šli s námi. Karlovo povstání bylo balancováním na ostří nože. Pokud by se k němu připojil tak silný klan, jako jsou MacKenziové z Leochu, potom by to mohlo povzbudit další, aby se k mladému následníkovi přidali. To by potom mohlo vést k úspěchu. Ale pokud by se to nezdařilo, tak by s ním skončili i MacKenziové.

Nakonec se na mě Jamie s rozmyslem podíval a jeho modré oči se střetly s mými. Ty máš k tomu také co říci, říkal jeho pohled. Co mám dělat?

Cítila jsem na sobě Columův pohled a spíše jsem cítila, než viděla, to tázavé pozvednutí obočí. Ale co jsem viděla ve své mysli byl desetiletý Hamish, který by mohl být spíše Jamieho synem než bratrancem. A jaký by mohl být jeho život, a život zbytku klanu, pokud by MacKenzie z Leochu padl u Cullodenu? Muži z Lallybrochu mají Jamieho, aby je zachránil před závěrečnými jatkami, kdyby na to došlo. Ale muži z Leochu nikoho takového nemají. Ale ta volba nemůže být na mně. Pokrčila jsem rameny a sklonila hlavu. Jamie se zhluboka nadechl a rozmýšlel se.

„Strýčku, vrať se zpátky do Leochu,“ řekl. „A drž své muže zpátky.“

Colum seděl dlouze bez hnutí a díval se přímo na mě. Nakonec pohnul rty nahoru, ale ten výraz nebyl úsměvem.

„Skoro jsem zastavil Neda Gowana, který tě chtěl zachránit před hranicí,“ řekl mi. „Myslím, že jsem rád, že jsem to neudělal.“

„Děkuji,“ řekla jsem mu stejným tónem.

Povzdechl si, promnul si zezadu krk svou bolavou rukou, jako kdyby ji svazovala tíha vlády.

„Tak dobrá. Ráno uvidím Jeho Výsost a oznámím mu své rozhodnutí.“ Ruka mu poklesla a ležela nehybně na kamenné lavičce, na půli vzdálenosti mezi ním a jeho synovcem. „Děkuji ti, Jamie, za tvou radu.“ Zaváhal a potom dodal, „ať je Bůh s tebou.“

Jamie se naklonil dopředu a položil svou ruku na Columovu. Usmál se širokým sladkým úsměvem své matky a řekl, „i s tebou, mo caraidh.“

* * *

Na ulici Royal Mile bylo rušno, lidé si chtěli vychutnat ten vzácný teplý den. Kráčeli jsme davem v tichosti, rukou jsem svírala Jamieho loket. Nakonec zakroutil hlavou a něco si galsky zamumlal sám pro sebe.

„Rozhodl ses správně,“ řekla jsem mu, odpovídala jsem spíše na myšlenku než slova. „Udělala bych to stejné. Ať to dopadne jakkoliv, alespoň MacKenziové se zachrání.“

„Ano, snad.“ Přikývl na pozdrav procházejícího důstojníka, který strkal do davu. „Ale co ti ostatní – MacDonaldovi a MacGillivraysovi? A další, co sem přišli? Možná budou brzy zničeni, copak mám nervy na to, abych řekl Columovi, aby se přidal?“ zakroutil hlavou, tvář zamračenou. „To nikdo neví, Sassenachová.“

„Ne,“ řekla jsem tiše a stiskla jeho paži. „Nikdy toho nevíme dost. Anebo příliš mnoho. Ale můžeme se na to stoprocentně spolehnout?“

Usmál se na oplátku i on na mě a přitiskl si mou ruku těsně k boku.

„Ne, Sassenachová. Nemyslím, že bychom mohli. Ale už je rozhodnuto a nikdo to nemůže změnit, takže nemá cenu dělat si starosti. MacKenziové tedy budou stranou.“

U brány do Holyroodu stál na stráži MacDonald, jeden z Glengarryho mužů. Rozpoznal Jamieho a pokývl směrem na nádvoří, ale stěží pozvedl hlavu od svého hledání vší. Teplé počasí hmyz probralo, a tak opouštěly svá hnízdečka pod paží a v rozkroku a byly často dopadeny na své cestě po košili nebo tartanu, jak se snaží změnit svého hostitele.

Jamie mu řekl něco galsky a usmál se. Muž se zasmál, sebral něco z košile a cvrnknul to na Jamieho, který předstíral, že se to snaží chytit. Potom si tu imaginární bestii kriticky prohlížel, mrknul na mě a hodil si ji do pusy.

* * *

„Ehm, jak se uzdravuje hlava vašeho syna, lorde Kilmarnocku?“ zeptala jsem se zdvořile, když jsme se setkali ve Velké galerii v Holyroodu. Vcelku mě to ani nezajímalo, ale myslela jsem si, že téma nemohu úplně zavrhnout, a tak bude lepší zeptat se přímo zde, kde se nenávist nemůže zcela otevřeně dát najevo.

Galerie to kritérium splňuje, pomyslela jsem si. Dlouhá místnost s vysokými stropy, dvěma ohromnými krby a vysokými okny byla často svědkem plesů a večírků od doby, kdy v září vstoupil Karel triumfálně do Edinburgu. Nyní zde byl nával představitelů edinburgské horní společenské třídy, kteří přišli složit princi poklonu – teď, když se ukázalo, že by mohl i vyhrát – a místnost celá zářila. Don Francisco, čestný host, stál s Karlem na druhém konci místnosti. Oblečen byl v depresivním španělském stylu v širokých černých kalhotách, beztvarém kabátu, s malým okružím, který mezi mladšími ročníky vyvolával spíše posměch.

„Ale celkem dobře, paní Fraserová,“ odpověděl Kilmarnock klidně. „Rána na hlavě chlapce v jeho věku neodstaví na dlouho; i když jeho čest se bude látat možná trochu déle,“ dodal a jeho rty se vesele pozvedly.

Usmála jsem se a oddychla si.

„Nezlobíte se?“

Zakroutil hlavou a podíval se dolů, aby se ujistil, že stojí dál od mé splývavé sukně.

„Snažil jsem se Johnna naučit věci, které by měl jako dědic Kilmarnocku znát. Myslím, že v otázce pokory jsem zcela selhal; snad měl váš sluha větší úspěch.“

„Doufám, že jste mu nenapráskal venku,“ řekla jsem nepřítomně.

„Prosím?“

„Ale nic,“ řekla jsem a začervenala se. „Podívejte, není támhle Lochiel? Myslela jsem, že je nemocný.“

Tanec vyžadoval většinu mého dechu a zdálo se, že lord Kilmarnock už o další konverzaci nestojí, takže jsem měla čas rozhlédnout se. Karel netančil, i když byl dobrým tanečníkem a mladé dámy se v Edinburgu o jeho přízeň přímo draly. Dnes večer byl zcela pohroužen do zábavy svého hosta. Odpoledne jsem viděla, jak valí do kuchyně bečku s vypálenou portugalskou značkou na boku a v levé ruce dona Francisca se jako zázrakem neustále objevovala sklenice s rubínovou tekutinou.

Zkřížili jsme cestu Jamiemu, který vytáčel v tanci jednu ze slečen Williamsových. Byly tři a skoro k nerozeznání – mladé, hnědé vlasy, půvabné, a všechny ‚tak zaujaté, paní Fraserová, tou vznešenou kauzou‘. Celkem mě unavovaly, ale Jamie byl ztělesněná trpělivost, a tak tančil s každou z nich a pořád dokola odpovídal na jejich hloupé otázky.

„Chudinky, je to pro ně změna, když se dostanou ven,“ vysvětloval mi. „A jejich otec je bohatý obchodník, takže si Jeho Výsost bude chtít získat přízeň jejich rodiny.“

Zdálo se, že slečna Williamsová je jím doslova fascinována a já přemýšlela, jak moc ji chce povzbuzovat. Potom se má pozornost přesunula, když jsem zahlédla Balmerina, jak tančí se ženou lorda George Murraye. Zahlédla jsem afektované pohledy Murrayů, jak se míjely, on s další slečnou Williamsovou, a cítil se trochu zahanben, když viděl, s kým tančí Jamie.

Nebylo žádným překvapením, že Colum na plese není. Přemýšlela jsem, zda už měl příležitost s Karlem mluvit, ale vypadalo to spíše, že ne; Karel vypadal příliš vesele a pobaveně na to, aby v krátké době přijal nějakou špatnou zprávu.

Na jedné straně Galerie jsem si všimla dvou mohutných postav, obě skoro stejné, v nepohodlném a nepřizpůsobeném oblečení. Byl to John Simpson, mistr cechu výrobců mečů z Glasgow, a jeho syn, také John Simpson. Přijeli už počátkem tohoto týdne, aby Jeho Výsosti představili své bohatě zdobené meče, které je proslavily po celém Skotsku. Pozvaní byli evidentně proto, aby mohla Jeho Výsost předvést donu Franciscovi širokou podporu, které se těší.

Oba muži měli husté tmavé vlasy a vousy, lehce prošedivělé. Simpson senior byl sůl s trochou pepře, zatímco Simpson junior působil jako tmavý kopec s prvními vločkami sněhu na své hranici, obzvláště u spánků. Jak jsem je pozorovala, ten starší muž dal mladšímu herdu do zad a významně se uklonil směrem k jedné z obchodníkových dcer, která postávala na kraji parketu pod přísným dohledem svého otce.

Simpson junior se na svého otce zadíval skepticky, ale potom pokrčil rameny, vykročil a nabídl své rámě třetí z dcer Williamsových.

Pobaveně a zároveň fascinovaně jsem je pozorovala ve víru tance, protože Jamie mi už dříve říkal, že se s nimi setkal a Simpson junior je docela hluchý.

„Myslím, že z toho bušení v dílně,“ řekl a s pýchou mi ukazoval meč, který si od nich koupil. „Hluchý jako poleno; ten starý mluví a mladý zase všechno vidí.“

Viděla jsem ty pronikavé tmavé oči, které přelétly sálem a měřily si vzdálenost mezi jednotlivými páry. Mladý řemeslník poskakoval trochu ztěžka, ale jinak tanec celkem zvládal – nebo alespoň tak jako já. Zavřela jsem oči a cítila vibrace hudby, které se přenášely přes dřevěnou podlahu od cell, která na ní stála. Myslím, že se řídil tím. Potom jsem otevřela oči, abych do někoho nevrazila, a zahlédla jsem juniora, jak se svíjí mezi houslemi. V tu chvíli možná nějaké zvuky slyšel.

Jak páry kroužily, dostaly jsme se s Kilmarnockem blíže k místu, kde stál Karel a don Francisco a nahřívali si záda před velkým krbem obkládaným kachlíky. K mému překvapení se na mě Karel přes Franciscovo rameno zamračil a pověrčivě na mě mávl rukou, abych zmizela. Když jsme se otočili, zahlédl to i Kilmarnock a krátce se zasmál.

„Takže Jeho Výsost se vás bojí představit Španělovi!“ řekl.

„Opravdu?“ zeptala jsem se, když jsem se zase otočila nazpět, ale Karel se už vrátil ke své konverzaci a mával rukama s italským temperamentem, jak něco vyprávěl.

„Myslím si to.“ Lord Kilmarnock byl vynikající tanečník, takže jsem se mohla dostatečně uvolnit, abych stihla i hovořit a nemusela se obávat, že zakopnu o své dlouhé sukně.

„Už jste viděla ty bláznivé letáky, které Balmerino každému ukazuje?“ zeptal se a když jsem přikývla, pokračoval. „Předpokládám, že je viděla i Jeho Výsost. A Španělé jsou velice pověrčiví ohledně podobných blbostí. Žádná osoba, která má všech pět pohromadě, nemůže brát něco podobného vážně,“ ujišťoval mě, „ale Jeho Výsost se chce raději pojistit. Španělské zlato je hodno takové oběti,“ dodal. Předpokládám včetně oběti jeho vlastní hrdosti; Karel se stále ke svým skotským hrabatům a vévodům choval u stolu jako k žebrákům, ale dnes večer je na oslavy pozval – bez pochyb proto, aby udělal dojem na dona Francisca.

„Všiml jste si těch obrazů?“ zeptala jsem se a změnila jsem téma. Na stěně Velké galerie jich viselo alespoň sto, všechno to byly portréty králů a královen. A všichni si byli až podezřele podobní.

„Ach, máte na mysli ten nos?“ zeptal se pobaveně a úsměv mu na tváři vystřídal zamračený výraz, který nabyl po zhlédnutí Karla a Španěla. „Ano, jistě. Znáte tu historku?“

Portréty byly zdá se práce jednoho malíře, Jacoba DeWitta, kterého si najal Karel II. Při nástupu na trůn, aby namaloval portréty všech jeho královských předků Robertem Brucem počínaje.

„Aby každého ujistil o pradávném původu své linie a svém právu na trůn,“ vysvětloval Kilmarnock s úšklebkem. „Přemýšlím, zda král Jakub provede něco podobného až usedne na trůn?“

No a tak DeWitt zuřivě maloval, pokračoval lord, každé dva týdny zhotovil jeden obraz, aby stihl dodat zakázku včas. Problém ale byl, že DeWitt netušil, jak královi předci vypadali, a tak jako předlohu použil kohokoliv, koho dotáhl do studia. No a každému pak přidal velký nos, aby tam byla nějaká rodinná podoba.

„A to je sám král Karel,“ řekl Kilmarnock a pokývl na vysoký obraz, na kterém byl král v rudém sametu a v modrém klobouku. Kriticky se zadíval na mladého Karla, jehož rudé tváře prozrazovaly, že v pití nezůstává za svým hostem pozadu.

„Ale má lepší nos,“ zamumlal šlechtic jako kdyby pro sebe. „Jeho matka byla Polka.“

Už se připozdívalo, svíce na stříbrném svícnu začaly kapat a pohasínat ještě dříve, než se šlechta z Edinburgu nabažila vína a tance. Donu Franciscovi, který zřejmě nebyl tolik uvyklý na nezřízené pití jako Karel, už pomalu začala padat hlava.

Jamie měl na tváři výraz úlevy, když vracel poslední z dcer Williamsových jejich otci. Přišel ke mně do rohu, kde jsem si našla volnou židli, abych si mohla pod záplavou sukní sundat střevíce. Doufala jsem, že je nebudu muset znovu obouvat ve spěchu.

Jamie se posadil na volné místo vedle mě a utíral si zpocenou tvář velkým bílým kapesníkem. Natáhl se vedle mě nad malý stolek, kde byl tác se zbylými koláčky.

„Mám hlad jako vlk,“ řekl. „Tanec hrozně vysiluje a řečnění ještě víc.“ Hodil si do pusy naráz celý koláč, krátce požvýkal a už se natahoval pro další.

Viděla jsem prince Karla, jak se sklání nad sesunutou postavou čestného hosta a třese s ním, ale míjí se to účinkem. Hlava španělského vyslance se kolébala ze strany na stranu. Jeho Výsost stála celkem nejistě a rozhlížela se kolem pro pomoc, ale Sheridan a Tullibardino, oba postarší gentlemani, už sami spali natažení na stole vedle sebe jako párek vesnických ochlastů v krajkách a sametu.

„Možná bys mohl nabídnout Jeho Výsosti pomocnou ruku?“ navrhla jsem.

„Hmmm.“

Jamie rezignovaně spolkl zbytek koláče, ale ještě než stačil vstát, zahlédla jsem mladého Simpsona, jak rychle vyhodnotil situaci a popíchl otce do žeber.

Senior rychle přispěchal, ceremoniálně se princi Karlovi uklonil a než se ten stačil rozkoukat, už španělského vyslance drželi za ruce a kotníky. Byli oba samý sval, takže jim nečinilo problém zvednout ho z jeho křesla a odnést pryč. Kolébal se mezi nimi jako nějaký zvláštní druh vysoké zvěře. Zmizeli ve dveřích na opačné straně sálu a Jeho Výsost je nejistě následovala.

Tento spíše neobřadný odchod znamenal konec plesu.

Ostatní hosté se uvolnili a začali pocházet kolem, dámy mizely v šatně, aby si vyzvedly šály a pláště, gentlemani postávali trpělivě kolem v malých hloučcích a ztěžovali si na dámy, že jim to tak dlouho trvá.

Protože jsme byli ubytovaní v Holyroodu, odešli jsme druhými dveřmi na severní straně Galerie přes ranní a odpolední salony na hlavní schodiště.

Podesty a stěny podél schodiště byly zdobené tapisériemi, postavy na nich byly mdlé ve světle svic. A pod nimi stála mohutná postava Anguse Mhora, jehož stín se na stěně odrážel do ohromné velikosti a vypadal jako jedna z postav na předloze.

„Můj pán je mrtvý,“ řekl.

* * *

„Jeho Výsost říká,“ ohlásil mi Jamie, „že to asi bylo dobře.“ Mluvil sarkastickým hořkým tónem.

„Protože Dougal,“ dodal, když viděl v mé tváři výraz zděšení nad tím prohlášením, „Dougal je nažhavený přidat se k Jeho Výsosti na bitevním poli. A teď, když je Colum pryč, Dougal je velitelem. A tak budou MacKenziové z Leochu mašírovat se skotskou armádou,“ řekl tiše, „k vítězství – anebo taky ne.“

V jeho tváři byly hluboké vrásky žalu a únavy, a tak neodporoval, když jsem se postavila za něj a položila mu ruce na jeho mohutná ramena. Úlevou zachroptěl, když jsem mu prsty silně stlačila svaly na zátylku, a hlava mu padla dopředu na opřené paže. Seděl u stolu před naším pokojem a před ním byly na hromadě úhledně vyskládány dopisy a zásilky. Vedle dokumentů ležel i malý poznámkový bloček, už odřený, vázaný v červené marocké kůži. Byl to Columův deník, který si vzal Jamie z pokoje svého strýce a v němž doufal, že najde nějakou poznámku o tom, že se Colum rozhodl nepodporovat Jakobity.

„To by stejně s Dougalem asi nehlo,“ řekl a palcem listoval mezi stránkami, „ale nic jiného nemáme.“

Ale za poslední tři dny v jeho diáři nic nového nepřibylo, s výjimkou krátké poznámky, kterou učinil po návratu z kostela předešlý den.

Setkal jsem se s Jamiem a jeho ženou. Konečně jsem se usmířil s Ellen. To bylo samozřejmě důležité pro Columa, Jamieho a možná i Ellen – ale nemá to žádnou váhu pro to, abychom odradili Dougala MacKenzieho.

Jamie se po chvíli protáhl a podíval se na mě. Oči měl temné obavami a rezignací.

„To znamená, že jsme s ním teď svázaní, Claire – myslím tím s Karlem. Už nemáme na výběr jako dřív. Musíme mu zajistit vítězství.“

Po vypití příliš velkého množství vína jsem měla sucho v ústech. Ještě než jsem mu odpověděla, olízla jsem si rty, abych je navlhčila.

„Také si to myslím. Sakra! Proč nemohl Colum počkat o chvíli déle? Alespoň do rána, než by mohl promluvit s Karlem.“

Jamie se usmál.

„Já si nemyslím, že by do toho měl co mluvit. Jen málo lidí si může vybrat hodinu své smrti.“

„To ale Colum udělal.“ Byla jsem na rozpacích, zda říci Jamiemu o našem prvním setkání s Columem v Holyroodu, ale teď už nemělo žádnou cenu držet jeho tajemství.

Jamie nevěřícně zakroutil hlavou a povzdechl si, ramena mu poklesla při zjištění, že se Colum rozhodl sáhnout si na život.

„Přemýšlím teda,“ zamumlal si napůl pro sebe. „Není to nějaké znamení, Claire?“

„Znamení?“

„Současná Columova smrt, dřív, než mohl odmítnout Karlovu žádost o pomoc. Není to znamení, že by Karel tuto válku měl vyhrát?“

Vybavuji si poslední pohled na Columa. Smrt ho zastihla, když seděl v posteli, nedotčenou sklenici brandy u ruky. Setkal se s ní, jak si přál; s čistou hlavou a při smyslech. Hlava mu padla dozadu, ale oči měl doširoka otevřené. Ústa pevně sevřená, linie mezi nosem a bradou hluboká. Bolest, jeho věčný společník, ho doprovázela, až jak daleko mohla.

„Bůh ví,“ řekla jsem.

„Ehm?“ řekl tlumeným hlasem mezi svými pažemi. „Ach ano. Doufám, že to někdo ví.“

38

Dohoda s ďáblem

Kašel se snesl na Edinburg jako deštný mrak na kopec, který pohltí do mlhy. Voda se dnem i nocí valila po ulicích, dlažební kostky sice byly dočasně očištěny od splašků, takže zápach zmizel, ale zase bylo neustále slyšet odkašlávání hlenů, takže všechno bylo slizké a navíc oblaka štiplavého kouře z krbu zaplnila každý pokoj od pasu nahoru.

Venku bylo chladné a mizerné počasí, ale já i tak většinu času trávila na cestě mezi Holyroodem a Canongate. Bylo lepší chodit po dešti než být uvnitř a plnit si plíce kouřem a bakteriemi. Palácem se nesly zvuky odkašlávání a chroptění, ale díky přítomnosti Jeho Výsosti si nemocní odplivovali raději do špinavých kapesníků nebo do krbů obkládaných delfskými kachlíky než na leštěné podlahy ze skotského dubu.

V této roční době se už brzy stmívalo, tak jsem se otočila a už jsem byla na půli cesty po hlavní třídě, abych se dostala do Holyroodu ještě před setměním. Neměla jsem strach z nějakého přepadení ve tmě; i když mě ještě všichni jakobitští vojáci neznali, kvůli počasí se každý raději držel uvnitř.

Muži odcházeli z domů, aby vyřídili své pochůzky a obchody a potom se mohli zanořit do příjemného zakouřeného útočiště v taverně Jenny Ha. Tam zůstávali v teple, kde pach vlhké vlny, nemytých těl, whisky a piva skoro přerazily kouř z kamínek.

Strach jsem měla jedině z toho, že ve tmě zabloudím nebo mi na mokré kostce ujede noha a vyvrknu si kotník. Město bylo osvícené jen chabým světlem luceren městských strážců, kteří měli zlozvyk nořit se ze dveří do dveří a mizet tak jako světlušky. A někdy zmizeli i na půl hodiny, když se nositel lucerny zanořil do Hospody na konci světa na konci ulice u Canongate, aby si zavdal horkého piva.

Podívala jsem se na záři nad kostelem u Canongate, abych odhadla, kolik času mi ještě do setmění zbývá. Když budu mít štěstí, ještě bych se mohla zastavit v apotéce pana Hugha. Sice se to nedalo srovnat s obchodem mistra Raymonda v Paříži, ale měl tady alespoň kaštany, hladkou jilmovou kůru a obvykle mi byl schopen nabídnout i mátu a bobule dřišťálu. V této roční době byl jeho hlavní příjem z prodeje kafrových kuliček, které se považovaly za hlavní prostředek proti nachlazení, kašli a souchotinám. Ve srovnání s moderní léčbou to moc nepomáhalo, ale alespoň to nebylo horší a navíc to zdravě a povzbudivě vonělo.

I když měli všichni rudé nosy a bledé tváře, každý týden se několikrát v paláci pořádaly bály, protože edinburgská šlechta zvala se zapálením svého prince. Ještě tak dvě hodiny a po hlavní třídě začnou blikotat lucerny těch, kteří doprovází své pány na ples.

Povzdechla jsem si při pomyšlení na další ples s kašlajícími kavalíry, kteří budou zastřeným hlasem sípat své komplimenty. Možná bych měla na seznam přidat ještě nějaký česnek; když se dá do stříbrného medailonku na krk, měl by zabránit nemocem. Ale jeho skutečný účinek je podle mě ten, že vám bude držet dál od těla nemocné společníky – což je z mého úhlu pohledu také uspokojivé.

Město obsadila Karlova armáda. Angličané, přestože nebyli obléháni, se drželi hlavně nahoře na kopci na hradě. Ale informace – byť s pochybnou důvěryhodností – pronikaly oběma směry. Podle pana Hugha je nejčerstvější zprávou ta, že vévoda z Cumberlandu shromažďuje na jihu u Perthu vojsko a chce co nejdříve vyrazit na sever. Neměla jsem ani ponětí, zda je to pravda; pochybovala jsem o tom, protože jsem si nevybavovala, že by se zmiňovaly nějaké aktivity Cumberlandu před rokem 1746. Ale zase tyto zprávy nemůžete ignorovat.

Stráž u brány mi pokývla, abych šla dál, a zakašlala. Podobný zvuk se nesl i od ostatních stráží rozestavěných dole v hale a na schodištích. Musela jsem přemáhat chuť začít mávat košíkem s česnekem jako kadidelnicí, když jsem je míjela. Došla jsem nahoru po schodech do odpoledního přijímacího salonu, kam mě bez řečí pustili.

Našla jsem tam Jeho Výsost s Jamiem, Aeneasem MacDonaldem, O’Sullivanem, sekretářem Jeho Výsosti a pochmurným mužem jménem Francis Townsend. Většina z nich měla rudé nosy a posmrkávala a krbová římsa byla pokrytá odplivnutým hlenem. Podívala jsem se příkře na Jamieho, který seděl schoulený ve svém křesle a vypadal bledě.

Už byli zvyklí na mé výpady do města a zvědaví na novinky o pohybech Angličanů, takže mi nevěnovali velkou pozornost.

„Jsme vašimi dlužníky za novinky, paní Fraserová,“ řekla Jeho Výsost a s úsměvem se mi uklonila. „Musíte mi říci, zda je nějaký způsob, jakým bych se vám za vaše služby mohl odvděčit.“

„To tedy je,“ řekla jsem a chopila se příležitosti. „Chci si odvést svého manžela domů do postele. A to hned.“

Princ mírně vykulil oči, ale rychle se zase vzpamatoval. Aeneas MacDonald, který takové zábrany neměl, přestal na chvíli kašlat. Jamieho bledá tvář zrudla. Kýchnul a schoval tvář do kapesníku, jeho modré oči mě přes kapesník propichovaly.

„Aha… váš manžel,“ řekl Karel, galantně reagoval na mou výzvu. „Ehm…,“ po tvářích se mu rozlila červeň.

„Je nemocný,“ řekla jsem drsně. „Ale to jistě vidíte. Chci, aby šel do postele a odpočíval.“

„Och, odpočíval,“ zamumlal MacDonald jakoby pro sebe.

Hledala jsem nějaké adekvátní zdvořilé slovo.

„Je mi líto, že připravím Jeho Výsost dočasně o přítomnost mého muže, ale pokud mu teď nedovolíte potřebný odpočinek, potom vás opustí na mnohem delší dobu.“

Karel, který byl na chvíli vyveden z míry, vypadal, že se teď Jamieho rozpaky baví.

„Buďte si jista,“ řekl s pohledem na Jamieho, jehož pleť teď zesinala. „Naprosto bychom se nechtěli dostat do situace, kterou nám tady popisujete, madam.“ Naklonil hlavu mým směrem. „Bude, jak si přejete, madam. Cher James je omluven z mých služeb, dokud se neuzdraví. Takže si odveďte manžela do své komnaty a… dělejte s ním, co považujete za správné pro léčbu…“ Princ náhle pozvedl koutek úst, podle Jamieho vzoru si zakryl kapesníkem spodní část tváře a decentně si odkašlal.

„Lépe dávat si pozor, Výsosti,“ poznamenal kousavě MacDonald. „Abyste nechytil chorobu pana Frasera.“

„Jeden by si přál mít alespoň polovinu problémů pana Frasera,“ zamumlal Francis Townsend, který se ani nenamáhal skrýt sarkastický pohled, jaký má liška v kurníku.

Jamie, který teď vypadal jako zmrzlé rajče, náhle povstal, uklonil se k princi s krátkým „děkuji vám, Výsosti“ a mířil ke dveřím, kde mě drapnul za loket.

„Tak jdeme,“ zavrčela jsem, když jsme procházeli kolem stráží v předsálí. „Zlomíš mi ruku.“

„Dobrá,“ zamumlal. „Jak budeme v soukromí, zakroutím ti krkem.“ Ale zachytila jsem úsměv na jeho rtech a věděla jsem, že hrubost byla jen fasáda.

Když jsme byli v našich komnatách a dveře se za námi bezpečně zavřely, přitáhl si mě k sobě, opřel se o dveře a zasmál se, tvář přitisknutou na mou hlavu.

„Děkuji, Sassenachová,“ řekl a trochu sípal.

„Nezlobíš se?“ zeptala jsem se zastřeným hlasem, protože jsem měla tvář schovanou do jeho košile. „Nechtěla jsem tě ponížit.“

„Ne, já to tak neberu,“ řekl a pustil mě. „Bože, bylo by mi úplně jedno, kdybys jim řekla, že mě chceš upálit ve Velké galerii, hlavně když bych mohl od Jeho Výsosti vypadnout a trochu si odpočinout. Jsem k smrti unavený a bolí mě každý sval.“ Najednou se otřásl pod náporem kašle. Znovu se opřel o dveře, tentokrát potřeboval oporu.

„Jsi v pořádku?“ Postavila jsem se na špičky a položila mu dlaň na čelo. Nebyla jsem překvapena, ale trošku vyděšena tím, jak byla jeho kůže pod mou dlaní horká.

„Ty,“ řekla jsem vyčítavě, „máš teplotu.“

„Ale ano, každý má teplotu, Sassenachová,“ řekl trochu podrážděně. „Jen někteří ji mají vyšší než druzí.“

„Nedělej si legraci,“ řekla jsem a ulevilo se mi, když jsem si uvědomila, že je mu ještě pořád dost dobře na to, aby vtipkoval. „Svlékni se. A nic neříkej,“ dodala jsem, když jsem viděla, že otvírá pusu k odpovědi. „Nevím, co dělat s tvým nemocným tělem, chci ho jen rychle navléct do noční košile.“

„Och, ano? Nemyslíš, že by mi prospělo trochu cvičení?“ škádlil mě a začal si rozepínat košili. „Myslím, že jsi říkala, že cvičení je zdravé.“ Jeho smích se najednou proměnil v dráždivý kašel, až začal lapat po dechu a zrudnul. Košili hodil na podlahu a téměř ihned se začal třást chladem.

„Je to pro tebe příliš zdravé, chlapče.“ Přehodila jsem mu přes hlavu vlněnou noční košili, on se do ní nasoukal a já mu mezitím sundala kilt, boty a podkolenky. „Bože, ty máš nohy jako led!“

„Mohla bys… mi je… zahřát.“ Ale slova mu vycházela mezi drkotajícími zuby, takže vůbec neprotestoval, když jsem ho tlačila k posteli.

Třásl se tak, že ani nemohl mluvit. Tak jsem z ohně vyndala kleštěmi žhavý uhlík, zabalila ho do flanelu a dala do nohou.

Zimou se sice třásl hodně, ale jen krátce. Když jsem se k němu vrátila s konvicí se spařenou mátou a černým rybízem, už ležel klidně.

„Co to je?“ zeptal se podezřívavě a zavětřil, když jsem vytáhla z košíku další nádobku. „Doufám, že nechceš, abych to vypil? Smrdí to jak příliš dlouho pověšená kačena.“

„Přihořívá,“ řekla jsem. „Je to husí tuk smíchaný s kafrem. A míním ti s tím namasírovat hruď.“

„Ne!“ Přitáhl si pokrývky až pod bradu.

„Ale ano,“ řekla jsem přísně.

Uprostřed mé práce jsem si uvědomila, že máme obecenstvo. Fergus stál na druhé straně postele a fascinovaně celý proces sledoval, u nosu nudli. Sundala jsem Jamiemu z břicha koleno a natáhla se pro kapesník.

„A co ty tady děláš?“ chtěl vědět Jamie a snažil se stáhnout si roh noční košile dolů.

Fergus nebyl nikterak rozrušen nepřívětivým tónem pozdravu. Můj podávaný kapesník si nevzal a utřel si nos do rukávu košile a přitom zíral na široký svalnatý hrudník, který zářil přímo před ním.

„Ten vychrtlý milord mě poslal, abych mu přinesl balíček, který pro něj máte. Mají všichni Skotové pod paží tolik chlupů, milorde?“

„Kriste! Zapomněla jsem na všechny donášky. Počkej, donesu to Cameronovi sama.“ Jamie se začal kroutit v posteli, až se jeho nos posunul k místu mého předchozího činění.

„Fůůj!“ zamával noční košilí, aby se zbavil toho smradu, potom se na mě vyčítavě podíval. „Jak se toho teď zbavím? To teď mám jít do společnosti a smrdět jako chcíplá husa, Sassenachová?“

„Ne, to ne,“ řekla jsem. „Očekávám, že budeš v klidu ležet v posteli, jinak budeš chcíplá husa ty.“ Hodila jsem po něm pohledem těžkého kalibru.

„Mohu ten balíček donést, milorde,“ ujišťoval ho Fergus.

„Ty nebudeš dělat nic,“ řekla jsem a podívala se na chlapcovy rudé tváře a skelné oči. Položila jsem mu ruku na čelo.

„Nech mě, budu hádat,“ řekl Jamie sarkasticky. „Má teplotu?“

„Ano, má.“

„Ha,“ řekl Fergusovi s jistým uspokojením. „Podívej, teď tě bude také takto polívat.“

Za chvíli už Fergus ležel na matraci u ohně, podávala jsem mu husí sádlo i horký bylinný čaj a každý pacient měl u brady i čistý kapesník.

„Tak,“ řekla jsem, když jsem si oplachovala ruce v umývadle. „Já teď zanesu jistý balíček panu Cameronovi. Vy dva teď budete odpočívat, pít horký čaj, odpočívat, smrkat a zase odpočívat, v tomto pořadí. Bando, pochopili?“

Přes povlečení byl jeho dlouhý nos sotva vidět. Pomalu se točil na obě strany, jak Jamie kroutil hlavou.

„Pít na posilněnou,“ poznamenal nesouhlasně ke stropu. „Velice neženský postoj.“

Políbila jsem ho na rozpálené čelo a sundala jsem si plášť z věšáku. „Jak málo víš o ženách, lásko,“ řekla jsem.

* * *

Ewan Cameron měl na starosti výzvědné operace v Holyroodu. Jeho komnaty byly v západním křídle paláce, kousek od kuchyně. Předpokládala jsem, že to byl záměr, když jsem viděla jeho chuťové buňky v akci. Možná má tasemnici, pomyslela jsem si, když jsem viděla jeho bledý výraz při otvírání balíčku.

„Všechno v pořádku?“ zeptala jsem se po chvíli. Potlačila jsem potřebu dodat na konci „pane“.

Vytržen ze svých myšlenek, pohodil hlavou směrem k balíčkům a zamrkal na mě.

„Ehm? Och!“ probral se, usmál se a přispěchal s omluvou.

„Je mi to líto, paní Fraserová. Je to ode mě velice nezdvořilé, že jsem se zamyslel a nechal vás tady stát. Ano, všechno se zdá být v pořádku – velice zajímavé,“ mumlal si pro sebe. Potom si zase uvědomil mou přítomnost a řekl: „Byla byste tak laskava a řekla svému muži, že bych s ním chtěl tohle co nejdříve probrat? Chápu, že mu není dobře,“ dodal opatrně a vyhýbal se mému pohledu. Předpokládám, že netrvalo Angusovi MacDonaldovi dlouho, než všude roztroubil detaily z mé návštěvy.

„To není,“ řekla jsem bezradně. To poslední, co bych teď chtěla, bylo, aby Jamie vylezl z postele a celou noc vysedával nad zprávami s Cameronem a Lochielem. To by bylo stejně tak hrozné jako protančit celou noc s dámami z celého Edinburgu. Možná že ne tak špatné, dodala jsem si sama pro sebe při vzpomínce na tři slečny Williamsovy.

„Jsem si jistá, že se za vámi zastaví, jak jen to bude možné,“ řekla jsem a přitáhla si k sobě lemy pláště. „Řeknu mu to.“ A udělám to – zítra. Anebo až další den. Ať už byly anglické oddíly kdekoliv, byla jsem si jistá, že to není v dosahu sta mil od Edinburgu.

* * *

Když jsem se vrátila a rychle nakoukla do pokoje, viděla jsem pod peřinou dvě malátné a nehybné postavy pod peřinami. Slyšela jsem jejich dech – pomalý a pravidelný, i když trochu sípavý. Sundala jsem si plášť a posadila se do obývacího pokoje s preventivním šálkem horkého čaje, do kterého jsem si dolila pořádnou dávku zdravotní brandy.

Pomalu jsem upíjela a cítila jsem, jak se mi horko rozlévá do hrudi, do břicha a už si proráží cestu až dolů k palcům u nohou, které byly promrzlé od toho, jak jsem přebíhala nádvoří. Nechtělo se mi jít budovou, abych se vyhnula nekonečným schodům a rohům.

Šálek jsem držela u brady a vdechovala příjemnou hořkou vůni, horké výpary z brandy mi protahovaly dutiny. Čichala jsem a uvědomila jsem si, že to je důvod, proč mám v paláci plném nachlazení a chřipky já jediná uvolněné dutiny. Ve skutečnosti jsem od té doby, co jsem prostoupila kameny, nebyla nemocná, s výjimkou horečky omladnic. To bylo zvláštní, pomyslela jsem si; s ohledem na hygienu, možnosti koupání a přelidněné prostory, ve kterých jsme se neustále pohybovali. Měla bych mít alespoň rýmu nebo tak něco. Ale já zůstávala tak jako vždy zdravá.

Rozhodně jsem nebyla imunní vůči všem nemocem, protože jinak bych neměla horečku. Ale ty běžné? Něco se dalo vysvětlit očkováním, to jistě. Nemohla jsem například chytit pravé neštovice, tyfus, choleru nebo žlutou horečku. Ne že by žlutá horečka byla běžná, ale i tak. Odložila jsem šálek a cítila kůži na mé levé paži, dokonce i přes látku rukávu. Jizva po očkování časem mizela, ale ještě pořád se dala nahmatat; hrubá kruhová skvrnka na kůži, necelý palec v průměru.

Krátce jsem se zachvěla, když jsem si znovu vzpomněla na Geilis Duncanovou. Potom jsem myšlenku zahnala a snažila se přemýšlet o mém zdraví, než abych přemýšlela o ženě, kterou upálili na hranici, a o Columovi MacKenziem, který ji tam poslal.

Šálek už byl skoro prázdný, tak jsem zamyšleně vstala, abych si dolila. Možná získaná imunita? Na školení pro sestřičky jsem se dozvěděla, že nachlazení jsou způsobena různými viry, každý je jiný a neustále se vyvíjí. Když jste jednou určitému druhu viru vystaveni, vysvětloval nám instruktor, potom jste vůči němu imunní. Samozřejmě můžete dostat virózu, když vás napadne nový a odlišný druh, ale jak jste starší, tak se pravděpodobnost setkání s dosud neznámým druhem zmenšuje. Takže zatímco děti mají v průměru nachlazení šestkrát za rok, lidé ve středním věku onemocní už jen dvakrát a starší lidé mohou být bez nachlazení i několik let. A to z důvodu, že se už s většinou běžných virů setkali a jsou vůči nim imunní.

To je možné, pomyslela jsem si. A co když je určitý typ imunity dědičný, jak se lidé a viry vyvíjejí společně? Protilátky pro některé nemoci se mohou přenášet z matky na dítě, to jsem věděla. Přes placentu nebo mateřským mlékem, takže se dítě stává imunním – pouze dočasně – vůči nemocem, kterým byla vystavena matka. Možná jsem byla imunní, protože jsem měla protilátky vůči nemocem osmnáctého století, a to díky předkům, kteří byli během posledních dvou století nemocní?

Stále jsem zvažovala tuto zábavnou myšlenku a byla jí tak zaujatá, že jsem si ani nesedla. Čaj jsem upíjela vestoje uprostřed pokoje, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

Netrpělivě jsem si povzdechla, vyrušení jsem nesla s nelibostí. Ani jsem neodkládala šálek, ale šla jsem ke dveřím připravena přijmout – a odbýt – zvědavé dotazy na Jamieho zdraví. Možná přišel sám Cameron, aby popohnal svou žádost anebo Jeho Výsost přišla pozvat Jamieho na ples. Jamieho dnes večer dostanou jen přes moji mrtvolu.

Natáhla jsem se ke dveřím, abych otevřela, ale slova na přivítanou mi ztuhla v krku. Ve stínu dveří stál Jack Randall.

* * *

Ke smyslům mě přivedla až mokrá sukně, kterou jsem si polila čajem, ale on už vešel dovnitř. Opovržlivě si mě prohlížel od hlavy až k patě, potom se zahleděl na zavřené dveře do ložnice.

„Jste sama?“

„Ano!“

Jeho kaštanové oči přelétly ode mě ke dveřím, aby vyhodnotily mou pravdomluvnost. Na jeho tváři bylo znatelné špatné zdraví, byl bledý ze špatné výživy a ze zimy, kterou trávil venku, ale byl pořád ve střehu. Jeho mozek byl kousek dál, schován za ledově chladnýma očima, ale byl pořád tam, o tom nebylo pochyb.

Rychle se rozhodl, chytil mě za paži a druhou rukou sahal po mém plášti.

„Pojďte se mnou.“

Dovolila bych mu, aby mě roztrhal na kousky, než abych dopustila, že by se dveře ložnice otevřely.

Už jsme byli na půli cesty do chodby, která vede ven, než jsem se cítila bezpečně na to, abych promluvila. V části, kde byl ubytovaný personál, nebyly žádné stráže, ale park venku byl dobře hlídaný. Nemohl doufat, že se dostaneme ven vedlejší brankou, aniž by si nás nikdo nevšiml, anebo jsem mohla jít sama hlavní bránou. Ať už ode mě potřeboval cokoliv, musí se to odehrávat v Holyroodu.

Možná se na mě chce pomstít, že ho Jamie zranil, a zavraždí mě? Žaludek se mi při tom pomyšlení sevřel. Bedlivě jsem si ho prohlížela ve světle svic, které byly ve svícnech na stěnách, kolem kterých jsme procházeli. Jejich záměrem nebylo zdobit, v této části paláce byly jen malé svíce a ve velkých vzdálenostech, takže poskytovaly jen chabé světlo, aby nasměrovaly návštěvníky, kteří se vraceli do svých pokojů.

Neměl na sobě uniformu a vypadal neozbrojen. Na sobě měl těžko popsatelný oděv z hrubého plátna, tlustý plášť přes hnědé kalhoty a halenu. Jeho identitu potvrzovala jen vzpřímená chůze a arogantní sklon hlavy bez paruky – na pozemek mohl jednoduše vklouznout s nějakou skupinou hostí, kteří šli na ples, a mohl předstírat, že je jejich sluha.

Ne, pomyslela jsem si, když jsem si ho ostražitě prohlížela v občasném světlem svic. On nebyl ozbrojen, ale jeho ruka držela mou paži pevně jako svěrák. Ale pokud se mě rozhodl uškrtit, nebudu pro něj snadná oběť; jsem skoro tak vysoká jako on a o mnoho lépe živená.

Jako kdyby mi četl myšlenky, na konci chodby se zastavil, otočil si mě tváří k sobě a rukama mě pevně držel za lokty.

„Nechci vám ublížit,“ řekl tichým, ale rázným hlasem.

„Zkuste to ještě jednou,“ řekla jsem a přemýšlela, jaké mám šance, že mě někdo uslyší, kdybych tady začala křičet. Věděla jsem, že dole pod schody je stráž, ale mezi námi jsou dvoje dveře, malá podesta a dlouhé schodiště.

Na druhou stranu jsem byla ve slepé uličce. I když by se mu nepodařilo odtáhnout mě dál, tady bych se pomoci stejně nedovolala. Tento konec chodby nebyl moc obydlený a navíc jeho obyvatelé teď budou jistě na plese, buď jako hosté, nebo jako sloužící.

Mluvil netrpělivě.

„Nebuďte blázen. Kdybych vás chtěl zabít, udělal bych to tady. Bylo by to mnohem bezpečnější než brát vás ven. A navíc,“ dodal, „pokud bych vás chtěl zranit, ať už uvnitř nebo venku, proč bych asi bral váš plášť?“ Pro ilustraci pozvedl paži s mým pláštěm.

„A jak to mám ksakru vědět?“ řekla jsem. „Tak proč jste ho vzal?“

„Protože chci, abyste šla se mnou ven. Mám pro vás návrh a nechci, aby nás někdo slyšel.“ Podíval se směrem ke dveřím na konci chodby. Tak jako všechny ostatní dveře v Holyroodu byly i tyto ve stylu ‚kříže a Knihy‘. Horní čtyři panely tvořily kříž a spodní dva byly podlouhlé a představovaly otevřenou Bibli. Holyrood byl kdysi opatstvím.

„Půjdete se mnou do kostela? Tam spolu můžeme hovořit bez vyrušení.“ To byla pravda; kostel, který přiléhal k paláci, byl součástí původního opatství. Teď byl opuštěný, dlouhé roky se o něj nikdo nestaral. Zaváhala jsem a přemýšlela, co dělat.

„Mysli, ženská!“ Zlehka se mnou zatřásl, potom mě pustil a o krok ustoupil. Ve světle svíce byla vidět jeho silueta, takže jeho výraz byl jen černá šmouha, která na mě koukala. „Proč bych riskoval vstup do paláce?“

To byla dobrá otázka. Když už jednou opustil úkryt na hradě, potom se před ním otevřely ulice Edinburgu. Mohl se potulovat uličkami, dokud by mě nezahlédl během mých denních pochůzek. Mohl si tam na mě počíhat. Jeden jediný důvod, proč to neudělal, byl ten, který mi řekl; potřeboval se mnou mluvit, aniž by nás spolu někdo viděl nebo slyšel.

Na mé tváři poznal, že jsem jeho slova vyhodnotila pozitivně, a uvolnil se. Roztáhl můj kabát a podával mi ho.

„Máte mé slovo, že se z naší rozmluvy vrátíte nedotčená, madam.“

Snažila jsem se přečíst jeho výraz tváře, ale nic se nedalo na jeho ostře řezaných rysech rozeznat. Oči byly klidné a neřekly by mi více než mé vlastní, kdybych se podívala do zrcadla.

Natáhla jsem se pro kabát.

„Tak dobrá,“ řekla jsem.

* * *

Vešli jsme do tmy zahradní skalky, hlídku jsme míjeli jen pokývnutím hlavy. Poznal mě a nebylo nic zvláštního, když jsem šla v noci ven, abych navštívila někoho nemocného ve městě. Hlídka se ale podívala pozorně na Jacka Randalla – většinou to býval Murtagh, který mě doprovázel, když Jamie nemohl – ale vzhledem k jeho oblečení nebudil žádné podezření a nikdo by ho za kapitána nepovažoval. Podíval se na hlídku lhostejným pohledem. Dveře paláce se za námi zavřely a nechaly nás tak napospas chladné tmě.

Předtím pršelo, ale teď už bouřka přešla. Těžké mraky se nám valily nad hlavou hnány větrem, který mi z boku šlehal do pláště a lepil mi sukni k nohám.

„Tudy.“ Přitáhla jsem si silný samet až na tělo, hlavu před větrem skloněnou a následovala jsem matnou postavu Jacka Randalla mezi kamením.

Došli jsme až na konec, krátce se rozhlédl kolem a rychle přešel trávník ke dveřím do kostela.

Dveře byly rozpadlé a visely pootevřené; několik let se už nepoužívaly právě kvůli technickým problémům, díky nimž se stala budova nebezpečnou. Nikdo ji tak nechtěl opravovat. Nohou jsem odhrnula suché listí a smetí, abych mohla projít, a zanořila jsem se tak z mihotavého šera za palácem do naprosté tmy v kostele.

Nebyla to úplná tma, oči se mi pomalu začaly přizpůsobovat. Viděla jsem uvnitř mohutné sloupy, které podpíraly loď z obou stran, a nádhernou práci kameníka na ohromném okně na druhém konci, sklo už bylo skoro všechno pryč.

Kam šel Randall jsem poznala jen podle pohybu stínů; otočila jsem se mezi sloupy a našla ho na místě, kde kdysi stávala křtitelnice, teď tam byl jen kámen u stěny. Na druhé straně byly bledé skvrny na zdi: byly to pamětní desky těch, co byli v kostele pohřbeni. Ostatní ležely zapuštěné v podlaze na druhé straně chrámové lodi, jména už byla ochozená a nečitelná.

„Fajn,“ řekla jsem. „Tady nás nikdo neuslyší. Co ode mě chcete?“

„Vaše lékařské znalosti a naprostou diskrétnost. Výměnou za to vám poskytnu veškeré informace o pohybu kurfiřtských oddílů,“ odpověděl ihned.

To mi vyrazilo dech. Čekala jsem cokoliv, ale tohle ne. To nemohl myslet vážně…

„Vy hledáte lékařskou pomoc?“ zeptala jsem se a v mém hlase se mísil strach a překvapení. „U mě? Pochopila jsem, že jste… ehm… chci tím říci.“ Trošku jsem se zasekla, potom jsem dodala pevně: „Dostalo se vám nejlepší lékařské péče. A vypadáte ve velice dobré kondici. Alespoň navenek.“ Kousla jsem se do rtu, abych nepropadla hysterii.

„Mám informace, že bych měl přežít, madam,“ řekl chladně. „I když je to diskutabilní.“ Odložil lampu do výklenku ve zdi, kde dříve bývala svěcená voda, ale teď bylo místo vyschlé.

„Předpokládám, že váš zájem o mé zdraví je motivován spíše lékařskou zvědavostí,“ pokračoval. Lucerna, ukrytá ve výši pasu, ho ozařovala od žeber dolů, takže jsem mu hlavu a ramena neviděla. Založil si ruku za opasek u kalhot a otočil se na mě.

„Chcete si prohlédnout mé zranění, abyste posoudila efektivitu léčby?“ Stín mu skrýval tvář, ale v chladném hlase byla cítit nenávist.

„Snad později,“ řekla jsem stejně ledově. „Když ne pro sebe, pro koho jste tedy vyhledal mé služby?“

Zaváhal, ale na zdrženlivost už bylo příliš pozdě.

„Pro mého bratra.“

„Vašeho bratra?“ Nepodařilo se mi zakrýt šok v mém hlase. „Pro Alexandera?“

„Vzhledem k tomu, že můj starší bratr je, pokud je mi známo, na našem rodinném sídle v Sussexu a žádnou pomoc nepotřebuje,“ řekl suše, „tak potom ano, pro Alexe.“

Opřela jsem se rukama o chladivý sarkofág, abych udržela rovnováhu.

„Řekněte mi o tom víc,“ poprosila jsem.

* * *

Byl to krátký příběh, a smutný. Kdyby mi ho vyprávěl někdo jiný než Jonathan Randall, sympatizovala bych s ním.

Alexander Randall byl ze služeb vévody ze Sandringhamu propuštěn kvůli skandálu s Mary Hawkinsovou. Ale vzhledem ke svému chatrnému zdraví se mu jiné místo nepodařilo sehnat, a tak musel poprosit o pomoc svého bratra.

„William mu poslal dvě libry a káravý dopis.“ Jack Randall se opřel o zeď, nohy zkřížené. „William je velice seriózní typ, obávám se. Ale on nebyl připraven na to, že by se Alex vrátil zpět do Sussexu. Williamova žena je trochu… přehnaná, dalo by se říci? V jejích náboženských názorech.“ V jeho hlase byl náznak pobavení, díky kterému se mi na chvíli zalíbil. Za jiných okolností by mohl být jako jeho prapravnuk, kterému se tak podobal.

Náhlá vzpomínka na Franka mě tak rozrušila, že mi unikla jeho následující poznámka.

„Omlouvám se, co jste to říkal?“ Tiskla jsem si ruce k sobě a prsty svírala svůj zlatý snubní prsten. Frank je pryč. Už na něho nesmím myslet.

„Říkal jsem, že jsem našel Alexovi ubytování nedaleko hradu, takže na něho mohu sám dohlížet, protože nemám dostatek zdrojů, abych mu najal pečovatele.“ Ale okupace Edinburgu to silně komplikovala, takže byl Alex Randall poslední měsíce nechán více méně napospas sám sobě, s výjimkou občasné posluhy na úklid. Jeho podlomené zdraví se během chladného počasí ještě zhoršilo, navíc špatná strava a špína, ve které žil, Jacka Randalla ještě více vystrašily, a tak musel vyhledat mou pomoc. A za tu pomoc mi nabízí zradu svého krále.

„Proč jste přišel za mnou?“ zeptala jsem se nakonec a odvrátila se od plakety.

Vypadal trochu překvapeně.

„Kvůli tomu, kdo jste.“ Rty se mu zkroutily do poníženého úsměvu. „Pokud chce někdo zaprodat svou duši ďáblu, není nejlepší zajít rovnou za temnými silami?“

„Vy si opravdu myslíte, že vládnu temným silám, že?“ Tak to opravdu bylo; byl mistrem výsměchu, ale nic z toho nebylo v jeho původním návrhu.

„Kdybych nebral v úvahu historky z Paříže, nakonec jste mi to sama řekla,“ poznamenal. „Když jsem vás pouštěl z Wentworthu.“ Otočil se ve tmě ke kamenné římse.

„To byla vážná chyba,“ dodal tiše. „Vy jste to místo nikdy neměla opustit živá, jste nebezpečná kreatura. Ale neměl jsem na výběr; váš život byla cena, kterou si stanovil. Ale za to, co mi poskytl, jsem musel zaplatit mnohem vyšší cenu.“

Zasykla jsem, snažila jsem se to ihned potlačit, ale už bylo příliš pozdě, slyšel to. Napůl si sedl na římsu, jedním bokem se o ni opíral a nohu protaženou na zem, aby se podpíral. Venku se skrze mraky prodral měsíc a rozbitým oknem zezadu osvítil jeho postavu. V šeru, jeho kruté linie kolem úst skryté ve tmě, znovu bych si ho mohla splést, tak jako se mi to už jednou dříve stalo, s mužem, kterého jsem milovala. S Frankem.

Toho muže jsem už také zradila; kvůli mé volbě ten muž nebude nikdy existovat. Hříchy otců padnou i na jejich děti… a to je zničí, s kořeny i větvemi, takže jeho jméno nebude více mezi kmeny izraelskými.

„Řekl vám to?“ měkký příjemný hlas se mě ptal ze tmy. „Vyprávěl vám někdy, co se mezi námi přihodilo, mezi mnou a jím, v té malé místnosti ve Wentworthu?“

I přes ten šok a vztek jsem si všimla, že nikdy nepoužil Jamieho pravé jméno; ani jednou ho nenazval jménem. „On.“

„Jím.“ Nikdy „Jamie“. To bylo mé.

Rty jsem měla sevřené, ale procedila jsem mezi zuby.

„Řekl mi to. Všechno.“

Povzdechl si.

„Jestli vás ta myšlenka potěší, má drahá, jsme propojeni, vy a já. Nemohu říci, že by mě to těšilo, ale alespoň si tu pravdu přiznávám. Já i vy známe dotyk jeho kůže – je tak teplá, že? Jako kdyby hořel vnitřním ohněm. Znáte pach jeho potu a drsné chloupky na stehnech. Znáte ten zvuk, který vydá na konci, když se propadá do nevědomí. Já také.“

„Buďte ticho,“ řekla jsem. „Dejte pokoj!“ Ignoroval mě, opřel se dozadu, mluvil zamyšleně, jakoby pro sebe. Poznala jsem, plná vzteku, ten impulz, který ho k tomu vedl – nebyl to úmysl, nechtěl mě ranit, ale měl nutkavou potřebu mluvit o milovaném člověku; vyslovit nahlas a znovu prožít okamžiky, které už odvál čas. Konec konců, s kým jiným by mohl mluvit o Jamiem než se mnou?

„Odcházím!“ řekla jsem nahlas a otočila se na patě.

„Odcházíte?“ řekl za mnou klidný hlas. „Mohu naservírovat generála Halleye k vašim nohám. Anebo mu můžete dovolit, aby porazil skotskou armádu. Vaše volba, madam.“

Měla jsem chuť říci mu, že mi za to generál Halley nestojí. Ale vzpomněla jsem si na skotské velitele ubytované v Holyroodu – Kilmarnocka, Balmerina a Lochiela, jen pár stop od nás na druhé straně zdi opatství. A na Jamieho. A na tisíce mužů, které vedou. Stála šance na vítězství za to, abych obětovala své pocity? A byl tohle ten bod zlomu, místo pro volbu? Pokud Randalla nevyslechnu a nepřijmu jeho dohodu, co potom?

Pomalu jsem se otočila. „Tak tedy mluvte,“ řekla jsem. „Když musíte.“ Zdálo se, že se vzteky ani nepohnul, a neměl strach, že bych jeho nabídku nepřijala. Hlas v tmavém kostele byl vyrovnaný, pod kontrolou a dával mi lekci.

„Přemýšlel jsem, to chápete,“ řekl. „Zda od něj dostáváte tolik co já?“ Naklonil hlavu na stranu a jeho ostré rysy vystoupily, jak se vymanil ze stínu. Záblesk světla ho nasvítil z boku, byly vidět jeho bledé hnědé oči, které se teď rozzářily, jako oči šelmy skrývající se v houští.

Triumf v jeho hlase byl jen letmý, ale jasně rozpoznatelný.

„Já,“ řekl, „jsem ho měl tak, jak ho vy nikdy mít nebudete. Jste žena; to nikdy nemůže pochopit ani čarodějnice, jako jste vy. Znám ho, stejně tak jako teď on zná i mě. Jsme spojení, on a já, krví.“

Dal jsem ti své tělo, abychom my dva mohli být i jedním…

„Vybral jste si velice zvláštní způsob, jakým mě požádat o pomoc,“ řekla jsem třesoucím se hlasem. Ruce jsem měla zabořené do záhybů sukně, látka byla pod mými prsty studená a zmuchlaná.

„Opravdu? Myslím, že vy nejlépe tomu rozumíte, madam. Nechci od vás lítost, nehledám ani omluvu, jak by muž mohl u ženy hledat milosrdenství; bez ohledu na to, co muži nazývají sympatiemi ženy. To byste za mým bratrem mohla přijít sama.“ Přes čelo mu spadla lokna tmavých vlasů; jednou ruku si ji shrnul dozadu.

„Ale já bych upřednostnil, kdyby to byla dohoda čistě jen mezi námi, madam; poskytnutá služba a zaplacená cena – uvědomte si, madam, že moje city k vám jsou stejné, jaké musí být vaše ke mně.“

To byl šok; když jsem hledala vhodná slova na odpověď, pokračoval.

„Jsme propojeni, vy a já, skrze tělo jednoho muže – jeho tělo. Přes tělo mého bratra bych takové pouto nevytvořil; hledám vaši pomoc, abych jeho tělo uzdravil, ale neriskuji, že vám propadne jeho duše. Řekněte mi tedy, je pro vás ta cena přijatelná?“

Otočila jsem se od něj a šla do středu lodě rozléhající se ozvěnou. Chvěla jsem se tak silně, že jsem kráčela nejistě a nárazy kamene pod nohama mnou otřásaly. Zbytky mohutného okna nad již nevyužívaným oltářem zůstávaly temné, za nimi se hnaly bílé mraky a jen proužky matného světla měsíce osvětlovaly místo pod mýma nohama.

Na konci chrámové lodě, tak daleko, jak jsem mohla od něj utéct, jsem se opřela o stěnu. Byla příliš velká tma na to, abych mohla přečíst nápis na mramorové desce pod mýma rukama, ale cítila jsem alespoň chladné a ostré obrysy. Křivku malé lebky na zkřížených hnátech, zbožná verze veselého Rogera. Položila jsem si hlavu dopředu, čelo na čelo neviditelné lebky, která byla pod mou kůží hladká.

Čekala jsem, oči zavřené, až to všechno vstřebám a tep na spáncích se zklidní.

Vždyť je to jedno, říkala jsem si sama pro sebe. Nezáleží na tom, kdo je. Nezáleží na tom, co říká.

Jsme propojeni, vy a já, skrze tělo jednoho muže.

Ale, ale ne přes Jamieho. Ne přes něj! Trvala jsem si na tom. Ano, vzal sis ho, bastarde! Ale já si ho vzala nazpět a osvobodila jsem ho od tebe. Už ti nepatří! Ale pot, který mi tekl po zádech, a můj zrychlený dech popíraly mé přesvědčení.

Byla to cena, kterou jsem musela zaplatit za ztrátu Franka? Tisíce životů, které mohou být zachráněny, snad, jako kompenzace za tuto jedinou ztrátu?

Po mé pravici se zjevila temná masa oltáře a já si z celého srdce přála, aby tady byla nějaká existence, jakákoliv, na kterou bych se mohla obrátit pro odpověď. Ale v Holyroodu žádná nebyla; nikdo, jen já. Duše mrtvých si své rady střežily v tichu zdi nebo podlahy.

Snažila jsem se Jacka Randalla ze své mysli vytěsnit. Kdyby to nebyl on, ale jakýkoliv jiný muž, šla bych? Musela jsem brát ohledy i na Alexe Randalla. „To byste jinak za mým bratrem mohla jít sama,“ řekl kapitán. Jistěže bych mohla. Mohla bych mu odepřít potřebnou léčbu jen kvůli muži, který o ni žádá?

Trvalo dlouho, než jsem se unaveně narovnala, moje vlhké ruce spočívaly na kluzké lebce. Cítila jsem se vyčerpaná a slabá, bolelo mě za krkem a hlava mi třeštila, jako kdyby se nemoc z města nakonec dotkla i mě samotné.

Pořád tam byl, trpělivý v chladné temnotě.

„Ano,“ řekla jsem najednou, když jsem došla k němu na doslech. „V pořádku. Stavím se za ním zítra dopoledne. Kam mám přijít?“

„Ladywalk Wynd,“ řekl. „Znáte to?“

„Ano.“ Edinburg je malé město – byla tam jen hlavní třída a z ní boční uličky. Ladywalk Wynd byla jedna z těch chudších.

„Počkám tam na vás,“ řekl. „Budu pro vás mít informace.“ Sklouzl na nohy a udělal krok vpřed, potom čekal na mě, až se také pohnu. Viděla jsem, že nechce projít ke dveřím těsně kolem mě.

„Vy se mě bojíte, že?“ řekla jsem pobaveně. „Vy si myslíte, že vás proměním v muchomůrku?“

„Ne,“ řekl a chladně si mě prohlížel. „Nebojím se vás, madam. Nemůžete to udělat dvěma způsoby. Vyděsila jste mě ve Wentworthu, když jste mi řekla datum mé smrti. Teď už mě nemůžete vystrašit, protože pokud mám zemřít příští rok v dubnu, tak mi teď nemůžete ublížit, ne?“

Kdybych s sebou měla nůž, tak bych mu ukázala, že mohu. Byl by to uspokojivý impulzivní moment. Ale leželo na mě prokletí věštby a tisíce skotských životů. On se mě bát nemusel.

„Jen si držím odstup, madam,“ řekl, „a to proto, abych se vyhnul riziku, že se vás dotknu.“

Znovu jsem se od srdce zasmála.

„A to je kapitáne,“ řekla jsem, „pohnutka, se kterou plně sympatizuji.“ Otočila jsem se a odešla z kostela, nechala ho volně jít.

Nemusela jsem přemýšlet, zda své slovo dodrží. Už jednou mě pustil z Wentworthu, protože dal slovo, že to udělá. Jeho slovo tedy bylo znovu závazkem. Jack Randall byl gentleman.

* * *

Jak ses cítila, když jsem se odevzdal Jacku Randallovi? zeptal se mě Jamie.

Vztek, řekla jsem. Nevolnost. Strach.

Opřela jsem se o dveře obývacího pokoje. Oheň už vyhasl a v pokoji byla zima. V nose mě dráždila vůně husího sádla s kafrem. Bylo ticho, slyšela jsem jen dech z postele a hučení větru za zdí tlustou šest stop.

Poklekla jsem k ohništi a začala znovu rozdělávat oheň. Úplně dohořel, tak jsem si přitáhla napůl ohořelé poleno a shrnula s ním popel na stranu, abych ve středu ohniště mohla založit nový. V Holyroodu se topilo dřevem, ne rašelinou. Bohužel, pomyslela jsem si; rašelina tak rychle nedohoří.

Ruce se mi trochu třásly a křesadlo mi vypadlo dvakrát z ruky, než se mi podařilo vykřesat jiskru. Je zima, řekla jsem si sama pro sebe. Byla tady velká zima.

Vyprávěl vám vůbec někdy o tom, co se mezi námi stalo? řekl uštěpačný hlas Jacka Randalla.

„Jediné, co potřebuji vědět,“ mumlala jsem si sama pro sebe, když jsem přenášela zapáleným papírem plamínek z místa na místo, než se oheň rozhořel na několika místech. Čas od času jsem tam přidala třísku, držela jsem ji nad plamenem, dokud nechytla. Než hromada třísek na podpal shořela, sáhla jsem dozadu a vytáhla poleno, položila jsem ho opatrně do ohniště. Bylo to borové dřevo; zelené, s trochou pryskyřice, která vytékala ze škvír a kutálela se v malých zlatých krůpějích.

Kdyby zkrystalizovala a věkem zkameněla, byla by z ní kulička jantaru, tvrdá a stálá jako drahokam. Teď ale během chviličky shoří, vybuchne nakrátko jako malá sprška jiskřiček a během chvíle je pryč.

„Jediné, co potřebuji vědět,“ zašeptala jsem. Fergusova matrace byla prázdná; probudil se, byla mu zima, tak šel hledat teplé útočiště.

Byl zachumlaný v Jamieho posteli, tmavá a rudá hlava spočívaly vedle sebe na polštáři, ústa lehce pootevřená, jak spolu pochrupovali. Nemohla jsem se ubránit úsměvu nad tím obrázkem, ale neměla jsem v úmyslu spát sama na zemi.

„Posuň se,“ zamumlala jsem na Ferguse a popostrčila ho na kraj postele, abych ho vzala do náručí. Na deset let byl štíhlý, ale i tak dost těžký. Bez problémů jsem ho přenesla na jeho matraci, stále spal, potom jsem se vrátila za Jamiem do postele.

Pomalu jsem se vysvlékla, stála jsem u postele a dívala se dolů na něj. Otočil se na svou stranu a schoulil se do klubíčka, protože mu byla zima. Jeho řasy byly dlouhé a kroutily se, byly tmavě kaštanové, na konečcích skoro černé, ale u kořínků světlé. Působilo to zvláště nevinně, bez ohledu na dlouhý rovný nos a pevné linie kolem úst a brady.

Jen v košili jsem vklouzla za ním do postele a přitulila se k jeho širokým teplým zádům v noční košili. Trochu se pohnul, zakašlal a já mu položila na zklidnění ruku na bok. Zavrtěl se, ještě více se stulil a přitiskl se ke mně, jako že o mně ví. Objala jsem ho v pase, rukou jsem mu třela jemnou tkáň varlat. Mohla jsem ho vzrušit, i když spal; stačilo jen pár letmých dotyků prstem a už mu stál.

Nechtěla jsem ale rušit jeho odpočinek a spokojila jsem se s tím, že jsem ho něžně hladila po břiše. Sáhl dozadu svou mohutnou rukou a na oplátku mě pohladil po stehně.

„Miluji tě,“ zamumlal, napůl ještě spící.

„Já vím,“ řekla jsem a ihned jsem v jeho objetí usnula.

39

Rodinné vazby

Nebyl to vyloženě brloh, ale něco tomu dost podobného. Musela jsem bokem obejít podezřelou špinavou louži, která tam vznikla poté, co někdo z okna nade mnou vylíval nočník. Dávala jsem si pozor v očekávání další a horší spršky.

Randall mě chytil za loket, abych neupadla na kluzkých dlažebních kostkách. Při doteku jsem sykla, a tak mě ihned pustil.

Zachytil můj pohled, kterým jsem přejela oprýskané dveře, a řekl na obranu: „Nemohu si dovolit přestěhovat ho do lepší čtvrti. Vevnitř to není tak špatné.“

A nebylo. Alespoň byla nějaká snaha zpříjemnit bydlení nastěhováním nábytku. Byla tam velká mísa a džbán, mohutný stůl s pecnem chleba, sýrem a láhví vína. Na posteli byla matrace vycpaná peřím s několika silnými přikrývkami.

Muž, který ležel na matraci, přikrývky shrnul. Myslím, že mu bylo horko ze záchvatu kašle. Ve tváři byl rudý a záchvaty kašle otřásaly postelí, i když byla robustní.

Došla jsem k oknu a otevřela ho, i když Randall protestoval. Do zatuchlé místnosti proudil chladný vzduch, který alespoň částečně přehlušil pach nemytého těla, špinavého povlečení a přetékajícího nočníku.

Kašel postupně ustával a tvář Alexandera Randalla pomalu bledla. Rty byly lehce promodralé a hruď se mu zvedala, jak chtěl znovu nabrat dech.

Rozhlédla jsem se po místnosti, ale nenašla jsem nic, co by se mi hodilo. Otevřela jsem svou lékárničku a vytáhla z ní tuhý list pergamenu. Kraje byly trochu otřepené, ale ještě poslouží. Sedla jsem si na kraj postele a usmála jsem se, abych Alexandera pokud možno povzbudila.

„Je to od vás… velice milé… že jste přišla,“ řekl a snažil se mezi slovy nekašlat.

„Za chvíli vám bude lépe,“ řekla jsem. „Nemluvte a nesnažte se kašel potlačit. Potřebuji si ho poslechnout.“

Košili už měl rozepnutou; rozevřela jsem ji, abych viděla děsivě propadlou hruď. Už byl jen samá kůže, všechna žebra už byla jasně viditelná. On byl vždy štíhlý, ale díky nemoci teď byl úplně vyzáblý.

Srolovala jsem si pergamen do ruličky a jednu stranu přiložila k jeho hrudi, ucho k té druhé. Byl to primitivní stetoskop, ale překvapivě účinný.

Poslouchala jsem na různých místech a nabádala ho, aby zhluboka dýchal. Nemusela jsem mu ani říkat, aby zakašlal. Chudák chlapec.

„Položte se na chvíli na břicho.“ Vyhrnula jsem mu košili a poslouchala, potom jsem mu opatrně proklepávala záda a poslouchala ozvěnu nad oběma plícemi. Kůži měl potem vlhkou.

„Dobře. Teď zase na záda. Lež klidně a odpočívej. Nebude to bolet.“ Snažila jsem se ho slovy utěšovat, když jsem prohlížela bělmo jeho očí, nateklé uzliny na krku, povlak na jazyku a zanícené mandle.

„Máte katar,“ řekla jsem a pohladila ho po rameni. „Svařím vám něco, co vám pomůže odkašlávat. A zatím…“ Ukázala jsem palcem od nohy s odporem na porcelánovou mísu pod postelí a zadívala se na muže, který čekal nehnutě u dveří, záda propnutá jako na přehlídce.

„Vylijte to,“ přikázala jsem mu. Randall se na mě zadíval, ale přišel blíž a sehnul se, aby mě poslechl.

„Ne z okna!“ řekla jsem přísně, když k němu vyrazil. „Seběhněte dolu po schodech.“ Odešel, aniž by se na mě podíval.

Alexander se pomalu nadechl, když se za jeho bratrem zavřely dveře. Usmál se na mě, jeho oříškově hnědé oči zářily z jeho bledé tváře. Kůže byla skoro průsvitná a na lícních kostech napnutá.

„Prosím rychle, než se Johnny vrátí. Co je mi?“

Tmavé vlasy měl kašlem rozcuchané. Snažila jsem potlačit pocity, které ve mně vzbuzoval, tak jsem mu shrnula vlasy dozadu. Nechtěla jsem mu to říci, ale on už to evidentně věděl.

„Máte katar. A také tuberkulózu – pokročilou.“

„A selhání srdce,“ řekla jsem a podívala se mu zpříma do očí.

„Ach. Myslel jsem si… něco podobného. Někdy mi to na hrudi šelestí… jako malý ptáček.“ Zlehka si položil ruku na srdce.

Neunesla jsem ten pohled na jeho hrudník, který pod tou tíhou klesal, a něžně jsem mu zapnula košili a uvázala pod krkem. Jeho bledá dlouhá ruka chytila mou.

„Jak dlouho?“ řekl. Jeho tón byl lehký, skoro nevzrušený, byl v něm jen lehký náznak zvědavosti.

„To nevím,“ řekla jsem. „To je pravda. Opravdu to nevím.“

„Ale dlouho to nebude,“ řekl s jistotou.

„Ano. Nebude to dlouho trvat. Možná měsíce, ale skoro jistě méně než rok.“

„Dokážete… zastavit kašel?“

Sáhla jsem do mé lékárničky. „Ano. Alespoň ho mohu zmírnit. I ten tlukot srdce; připravím vám odvar z náprstníku, který zabírá.“ Našla jsem malý látkový pytlík se sušenými lístky rostliny; bude to jen chvíle, než ho svařím.

„Váš bratr,“ řekla jsem, ale nepodívala se na něj. „Chcete, abych…“

„Ne,“ řekl rozhodně. Pozvedl jeden koutek úst, takže vypadal jako Frank a chtělo se mi plakat.

„Ne,“ řekl. „On už to ví, myslím. My jsme vždycky věděli… všechno o tom druhém.“

„Takže víte?“ zeptala jsem se a podívala se mu zpříma do očí. Neodvrátil je a slabě se na mě usmál.

„Ano,“ řekl tiše. „Vím to o něm. Ale na tom nezáleží.“

Opravdu ne? pomyslela jsem si. Možná ne jemu. Nevěřila jsem své tváři ani hlasu, tak jsem se raději odvrátila a věnovala se malé lampičce, kterou jsem si s sebou přinesla.

„Je to můj bratr,“ řekl tichý hlas za mnou. Zhluboka jsem se nadechla a snažila zklidnit ruce, abych odměřila lístky.

„Ano,“ řekla jsem, „alespoň je tímhle.“

* * *

Od té doby, co se rozšířily zprávy o porážce Copa u Prestonpans, hrnuly se ze severu nabídky peněz i mužů. V některých případech byla podpora materializovaná: lord Ogilvy, nejstarší syn vévody z Airlie, přivedl šest set vazalů svého otce a Steward z Appinu sem přišel v čele čtyřsethlavého oddílu z hrabství Aberdeenu a Banffu. Lord Pitsligo byl v čele největší skupiny pod jedním velitelem, přivedl šlechtice i jejich sluhy ze severovýchodních zemí, všechny na koních a dobře vyzbrojené – tedy alespoň ve srovnání s některými veliteli klanů, kteří měli jen šavle po otcích z povstání z roku 1715, rezavé sekery a vidle na poslední chvíli sebrané od domácích prací kydání hnoje.

Byla to pestrá posádka, ale to neznamená, že byla tím méně nebezpečná, pomyslela jsem si, když jsem procházela kolem hloučku mužů, kteří se seběhli kolem podomního brusiče nožů. Ten se postaral o dýky i kosy bez rozdílu. Anglickému vojákovi by spíše než okamžitá smrt hrozil tetanus, ale ve výsledku to bylo stejné.

Když přišel lord Lewis Gordon do Holyroodu, aby složil Karlovi slib věrnosti, tak to byla dlouhá cesta od políbení ruky až po skutečné dodání mužů.

A skotská nížina si sice přála hlasitě slavit Karlovo vítězství, ale prostě si nepřála posílat mu na podporu muže; skoro celá skotská armáda se skládala z mužů z vysočiny a pravděpodobně to tak asi zůstane. Ale nakonec nížina nebyla takový propadák; lord George Murray mi řekl, že zásoby jídla, zboží a peněz z jihu zajistí armádě docela slušné přežití.

„Dostali jsme padesát pět tisíc liber z Glasgow. Je to sice jen almužna ve srovnání se sumou slíbenou z Francie a Španělska,“ svěřilo se Jeho Lordstvo Jamiemu. „Ale nechci nad tím ohrnovat nos, obzvláště pokud Jeho Výsost zatím z Francie nic nedostala, tedy kromě konejšivých slov, ale zlato žádné.“

Jamie, který věděl, jak málo je pravděpodobné, že se francouzské zlato ukáže, jen přikývl.

* * *

„Zjistila jsi dnes něco nového, mo duinne?“ zeptal se mě, když jsem vešla. Měl před sebou napůl rozepsanou zprávu a namáčel brk do kalamáře, aby mohl pokračovat. Stáhla jsem si z hlavy mokrou kapuci, až zapraskala statická elektřina. Přikývla jsem.

„Říká se, že generál Halley formuje na jihu svou armádu. Dostal příkazy dát dohromady osm regimentů.“

Jamie zavrčel. Vzhledem k averzi mužů z vysočiny ke kavalérii to byla špatná zpráva. Nepřítomně se poškrábal na zádech, kde měl ještě stále viditelnou modřinu po kopytu koně z bitvy u Prestonpans.

„Předám to plukovníkovi Cameronovi,“ řekl. „Jak důvěryhodná ta informace je, Sassenachová?“ Téměř automaticky se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že jsme sami. ‚Sassenachová‘ mi říkal už jen v soukromí, na veřejnosti mě oslovoval jménem.

„Můžeš na to dát krk,“ řekla jsem. „Chci tím říci, že je to důvěryhodný zdroj.“

Nebyl to drb; byla to poslední zpráva od Jacka Randalla, poslední splátka dluhu za mou péči o jeho bratra.

Jamie samozřejmě věděl, že navštěvuji Alexe Randalla, stejně jako o špatném stavu jakobitské armády. Ale co nevěděl a co mu nikdy neřeknu, bylo to, že jednou týdně – někdy i častěji – se setkávám s Jackem Randallem, aby mi předal zprávy, které proniknou z jihu do Edinburgu.

Někdy přijde za Alexem, zrovna když jsem u něj; někdy se vracím domů za soumraku, dívám se pod nohy a dávám pozor na kluzké dláždění na Royal Mile, když se najednou zjeví vzpřímená postava v hnědém plátně nebo se za mými zády z mlhy ozve tichý hlas. Znervózňovalo mě to, jako kdyby mě pronásledoval Frankův duch.

Bylo by pro něj mnohem jednodušší, kdyby mi u Alexe nechával dopisy, ale jak jsem pochopila, nechtěl po sobě zanechávat nic napsaného. Kdyby se někdy takový dopis našel, dokonce i nepodepsaný, mělo by to dopad nejen na něj, ale i na Alexe. Edinburg se hemžil cizinci; byli tu dobrovolníci pod standardou krále Jakuba, zvědavci ze severu i jihu, vyslanci z Francie i Španělska a také spousta špehů a informátorů. Jediní muži, kteří se po ulicích Edinburgu nepohybovali, byli členové původní anglické posádky, dnes uvězněné na hradě. Dokud ho nikdo neuslyší, jak se mnou mluví, nikdo nebude vědět, kým je a nebude mu náš hovor připadat nijak divný. A to i kdyby nás někdo zahlédl – což bylo málokdy, natolik byl opatrný.

A i pro mě to bylo dobré, nemusela jsem ničit žádné písemnosti. Sice jsem pochybovala, že by Jamie poznal Randallův rukopis, zdroj informací se nedal vysvětlit bez dokonalého lhaní. A proto bylo mnohem lepší předstírat, že si ty informace nosím ze svých běžných pochůzek.

Nevýhodou bylo, že by mohly být Randallovy informace mezi množstvím jiných ignorovány nebo brány na lehkou váhu. Také jsem věřila, že mi Randall poskytuje informace v dobré víře – pokud se ovšem takový výraz dá říci ve spojení s tímto mužem – ale nemuselo vždy znamenat, že se tak bude situace vyvíjet. Takže se na ně mohli dívat skepticky.

Navíc jsem získávání informací brala trošku jako podvod. I když jsem upřímně věřila v důvěru mezi mužem a ženou, existovaly věci, které byly již za hranicí. A já neviděla jediný důvod, proč by měly informace užitečné pro Jakobity způsobovat Jamiemu další bolest.

„Vévoda z Cumberlandu stále čeká na své oddíly, až se vrátí z Flander,“ řekla jsem. „Takže obléhání Stirlingu je tady.“

Jamie zavrčel a něco si rychle načmáral. „Tohle všechno vím; lord George má dva dny staré zprávy od Francise Townsenda. Drží město, ale kopání vodních příkopů, na kterých Jeho Výsost trvá, je jen mrháním času a muži. Není jich zapotřebí; můžou zaútočit na hrad děly a potom ho vzít útokem.“

„Takže proč to kopání?“

Jamie mávl rukou, stále se soustředil na své psaní. Uši měl červené frustrací.

„Protože italská armáda kopala příkopy, když zaútočila na hrad Verano, což je jediný útok, který Jeho Výsost viděla, takže tak se to prostě musí dělat, ne?“

„Och, jo,“ řekla jsem jeho skotským přízvukem.

Zafungovalo to; vzhlédl a zasmál se, jeho šikmé oči přivřené.

„To byl dobrý pokus, Sassenachová,“ řekl. „Co ještě umíš říci?“

„Úryvek modlitby k našemu pánu v galštině, ne?“ zeptala jsem se. „Ne,“ řekl a posypal zprávu práškem. Vstal, krátce mě políbil a natahoval se pro plášť.

„Ale dáme si večeři, Sassenachová. Pojď se mnou.

Najdeme si pěknou útulnou tavernu a já tě naučím spoustu slov, které se nedají vyslovovat na veřejnosti. Mám je ještě čerstvé v hlavě.“

* * *

Hrad Stirling nakonec padl. Cena byla vysoká, pravděpodobnost, že ho udržíme, nízká, a výhoda z jeho držení pochybná. Ale Karel byl v euforii, což mohlo mít katastrofální dopady.

„Podařilo se mi alespoň přesvědčit Murraye – i když je to pěkně tvrdohlavý mezek!“ prohodil Karel a zamračil se. Potom si vzpomněl na své vítězství a znovu se rozzářil na celou místnost. „Zvítězil jsem, řekl jsem mu. A ode dneška za týden potáhneme na Anglii a budu si nárokovat všechna práva mého otce!“

Vůdcové skotských klanů, kteří se sešli v dopoledním přijímacím salonu, se dívali jeden na druhého, pokašlávali a poposedávali. Zdálo se, že tou novinkou nejsou zase až tolik nadšeni.

„Ehm, Vaše Výsosti,“ začal opatrně Lord Kilmarnock. „Nebylo by moudřejší zvážit…?“

Zkusil to. Všichni to zkusili. Jak správně poukázali, Skotsko už Karlovi patří. Ze severu sem stále přicházeli další muži, ale z jihu se mnoho pomoci čekat nedalo. A skotští páni moc dobře věděli, že muži z vysočiny jsou sice udatní bojovníci a oddaní svému králi, ale zároveň také farmáři. Pole se musí poorat na jarní setbu a musí se zajistit dostatek potravy na zimu pro dobytek. Mnoho z mužů se bude bránit jít v zimních měsících tak hluboko na jih.

„A ti muži – nepatří snad mně? Nepůjdou tam, kam jim přikáži? Nesmysl,“ řekl ostře Karel. A tak to bylo pořád dokola.

„Jamesi, můj příteli! Pokud dovolíš, rád bych s tebou mluvil chvíli v soukromí.“ Jeho Výsost se odvrátila od ostrých slov s lordem Pitsligem a její povystrčená brada se na chvíli zjemnila, jak zamával na Jamieho.

Nemyslela jsem si, že jsem byla do té konverzace také přizvána. Nechtělo se mi ani odcházet, tak jsem se posadila do jednoho z těch zlatých damaškových křesel, na kterých seděli vůdcové a něco si mumlali.

„Ha!“ řekl Karel a lusknul prsty směrem k zavírajícím se dveřím. „Jsou to staré báby, všichni. Ještě uvidí. Stejně tak můj bratranec Ludvík, i Filip – potřebuji snad jejich pomoc? Všem jim ukážu!“ Viděla jsem jeho upravený bledý prst, který se dotkl místa na hrudi. I přes hedvábí jeho košile jsem viděla malý obdélníkový obrys. Nosil miniaturu Louisy; viděla jsem to.

„Přeji Vaší Výsosti jen samé úspěchy v jejím poslání,“ zamumlal Jamie, „ale…“

„Ach, děkuji ti, cher Jamesi! Alespoň ty mi věříš!“ Karel objal Jamieho kolem ramen.

„Jsem zničen, že nebudeš po mém boku, aby se ti také dostalo toho potlesku, až budeme mašírovat do Anglie,“ řekl Karel a rázně ho sevřel.

„Nebudu?“ zeptal se Jamie překvapeně.

„Mon cher ami, služba si od tebe žádá velké oběti. Vím, jak moc tvé srdce prahne po slávě z bitvy, ale potřebuji tě pro jiný úkol.“

„Opravdu?“ zeptal se Jamie.

„Jaký úkol?“ zeptala jsem se napřímo.

Karel se podíval nelibě mým směrem, potom se zase dobrosrdečné koukl na Jamieho.

„Je to úkol veliké důležitosti, můj Jamesi, a pouze ty se ho můžeš ujmout. Je pravda, že se lid přidává pod prapor mého otce a každý den přichází další. Ale my nesmíme usnout na vavřínech, ne?“

„Ne,“ řekl Jamie a na tváři se mu zračila hrůza.

„Ale ano,“ řekl Karel a zase ho stiskl. Otočil se, aby koukal Jamiemu do tváře a celý zářil. „Půjdeš na sever, do země tvých otců, a vrátíš se ke mně v čele mužů klanu Fraserů.“

40

Liščí doupě

„Znáš dobře svého děda?“ zeptala jsem se a rukou odehnala neodbytného ováda, který si nemohl rozmyslet, zda budu pro něj lepší potravou já nebo kůň.

Jamie zakroutil hlavou.

„Ne. Jen jsem slyšel, že se chová jako stará odporná příšera, ale nemusíš se ho bát.“ Usmál se na mě, když jsem plácla ováda koncem svého šálu. „Budu s tebou.“

„Ach, toho starého okoralého gentlemana se nebojím,“ ujistila jsem ho. „Těch už jsem za svých časů viděla dost. A pod povrchem jsou většinou měkcí jako máslo. Myslím, že tvůj dědeček bude něco podobného.“

„Hmm, ne,“ odpověděl zamyšleně. „On je opravdu stará odporná příšera. No a když mu dáš strach najevo, tak se bude chovat ještě hůř. Jako když šelma cítí krev.“

Podívala jsem se dopředu, kde se najednou zlověstně ukázaly vzdálené kopce, které ukrývaly hrad Beaufort. Ovád využil mé chvilkové nepozornosti a otřel se mi o levé ucho. Naklonila jsem hlavu na stranu a kůň vyplašený mým náhlým pohybem uskočil překvapeně na stranu.

„Hej! Cuir stad!“ Jamie se vynořil po straně, aby chytil mé otěže, a stáhl koně dolů. Jeho kůň byl lépe vycvičený než můj, pouze zafrkal, ale zvládl ten manévr jen s mírným zastříháním ušima.

Jamie mu zabořil kolena do slabin a přitáhl si mého koně, aby se vedle něj zastavil.

„Tak teď,“ řekl a zúžil oči, jak sledoval klikatý let hmyzu. „Nech ho být, Sassenachová, a já ho chytím.“ Čekal, ruce ve střehu a trochu mhouřil oči proti slunci.

Seděla jsem jako mírně nervózní socha, hypnotizována rušivým bzučením. Velké okřídlené tělo, ošidně pomalé, poletovalo líně tam a zpět mezi ušima koně a mýma. Kůň ušima prudce zastříhal, což ve mně vzbuzovalo sympatie k němu.

„Pokud mi ta obluda přistane na uchu, Jamie, tak…,“ začala jsem.

„Šššš!“ přikázal mi, nakloněn v očekávání, jeho levá ruka napřažená jako tlapa pantera při útoku. „Ještě chvíli a budu ho mít.“

Potom jsem zahlédla tu tmavou hroudu na jeho rameni. Další ovád si přiletěl pro jídlo. Znovu jsem otevřela ústa.

„Jamie…“

„Ticho!“ Plácl vítězoslavně rukama nad mým trýznitelem jen zlomek vteřiny před tím, že se mu druhá obluda zakousla do krku.

Skotští vůdcové bojují tak, jak jim velí tradice. Pohrdají strategií, taktikou a lstivostí, jejich metoda je jednoduchost samotného útoku. Když zahlédnou nepřítele na dosah, shodí pléd, tasí meče a vezmou nepřítele útokem, přitom řvou z plných plic. Byl to galský řev a tato metoda byla ve většině případů úspěšná. Mnoho nepřátel, kteří viděli tu masu vlasatých stvůr s holými pažemi i nohami, jak se na ně řítí, ztratilo nervy a dalo se na útěk.

Svého koně mohl trénovat, jak chtěl, ale nic ho nemohlo připravit na vysoké A, což byl tón galského řevu, který se mu ozýval jen dvě stopy za hlavou. Ruply mu nervy, sklopil uši a vyrazil vpřed, jako kdyby na něm seděl sám ďábel.

Já jsem s koněm zůstala nehnutě na cestě a pozorovala jsem to vynikající představení skotské drezúry koní, kterou mi tady Jamie předváděl. Třmeny i otěže puštěné, napůl vlál v sedle svého koně, který tak náhle vystartoval, zoufale nakloněný vpřed, a držel se jen za hřívu. Pléd mu vlál divoce kolem hlavy a vítr, jak běželi, s ním pohazoval ještě víc. Kůň bral barevné mihotání kolem své hlavy jako výzvu, aby ještě více zrychlil.

Jednou rukou se držel dlouhé hřívy, tělo vzpřímené, dlouhé nohy zabořené do slabin, ignoroval kovové třmeny, které tančily zvířeti na břiše. Jemný vítr mi přinášel útržky v galštině, kterým jsem nerozuměla.

Za sebou jsem zahlédla pomalý cvakot kopyt, tak jsem se ohlédla. Uviděla jsem Murtagha, jak vede koně s nákladem. Byli nahoře na svahu, ze kterého jsme právě sestoupili. Pomalu sestupoval po cestě až k místu, kde jsem stála. Ležérně zastavil svého koně, zastínil si oči a podíval se dopředu do míst, kde právě Jamie mizel se svým splašeným koněm za dalším kopcem.

„Ovád,“ řekla jsem mu na vysvětlenou.

„Už je na ně pozdě. Ale ani mě nenapadlo, že by tak moc spěchal za svým dědem, aby tě tady nechal samotnou,“ poznamenal suše Murtagh. „Ale neřekl bych, že nějaká manželka bude hrát roli při jeho přivítání.“

Sáhl po otěžích a popíchl do slabin svého poníka, který se váhavě pohnul, kůň s nákladem kráčel vedle něj. Můj kůň, potěšen společností a ujištěn faktem, že už tady není žádný ovád, také vyrazil vpřed.

„Ani anglická manželka?“ zeptala jsem se zvědavě. Z toho mála, co jsem věděla, jsem neměla pocit, že bude mít lord Lovat radost z jakékoliv anglické vazby.

„Anglická, francouzská, holandská nebo německá. To je skoro jedno; bude to chlapec, koho si Starý lišák naservíruje k snídani, ne vy.“

„Co tím chceš říci?“ koukala jsem na toho zamračeného muže, který vypadal ve volném plédu a kiltu jako jeden z těch pytlů. Nějakým způsobem vypadalo všechno oblečení, které si Murtagh oblékl, bez ohledu na to, zda bylo nové a dobře střižené, tak, jako kdyby ho vytáhl z hromady odpadků.

„V jakém vztahu je Jamie k lordu Lovatovi?“

Zachytila jsem úkosem pohled malého zamračeného černého oka, potom se jeho hlava otočila k hradu Beaufort. Pokrčil rameny, byla to rezignace nebo snad očekávání?

„Doteď žádné vztahy nejsou. Chlapec se svým dědem nikdy v životě nemluvil.“

* * *

„Ale jak toho o něm tolik víš, když ses s ním nikdy nesetkal?“

Alespoň jsem začínala chápat Jamieho dřívější váhavost, než se vydal za svým dědem žádat o pomoc. Když jsem se znovu připojila k Jamiemu a jeho koni, ten druhý už vypadal trochu zklidněný. Murtagh se na něj spekulativně podíval a navrhl, že pojede s nákladním koněm do Beaufortu jako první a my si můžeme u cesty v klidu vychutnat oběd.

Nad pivem a ovesnou plackou mi dlouze vyprávěl o svém dědečkovi lordu Lovatovi, který nesouhlasil s výběrem nevěsty svého syna a tak, usoudil, že jeho svazek nejen neposvětí, ale už s ním ani nepromluvil – ani s jeho dětmi – a to od doby, kdy si před třiceti lety Brian Fraser vzal Ellen MacKenziovou.

„Tu a tam jsem se o tom něco doslechl,“ odpověděl Jamie a žvýkal kousek sýra. „On je ten typ muže, který dělá na lidi dojem.“

„To jsem pochopila.“ Starý Tullibardina, jeden z pařížských Jakobitů, mě počastoval výčtem necenzurovaných názorů na velitele klanu Fraserů, a doufala jsem, že alespoň Brian Fraser nebyl tak zkažený jako jeho otec. Když jsem to vyslovila, Jamie přikývl.

„Och ano. Nevybavuji si, že by můj otec o tom starém muži mluvil nějak hezky, i když to neznamená, že by si ho nevážil. Prostě o něm moc nemluvil.“ Poškrábal se na krku, kde se začal ukazovat rudý puchýř od ovádího kousance. Počasí bylo abnormálně teplé, a tak si sundal pléd a rozložil ho, abych se mohla posadit. Delegace za hlavou klanu Fraserů byla hodna jisté důstojnosti, a tak si Jamie pořídil nový kilt střihu vojenského s přezkou, pléd byl samostatný pruh látky.

I když posloužil mnohem méně jako ochrana před nepřízní počasí, mnohem lépe se oblékal v případě spěchu, než ten starý s páskem.

„Trochu jsem uvažoval,“ řekl zamyšleně, „jestli byl můj otec tím typem otce, jak jeho vychoval starý Simon. Tenkrát jsem si to neuvědomoval, ale pro muže není tak běžné, že dávají najevo své pocity k synům.“

„Přemýšlel jsi o tom hodně.“ Podala jsem mu další láhev piva a on ji přijal s úsměvem, který mě zahřál více než podzimní slunce.

„Ano, to jsem přemýšlel. Uvažoval jsem, jakým otcem budu já pro své děti, a když se ohlédnu nazpět, můj otec byl nejlepší příklad, jaký jsem měl. Z těch útržků, které mi řekl nebo které jsem se dozvěděl od Murtagha, jeho otec takový vůbec nebyl. Takže myslím, že o tom musel hodně přemýšlet, aby dělal všechno odlišně od svého otce, když se mu ta příležitost naskytla.“

Povzdechla jsem si a odložila kousek sýra.

„Jamie,“ řekla jsem. „Opravdu si myslíš, že my ještě…“

„Jistěže ano,“ řekl s jistotou a ani mi nedovolil dokončit větu. Naklonil se a políbil mě na čelo. „Vím to, Sassenachová, a ty to víš taky. Tvým údělem je být matkou a já nedovolím nikomu jinému, aby s tebou měl děti.“

„Tak to je dobře,“ řekla jsem. „Já také ne.“

Zasmál se a pozvedl mi bradu, aby mě mohl políbit na rty. Políbila jsem ho nazpět a setřela mu ze rtů drobeček chleba, který tam ulpěl.

„Měl by ses oholit, nemyslíš?“ zeptala jsem se. „Na počest toho, že uvidíš poprvé svého dědečka.“

„Ach, už jsem ho jednou viděl,“ řekl ledabyle. „A on mě taky viděl. Takže ať mě bere takového, jak teď vypadám.“

„Ale Murtagh říkal, že ses s ním nikdy nesetkal!“

„Hmmm.“ Setřepal si zbytky drobků ze své košile, lehce se zamračil a přemýšlel, kolik mi toho může říci. Potom pokrčil rameny a lehl si na záda do stínu hlodášového keře. Ruce měl za hlavou a pozoroval oblohu.

„No, my jsme se nikdy nesetkali, tak jak to říkal. Tedy ne doslovně. Bylo to tak, že…“

Když mu bylo sedmnáct, mladý James Fraser vyplouval do Francie, aby dokončil svá studia na Univerzitě v Paříži a aby se naučil věcem, které v knihách nevyčte.

„Vyplouval jsem z přístavu Beauly,“ řekl a pokývl hlavou směrem k dalšímu kopci, kde úzký proužek šedi naznačoval hranici Moray Wirth. „Byly i jiné přístavy, ze kterých jsem mohl vyplout – nejlepší by asi bylo Inverness – ale mou cestu zařizoval otec a zamluvil to z Beauly. Jel se mnou, aby viděl, jak vyplouvám do světa.“

Od svého sňatku Brian Fraser jen málokdy opouštěl Lallybroch, a tak s velkou radostí ukazoval synovi různá místa, kam chodil na hony nebo cestoval jako malý chlapec nebo mladý muž.

„Ale když jsme se přiblížili k Beaufortu, tak utichl. Po cestě o svém otci vůbec nemluvil, tak jsem se o něm také nezmiňoval. Ale věděl jsem, že má důvod, proč mě posílá z Beauly.“

Kousek od nás přeletělo malé hejno vrabců, poskakovali nad nízkými keři a byli připraveni zmizet, kdyby se objevilo náhlé nebezpečí. Když je Jamie zahlédl, sáhl po zbytku chleba a s přesností ho hodil do středu hejna, což působilo jako výbuch granátu a všichni se tím vyrušením polekali.

„Vrátí se,“ pokývl hlavou k vystrašeným ptákům. Rukou si zastínil oči a pokračoval dál ve vyprávění.

Z cesty z hradu byly slyšet zvuky koní, tak jsme se otočili a viděli malou skupinku sjíždět dolů. Bylo v ní šest mužů na koních s vozem, jeden z nich nesl zástavou lorda Lovata, takže jsem věděl, že můj děd je mezi nimi. Rychle jsem se podíval na otce, ten mi stiskl paži a povídá: „Tak si nastup, chlapče.“

„Cítil jsem na sobě jeho pohled, jak jsem kráčel dolů na břeh. Mé vlasy a výška křičely do okolí ‚MacKenzie‘ a já jsem byl rád, že mám na sobě nejlepší oblečení a nevypadám jako žebrák. Nerozhlížel jsem se kolem, ale co nejvíce jsem se narovnal a byl jsem pyšný, že jsem o dobré půl hlavy vyšší než nejvyšší muž v okolí. Můj otec kráčel po mém boku, byl tichý, neohlížel se kolem, ale já jsem cítil, že tam je a byl jsem pyšný, že mě zplodil.“

Usmál se na mě.

„To bylo naposled, kdy jsem si byl jistý, že jsem to s ním zvládl, Sassenachová. Později už jsem si tak jistý nebyl, ale za ten den jsem byl rád.“

Rukama si objal kolena a koukal dopředu, jako kdyby se snažil vybavit si tu přístavní scénu.

„Nastoupili jsme na loď a setkali se s kapitánem, potom jsme stáli u zábradlí, povídali jsme si jen tak o ničem a oba si dávali pozor, abychom se nepodívali na muže z Beaufortu, kteří nakládali pytle, anebo na břeh na muže na koních. Potom dal kapitán pokyn k vyplutí. Políbil jsem otce a on přeskočil zábradlí, sešel dolů do doků a ke svému koni. Neohlédl se, dokud nebyl na hřbetě. Potom loď vyplula z přístavu.

Zamával jsem mu a on mně nazpět, potom se otočil, vedl mého koně a vyrazil na cestu do Lallybrochu. I skupina mužů z Beaufortu se otočila a vyrazila nazpět. Viděl jsem svého děda v jejich čele, jak seděl zpříma v sedle. Jak jeli, můj otec a děd asi tak dvacet yardů od sebe, až mi zmizeli za kopcem z dohledu. Vůbec se na sebe nepodívali a chovali se, jako kdyby tam ten druhý vůbec nebyl.“

Otočil hlavu dolů po cestě směrem k hradu Beaufort.

„Naše pohledy se setkaly,“ řekl tiše. „Jednou. Počkal jsem, až otec nasedne na koně, a potom jsem se podíval na lorda Lovata, tak troufale, jak jsem jen mohl. Chtěl jsem, aby věděl, že od něj nic nechceme a že se ho nebojím.“ Koutkem úst se na mě pousmál. „Ale já se bál.“

Položila jsem ruku na jeho, hladila mu rýhy na jeho kloubech.

„Ohlédl se na tebe?“

Krátce zavrčel.

„Ano, po celou dobu ze mě nespustil oči, co jsme přijeli do přístavu, dokud loď neodplula; cítil jsem, jak se mi jeho pohled zavrtává do zad. A když jsem na něj pohlédl, jeho oči byly pod obočím temné, a díval se přímo do mých.“

Chvíli mlčel, stále se díval na hrad, dokud jsem do něj zlehka nestrčila.

„A jak vypadal?“

Odtrhl oči od temné masy mraků na horizontu a shlédl dolů na mě a z jeho křivky úst i očí vymizel běžný veselý výraz.

„Chladný jako led, Sassenachová,“ odpověděl. „Chladný jako led.“

* * *

Měli jsme štěstí na počasí; po celou cestu z Edinburgu bylo hezky.

„To ale nebude trvat dlouho,“ předvídal Jamie při pohledu k pobřeží. „Vidíš tam ty mraky? Dnes večer budou nad pobřežím.“ Nasál vzduch a přehodil si pléd přes ramena. „Cítíš ten vzduch? Je v něm bouře.“

Nebyla jsem tak zkušená ve staré technice meteorologie, ale stále jsem doufala, že bych to mohla cítit; vlhkost ve vzduchu ještě více zintenzivnila vůni suchého vřesu a borové pryskyřice s příměsí vlhké chaluhy, která se přimísila ve větru z pobřeží.

„Zajímalo by mě, zda se už muži vrátili na Lallybroch,“ řekla jsem.

„To pochybuji,“ zakroutil Jamie hlavou. „Jdou sice kratší vzdálenost, ale všichni jdou pěšky a také je zpomalí, než se všichni pomalu vytratí.“ Postavil se ve třmenech a zastínil si oči, aby se podíval vpřed na šedivý mrak. „Doufám, že je to jen déšť; ten je nebude tolik trápit. A myslím, že to ani nebude velká bouře. Třeba se ani nedostane tak daleko na jih.“

Přitáhla jsem si teplou tartanovou šálu těsně k ramenům, protože se začal zvedat vítr. Pomyslela jsem si, že to hezké počasí bude dobrou předzvěstí; doufala jsem, že jsem se nemýlila.

Když Jamie dostal od Jeho Výsosti v Holyroodu rozkaz, strávil celou noc sezením u okna. A hned ráno šel za Jeho Výsostí, aby mu sdělil, že pojede do Beauly jen se mnou a Murtaghem, aby předal lordu Lovatovi pozdravy Jeho Výsosti a požadavek na příslib pomoci a mužů.

Potom si Jamie zavolal do našeho pokoje kováře Rosse a dal mu pokyny. Mluvil tak tiše, že jsem od krbu, kde jsem seděla, vůbec nic nepochytila. Viděla jsem mohutná kovářova ramena, jak se napřímila, zřejmě pod tíhou té vážnosti.

Armáda z vysočiny cestovala bez disciplíny, spíše v hloučcích, které by se jen stěží daly nazvat ‚průvod‘. Během jednoho dne pochodu by se muži z Lallybrochu měli pomalu vytrácet, jeden po druhém. Odskočí si do křoví, aby si na chvíli odpočinuli nebo ulevili, ale už se nevrátí. Tiše se vykradou pryč, aby se mohli setkat s ostatními muži z Lallybrochu. A až budou všichni pohromadě u kováře Rosse, vyrazí společně domů.

„Pochybuji, že by po nějakou dobu někomu chyběli,“ řekl Jamie, když se mnou předem probíral plán. „Dezerce je běžná v celé armádě. Ewan Cameron mi říkal, že během posledního týdne ztratil dvacet mužů. Je zima a muži potřebují doma zařídit spoustu věcí a připravit farmu na jaro. Navíc nemají mužů nazbyt, aby za nimi někdo vyrazil, i kdyby si jejich odchodu někdo všiml.“

„Vzdal jsi to, Jamie?“ zeptala jsem se a položila mu ruku na paži. Mnul si znaveně dlaní tvář, než odpověděl.

„Nevím, Sassenachová. Možná je už příliš pozdě; možná ještě ne. To neumím říci. Bylo to bláznivé jít v zimě tak hluboko na jih. Ještě bláznivější bylo ztrácet čas obléháním Stirlingu. Ale Karel nebyl poražen a vůdcové – někteří z nich – k němu dále přichází. Teď MacKenziové a kvůli nim i další. Má teď dvakrát více mužů než u Prestonu. Co to znamená?“ Rozhodil frustrovaně ruce.

„Nevím. Není žádná opozice; Angličané jsou vyděšeni. Viděla jsi ty letáky.“ Zasmál se, ale nebylo to z legrace. „Nabodáváme malé děti a pečeme je na ohni, zneuctili jsme ženy a dcery ctihodných mužů.“ Rozzlobeně zachrčel. Zatímco krádeže a neposlušnost byly v armádě běžné, znásilnění bylo neznámým pojmem.

Krátce a naštvaně si povzdechl. „Cameron slyšel zvěsti, že se král Jiřík připravuje na útěk z Londýna, protože se bojí, že Karel brzy na město zaútočí.“ Ta zvěst se dostala ke Cameronovi přese mne – od Jacka Randalla. „A pak je tady Kilmarnock a Cameron. Lochiel a Balmerino a Dougal se svými MacKenzie. Všichni jsou dobří válečníci. A pokud Lovat pošle muže, které slíbil, bože, snad to bude stačit. Kriste, máme mašírovat do Londýna…“ Svěsil ramena, potom se narovnal a pokrčil rameny způsobem, jako když si shrnuje košili.

„Ale to nemohu riskovat,“ řekl jednoduše. „Nemohu jet do Beauly a nechat tam své muže samotné, aby je odvedli bůhví kam. Kdybych tam byl, abych je mohl vést – to by bylo něco jiného. Ale zatraceně nedopustím, aby je Karel nebo Dougal poslal proti Angličanům a já byl sto mil daleko v Beauly.“

Takže to zařídil takto. Muži z Lallybrochu – včetně Ferguse, který se zuřivě bránil, ale nakonec se ho podařilo přesvědčit – dezertují a nenápadně se vytratí domů. Až se naše záležitost v Beauly skončí a my se vrátíme ke Karlovi, uvidíme, jak se věci vyvíjí.

„To je důvod, proč beru Murtagha s sebou,“ vysvětlil mi Jamie. „Pokud to bude vypadat dobře, pošlu ho do Lallybrochu, aby je přivedl nazpět.“ Na jeho smutné tváři se mihl úsměv. „Sice na to nevypadá, ale je to vynikající jezdec. Rychlý jako vítr.“

Nedíval se na nás, povšimla jsem si. Pohyboval se pomaleji než obvykle; když jsme se dostali nahoru na kopec, viděla jsem ho dole, jak pobízí koně do cvalu. Když jsme k němu dojeli, byl na zemi a díval se na sedlo nákladního koně.

„Co se děje?“ Jamie seskočil ze sedla, ale Murtagh na něj nazlobeně mávl rukou.

„Nic, nic, nedělej si starosti. Praskl popruh, to je všechno. Pokračuj.“

Jamie tedy jen pokývl hlavou a pokračoval dál, já ho následovala.

„Dnes není moc dobře naložen, co?“ řekla jsem a pokývla směrem k Murtaghovi. Ve skutečnosti byl popuzenější s každým krokem, kdy jsme se blížili k Beauly. „Myslím, že není nadšen z návštěvy lorda Lovata?“

Jamie se usmál a otočil se na malou temnou postavu za námi. Murtagh byl skloněný nad provazem, který spravoval.

„To ano, Murtagh není přítelem starého Simona. Vroucně miloval mého otce,“ jeho ústa se nakrčila na jednu stranu, „a mou matku. Nelíbil se mu způsob, jakým se k nim Lovat choval. Ani způsob, jakým si Lovat získával manželky. Murtagh měl irskou babičku, ale ze strany své matky je spřízněný s Primrose Campbell,“ vysvětloval, jako kdyby to mělo všechno objasnit.

„Kdo jsou Primrose Campbellovi?“ zeptala jsem se s úžasem.

„Och.“ Jamie se poškrábal na nose, přemýšlel. Vítr od moře sílil a vlasy už měl ze stužky uvolněné, rudé pramínky mu vlály u tváře.

„Primrose Campbell byla třetí Lovatova manželka – a pořád ještě je, myslím,“ dodal, „i když už ho před pár lety opustila a vrátila se do domu svého otce.“

„Má rád ženy, že?“ zamumlala jsem.

Jamie zavrčel. „Myslím, že by se to dalo takto nazvat. Svou první ženu si vzal za manželku násilím. Dowager lady Lovatovou unesl z její postele uprostřed noci, potom si ji vzal a hned si ji odvedl do postele.“ Nakonec dodal suše: „Ale ona se nakonec rozhodla, že ho miluje, takže asi tak špatný nebyl.“

„Musel být excelentní v posteli,“ dodala jsem uštěpačně. „Což bude asi dědičné.“

Nejdříve se na mě vyděšeně podíval, potom se ale usmál.

„Ano, ano,“ řekl. „Ať už byl nebo ne, moc mu to nepomohlo. Její komorné promluvily proti němu a on byl poslán do vyhnanství do Francie.“

Vynucené manželství a vyhnanství, hm? Potlačila jsem poznámku o rodinném podobenství, ale vnitřně jsem doufala, že Jamie nepůjde ve stopách svého předka, co se týče počtu žen. Pro Simona je jedna evidentně nedostačující.

„Jel navštívit krále Jakuba v Římě a přísahal věrnost Stuartům,“ pokračoval Jamie, „a potom se otočil a jel přímo za Williamem Oranžským, králem Anglie, který byl na návštěvě Francie. Od Jakuba dostal příslib navrácení titulu a statků, až znovu dosedne na trůn, a potom – bůh ví jak – dostal od Williama plné omilostnění a mohl se vrátit domů do Skotska.“

Teď jsem pozvedla obočí zase já. Zjevně to nebyla jen náklonnost k druhému pohlaví. Simon pokračoval ve svých dobrodružstvích, když se později vrátil do Francie, a dělal špiona a donášel na Jakobity. Když ho odhalili, šel do vězení, ale utekl a vrátil se do Skotska. V roce 1715 pozval vůdce klanů do Braes of Mar pod zástěrkou lovecké párty, ale nakonec je zradil anglické koruně.

„Pěkný podvodník, co?“ řekla jsem zaujatě. „V té době ale nemohl být tak moc starý; tak kolem čtyřiceti.“ Když jsem se doslechla, že je teď Lovatovi něco přes sedmdesát, čekala jsem vetchého a sešlého muže, ale tyto historky má očekávání přehodnotily.

„Můj děd má charakter,“ poznamenal Jamie, „který by se podle všech zvěstí dal přirovnat k točitému schodišti. Ale,“ pokračoval dál a nad charakterem svého předka jen mávl rukou, „potom si vzal Margaret Grantovou. Po její smrti si vzal Primrose Campbellovou. V té době jí bylo tak osmnáct.“

„Byl starý Simon pro její rodinu taková výhra, aby ji do toho donutili?“ zeptala jsem se soucitně.

„To v žádném případě, Sassenachová.“ Odmlčel se, aby si shrnul vlasy z čela a zahrnul si je za uši. „Věděl moc dobře, že by si ho nevzala – i kdyby byl pořádně bohatý – což nebyl, tak jí poslal dopis, že její matka v Edinburgu onemocněla a že tam má k dispozici dům, aby přijela.

A tak spěchala do Edinburgu, kde mladá a krásná slečna Campbellová nenašla svou matku, ale starého a důmyslného Simona Frasera, který jí oznámil, že se nachází ve vykřičeném domě, a tak její jediná možnost, jak si zachránit svou čest, byla provdat se za něj.“

„To tedy musela být chytrá, když na něco takového skočila,“ řekla jsem cynicky.

„No, ona byla ještě hodně mladá,“ řekl Jamie na její obranu, „a navíc to nebyla žádná maličkost; kdyby ho odmítla, tak by jí starý Simon okamžitě poskvrnil její pověst. V každém případě si ho vzala – a litovala.“

„Hmmm.“ Všechno jsem si to srovnávala v hlavě. Dobrodružství s Primrose Campbellovou se odehrálo jen před několika lety, říkal. Potom… „Byla tedy tvou babičkou Dowager lady Lovat nebo Margaret Grantová?“ zeptala jsem se zvědavě.

Jeho vysoké lícní kosti byly ošlehané větrem a sluncem, ale teď zrudnul.

„Ani jedna,“ řekl. Nepodíval se na mě, pohled upřený přímo před sebe, směrem k hradu Beaufort. Rty měl pevně stisknuté k sobě.

„Můj otec byl bastard,“ řekl nakonec. Seděl vzpřímený v sedle, klouby prstů bílé, pěsti pevně svíraly otěže. „Uznaný, ale bastard. S jednou z hradních komorných.“

„Oh,“ řekla jsem. Zdálo se, že není mnoho co dodat.

Ztěžka polkl, viděla jsem pohyb jeho hrdla.

„Měl jsem ti to říci už dříve,“ řekl strnule. „Omlouvám se.“

Natáhla jsem se, abych se dotkla jeho paže, byla tvrdá jako kámen. „Na tom přece nezáleží,“ řekla jsem, ale věděla jsem, že cokoliv řeknu, nic na tom nezmění. „Mně na tom nezáleží.“

„Ne?“ řekl s pohledem stále upřeným vpřed. „Ale mně ano…“

* * *

Osvěžující vítr od Moray Wirth se dostal i přes kopec porostlý tmavými borovicemi. Zdejší krajina byla zvláštní kombinací horských kopců a pobřeží. Husté olšové porosty a březové háje zdobily z obou stran cestu, po které jsme jeli, ale když jsme dorazili k temné stavbě hradu Beaufort, všechno pokryl zápach blat a chaluh.

Očekávali nás; stráže v kiltech a se sekerami nás u brány pustily. Dívaly se na nás sice zvědavě, ale bez zášti. Jamie seděl v sedle zpříma jako král. Pokývl stranou na jednoho muže, ten mu také odpověděl pokývnutím hlavy. Měla jsem vzdálený pocit, že jsme přišli na hrad, kde je vyvěšena bílá vlajka jako symbol příměří; ale těžko říci, jak ten stav bude trvat dlouho.

Bez zastavení jsme vjeli až na vnitřní nádvoří hradu, nebyl moc velký, ale velice impozantní, vystavěný jen z přírodního kamene. Nebyl tak opevněn, jako některé hrady na jihu, které jsem viděla, ale zdál se, že by určitou míru útoku vydržel. U vnější zdi byly v určitých rozestupech střílny a také sem vedl vstup ze stájí.

Bylo tam několik poníků, vystrkovali hlavy ven, aby se přivítali s našimi koňmi. U stěny leželo několik balíků, které nedávno sundali z poníků.

„Lovat poslal pro několik mužů, aby se s námi setkali,“ poznamenal Jamie chmurně a ukázal na pytle. „Předpokládám, že to budou příbuzní.“ Pokrčil rameny. „Alespoň budou pro začátek přátelští.“

„Jak to můžeš vědět?“

Seskočil z koně a natáhl se, aby mi pomohl dolů. „Meče nechali u zavazadel.“

Jamie podal otěže čeledínovi, který vyšel ze stájí, aby se s námi přivítal, ruce od prachu si otíral do kalhot.

„Ach, a teď co?“ zamumlala jsem Jamiemu. Nikde nebylo památky po paní domu ani po majordomovi; nikdo takový jako bodrá paní FitzGibbonsová, která nás uvítala na Leochu před dvěma lety.

Sem tam si nás prohlédl některý z čeledínů, ale pokračovali dál ve své práci. Stejně tak i služebnictvo, které přecházelo po nádvoří s balíky prádla, nákladem rašeliny a dalšími věcmi potřebnými na takovém hradě. Dívala jsem se souhlasně na statného sluhu, který nesl dvě pětigalonové měděné nádoby s vodou. I když zde mají malé trhlinky v přivítacím ceremoniálu, rozhodně zde budou mít někde vanu.

Jamie stál uprostřed nádvoří, ruce zkřížené, a rozhlížel se kolem jako případný kupec nemovitosti, kterého trápí drenáže.

„Teď budeme čekat, Sassenachová,“ řekl. „Stráže už jistě poslaly zprávu, že jsme tady. Někdo určitě přijde dolů, aby nás… anebo nepřijdou.“

„Ehm,“ řekla jsem. „Doufám, že si to rychle rozmyslí; mám hrozný hlad a chtěla bych se opláchnout.“

„No to bys mohla,“ řekl a při pohledu na mě se usmál. „Máš na nose saze a ve vlasech bodláčí. Ne, nech je být,“ řekl, když jsem si sáhla rukou do vlasů. „Sluší ti to, i když jsi to neudělala záměrně.“

Rozhodně ne, ale nechala jsem je tam. Ale nenápadně jsem se přitočila ke korytu s vodou, abych se trochu prohlédla a poopravila svou vizáž, i když jsem neměla nic jiného než studenou vodu.

Byla to delikátní situace, pokud by to starého Simona Frasera zajímalo, pomyslela jsem si, kdyby mě viděl, jak se snažím smýt špínu z tváře podle odrazu ve vodě, kde plavaly i kousky slámy.

Na jednu stranu byl Jamie formálním emisarem Stuartovců. A jestli Lovatovy sliby pomoci byly čestné, anebo to byly jen plané řeči, i tak by mu alespoň čest měla velet, aby byl princovu vyslanci zavázán.

Na druhou stranu byl tím vyslancem nelegitimní zavržený vnuk, ne-li přímo vypuzený jeho osobou. A podle toho, co jsem se až doteď o feudálech z vysočiny dozvěděla, tak takové pocity časem nevyprchají.

Mokrou rukou jsem si otřela oči a spánky, uhladila jsem si neposlušné lokny. Nemyslela jsem si, že by nás nechal lord Lovat stát na nádvoří. Mohl nás tam třeba nechat stát dost dlouho na to, abychom si uvědomili podivnost našeho přijetí.

Ale konec konců – kdo ví? S největší pravděpodobností nás přijme lady Frances, jedna z tet Jamieho, vdova, která – tedy alespoň podle toho, co jsme se dozvěděli od Tullibardina – se svému otci stará o domácnost. Ale pokud se rozhodnou přijímat nás jako vyslance, a ne rodinnou návštěvu, potom předpokládám, že by se mohl objevit i sám Lovat, aby nás přijal. Bude doprovázen plnou suitou sekretářů, stráží a sluhů.

Vzhledem k času, který to zabralo, se zdála pravděpodobnější ta druhá varianta; koneckonců se do honosných šatů neoblečete ve stoje, žádá si to personál. V očekávání příchodu vévody v plné zbroji jsem se znovu zamyslela nad bodláky ve vlasech a znovu jsem se sklonila nad koryto.

V tuto chvíli mě vyrušily kroky z průchodu za žlabem. Na nádvoří vyšel muž v rozhalené košili a rozepnutých kalhotách. Odstrčil na stranu kyprou kaštanovou klisnu s naštvaným „Kšá!“ I přes svůj věk měl mohutná záda a ramena široká skoro jako Jamie.

Zastavil se u žlabu a rozhlédl se kolem po nádvoří, jako kdyby někoho hledal. Očima mě přejel bez povšimnutí, potom se s nimi vrátil, evidentně překvapen. Popošel vpřed a vystrčil bojovně bradu dopředu, jeho neoholené šedé vousy trčely na všechny strany jako dikobrazí bodliny.

„Kdo k čertu jste?“ zeptal se.

„Claire Fraserová, ehm, chci říci lady z Broch Tuarach,“ řekla jsem, když jsem si opožděně uvědomila můj titul. Sebrala jsem sílu a utřela si z brady kapku vody. „A kdo jste k čertu vy?“ zeptala jsem se.

Zezadu mě někdo pevně chytil za loket a rezignovaný hlas za mnou povídá: „Sassenachová, to je můj děd. Můj pane, smím vám představit svou ženu?“

„Aha?“ řekl lord Lovat a pohlédl na mě chladnýma modrýma očima. „Doslechl jsem se, že sis vzal Angličanku.“ Řekl to tónem, který jen potvrzoval ta nejhorší podezření, která měl o svém vnukovi, se kterým se nikdy nesetkal.

Pozvedl husté šedé obočí mým směrem, potom přesunul pronikavý pohled na Jamieho. „Zdá se, že nemáš víc rozumu než tvůj otec.“

Viděla jsem, jak Jamie pohnul dlaní a potlačil chuť sevřít ji v pěst.

„Alespoň nemám potřebu získat svou manželku pomocí znásilnění nebo krádeže,“ oplatil invektivu.

Jeho předek zavrčel, otrávený útokem. Možná že pozvedl koutek úst do úšklebku, ale nebyla jsem si jistá.

„No alespoň máš z té dohody něco,“ poznamenal. „Tato nevypadá tak draze jako ta coura MacKenziů, která ukořistila Briana. I když ti tato sassenachová nic nepřinese, alespoň vypadá, že si s ní něco užiješ.“ Šikmé modré oči, tolik podobné těm Jamieho, si měřily můj šat po cestě umazaný, rozpáranou halenu, spálenou díru a stříkance od bláta na sukni.

Cítila jsem, jak to s Jamiem otřáslo, ale nevěděla jsem, zda je to vztek nebo smích.

„Děkuji,“ řekla jsem jeho lordstvu s přátelským úsměvem. „Ani tolik nejím. Ale poprosila bych o malou koupel. Stačí jen voda; nedělejte si starosti s mýdlem, pokud je pro vás moc drahé.“

Tentokrát jsem si byla jistá, že mu koutek zacukal.

„Aha, chápu,“ řeklo jeho lordstvo. „Pošlu služebnou, aby vás odvedla do pokoje. A dala vám i mýdlo. My se před večeří setkáme v knihovně… vnuku,“ dodal k Jamiemu, otočil se na patě a zmizel v podloubí.

„Koho myslel tím my?“ zeptala jsem se.

„Předpokládám mladého Simona,“ odpověděl Jamie. „Dědice jeho lordstva. A některého z dalších bratranců snad. A další muže z klanu, soudě podle počtu koní na nádvoří. Pokud se Lovat rozhodne poslat oddíly, aby se přidaly ke Stuartům, jeho příbuzní a poddaní do toho budou mít také co mluvit.“

* * *

„Už jsi někdy viděla červa na hnojišti uprostřed hejna slepic?“ zeptal se mě, když jsme o hodinu později kráčeli halou za sluhou. „To jsem já – anebo my, jak bych to tak popsal. Drž se u mě.“

Skutečně se sešlo široké příbuzenstvo Fraserů. Když nás uvedli do knihovny hradu Beaufort, sedělo tam kolem dokola asi dvacet mužů.

Formálně představili Jamieho, ten potom formálně předal pozdravy prince Karla a krále Jakuba lordu Lovatovi s žádostí o Lovatovu pomoc. Na to starý muž krátce nezávazně odpověděl. Etiketě učinili zadost, předstoupila jsem a také mě představili a atmosféra se zdála být uvolněnější.

Obklopovalo mě několik gentlemanů z vysočiny, kteří si se mnou vyměňovali pozdravy a uvítání, zatímco Jamie hovořil s někým se jménem Graham, který se zdál být bratrancem lorda Lovata. Ten muž si mě rezervovaně prohlížel, ale všichni byli zdvořilí – s jednou výjimkou.

Mladý Simon, stejně nahrbený jako jeho otec, ale skoro o padesát let mladší, přišel ke mně a uklonil se. Narovnal se a velice nevhodně si mě prohlížel.

„Jamieho žena, co?“ zeptal se. Měl stejné šikmé oči jako jeho otec a poloviční synovec, ale jeho byly hnědé jako kalná voda. „Předpokládám, že to znamená, že tě mohu nazývat neteří, ne?“ Byl zhruba v Jamieho věku, já jsem byla evidentně starší.

„Ha-ha,“ řekla jsem zdvořile, když zachroptěl nad svým vlastním vtipem. Snažila jsem se vymanit ruku, ale nechtěl ji pustit. Místo toho se žoviálně usmál a pokračoval dál.

„Už jsem o vás slyšel,“ řekl. „Získáváte tady na vysočině jistý věhlas.“

„Och, opravdu? To je milé.“ Nenápadně jsem se snažila odtáhnout ruku, ale on mě sevřel ještě pevněji, až to skoro bolelo.

„Och, ano. Slyšel jsem, že jste velice oblíbená u mužů, co slouží pod vaším mužem,“ zasmál se tak, až mu z očí zůstaly jen malé hnědé štěrbiny. „Slyšel jsem, že vám říkají neo-geimnidh meala. Což znamená ‚Slečna s medovými rtíky‘,“ přeložil, když viděl můj zmatený pohled nad galskými výrazy.

„Proč, děkuji…“ začala jsem, ale nestihla jsem více slov, než přiletěla Jamieho pěst a přistála na jeho čelisti. Poslal svého polostrýce na stůl, kde s velkým rachotem shodil dezerty a servírovací lžíce na leštěnou břidlici.

Oblečen byl jako gentleman, ale měl chování pouličního rváče. Mladý Simon se vyškrábal na kolena, pěsti zaťaté, ale ztuhnul. Jamie stál nad ním, pěsti dvakrát tak velké, ale uvolněné. Jeho postoj byl spíše výhrůžkou než okamžitou hrozbou.

„Ne,“ řekl, „neumí moc dobře galsky. A teď, když jsme to všem k jejich spokojenosti dokázali, se mé manželce omluvíš, než ti vyrazím všechny zuby.“ Mladý Simon vzhlédl na Jamieho, potom se rozhlédl po svém otci, který nepostřehnutelně přikývl, rozladěn tímto rozruchem. Černé vlasy mladého Frasera se mu uvolnily ze stužky a visely mu kolem tváře jako lišejníky ze stromů. Opatrně si Jamieho prohlížel, zároveň ale i trochu pobaveně a s respektem. Přetřel si hřbetem ruky ústa, stále ještě na kolenou a uklonil se mi.

„Omlouvám se, paní Fraserová, za urážku, kterou jsem vám způsobil.“

Nemohla jsem dělat nic jiného než mu na oplátku zdvořile přikývnout, potom mě Jamie postrkoval ke dveřím. Už jsme byli skoro u dveří, když jsem se otočila, abych se přesvědčila, že nás nikdo nemůže slyšet.

„Co proboha neo-geinmidh meala znamená?“ zeptala jsem se a tahala ho za rukáv, aby zpomalil. Podíval se dolů, jako kdybych přitáhla jeho právě zamyšlenou pozornost.

„Ach? Ano, znamená to medové rtíky. Více méně.“

„Ale…“

„Nejsou to tvá ústa, o kterých se zmiňoval, Sassenachová,“ řekl suše.

„Ale proč…“ chtěla jsem se otočit a vrátit se zpět do studovny, ale Jamie mě stiskl ještě pevněji.

„Klídek,“ zamumlal mi do ucha. „Neměj obavy, Sassenachová. Jen mě zkouší. To bude dobré.“

Nechal mě v péči lady Frances, mladší Simonovy sestry, a sám se vrátil do studovny, ramena propnutá a přichystaná k boji. Doufala jsem, že neudeří dalšího ze svých příbuzných. I když Fraserovci nebyli tak velcí jako MacKenziové, byli neustále ve střehu a připraveni napadnout někoho, kdo by ohrožoval jejich okolí.

Lady Frances byla mladá, bylo jí tak dvacet dva, a dívala se na mě fascinovaně a zároveň vyděšeně, jako kdyby si myslela, že na ni skočím, když mi okamžitě nedonese šálek čaje a koláčky. Snažila jsem se být co nejvíce milá; po čase se uvolnila a přiznala, že se ještě nikdy nesetkala s Angličankou. ‚Angličanka‘, jak jsem pochopila, je exotický a nebezpečný druh.

Dávala jsem si pozor, abych neudělala nějaký prudký pohyb. Po čase se cítila natolik bezpečně, že mi stydlivě představila svého syna. Byl to podsaditý, tak tříletý chlapec, kterého udržovali v nepřirozené čistotě tím, že ho neustále sledoval přísný sluha.

Vyprávěla jsem Frances a její mladší sestře Aline o Jenny a její rodině, se kterou se nikdy nesetkaly, když se venku v hale ozvala rána a hrozný křik. Vyskočila jsem na nohy a sáhla po klice ode dveří právě ve chvíli, abych viděla hromádku šatů, jak se sbírá z kamenné podlahy. Těžké dveře do knihovny byly otevřené a v nich stála silueta mohutné postavy Simona Frasera, odporného jako ropucha.

„A stane se ti ještě něco horšího, děvče,“ řekl. Jeho hlas nebyl úplně výhrůžný; bylo to jen konstatování faktu. Postavička zvedla hlavu a já viděla krásnou hranatou tvářičku, tmavé oči doširoka rozevřené a pod nimi rudá boule přímo na lícní kosti. Zahlédla mě, ale nedala na sobě znát, že tam jsem, jen se postavila na nohy a rychle beze slova utekla pryč. Byla vysoká a velice hubená, pohybovala se tak zvláštně nemotorně jako jeřáb, její stín ji následoval dole na kamenech.

Stála jsem a zírala na starého Simona, jehož postava byla vidět v popředí před ohništěm z knihovny. Ucítil můj pohled a otočil hlavu, aby se na mě podíval. Jeho modré oči se na mě zastavily, chladné jako safíry.

„Dobrý večer, má drahá,“ řekl a zavřel dveře.

Zůstala jsem dál stát a zírat na dřevěné dveře.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala jsem se Frances, která stála za mnou.

„Nic,“ řekla a nervózně si olizovala rty. „Pojď dovnitř, sestřenko.“ Nechala jsem ji, aby mě odvedla pryč, ale rozhodla jsem se, že se později zeptám Jamieho, co se dělo v knihovně.

* * *

Došli jsme až k pokoji, který nám byl určený na spaní, a Jamie propustil sluhu, který nás sem dovedl.

Padla jsem do postele a bezmocně se rozhlížela kolem.

„Co teď budeme dělat?“ zeptala jsem se. Večeře proběhla celkem poklidně, ale čas od času jsem na sobě cítila Lovatovy oči.

Jamie pokrčil rameny a přetahoval si košili přes hlavu.

„Co já vím, Sassenachová,“ řekl. „Chtěli po mně, abych jim popsal stav skotské armády, jak jsou na tom oddíly, co vím o plánech Její Výsosti. Řekl jsem jim to. A potom se na to ptali znovu. Můj děd si nemyslí, že by někdo byl schopen odpovídat přímo,“ dodal suše. „Myslí si, že každý musí být tak zkažený jako on a že musí mít desítky motivů, jeden pro každou příležitost.“

Zakroutil hlavou a hodil košili na postel vedle mě.

„Nedokáže odhadnout, zda o stavu armády lžu nebo ne. Kdybych chtěl, aby se ke Stuartům přidal, potom bych mohl informace přikrášlovat, pak bych si ale nedal pozor a někde bych se prořekl. A on se nechce k ničemu zavázat, dokud si nebude jistý, kde stojím.“

„A jak chce poznat, zda mluvíš pravdu?“ zeptala jsem se skepticky.

„Má věštce,“ odpověděl ledabyle, jako kdyby si myslel, že to patří k běžnému vybavení hradu. A podle toho, co jsem věděla, tak to tak bylo.

„Opravdu?“ posadila jsem se zvědavě na posteli. „Je to ta podivně vyhlížející žena, kterou vyhodil ven na chodbu?“

„Ano. Jmenuje se Maisri a od svého narození má vidiny. Ale nedokázala mu nic říci – nebo nemohla,“ dodal. „Ale bylo jasné, že něco ví, ale pořád jen kroutila hlavou a říkala, že nic nevidí. V tu chvíli děd ztratil trpělivost a uhodil ji.“

„Ten starý mizera!“ řekla jsem rozhořčeně.

„No, není zrovna výkvět galantnosti,“ souhlasil Jamie.

Nalil si do mísy vodu a začal si omývat tvář. Když jsem zalapala po dechu, překvapeně vzhlédl.

„Co je?“

„Tvé břicho…“ řekla jsem a ukázala tím směrem. Kůže mezi klíční kostí a kiltem byla samá modřina, která se rozšiřovala jako květ na jeho světlé pokožce.

Jamie se podíval dolů a řekl, „Ach, tohle,“ mávl nad tím rukou a vrátil se k mytí.

„Ano, tohle,“ řekla jsem a přišla se podívat zblízka. „Co se stalo?“

„To nic není,“ řekl a jeho hlas šel ke mně skrze ručník. „Dnes odpoledne jsem mluvil trošku ukvapeně, a tak pán poručil mladému Simonovi, aby mi dal lekci respektu.“

„A to měl sebou dva malé Frasery, kteří tě drželi, zatímco tě mlátil do břicha?“ zeptala jsem se a bylo mi z toho trochu mdlo.

Odhodil ručník a natáhl se pro noční košili.

„Velice mi lichotí, když si myslíš, že mě museli držet dva,“ řekl a usmál se, když mu hlava vykoukla otvorem. „Ve skutečnosti byli tři, jeden mě ještě zezadu škrtil.“

„Jamie!“

Zasmál se a smutně kroutil hlavou, jak odkrýval pokrývku z postele. „Nevím, co to v tobě je, Sassenachová, že se neustále chci před tebou předvádět. Možná bych se i nechal zabít, abych na tebe udělal dojem.“ Povzdechl si a rukou si uhladil na břiše košili. „Je to jen hra, Sassenachová; nemusíš se bát.“

„Jenom hra! Dobrý bože, Jamie!“

„Už jsi někdy viděla, jak se ke smečce psů přidá jeden nový? Ostatní ho očuchávají, štípají do nohou a vrčí, aby viděli, zda se shrbí nebo na ně začne také štěkat. Někdy dojde na kousání, někdy ne, ale na konci zná každý pes ve smečce své místo a svého vůdce. Starý Simon chce, abych věděl, kdo vede tuhle smečku, to je vše.“

„Och? A ty to víš?“ Lehla jsem si do postele a čekala, až přijde za mnou. Vzal svíci a usmál se na mě, blikotavá záře zvýraznila jeho modré oči.

„Ách,“ řekl a sfoukl svíci.

* * *

Následující dva týdny jsem Jamieho viděla velice málo, snad jen v noci. Během dne byl neustále se svým dědem, lovili nebo jezdili na koni – Lovat byl energický muž i navzdory jeho věku – nebo popíjeli ve studovně a spřádali plány.

Většinu času jsem trávila s Frances a ostatními ženami. Mimo stín svého obávaného otce měla Frances dost odvahy, aby mi říkala své vlastní názory, byla zajímavou a inteligentní společnicí. Měla na starosti hladký chod hradu a jeho personálu, ale když se na scéně objevil její otec, upadla do nedůležitosti, jen málokdy pozvedla zrak nebo mluvila nahlas. Nebyla jsem si jistá, zda ji za to viním.

Dva týdny po našem příjezdu za mnou přišel Jamie, aby mě odvedl ze salonu, kde jsem seděla s Frances a Aline. Říkal, že si mě lord Lovat přeje vidět.

Starý Simon mávl rukou směrem k dekantéru na stole u zdi, potom se posadil na mohutné vyřezávané křeslo z kaštanu s pomačkaným polstrováním z modrého sametu. Křeslo bylo akorát jeho malé podsadité postavě a vypadalo, jako kdyby bylo zhotoveno kolem něj. Přemýšlela jsem, zda bylo vyrobené na zakázku anebo dlouhým používáním vyrostl do tvaru toho křesla.

Posadila jsem se potichu do rohu se sklenkou portského a mlčela jsem, když se starý Simon znovu vyptával Jamieho na stav armády Karla Stuarta.

Už podvacáté tento týden Jamie trpělivě vyjmenovával jednotlivé oddíly, strukturu velení – pokud nějaké existuje – zbroj a její stav, většinou špatný, vyhlídky na to, že se ke Karlovi připojí lord Lewis Gordon u Farquharsons. To říkal Glengarry po Prestonpans, což Cameron věděl nebo vydedukoval podle pohybu anglických jednotek – Karel nařídil mašírovat na jih a tak pořád dokola. Přistihla jsem se, jak nad šálkem v ruce podřimuji a probrala jsem se akorát včas, abych zachránila sukni před tím, než si na ni vyliji rubínovou tekutinu.

„…a lord George Murray a Kilmarnock si myslí, že by Jeho Výsost nejlépe udělala, kdyby se na zimu stáhla s muži na vysočinu,“ uzavřel to Jamie a doširoka zívnul. V židli s úzkým opěradlem, kterou mu dali, byl celý pokroucený. Vstal a protáhl se, jeho stín se mihotal po bledých tapetách, které pokrývaly kamenné zdi.

„A co si myslíš ty?“ Očka starého Simona zářila z přivřených víček, když se opřel do křesla. V ohništi hořel velký a jasný oheň. Frances rozdělávala oheň v hlavní hale a přikládala rašelinu, ale tenhle byl dle přání Lovata jen ze dřeva. Voněla z něj borová pryskyřice smíchaná s ostřejším zápachem kouře.

Světlo odráželo Jamieho stín vysoko na stěnu, jak se otočil a kráčel dál, nechtěl se posadit. V malé studovně bylo těsno a tma, závěsy už byly na noc zatažené – velice odlišné od slunného hřbitova, kde se ho Colum ptal na stejné věci. Situace se teď změnila; už to nebyl miláček lidu, ke kterému se vůdcové klanů přikláněli, ale Karel za nimi posílal posly, aby dostáli svým závazkům. Ale problém zůstával stejný – temné beztvaré něco, co nad námi viselo jako stín.

„Už jsem ti říkal, co si myslím, snad tisíckrát,“ řekl náhle Jamie. Netrpělivě pohnul rameny a nakrčil je, jako kdyby mu byl jeho kabát příliš těsný.

„Och, ano. Řekl jsi mi to. Ale tentokrát si myslím, že bys mi mohl říci pravdu.“ Starý muž se pohodlně uvelebil ve svém polstrovaném křesle, ruce zkřížené na břiše.

„Opravdu?“ Jamie se krátce zasmál a otočil se tváří na svého děda. Opřel se o stůl, ruce za zády. I když jejich postoje i postavy byly odlišné, napětí mezi muži vyvolávalo jejich podobnost. Jeden vysoký, druhý robustní, ale oba silní, tvrdohlaví a odhodlaní vyhrát tento souboj.

„Nejsem tvůj předek? A tvůj velitel? Přikazuji ti oddanost.“

Takže to byl ten problém. Colum byl příliš uvyklý na svou tělesnou slabost a měl schopnost obrátit slabost jiných mužů ve svůj prospěch. Simon Fraser, silný a energický dokonce i ve svém věku byl uvyklý na dosažení svého mnohem přímějšími prostředky. Viděla jsem na Jamieho tváři smutný úsměv, který ukazoval Columův výraz na požadavek svého děda.

„Vážně? Nevybavuji si, že bych ti přísahal věrnost.“

Několik tuhých chlupů vyskočilo ze Simonova obočí. Chvěly se ve světle ohně, ale nedalo se odhadnout, zda rozhořčením nebo pobavením.

„Přísaha? A neproudí ve tvých žilách krev Fraserů?“

Jamieho ústa se zkřivila, když odpovídal. „Říká se, že chytré dítě zná svého otce. Já vím jen tolik, že má matka byla MacKenziová.“

Simonova tvář zrudla a obočí se mu semklo. Potom otevřel ústa a se smíchem vykřikl. Smál se, dokud se nemusel opřít v křesle a předklonit, aby si mohl odkašlat, jak se dusil. Nakonec tloukl rukou do opěrky křesla a smál se, druhou rukou si musel vyndat z úst umělý chrup.

„Parchante,“ řekl a zalapal po dechu. Jeho tvář se leskla od slz a slin, zašmátral na stole vedle křesla a odložil do talířku od koláčů zuby. Prsty našmátral lněný ubrousek a utřel si jím obličej, stále ještě v záchvatech smíchu.

„Bože, chlapše,“ řekl a trošku šišlal. „Podej mi tlošku whišky.“

Jamie pozvedl obočí, potom se natáhl na stůl za sebou po dekantéru a podal ho dědovi. Ten vyndal zátku a mohutnými loky vyprázdnil velkou část obsahu, aniž by se namáhal takovou formalitou, jako je sklenička.

„Ty ši nemyšlíš, že jši Frašer?“ řekl, odložil dekantér a ztěžka oddechoval. „Ha!“ Znovu se opřel v křesle, hruď mu prudce klesala a stoupala, jak se snažil popadnout dech. Dlouhým vyzáblým prstem ukázal na Jamieho.

„Tvůj vlaštní oteč štál přešně tam, kde teď štojíš ty, a řekl mi přešně ta štějná šlová, než opustil navždy hrad Beaufort.“ Starý muž se začal pomalu uklidňovat; několikrát se ještě rozkašlal a utíral si tvář.

„Víš, že jšem še šnažil zastavit šňatek tvých rodičů tím, že jšem prohlašoval, že dítě Ellen MačKenžiové není Brianovo?“

„Ano, to vím.“ Jamie se znovu opřel o stůl a pozoroval děda přivřenýma očima.

Lord Lovat zavrčel. „Netvrdím, že jšem jednal vždyčky š dobrou vůlí, ale alespoň žnám všechny švé šyny. A mé vnuky,“ dodal. „Nikdo ž nich nebude větší paroháč než já.“

Jamie nehnul brvou, ale já se nechtěla na starého pána dívat. Přistihla jsem se, jak zírám na jeho vytažené zuby, špinavé bukové dřevo vlhce zářilo mezi drobky z pečiva. Lord Lovat si naštěstí nevšiml mého drobného pohybu.

Pokračoval, znovu vážně. „Takže. Dougal MačKenžie ž Leochu přísahal věrnost Kallovi. Nažýváš ho švým velitelem? To mi chčeš žíci – že jši mu přísahal věrnošt?“

„Ne, přísahu jsem neskládal nikomu.“

„Ani Kallovi?“ Starý muž útočil rychle, jako když kočka doráží na myš. Dokonce jsem už i viděla, jak škubnul ocasem, jak pozoroval Jamieho, jeho šikmé oči byly hluboce posazené a zářily zpod víček.

Jamie pozoroval poskakující plameny, jeho stín byl nehybný na zdi za ním.

„Nežádal mě o to.“ To byla pravda. Karel nepotřeboval od Jamieho žádat složení přísahy – to považoval za automatické, když ho podepsal pod Prohlášení. Ale já jsem věděla, že tento fakt, že Jamie Karlovi slovo nedal, je pro Jamieho velice důležitý. Pokud bude muset toho muže zradit, alespoň to nebude uznaný vůdce. Představa, že si celý svět myslí, že taková přísaha existuje, nehraje vůbec žádnou roli.

Simon znovu zavrčel. Bez jeho falešných zubů se jeho nos a brada přibližovaly k sobě, jeho spodní část obličeje se zdála nějak zkrácená.

„Potom ti nic nebrání v tom, abys přísahal mně, jako vůdci svého klanu,“ řekl tiše. Vztyčený ocas už nebyl tolik vidět, ale pořád tam byl. Skoro jsem slyšela myšlenky v jeho hlavě. Pokud bude Jamie přísahat věrnost Lovatovi, a ne Karlovi, jeho moc se tím výrazně posílí. Stejně jako i jeho bohatství, ke kterému bude přibývat i odvod z Lallybrochu pro vůdce klanu. Vidina vévodství se v mlze stále přibližovala.

„Nic by mi nebylo milejší,“ souhlasil Jamie mile. „Ale je tu malý problém, ne?“ Jeho oči se ještě více zúžily.

„Hmmm.“ Lovat měl oči skoro zavřené a pomalu zakroutil hlavou ze strany na stranu. „Ach, ano, chlapše, jši šynem švého otče. Tvrdohlavý jako beran a štejně tak i hloupý. To jšem ši mohl myšlet, že Brian š tou děvkou žplodí jen šamé blbešky.“

Jamie se natáhl dopředu a sáhl po jeho dřevěných zubech. „Měl by sis to raději dát zpátky, ty starý ubohý hlupáku,“ řekl drsně. „Nerozumím ti jediného slova.“

Ústa jeho děda se roztáhla do širokého úsměvu a ukázal žlutý zbytek ulomeného zubu ve spodní čelisti.

„Ne?“ řekl. „A budeš rožumět dohodě?“ Hodil po mě krátký pohled, jen aby dal najevo, že má další želízko v ohni. „Tvá věrnošt ža češt tvé ženy, čo tomu šíkáš?“

Jamie se hlasitě zasmál, stále držel jeho zuby v jedné ruce.

„Och, ano? Chceš ji snad před mýma očima znásilnit, dědečku?“ Znovu se pohodlně opřel o stůl, jednu ruku položenou na desce. „Běž si pro ni a až bude s tebou hotová, pošlu tetě Frances tvé zbytky.“

Jeho děd si ho prohlížel chladně. „Já ne, chlapče.“ Jedna strana jeho úst se pozvedla k úsměvu, jak se podíval na mě. „I když jsem se už uměl pobavit i s horšími.“ Ledová zlomyslnost v jeho očích mě přiměla, abych si chtěla přitáhnout plášť těsně k tělu, ale žádný jsem neměla.

„Kolik mužů je tady na Beaufortu, Jamie? Kolik, aby si s tvou sassenach udělali to, za co jediné stojí? Nemůžeš ji strážit ve dne v noci.“

Jamie se pomalu narovnal a jeho velký stín na zdi za ním ho následoval. Shlížel dolů na svého děda bez jakéhokoliv výrazu ve tváři.

„Ach, tak to si myslím, že si nemusím dělat starosti, Dědo,“ řekl měkce. „Moje manželka je výjimečná žena. Čarodějnice. Bílá dáma, stejně jako Dame Aliset.“

Nikdy předtím jsem o Aliset neslyšela, ale lord Lovat evidentně ano. Trhl hlavou a civěl na mě, oči úděsem rozšířené. Padla mu čelist, ale než mohl promluvit, Jamie pokračoval a z jeho řeči byla jasně slyšet zlomyslnost.

„Muž, který si ji vezme bez svatého svazku, přijde o své soukromé partie, které budou scvrklé jako přemrzlé jablko,“ řekl a vychutnával si to, „a jeho duše se bude navždy smažit v pekle.“ Zazubil se na svého děda a odtáhl ruku. „Jako tohle.“ Jeho zuby z bukového dřeva s žuchnutím přistály uprostřed ohně a začaly se škvařit.

41

Prokletí věštkyně

Většina Skotů z nížin přešla během posledních staletí k presbyteriánům. Některé z klanů z vysočiny přešly s nimi, ale ostatní, jako klan Fraserů nebo MacKenzie, si udržel svou katolickou víru. Klan Fraserů obzvláště, kvůli svým těsným rodinným vazbám na katolickou Francii.

Na hradě Beaufort byla malá kaple, která sloužila k náboženským potřebám vévody a jeho rodiny. Převorství v Beauly už je zničené, ale pořád zůstává pohřebištěm pro rodinu Lovata, kde na podlaze nekryté kapličky leží množství kamenných desek se jmény těch, kteří leží pod nimi.

Bylo to poklidné místo, několikrát jsem se tam procházela, i když bylo chladno. Neměla jsem ani tušení, zda tu hrozbu proti mně myslel starý Simon vážně a zda Jamieho přirovnání mě k Dame Aliset, která se ukázala býti legendární Bílou dámou, tedy skotským ekvivalentem La Dame Blance, bylo dostatečné, aby tu hrozbu odvrátilo. Ale myslela jsem si, že mě nikdo mezi hroby mrtvých Fraserů obtěžovat nebude.

Jednou odpoledne, několik dní po scéně ve studovně, jsem se procházela po převorství, kam jsem se dostala přes rozpadlou zeď, a najednou jsem zjistila, že tam nejsem sama. Byla tam i žena, kterou jsem viděla před Lovatovou studovnou. Opírala se o náhrobek z červeného kamene, ruce zkřížené na hrudi, aby se trochu zahřála, dlouhé nohy vystrčené jako čáp.

Chtěla jsem se otočit, ale ona mě zahlédla a mávla na mě, abych se k ní přidala.

„Vy budete milady Broch Tuarach,“ řekla, ale v jejím vysokém hlase nebyl ani náznak po otázce.

„Ano, to jsem. A vy jste… Maisri.“

Na tváři se jí rozzářil drobný úsměv. Měla velice zajímavou tvář, lehce asymetrickou, jako Modiglianiho obrazy, a dlouhé černé vlasy, které jí splývaly až k ramenům a místy byly prošedivělé, i když byla zcela evidentně dost mladá. Věštkyně, hm? pomyslela jsem si, vypadá tak.

„Ano, mám vidění,“ řekla a její úsměv se ještě více rozšířil.

„A umíš také číst myšlenky?“ zeptala jsem se.

Zasmála se, ale ten zvuk odnášel vítr, který sem vál zbořeným zdivem.

„Ne, madam. Ale mnohé umím vyčíst z tváří a…“

„A ta má je jako otevřená kniha. Já vím,“ řekla jsem rezignovaně.

Chvíli jsme stály vedle sebe, pozorovaly jsme malé kapičky plískanice, které padaly na pískovec, a hustou trávu, která rostla po celém hřbitově.

„Říkají, že jsi Bílá dáma,“ poznamenala najednou Maisri. Cítila jsem, jak si mě intenzivně prohlíží, ale není nervózní, tak jak by to mělo být.

„Ano, to říkají,“ souhlasila jsem.

„Ach.“ Už nepromluvila, jen koukala dolů na své nohy, dlouhé a elegantní, měla na nich vlněné ponožky a kožené sandály. Moje palce u nohou, i když mnohem lépe chráněné, už byly prokřehlé, tak jsem si pomyslela, že ona už je musí mít zmrzlé na kost, pokud tady už nějakou chvíli stojí.

„Co tady na hřbitově děláš?“ zeptala jsem se. Převorství bylo krásné poklidné místo za pěkného počasí, ale v zimní plískanici to za moc nestálo.

„Chodím sem přemýšlet,“ řekla. Trochu se na mě usmála, ale byla příliš zabraná do svých myšlenek. Ať už přemýšlela o čemkoliv, nebylo to nic příjemného.

„A o čem přemýšlet?“ zeptala jsem se a posadila se na hrob vedle ní. Na víku ležela časem omšelá postava rytíře, jeho šavle na hrudi, jílec tvořil na jeho srdci kříž.

„Chci vědět proč!“ vybuchla. Její štíhlá tvář najednou zrudla rozhořčením.

„Proč co?“

„Proč! Proč mohu vidět, co se stane, když není síly, kterou bych to mohla změnit nebo zastavit? Co je na takovém daru dobrého? Když na to přijde, není to dar – je to prokletí.“

Otočila se a zlověstně se zadívala na Thomase Frasera, který působil vyrovnaně s jílcem svého meče pod zkříženýma rukama.

„Možná je to tvé prokletí, ty starý bastarde! Tebe a zbytku tvé prokleté rodiny. Napadlo tě to někdy?“ zeptala se najednou a otočila se na mě. Pozvedla vysoko obočí nad svýma hnědýma očima, které byly rozzlobené.

„Napadlo tě někdy, že to není tvůj osud, co z tebe dělá to, co jsi? Ale vidění nebo jinou sílu máš jen kvůli někomu jinému a s tebou to nemá co do činění? S výjimkou toho, že jsi to ty, kdo ji má a musí za to trpět. Napadlo tě to?“

„Nevím,“ řekla jsem pomalu. „Ale ano, když o tom mluvíš, už jsem o tom přemýšlela. Proč já? Ptám se na to pořád dokola, jistě. Ale nikdy jsem nepřišla na uspokojivou odpověď. Ty si myslíš, že máš vidění proto, že je to prokletí Fraserů – abys znala čas jejich smrti dopředu? To je ale děsivá myšlenka.“

„Děsivé je přesné slovo,“ řekla hořce. Znovu se opřela o sarkofág z červeného kamene a zírala na plískanici, která se rozstřikovala o povalenou zeď.

„Co si myslíš?“ zeptala se náhle. „Mám jim to říci?“

Překvapilo mě to.

„Komu? Lordu Lovatovi?“

„Ano, jeho lordstvu. Ptal se mě, co vidím, a potom mě tloukl, když jsem mu řekla, že není nic k vidění. On to věděl, pozná na mé tváři, když mám vidění. Ale to je jediná síla, kterou mám; síla neříci mu to.“ Vystrčila dlouhé bílé prsty z kabátu a nervózně si pohrávala s promoklými záhyby látky.

„Vždycky je ještě šance, ne?“ řekla. Hlavu měla skloněnou na stranu, takže jí kapuce skrývala před mým pohledem tvář. „Pořád je ještě šance, že pokud to řeknu, dá se ještě všechno změnit, ne? Čas od času se to tak stává. Řekla jsem Lachlanu Gibbonovi, že vidím tělo jeho zetě obalené v chaluhách a pod košilí se mu prohání úhoři. Lachlan mě vyslechl; potom šel přímo k lodi svého zetě a udělal mu v ní díru.“ Zasmála se při té vzpomínce. „Bože, to ale bylo něco! Příští týden potom přišla bouře a tři muži se utopili, Lachlanův zeť byl ale doma v bezpečí, protože ještě pořád opravoval tu loď. A když jsem ho viděla příště, košili už měl suchou a řasy mu zmizely z vlasů.“

„Ano, to se může stát,“ řekla jsem. „Občas.“

„Občas,“ řekla a přikývla, pořád hleděla do země. U nohou jí ležela lady Sarah Fraserová, na povrchu náhrobního kamene byla vytesaná lebka a zkřížené hnáty. Hodie mihi cras tibi, říkal nápis. Sic transit gloria mundi. Dnes jsem na řadě já, zítra ty. A tak opouštíme slávu tohoto světa.

„A někdy ne. Když vidím muže zabaleného v prostěradle, vím, že onemocní a s tím se nedá nic dělat.“

„Možná,“ řekla jsem. Podívala jsem se na své ruce položené na kameni přede mnou. Bez léků, bez nástrojů, bez znalostí – ano, nemoc byla osudem a nic se s tím nedalo dělat. Ale pokud je poblíž léčitel a má věci, se kterými se dá léčit… je možné, že Maisri viděla blížící se nemoc jako reálný – ale jinak neviditelný – symptom, jako je třeba horečka nebo vyrážka? A potom jenom nedostatek lékařského vybavení způsobuje smrt? To se nikdy nedozvím.

„My nebudeme vždycky vědět,“ řekla jsem a obrátila se na ni. „To nedokážeme říci. Víme věci, které jiní lidé neví, ale neumíme říci proč nebo jak. Ale víme to a máš pravdu, je to prokletí. Ale pokud máš znalost, která dokáže zabránit zranění… myslíš, že to může samotné zranění způsobit?“

Zakroutila hlavou.

„To nevím. Když budeš vědět, že brzy zemřeš, co bys dělala? A budou to jen samé dobré věci, které budeš dělat, anebo využiješ poslední šance, abys ublížila nepříteli?“

„Sakra, kdybych to věděla.“ Chvíli jsme mlčely a pozorovaly plískanici, jak se mění ve sněžení a vločky poletovaly ve spirálkách po celém převorství.

„Někdy mám pocit, že tam něco je,“ řekla náhle Maisri, „ale dokáži to ze své mysli vytěsnit, abych to neviděla. A tak to bylo i s jeho lordstvem; vím, že tam něco bylo, ale mě se podařilo nic nevidět. Ale potom mě přinutil, abych se znovu podívala a viděla tu vizi zcela čistě. A já to udělala.“ Kapuce pláště jí sklouzla z hlavy, jak znovu naklonila hlavu, aby si prohlídla zeď, která se nad námi ztrácela. Byla okrová, bílá a rudá s rozdrolenou maltou mezi kamením. Černé vlasy protkané stříbrem jí padaly na záda a vítr si s nimi pohrával.

„Stál tam před ohněm, ale byl den a bylo dobře vidět. Za ním stál muž, nehybný jako strom, jeho tvář pokrytá černí. A nad tváří jeho lordstva se mihl stín sekery.“

Mluvila věcně, ale přeběhl mi mráz po zádech. Nakonec si povzdechla a otočila se ke mně.

„Dobrá, já mu to řeknu a ať si jeho lordstvo dělá, co chce. Ať je proklatý nebo v bezpečí, s tím nic nenadělám. Je to jeho volba – a náš Pán ať mu pomáhá.“

Otočila se k odchodu, i já jsem sklouzla z hrobu a přistála na desce lady Sarah.

„Maisri,“ řekla jsem. Otočila se a podívala na mě, oči černé jako stíny mezi hroby.

„Ano?“

„Co vidíš, Maisri?“ zeptala jsem se a čekala na odpověď, dívala jsem se jí do tváře a ruce založené v bok.

Prohlížela si mě od hlavy až k patě a na obě strany. Nakonec se slabě usmála a přikývla.

„Nevidím nic než vás, lady,“ řekla měkce. „Jste to jenom vy.“

Otočila se a zmizela na pěšině mezi stromy, zanechala mě mezi poletujícími sněhovými vločkami.

Prokletý nebo v bezpečí. To nemohu udělat. Nemám jinou sílu než mé znalosti, nedokáži přimět jiné, aby činili, jak já chci, nemám jak je zastavit, aby dělali, co oni sami chtějí. Jsem to jenom já.

Setřásla jsem sníh z pláště a otočila se, abych se dala po pěšině, kterou odešla Maisri. Znala jsem teď její hořkou pravdu, že jsem to jenom já. A to bylo málo.

* * *

Starý Simon se choval stejně jako poslední dva tři týdny, ale věřím, že Maisri si stála za svým, že mu o svém vidění poví. Zatímco se už pomalu připravoval na to, že bude shánět své příbuzné a vazaly, aby s ním mašírovali, najednou dal zpátečku a řekl, že přece není kam spěchat. Věčně rozčílený mladý Simon netrpělivě přešlapoval, aby už mohl vyrazit do války a vydobýt si slávu.

„To přece nespěchá,“ řekl starý Simon už po několikáté. Podal si ovesnou placku, přičichl k ní a znovu ji zase odložil. „Možná bude nejlepší, když počkáme na jarní setbu.“

„Ale to už mohou být v Londýně!“ Mladý Simon se zadíval u večeře přes jídelní stůl na svého otce a natáhl se pro máslo. „Pokud nechceš jít sám, potom mi dej své muže, abych se s nimi k Jeho Výsosti připojil sám!“

Lord Lovat zavrčel. „Jsi příliš netrpělivý,“ řekl, „ale neuvažuješ u toho. Copak se nikdy nenaučíš vyčkávat?“

„Čas na vyčkávání je už dávno pryč!“ vybuchl Simon. „Cameroni, MacDonaldové, MacGillivrayové – ti už jsou tam všichni od začátku. To máme přijít sami až na konec, být za žebráky a přijmout druhé místo za Claranaldy a Glengarry? To je jedinečná šance pro tvé vévodství!“

Lovat měl Jamieho široká výrazná ústa; dokonce i ve vysokém věku v nich byla špetka humoru a smyslnosti. Ale ani jedno tam v tuto chvíli nebylo. Semknul pevně rty a bez zájmu si prohlížel svého dědice.

„Uspěchaný sňatek, málo potěšení,“ řekl. „A platí to mnohem víc Pro výběr svého pána než ženy. Té se můžeš zbavit.“

Mladý Simon zachroptěl a hledal podporu u Jamieho, na kterého se podíval. Za ty poslední dva měsíce se jeho podezřívavá nevraživost pomalu proměnila ve váhavý respekt ke svému nemanželskému příbuznému, který měl znalosti umění války.

„Jamie říkal…,“ začal.

„Vím dobře, co říkal,“ přerušil ho starý Simon. „Opakoval to dost často. Ale musím se rozhodnout já sám a až já určím. Ale měj to na paměti, chlapče – až budeme ve válce, pak už na nic nečekej.“

„Jedině počkat si na to, kdo vyhraje,“ zamumlal si Jamie a pozorně si vytíral talíř kouskem chleba. Starý muž ostře vzhlédl, ale byl evidentně rozhodnut tento příspěvek pominout.

„Dal jsi slovo Stuartům,“ pokračoval tvrdohlavě mladý Simon bez ohledu na nelibost svého otce.

„Nechceš ho snad porušit, ne? Co si o tobě lidé pomyslí?“

„To stejné, co řekli v roce 1715,“ odpověděl mu chladně otec. „Většina z těch, kteří tenkrát, něco říkali, je už mrtvá, bez majetku anebo ve vyhnanství ve Francii. Ale já jsem pořád tady.“

„Ale…,“ mladý Simon byl rudý ve tváři, což byl běžný výsledek jeho rozhovoru s otcem.

„Tak se stane,“ přerušil ho náhle starý vévoda. Zakroutil hlavou, když se díval na svého syna, rty semknuté na znamení nesouhlasu. „Kriste. Někdy si přeji, aby Brian nezemřel. Možná to byl cvok, ale alespoň věděl, kdy má přestat žvanit.“

Mladý Simon i Jamie zrudli vztekem, ale po obezřetném pohledu na sebe se oba raději pustili do jídla před sebou.

„A na co se to díváš ty?“ zafuněl lord Lovat, když zachytil můj pohled, jak se otáčel od svého syna.

„Na vás,“ řekla jsem bez vytáček. „Nevypadáte vůbec dobře.“ To nevypadal, dokonce ani na muže v jeho věku. Normálně vypadal jako dobře stavěný a pevný, budil dojem, že jeho mohutná hruď a kulaté břicho jsou pod oblečením pevné a zdravé. Později vypadal ochable, jako kdyby se propadal pod svou kůži. Kruhy pod očima měl tmavé a jeho pleť byla zsinalá.

„Hmmm,“ zavrčel. „A jak bych měl? Ani když si lehnu, nemohu odpočívat, a nemám pohodlí, ani když jsem vzhůru. Není divu, že nevypadám jako junák.“

„Ale, otče, to vypadáš,“ řekl mladý Simon zlomyslně, když viděl šanci také si trochu rýpnout. „Jako ženich po svatební cestě, který je úplně vysátý.“

„Simone!“ řekla lady Francis. Kolem stolu se ozval smích a dokonce i ústa lorda Lovata se prohnula.

„Ano?“ řekl. „Až to bude bolet, chlapče, potom ti řeknu.“ Zakroutil se ve svém křesle a odsunul tác s vařenou řepou, která se podávala. Natáhl se po sklenici vína, dal si ji pod nos, aby si přivoněl, potom ji znovu odložil.

„Je to nevhodné takto na někoho zírat,“ poznamenal chladně mým směrem. „Anebo snad mají Angličané jiné způsoby?“

Lehce jsem zrudla, ale zrak jsem neodvrátila. „Jen jsem přemýšlela – nemáte ani chuť k jídlu a nepijete. Jaké další příznaky ještě máte?“

„Má to smysl, abych vám své problémy popisoval?“ Lord Lovat se opřel do křesla a složil si ruce do klína jako stará žába. „Léčitelka, říká můj vnuk. Bílá dáma, že?“ Hodil po Jamiem pohled baziliška, ten ale svého děda ignoroval a dál pokračoval v jídle. Lovat zavrčel a naklonil ironicky hlavu mým směrem.

„Dobrá, dámo. Nepiji proto, že nemohu močit a nechci prasknout jako prasečí měchýř. A neodpočinu si proto, že vstávám několikrát za noc, abych si došel na nočník, ale nakonec z toho nic není. Takže co tomu říkáte, Dame Aliset?“

„Otče,“ zamumlala lady Frances, „já si opravdu nemyslím, že bys měl…“

„Mohl by to být zánět močového měchýře, ale spíše mi to připadá jako prostata,“ odpověděla jsem. Natáhla jsem se pro svou sklenici vína a zhluboka jsem se napila, vychutnala jsem si ten doušek, než jsem polkla. Rezervovaně jsem se usmála přes sklenici na jeho lordstvo, když jsem ji pokládala na stůl.

„Opravdu?“ řekl s pozvednutým obočím. „A co to znamená, prosím?“

Vyhrnula jsem si rukávy a pozvedla ruce, jako když se kouzelník snaží předvést jeden ze svých kousků. Pozvedla jsem levý ukazováček.

„Prostata je žláza u mužů,“ řekla jsem instruktážním tónem, „která obepíná močovou trubici – což je průchod z močového měchýře ven.“ Sepnula jsem dva prsty na pravé ruce, abych ilustrativně obemkla levý vztyčený ukazovák. „Když je prostata zanícená nebo zvětšená, sevře močovou trubici,“ zúžila jsem kruh tvořený dvěma prsty, „a zabrání výtoku moči. U starších mužů je to velice běžné. Chápete?“

Lady Frances vzdala pokusy, aby vysvětlila pohledem svému otci, jaká je správná konverzace u večeře. Rozechvěle něco šeptala své mladší sestře a obě si mě prohlížely ještě s větším podezřením než obvykle.

Lord Lovat sledoval fascinovaně mou malou demonstraci.

„Ano, chápu,“ řekl. Šikmé oči se zúžily a pozorně si prohlížely můj prst. „A co se s tím dá dělat, pokud máte o daném tématu tolik informací?“

Zamyšleně jsem se zamračila, jak jsem lovila v paměti. Ve skutečnosti jsem nikdy neviděla, a už vůbec neléčila, zvětšenou prostatu, protože to nebyl problém, který by trápil mladé vojáky. Ale i tak jsem četla dost odborných textů, které ji popisovaly; vybavuji si také léčbu, protože ta budila mezi mladými sestrami bujaré veselí, když se dívaly pobaveně spíše na grafickou ilustraci u textu.

„Dobrá,“ řekla jsem. „Kromě chirurgického zákroku jsou tu jen dvě věci, které se dají udělat. Buď si můžete penisem vsunout kovovou výztuhu, která bude držet močovou trubici otevřenou,“ prosunula jsem ukazovák vytvořeným kruhem, „anebo můžete masírovat vlastní prostatu, aby se zmenšil její otok. Přes řitní otvor,“ dodala jsem.

Slyšela jsem vedle sebe přidušený zvuk a podívala se na Jamieho. Oči měl přišpendlené na talíř před sebou, ale od límce mu stoupala karmínová barva a konečky uší měl úplně rudé. Zatřásl se. Rozhlédla jsem se kolem stolu a viděla jsem řady fascinovaných očí upřených na mě. Lady Francis, Aline a ostatní ženy se na mě dívaly s různými výrazy od zvědavosti po znechucení, zatímco u všech mužů to byl výraz pobouřeného odporu.

Výjimkou mezi všemi byl samotný lord Lovat, který si zamyšleně mnul bradu, oči přivřené.

„Hmmm,“ řekl. „To mám tedy na výběr. Drát do ptáka nebo prst do prdele, že?“

„Spíše dva až tři,“ řekla jsem. „Opakovaně.“ Obdařila jsem ho úsměvem.

„Ach.“ Podobný úsměv se objevil i na tváři lorda Lovata, který zvedl pomalu svůj pohled a jeho hluboké modré oči skončily na mně s výrazem výsměchu a pobídky.

„To zní… zábavně,“ dodal mile. Jeho šikmé oči přejely po mých, hodnotily.

„Máte krásné ruce, má drahá,“ řekl. „Hezky udržované, a tak dlouhé štíhlé bílé prstíky, že?“

Jamie si strčil obě ruce pod stůl a vstal. Naklonil se přes stůl, jeho tvář jen pár stop od tváře jeho strýce.

„Když potřebujete takovou péči, dědečku,“ řekl, „pomohu vám já osobně.“ Rozložil své mohutné dlaně na desku stolu, každý prst o průměru hlavně pistole. „Není pro mě žádným potěšením strkat prsty do tvé staré chlupaté prdele,“ informoval svého děda, „ale myslím, že je to má povinnost zachránit tě před tím, než nám tady praskneš pod náporem chcanků, ne?“

Frances zapištěla.

Lord Lovat se podíval na svého vnuka s očividnou nevolí, potom pomalu vstal ze svého křesla.

„Nedělej si starosti,“ řekl úsečně. „Vezmu si na to nějakou komornou.“ Mávl rukou na společnost, že můžeme dál pokračovat v jídle, a opustil halu. Při odchodu spočinul zrakem na mladé služtičce, která právě servírovala nakrájeného bažanta. Oči se jí rozšířily a uhnula na stranu, aby kolem něj nemusela projít.

Po odchodu jeho lordstva bylo u stolu hrobové ticho. Mladý Simon na mě zíral s otevřenou pusou. Potom se podíval na Jamieho a znovu ji zavřel. Odkašlal si.

„Mohu poprosit o sůl?“ zeptal se.

* * *

„…a následně s politováníhodnou churavostí, která mi nedovoluje, abych se osobně přidal k Jeho Výsosti, vysílám svého syna a dědice s projevy oddanosti – ne, napište tam úcty – s projevy úcty, které jsem dlouho opatroval pro Jeho Veličenstvo a Vaši Výsost.“ Lord Lovat se odmlčel a zamračil se.

„Co pošleme, Gideone?“ zeptal se svého sekretáře. „Nějaký dar, který by vypadal nákladně, ale aby to nebylo nic důležitého.“

Gideon si povzdechl a otřel si tvář kapesníkem. Byl to statný muž ve středních letech s řídkými vlasy a kulatou rudou tváří, teplo z ohně mu evidentně vadilo.

„Prsten, který dostalo vaše lordstvo od hraběte de Mar?“ navrhl. Z dvojité brady mu padla kapka potu přímo na dopis, který psal, a on to začal zuřivě utírat rukávem.

„To není dost drahé,“ usoudil Lord, „a má to příliš mnoho politických spojení.“ Bubnoval prsty po přehozu, jak přemýšlel.

Starý Simon měl na sobě nejlepší noční košili a opíral se o postel s úctyhodným zástupem všemožných léků vyskládaných na stole. Ty mu doporučoval jeho osobní lékař doktor Menzis. Byl to malý muž, který si mě prohlížel dost pochybovačně. Předpokládám, že starý pán nemá dost velkou důvěru v představivost svého syna a dědice, a tak skládá tuto barvitou zprávu, kterou bude moci mladý Simon důvěryhodně přednést, až se bude prezentovat Karlovi Stuartovi.

„Ha,“ řeklo jeho lordstvo s uspokojením. „Pošleme zlatý a stříbrný piknikový set. Je to dosti drahé, ale příliš povrchní, aby to mohlo být bráno jako politická podpora. Navíc,“ dodal prakticky, „lžíce je promáčknutá. Nu dobrá,“ řekl svému sekretáři, „pojďme pokračovat dál.“

„‚Jak je již Vaše Výsost obeznámena…‘“

Vyměnila jsem si s Jamiem pohled, který se na mě na oplátku usmál.

„Myslím, že jsi mu dala, co si zaslouží, Sassenachová,“ řekl mi před týdnem po večeři, když jsme se svlékali.

„A to je co?“ zeptala jsem se. „Výmluva, že může obtěžovat služebnou?“

„Myslím, že si s výmluvami tohoto typu nedělá těžkou hlavu,“ řekl Jamie suše. „Ne, ale ukázala jsi mu způsob, jak to hrát na obě strany – jako obvykle. Pokud mu poskytneš nějakou vážně znějící chorobu, která ho upoutá na lůžko, nikdo ho nemůže obvinit, že nepřišel s muži, které slíbil. A zároveň pošle do boje svého dědice, takže to bude Stuart považovat za dodržení slova. Ale pokud se to všechno obrátí a dopadne to špatně, Stará liška bude tvrdit Angličanům, že nemínil žádnou pomoc poskytovat a že mladý Simon jednal na vlastní pěst.“

„Děvče, nahláskujte Gideonovi ‚zvětšená prostata‘, prosím,“ zavolal na mě lord Lovat a přerušil mé myšlenky. „A ty si dej pozor, ať to napíšeš správně, moulo,“ řekl svému sekretáři. „Nechci, aby to Jeho Výsost četla špatně.“

„Z-v-ě-t-š-e-n-á-p-r-o-s-t-a-t-a,“ hláskovala jsem Gideonovi pomalu. „A jak se daří dnes ráno?“ zeptala jsem se a postavila se vedle postele jeho lordstva.

„Mnohem lepší, děkuji,“ řekl starý muž a ukázal mi v úsměvu své falešné zuby. „Chcete mě vidět čurat?“

„Ne, děkuji,“ řekla jsem zdvořile.

* * *

Byl jasný a ledově chladný den, kdy jsme opustili Beauly, abychom se připojili k armádě Karla Stuarta. Proti všem doporučením se Karel tlačil do Anglie, vzdoroval počasí, selskému rozumu i všem svým generálům. Ale nakonec se v Derby podařilo generálům zvítězit a vůdcové z vysočiny odmítali pokračovat dál, takže se armáda obrátila k severu. Naléhavý dopis od Karla Jamiemu nás nabádal, abychom ‚bez meškání‘ směřovali na jih, abychom se s Jeho Výsostí setkali při návratu do Edinburgu. Mladý Simon vypadal ve svém rudém tartanu jako vůdce každým coulem, jel v čele zástupu mužů. Několik jich jelo na koni, ostatní je následovali pěšky.

Měli jsme koně, a tak jsme jeli se Simonem v čele, dokud jsme nedojeli do Comaru. Tam jsme se oddělili, Simon s oddílem Fraserů mířil do Edinburgu a Jamie mě doprovázel do Lallybrochu, než se sám vrátí do Edinburgu. Samozřejmě neměl v úmyslu se do Edinburgu vracet, ale do toho Simonovi nic nebylo.

Ráno jsem se vynořila za malou hromádkou dřeva a uviděla jsem Jamieho, jak na mě netrpělivě čeká. Odcházející muži dostali horké pivo, aby se na cestu posilnili. I když jsem učinila objev, že je horké pivo překvapivě dobrá snídaně, také jsem zjistila, že má neblahé účinky na ledviny.

Jamie zavrčel. „Ženy,“ řekl. „Jak vám může trvat tak zatraceně dlouho něco tak jednoduchého, jako vyčůrat se? Ty s tím děláš tolik cavyků jako můj děda.“

„Dobře, tak můžeš jít příště se mnou a uvidíš,“ navrhla jsem mu jízlivě. „Možná budeš mít pro mě nějakou užitečnou radu.“

Znovu nepatrně zavrčel, otočil se, aby pozoroval odcházející muže, ale pořád se usmíval. Jasný den každému zvedl náladu, ale Jamie byl dnes ráno obzvláště dobře naložen. A nebylo se čemu divit; jeli jsme domů. Já vím, že si nemyslel, že všechno dopadne dobře; tato válka bude mít svou cenu. Ale když se nám nepodařilo zastavit Karla, třeba se nám alespoň podaří zachránit ten kousek Skotska, který je nám blízký – Lallybroch. To by ještě mohlo být v našich silách.

Zadívala jsem se na vzdalující se zástup mužů.

„Dvě stě mužů je docela slušná podívaná.“

„Sto sedmdesát,“ opravil mě Jamie nepřítomně a natahoval se pro otěže.

„Jsi si jistý?“ zeptala jsem se zvědavě. „Lord Lovat říkal, že posílá dvě stě mužů. Slyšela jsem ho diktovat dopis, ve kterém se o tom zmiňoval.“

„Ne, to ne.“ Jamie se vyšvihl do sedla, potom se postavil ve třmenech, ukázal dolů na svah před námi na vzdálený bod, kde vlál v čele zástupu erb Fraserů s hlavou jelena.

„Počítal jsem je, když jsem na tebe čekal,“ vysvětlil mi. „Se Simonem třicet jezdců, padesát mužů s meči a štíty – to jsou všechno muži z místní posádky – no a potom je zbytek sebraný z chalupníků se vším možným od kos až po kladivo za opaskem, a těch je devadesát.“

„Potom předpokládám, že tvůj děd sází na to, že je princ Karel nebude osobně přepočítávat,“ poznamenala jsem cynicky. „Chce získat větší úctu, než jakou si zaslouží.“

„Ano, ale až dorazíme do Edinburgu, tak se všechna jména zanesou do armádních listin,“ řekl Jamie a zamračil se. „Raději se na to podívám.“

Následovala jsem ho už klidněji. Můj kůň byl podle mého odhadu alespoň dvacet let starý a nezvládl nic jiného, než se pomalu loudat. Jamieho kůň byl o něco hbitější, ale pořád to nebyl Donas. Toho mohutného hřebce nechal v Edinburgu, protože si s ním přál princ Karel jezdit při oficiálních příležitostech. Jamie s touto prosbou souhlasil, protože se obával, že by starý Simon měl podobné choutky a chtěl by se ho zmocnit.

Soudě podle listiny rozložené před sebou jsem usoudila, že se Jamie v povaze svého děda nemýlil. Jamie dorazil k sekretáři mladého Simona a co z mého vzdáleného místa vypadalo jako žhavá argumentace skončilo tím, že se Jamie natáhl ze sedla, chytil úředníkovy otěže a vytáhl koně na okraj blátivé cesty.

Oba muži seskočili z koní a stáli tváří v tvář. Když mladý Simon tu hádku viděl, vybočil ze skupiny a ostatním dal pokyn, aby pokračovali. Velká část mužů jela dál. Byli jsme dost blízko, abychom viděli, že je Simonova tvář rudá vztekem a sekretář se tváří ustaraně. Jamie mohutně gestikuloval.

Fascinovaně jsem sledovala tuto pantomimu, jak úředník rezignovaně pokrčil rameny, rozvázal tašku pod sedlem, zalovil v jejích hlubinách a vytáhl několik archů pergamenu. Jamie po nich chňapl a rychle je přelétl pohledem, prstem přejížděl po popsaných řádcích. Vytáhl jeden list, zbytek nechal dopadnout na zem, a zatřásl s ním před tváří Simona Frasera. Mladá Liška vypadala překvapeně. Sáhl po papíru, zíral na něj, potom v úžasu vzhlédl. Jamie mu vytrhl list nazpět, náhle ho roztrhl od vrchu dolů, potom ještě napříč a útržky si strčil do sporranu.

Pobídla jsem svého poníka, který využil mé pauzy k tomu, že se kolem rozhlížel po rostlinkách, které se ještě daly najít. Mladý Simon měl krk zezadu rudý, když se otočil a vracel se ke svému koni. Rozhodla jsem se klidit z cesty. Jamie znovu vyskočil na koně a vracel se ke mně, rudé vlasy mu ve větru vlály jako prapor, z očí mu šlehaly blesky, rty pevně semknuté.

„Ten starej zasranej hajzl,“ řekl bez úvodu.

„Co udělal?“ ptala jsem se.

„Na svůj vlastní seznam uvedl i mé muže,“ řekl Jamie. „Uváděl je jako součást vlastního regimentu Fraserů. Ten bídný červ!“ Toužebně se otočil zpět na cestu. „Škoda, že jsme ušli takový kus cesty a je to příliš daleko, abych se vrátil a tomu mizerovi jednu vrazil.“

Rozhodla jsem se nepodporovat Jamieho v tom, aby vymýšlel pro svého děda další rozličné tituly, a místo toho jsem se zeptala: „Proč to udělal? Jen proto, aby to vypadalo, že Stuartům přispívá více, než jaká je skutečnost?“

Jamie přikývl, jeho vztek pomalu z tváře mizel.

„Ano, to také. Aby vypadal lépe a nic ho to nestálo. Ale nejen to. Ten starej zkurvysyn chce nazpět mé pozemky – to chce celou dobu, co byl přinucen vzdát se jich, když se moji rodiče vzali. A teď si myslí, že když to všechno dopadne dobře a stane se z něj vévoda z Inverness, může si Lallybroch nárokovat nazpět, protože byl celou dobu jeho a já byl jen jeho vazal. A jako důkaz vyzve muže toho panství, aby šli s ním na výzvu Stuartů.“

„Copak si něco takového může dovolit?“ zeptala jsem se pochybovačně.

Jamie se zhluboka nadechl, potom vzduch vypustil a z nosních dírek mu šla pára jako plameny z dračích nozder. Ponuře se usmál a pohladil si sporran u pasu.

„Ne, teď už nemůže,“ řekl.

* * *

Za dobrého počasí by nám trvalo dva dny, než bychom se dostali z Beauly do Lallybrochu. To bychom ale museli mít zdravé koně, suchou zem a zastavovali bychom jen v nejnutnějších případech – tedy na jídlo, na spaní a kvůli osobní hygieně. Ale ve skutečnosti to dopadlo tak, že jeden z koní si něco udělal s nohou šest mil za Beauly, pršelo, sněžilo a foukal vítr, blátivá půda promrzala a místy klouzala, takže se vším nám to trvalo skoro týden, než jsme stáli na posledním kopci nad panstvím Lallybroch – byli jsme promrzlí, unavení, hladoví a o hygieně se nedalo vůbec mluvit.

Byli jsme sami – jen my dva. Murtagha jsme poslali do Edinburgu s mladým Simonem a muži z Beaufortu, aby posoudil, jak si stojí skotská armáda.

Dům stál pevně mezi ostatními budovami, byl bílý jako zasněžená pole kolem. Jasně si vybavuji své pocity, které jsem měla při prvním pohledu na toto místo. Měla jsem to štěstí, že jsem ho viděla v záři krásného podzimního dne, ne skrze sněhový příkrov, ale i tak to vypadalo jako příjemné útočiště. Poklid domu a jeho síla byly teď ještě umocněné teplem rozsvícených lamp v oknech v přízemí, jejich žluť prosvítala do šedi blížícího se večera.

Pocit přijetí ve mně sílil, jak jsem následovala Jamieho vchodovými dveřmi, aby nás uvítala vůně pečeného masa a čerstvého chleba.

„Večeře,“ řekl Jamie a blaženě přivřel oči, když nasál tu vůni. „Bože, já bych snědl i koně.“ Setřásl si z lemu pláště ledovou tříšť, až se udělaly na dřevěné podlaze mokré flíčky.

„Už jsem myslela, že budeme muset nějakého sníst,“ poznamenala jsem, když jsem si rozvazovala plášť a sklepávala tající sníh z vlasů. „Ta potvora, co jsi koupil v Kirkinmillu, už se sotva belhala.“

Naše hlasy se nesly halou, takže se o chvíli později nad námi otevřely dveře a byly slyšet spěšné kroky dolů a radostný výkřik, jak malý Jamie zahlédl svého jmenovce.

Jejich veselé objímání přitáhlo pozornost zbytku domácnosti a než jsme si toho všimli, už nás všichni zdravili a objímali, Jenny s miminkem, malá Maggie, Ian, paní Cooková, i ostatní služebnictvo už spěchalo k nám.

„Jsem tak ráda, že tě vidím, drahý!“ řekla Jenny už počtvrté, když stála na špičkách, aby políbila Jamieho. „Slyšeli jsme o armádě takové zvěsti, že jsme se báli, že to bude trvat měsíce, než se vrátíte domů.“

„Ano,“ řekl Ian, „vrátili se s vámi i ostatní muži nebo jste tu jenom na návštěvě?“

„Ostatní muži?“ Jamie zíral na svého švagra, uvězněn v objetí své starší neteře, na kterou teď chvíli zapomněl. Uvědomil si její přítomnost teprve ve chvíli, kdy ho zatahala za vlasy, nepřítomně ji políbil a podal ji mě.

„Co tím myslíš, Iane?“ ptal se. „Všichni muži už se měli vrátit tak před měsícem. Copak se někteří ještě nevrátili?“

Držela jsem malou Maggie pevně, hrozná předtucha se ve mně začala naplňovat, jak jsem viděla Ianův úsměv mizet z tváře.

„Nikdo se nevrátil, Jamie,“ řekl pomalu, jeho dlouhá veselá tvář začala pomalu odrážet ponurý výraz Jamieho tváře. „Není po nich ani vidu, ani slechu od té doby, co odešli s tebou.“

Zvenku se ozval výkřik, kde na nádvoří odváděl Rabbie MacNab koně. Jamie se otočil ke dveřím, rozrazil je a vyklonil se ven do bouře.

Přes rameno jsem viděla jezdce, který se blíží sněhovou vánicí. Bylo špatně vidět, takže jsem tvář nerozeznala, ale byla to malá hubená postava, která se v sedle klátila jako opička, takže ji nešlo zaměnit. „Rychlý jako vítr,“ řekl Jamie a měl pravdu; urazit takovou cestu z Beauly do Edinburgu a potom do Lallybrochu za týden byla opravdová zatěžkávací zkouška. Tím jezdcem byl Murtagh a nemusela jsem mít Maisřin dar, abych věděla, že zprávy, které nám veze, jsou špatné.

42

Staronové svazky

Jamie byl bílý vztekem, když s třeskem rozrazil dveře do dopoledního přijímacího salonu v Holyroodu. Ewan Cameron vyskočil na nohy a převrátil kalamář, který používal. Naproti přes stůl seděl Simon Fraser, pán z Lovatu, ale při vstupu svého polovičního synovce sotva pozvedl své husté černé obočí.

„Sakra!“ řekl Ewan a zalovil v rukávu, aby vytáhl kapesník, se kterým by tu louži setřel. „Co se děje, Frasere? Á, dobré ráno, paní Fraserová,“ dodal, když mě zahlédl za Jamiem.

„Kde je Jeho Výsost?“ ptal se Jamie bez předchozího vysvětlení.

„Hrad Stirling,“ odpověděl Cameron, když nemohl najít kapesník, který hledal. „Nemáš kapesník, Frasere?“

„Pokud bych měl, tak tě s ním uškrtím,“ řekl Jamie. Pomalu se uvolňoval, když si uvědomil, že Karel Stuart v rezidenci není, ale ústa měl ještě pořád pevně sevřená. „Proč jste nechali mé muže zavřít do Tolboothu? Viděl jsem je tam, držíte je na místě, kde bych nechoval ani prasata! Určitě jsi s tím něco mohl udělat!“

Cameron při těch slovech trochu zrudnul, ale jeho jasné hnědé oči pohlédly klidně na Jamieho.

„Zkoušel jsem to,“ řekl. „Říkal jsem Jeho Výsosti, že to bude jistě omyl – no, všech třicet lidí deset mil od armády, aby tohle byl omyl! Navíc nemá zase tolik mužů, aby o ně všechny mohl přijít, i kdyby chtěli dezertovat. To jediné ho zastavilo, aby je na místě nenechal všechny pověsit,“ řekl a začal vypadat rozlíceně, jak šok z Jamieho vstupu pomalu opadal. „Bože, chlape, to je zrada dezertovat v době války!“

„Ano?“ řekl Jamie skepticky. Hlavou pokývl k mladému Simonovi a postrčil mi křeslo, než se sám posadil. „A vydal jsi rozkazy, aby pověsili tvých dvacet mužů, kteří utekli domů, Ewane? Anebo už je to teď spíše čtyřicet?“

Cameron ještě více zrudnul a sklopil oči, soustředil se na stírání inkoustu kapesníkem, který mu podal Simon Fraser.

„Ale je nechytili,“ zamumlal nakonec. Pohlédl na Jamieho. „Jeď za Jeho Výsostí na Stirling,“ poradil mu. „Z dezerce byl rozzuřený, ale konec konců tě do Beauly poslal on, aby tak tví muži zůstali bez dozoru, ne? A o tobě měl vždy dobré mínění, Jamie, a nazýval tě přítelem. Možná tvé muže propustí, když ho poprosíš o jejich životy.“

Zvedl kapesník nasáklý inkoustem a pochybovačně si ho prohlížel, a potom ho omluvně vyhodil ven, i když bylo evidentní, že by se raději zbavil Jamieho.

Jamie se rozvalil v křesle, dýchal přes zaťaté zuby a lehce syčel, oči upřené na výšivku na stěně, která představovala erb Stuartů. Dvěma prsty pravé ruky poklepával na stůl. V tomto stavu byl od doby, kdy přijel Murtagh se zprávou, že všech jeho třicet mužů bylo zajato, vsazeno do pověstné edinburgské věznice Tolbooth a odsouzeno k smrti.

Já osobně jsem si nemyslela, že je Karel chtěl nechat popravit. Jak poukázal Ewan Cameron, skotské armádě se hodil každý muž. Vpád do Anglie, o který Karel tak usiloval, byl nákladný, a podpora, kterou od anglického venkova očekával, se nerealizovala. A nejen to; popravit Jamieho muže bez jeho přítomnosti by byl akt čistého politického bláznovství, byla by to i příliš velká osobní zrada, dokonce i na Karla Stuarta.

Ne, myslím, že měl Cameron pravdu a mužům bude trest prominut. Jamie si to nepochybně také uvědomoval, ale jistě si byl vědom toho, že zatímco je chtěl vytáhnout z této riskantní akce, uvrhl je do ještě složitější situace, a to do nejhoršího vězení v celém Skotsku. Navíc je označovali za zbabělce a hrozil jim potupný trest smrti oběšením.

Tento pocit, navíc znásobený vědomím, že je nechá v temné špinavé díře, zatímco vyrazí do Stirlingu, aby se ponižoval odprošením u Karla, byl dostatečnou omluvou pro výraz Jamieho tváře.

Mladý Simon také mlčel, mračil se, široké čelo stažené, jak přemýšlel.

„Za Jeho Výsostí pojedu s tebou,“ řekl najednou.

„Pojedeš se mnou?“ Jamie se podíval na svého polo-strýce s překvapením. „Proč?“

Simon se ušklíbl. „Krev je krev. Anebo si snad myslíš, že budu požadovat tvé muže jako můj otec?“

„A nebudeš?“

„Mohl bych,“ řekl Simon upřímně, „kdybych si myslel, že mi to něco přinese. Ale já myslím, že by to bylo spíše jen více potíží. Nechci bojovat proti MacKenziům – nebo proti tobě, synovče,“ dodal a úsměv se rozšířil. „Lallybroch může být bohatý, ale je to příliš dlouhá cesta z Beauly, a byla by to zatraceně složitá bitva získat ho – ať už silou, nebo úskokem. Řekl jsem to i svému otci, ale on poslouchá jen to, co chce.“

Mladý muž zakroutil hlavou a zapnul si pás s mečem kolem pasu.

„Větší úlovky se nabízí v armádě; a rozhodně po boku krále nastupujícího na trůn. A,“ dodal na závěr, „pokud má tato armáda bojovat jako u Prestonu, bude potřebovat každého muže. Jedu s tebou,“ dodal rozhodně.

Jamie přikývl a na tváři se mu pomalu rozhostil úsměv. „Děkuji ti. Simone. Určitě to pomůže.“

Simon přikývl. „Ano. A také by nebylo na škodu, kdybys vzal s sebou i Dougala MacKenzieho, aby se přimluvil. Jak jsem slyšel, je právě teď v Edinburgu.“

„Dougala MacKenzieho?“ Jamie pozvedl tázavě obočí. „No, myslím, že by to nevadilo, ale…“

„Nevadilo? Chlape, tys to neslyšel? Ten je teď největším oblíbencem prince Karla.“ Simon se opřel zpět do křesla a uštěpačně se podíval na svého polo-synovce.

„Jak to?“ zeptala jsem se. „Co proboha udělal?“ Dougal přivedl dvě stě padesát ozbrojených mužů, aby bojovali za Stuarty, ale bylo zde mnoho jiných klanových vůdců, kteří přispěli mnohem více.

„Deset tisíc liber,“ řekl Simon a vychutnával si každé slovo, které mu přešlo přes jazyk. „Deset tisíc liber sterlingů, tolik přinesl Dougal MacKenzie, aby je složil k nohám svého vládce. To se může hodit, ne?“ dodal věcně. „Cameron mi právě řekl, že Karlovi už došly všechny španělské peníze a od anglických příznivců přichází mnohem méně, než s čím počítal. Dougalových deset tisíc liber udrží armádu ve zbroji a bez hladu dalších několik týdnů, a potom snad dorazí ty peníze z Francie.“ Konečně si uvědomoval, že jen pro svého bezstarostného bratránka poskytuje rozptýlení pro Angličany, ale Ludvík váhá o vyslání jakékoliv finanční částky. Už uplynulo hodně vody.

Zírala jsem na Jamieho, v jeho tváři se zračilo stejné překvapení jako v té mojí. Kde vzal proboha Dougal MacKenzie deset tisíc liber? Najednou jsem si uvědomila, kde už jsem slyšela zmiňovat stejnou částku – v díře pro zloděje v Cranesmuiru, kde jsem pobyla tři nekonečné dny čekáním na soud za čarodějnictví.

„Geilis Duncanová!“ vykřikla jsem. Při vzpomínce na ten rozhovor mi přeběhl mráz po zádech, byly jsme v černočerné tmě v blátivé díře a má společnice nebyla víc než jen vzdáleným hlasem ve tmě. Oheň příjemně hřál, ale já si přitáhla plášť ještě těsněji.

„Podařilo se mi získat skoro deset tisíc liber,“ chlubila se mi Geilis nad počinem zpronevěry peněz jejího manžela. Arthur Duncan, kterého otrávila, byl finančním prokurátorem v jejich distriktu. „Deset tisíc liber pro Jakobity. Až dojde na povstání, budu vědět, že mohu pomoci.“

„Ukradla je,“ řekla jsem a zachvěla jsem se strachem při pomyšlení na Geilis Duncanovou, kterou odsoudili za čarodějnictví a upálili na hranici z jeřabin. Geilis Duncanová, které odsunuli popravu jen na tak dlouho, než porodila dítě svému milenci – Dougalu MacKenziemu. „Ukradla je a dala Dougalovi; nebo jí je vzal, to už se teď nedozvíme.“ Byla jsem rozrušená, vstala jsem a přecházela před krbem.

„Ten bastard!“ řekla jsem. „Tak proto byl před dvěma lety v Paříži!“

„Cože?“ Jamie se na mě mračil, Simon zíral s otevřenou pusou.

„Navštívil Karla Stuarta. Přijel se přesvědčit, zda Karel opravdu plánuje povstání. Možná mu i přislíbil peníze, možná to i dodalo Karlovi odvahu vyrazit do Skotska – příslib peněz Geilis Duncanové. Ale Dougal nemohl dát Karlovi otevřeně peníze, dokud ještě žil Colum. Colum by kladl otázky; byl to příliš čestný muž na to, aby použil kradené peníze, bez ohledu na to, kdo je ukradl jako první.“

„Chápu.“ Jamie přikývl, oči přivřené, jak přemýšlel. „Ale teď je Colum mrtvý,“ řekl tiše. „A Dougal MacKenzie je princovým favoritem.“

„Což je pro tebe nakonec výhodné, jak už jsem říkal,“ řekl Simon, evidentně netrpělivý hovorem o lidech, které neznal, a věcech, kterým zpola nerozuměl. „Běž ho najít; v tuto dobu bude určitě Na konci světa.“

„Myslíš, že se za tebe u prince přimluví?“ zeptala jsem se s obavou. Dougal byl po určitý čas Jamieho pěstounem, ale vztahy byly jednou nahoře, jednou zase dole. Dougal by nemusel chtít riskovat svou nově získanou pozici tím, že se bude přimlouvat za bandu hlupáků a dezertérů.

Mladé lišce možná chyběly roky zkušeností jeho otce, ale měl jeho bystrost. Pozvedl své husté černé obočí.

„MacKenziovi stále chtějí Lallybroch, ne? A pokud si myslí, že já s mým otcem si chceme tu zem žádat, pak by ti měl pomoci dostat tvé muže zpět, ne? Válka s námi ho bude stát mnohem více než pomoc tobě, až válka skončí.“ Přikývl a vesele se kousal do horního rtu nad tím, jak rozvedl danou situaci.

„Než s ním promluvíš, půjdu mu zamávat kopií listu mého otce pod nosem. Ty mu potom řekneš, že bys mě raději viděl v pekle, než mi nechal své muže, a potom pojedeme všichni společně do Stirlingu.“ Zúčastněně se na Jamieho pousmál.

„Vždy jsem si myslela, že je důvod, proč se slovo ‚Skot‘ rýmuje se slovem ‚komplot‘,“ poznamenala jsem.

„Cože?“ řekli oba muži a překvapeně vzhlédli.

„To nic,“ řekla jsem a zakroutila hlavou. „Krev napoví.“

* * *

Zatímco Jamie vyrazil se dvěma strýci rivaly na Stirling narovnat záležitosti s princem, zůstala jsem v Edinburgu. Za těchto okolnosti jsem nemohla zůstat v paláci Holyrood, ale našla jsem si ubytování v jedné malé uličce u Canongate. Byla to malá studená otlučená místnost, ale já jsem v ní stejně moc nepobývala.

Vězni z Tolboothu nemohli ven a kromě návštěvníků nebyl nikdo, kdo by chtěl dovnitř. Chodili jsme tam s Fergusem každý den a malý úplatek strážím nám umožnil vnášet dovnitř jídlo a léky pro muže z Lallybrochu. Teoreticky mi nesmělo být dovoleno mluvit soukromě s vězni, ale v systému byly jisté mezery, které se daly vhodně namazat a podařilo se mi jednou nebo dvakrát promluvit s kovářem Rossem.

„Byla to má chyba, lady,“ řekl hned, jak mě poprvé uviděl. „Měl jsem to tušit a měli jsme se rozdělit do menších skupinek po třech čtyřech mužích, neměli jsme chodit všichni zaráz. Bál jsem se, abychom nikoho neztratili; většina z mužů nebyla nikdy od domu dál než pět mil.“

„Nemusíš se za to vinit,“ ujišťovala jsem ho. „Z toho, co jsem se doslechla, jste měli jen smůlu, že vás chytili. Neměj strach, Jamie už jel na Stirling za princem; brzy vás dostane ven.“

Přikývl a znaveně si shrnul vlasy z obličeje. Byl špinavý a zanedbaný, také hodně pohublý ve srovnání se statným řemeslníkem, který s námi vyrazil před několika měsíci. Ale usmál se na mě a poděkoval za jídlo.

„Určitě to přijde vhod,“ řekl upřímně. „Dostáváme jen samou šlichtu. Myslíte…“ zaváhal. „Myslíte, že byste mohla zařídit pár přikrývek, milady? Nežádal bych o ně, ale čtyři muži mají horečku a…“

„Zařídím to,“ řekla jsem.

Opustila jsem věznici a přemýšlela, jak to zařídím. Zatímco hlavní část armády vyrazila na jih dobýt Anglii, Edinburg bylo stále okupované město. Stále sem proudili noví vojáci, páni a jiní příživníci a zboží všeho druhu bylo drahé a nedostatkové. Přikrývky a teplé oblečení se dalo koupit, ale stálo by hodně a já měla v peněžence už jen deset šilinků.

V Edinburgu byl jistý bankéř, pan Waterford, který dříve spravoval pro Lallybroch záležitosti a investice, ale Jamie to všechno před pár měsíci z banky převedl, protože měl strach, že majetek v bankách může zabavit Koruna. Peníze přeměnil na zlato, něco poslal do bezpečí do Francie Jaredovi, zbytek ukryl na farmě. V tuto chvíli mi bylo obojí nedostupné.

Zastavila jsem se na ulici a zamyslela se, kolemjdoucí klopýtali po dlažebních kostkách. I když jsem neměla peníze, pořád jsem ještě měla několik cenných věcí. Krystal, který mi dal Raymond v Paříži – krystal sice asi žádnou hodnotu neměl, ale byl zasazený ve zlatě a na zlatém řetízku. Mé snubní prsteny, ne, s těmi jsem se nechtěla rozloučit, byť by to bylo dočasné. Ale perly… Zalovila jsem v kapse a ujistila jsem se, že perlový náhrdelník, který mi dal Jamie v náš svatební den, je stále bezpečně zašitý do lemu sukně.

Byl tam; malé nepravidelné kuličky sladkovodních perel byly pod dotykem mého prstu tvrdé a hladké. Nebyly tak drahé jako perly z východu, ale pořád to byl krásný náhrdelník se zlatými kroužky mezi perlami. Náhrdelník patřil Jamieho matce Ellen. Myslím, že by se jí líbilo, kdybych ho použila pro její muže.

* * *

„Pět liber,“ řekla jsem rozhodně. „Má cenu deseti a mohla bych dostat i šest, kdyby se mi chtělo jít celou ulicí až nahoru do dalšího obchodu.“ Neměla jsem ani tušení, zda to je nebo není pravda, ale natáhla jsem se pro náhrdelník, jako že si ho chci zase z pultu vzít a zastavárnu opustit. Obchodník, pan Samuels, položil na náhrdelník rychle ruku a já pochopila, že jsem měla začít hned na šesti.

„Tři libry deset šilinků,“ řekl. „Okrádám vlastní rodinu, ale co bych neudělal pro dámu, jako jste vy…“

Za mnou zazvonil zvoneček u dveří, které se otevřely, a ozval se zvuk váhavých kroků na podlaze obchodu.

„Promiňte,“ začal dívčí hlas a já se otočila, na perly úplně zapomněla, a pozorovala jsem zastíněnou tvář Mary Hawkinsové. Za poslední rok vyspěla a zakulatila se. V jejím chování už byla určitá vážnost, ale pořád ještě byla hodně mladá. Zamrkala a potom se na mě vrhla s výkřikem radosti, její plný límec mě lechtal na nose, jak mě pevně tiskla.

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se jí, když jsem se konečně vymanila z jejího objetí.

„Žije tady otcova sestra,“ odpověděla. „B-bydlím u ní. Anebo se ptáte, proč jsem tady?“ a mávla rukou kolem sebe po malém impériu pana Samuelse.

„No, to taky,“ řekla jsem. „Ale to může počkat.“ Otočila jsem se k obchodníkovi. „Čtyři libry a šest šilinků nebo jdu nahoru k jinému obchodníkovi,“ řekla jsem mu. „Rozmyslete se, spěchám.“

Pan Samuels si něco brumlal pro sebe, ale sáhl pod pult pro pokladničku, zatímco já se otočila na Mary.

„Musím koupit nějaké přikrývky. Můžeš se ke mně přidat?“

Podívala se ven, kde stál u dveří malý muž v livreji a zjevně na ni čekal. „Ano, když ty půjdeš potom zase se mnou. Claire, já jsem tak ráda, že tě vidím!“

„Poslal mi zprávu,“ prozradila, když jsme šly dolů z kopce. „Alex. Přítel mi ten dopis donesl.“ Její tvář se rozzářila, když vyslovila jeho jméno, ale zároveň se i trochu zamračila.

„Když jsem zjistila, že je v Edinburgu, p-přinutila jsem otce, aby mě poslal na návštěvu za tetičkou Mildred. Nevadilo mu to,“ dodala hořce. „Bylo mu zatěžko dívat se na mě poté, co se přihodilo v Paříži. Byl rád, že mě pošle z domu.“

„Takže jsi Alexe viděla?“ zeptala jsem se. Byla jsem zvědavá, jak se mladému pacientovi daří od doby, kdy jsem ho viděla naposled. Také by mě zajímalo, jak našel odvahu napsat Mary.

„Ano. Nežádal mě, abych přišla,“ dodala rychle. „P-přišla jsem sama.“ Pozvedla odbojně bradu, ale trochu se zachvěla, když pokračovala. „On… nepsal by mi, ale myslí si, že umírá, a chtěl, abych věděla… abych věděla…“ Objala jsem ji kolem ramen a zabočila do jedné z bočních uliček, abychom se vyhnuly davu lidí.

„To je v pořádku,“ řekla jsem jí a pohladila ji, věděla jsem, že nemohu udělat nic, aby to zase bylo v pořádku. „Přijela jsi a viděla ho, to je nejdůležitější.“

Beze slova přikývla a vysmrkala se. „Ano,“ dodala nakonec. „Měli jsme… dva měsíce. Stále j-jsem si opakovala, že to je více, než kolik většina lidí kdy měla, dva měsíce štěstí… ale ztratili jsme příliš mnoho času, který jsme mohli mít a… nestačí to. Claire, nestačí to!“

„Ne,“ řekla jsem tiše. „Celý život není dost dlouhý na takovou lásku.“ S náhlým bodnutím u srdce jsem si pomyslela, kde je Jamie a jak se mu vede.

Mary, teď už zklidněná, mě chytila za rukáv. „Claire, můžeš jít se mnou podívat se na něj? Já vím, že s-se toho už moc pro něj n-nedá udělat…“ Hlas se jí chvěl a ona se to s viditelným úsilím snažila přemoci. „Snad bys mohla… pomoci.“ Zachytila můj pohled na muže, který stál na kraji uličky, dopravního ruchu si nevšímal. „Platím ho,“ řekla jednoduše. „Moje teta si myslí, že chodím každý den na procházky. Půjdeme?“

„Ano, jistě.“ Rozhlédla jsem se mezi vysokými budovami, abych odhadla, jak vysoko je slunce nad kopcem. Za hodinu bude tma; chtěla jsem deky do vězení donést ještě před večerem, v noci jsou vlhké kamenné zdi ještě chladnější. Rychle jsem se rozhodla a otočila se na Ferguse, který stál trpělivě vedle mě a se zájmem si prohlížel Mary. Do Edinburgu se vrátil s ostatními muži, ale uvěznění unikl kvůli své francouzské národnosti a přežíval díky návratu ke svému bývalému povolání. Našla jsem ho, jak věrně okolkuje před Tolboothem, kam přinesl trošku jídla pro své uvězněné druhy.

„Vezmi ty peníze,“ řekla jsem a podávala mu peněženku, „a najdi Murtagha. Řekni mu, ať za to koupí tolik přikrývek, kolik bude možné a ať je donese k žalářníkovi. Už jsem ho podplatila, ale pro jistotu si schovej několik drobných.“

„Ale madame,“ protestoval, „slíbil jsem milordovi, že vás nenechám jít samotnou…“

„Milord tady není,“ řekla jsem přísně, „ale já ano. Běž, Fergusi.“

Podíval se na mě, potom na Mary, evidentně usoudil, že ona bude pro mě menší hrozbou než můj hněv pro něj, a odešel. Pokrčil rameny a francouzsky si mumlal něco o tvrdohlavosti žen.

* * *

Od mé poslední návštěvy se pokoj nahoře výrazně změnil. Bylo tam čisto a každý povrch byl naleštěný. V krabici bylo jídlo, na posteli přikrývka a další drobné vymoženosti pro pacienta. Mary mi přiznala, že dává tajně do bazaru šperky své matky, aby zajistila Alexovi Randallovi maximální možné pohodlí.

Byly samozřejmě limity, co se za ty peníze dalo pořídit, ale Alexova tvář se rozzářila jako plamen svíce, když Mary vešla do dveří a dočasně zapomněl na své zdravotní obtíže.

„Drahý, přivedla jsem s sebou Claire.“ Mary odhodila plášť do křesla a poklekla vedle něj, vzala jeho bledé ruce s modrými prosvítajícími žilkami do svých.

„Paní Fraserová.“ Jeho hlas byl tichý a bez dechu, ale usmál se na mě. „Rád zase vidím přátelskou tvář.“

„To ano.“ Usmála jsem se na něj a povšimla si jeho zrychleného tepu viditelného na krku a jeho průsvitné kůže. Oříškově hnědé oči byly měkké a teplé a nesly většinu života, který z chatrného těla vyprchával.

Bez léků jsem pro něj nemohla nic udělat, tak jsem ho alespoň pozorně prohlédla. Všimla jsem si, že mu z toho vypětí lehce promodraly rty.

Snažila jsem se skrýt pocity nad jeho stavem a slíbila jsem, že se příští den zase stavím a donesu nějakou medicínu na spaní. Sotva si ale mého ujišťování povšiml, jeho pozornost patřila jen Mary, která seděla vedle něj a držela ho za ruku. Viděla jsem její pohled v okně, kde světlo rychle mizelo a došly mi její myšlenky; ještě před setměním se bude muset vrátit ke své tetě.

„Už budu muset jít,“ řekla jsem Alexovi a taktně jsem se klidila pryč, abych jim nechala několik drahocenných chvil o samotě.

Pohlédl ze mě na Mary, potom se na mě vděčně usmál.

„Bůh vám žehnej, paní Fraserová,“ řekl.

„Uvidíme se zítra,“ řekla jsem a odešla, doufala jsem, že tomu tak bude.

* * *

Několik dalších dní jsem měla hodně práce. Zbraně našich mužů zabavili, když je zatkli, a já se je snažila poshánět. Strašila jsem, vyhrožovala, uplácela nebo okouzlovala, když bylo zapotřebí. Zastavila jsem dvě nádherné brože, které mi dal na rozloučenou Jared, a mužům jsem do vězení nosila tolik jídla, aby jedli alespoň jako ostatní v armádě – což bylo dosti chudě.

Cestu do vězení jsem si vydobyla, abych mohla léčit nemoci vězňů, které byly od kurdějí a jiných problémů vzniklých ze špatné výživy v zimě, až po vředy, omrzliny, artritidu a množství dýchacích obtíží.

Obešla jsem také ty pány a velitele klanů, kteří ještě byli stále v Edinburgu – a nebylo jich mnoho – a kteří by mohli Jamiemu pomoci, pokud by jeho návštěva Stirlingu nedopadla dobře. I když jsem si to nemyslela, je lépe být připraven.

A mimo jiné denní aktivity jsem každý den navštívila Alexe Randalla. Chodila jsem k němu po ránu, abych nerušila jeho chvíle s Mary. Alex spal málo a to málo velice špatně; takže byl po ránu unavený a zplihlý, ani moc nechtěl mluvit, ale vždy se při mém příchodu usmál. Dávala jsem mu směs máty a levandule, do které jsem přidávala pár kapek odvaru z makovic, což mu dopřálo pár hodin spánku, takže odpoledne, když dorazila Mary, byl alespoň trochu při smyslech.

Kromě mě a Mary jsem nahoře v budově jiné návštěvy nezahlédla. Takže jsem byla překvapena, když jsem k němu přišla jedno ráno a za zavřenými dveřmi jsem slyšela hlasy.

Zaklepala jsem jednou krátce, což bylo naše domluvené znamení, a vstoupila jsem dovnitř. Jonathan Randall seděl u postele svého bratra, na sobě uniformu v rudé a světle žlutohnědé barvě. Při mém vstupu vstal a uklonil se, tvář ledově chladnou.

„Madam,“ řekl.

„Kapitáne,“ odpověděla jsem. Potom jsme tam oba stáli uprostřed pokoje, koukali jeden na druhého a ani jeden z nás se nechtěl pohnout.

„Johnny,“ ozval se chraplavý Alexův hlas z postele. Byl v něm chlácholivý tón, ale zároveň i mírný příkaz, takže bratr naštvaně trhnul rameny, když ho uslyšel.

„Můj bratr si mě sem zavolal, abych vám sdělil novinky,“ řekl se zaťatými rty. Dnes ráno neměl paruku. Se svými černými vlasy svázanými dozadu byla jeho podoba s bratrem až zarážející. Bledý a skomírající Alex vypadal jako Jonathanův duch.

„Ty i paní Fraserová jste byli k mé Mary laskaví,“ řekl Alex a stočil se na bok, aby na mě pohlédl. „A ke mně také. Já… vím o vaší dohodě s mým bratrem…“ Tváře mu lehce zrůžověly. „Ale vím také, co jste vy a váš manžel udělali pro Mary… v Paříži.“ Olízl si rty, které měl seschlé a popraskané z přetopeného vzduchu v místnosti. „Myslím, že byste měla slyšet tu novinu, kterou Johnny včera z hradu přinesl.“

Jack Randall si mě prohlížel s nechutí, ale dodržel slovo.

„Hawley nahradil Copa, jak už jsem vám dříve avizoval, že se stane,“ řekl. „Hawley ale nemá moc velitelské nadání a kromě toho má slepou důvěru v muže pod svým velením. Jestli mu to poskytne lepší služby než Copovy kanóny…“ pokrčil netrpělivě rameny.

„Ale ať je to jak chce, generál Hawley dostal příkazy, aby mašíroval na sever znovu dobýt hrad Stirling.“

„Opravdu?“ řekla jsem. „A víte, kolik má s sebou oddílů?“

Randall krátce přikývl. „V tuto chvíli má s sebou osm tisíc vojáků, z toho třináct set kavalérie. Každým dnem také očekává, že dorazí šest tisíc vojáků z Hesenska.“ Zamračila jsem se a zamyslela. „Také jsem se doslechl, že vůdce klanu Campbell přislíbil tisíc mužů, kteří se mají k Hawleyovi připojit. Ale nedokážu říci, nakolik je ta informace důvěryhodná; zdá se, že jednání Skotů se nedá nijak předvídat.“

„Chápu.“ To bylo vážné; skotská armáda čítala v tuto chvíli něco mezi jedním a dvěma tisíci muži. Proti Hawleyovi by se to dalo zvládnout, ale jen do té doby, než se k němu přidají posily. Ale čekat, až dorazí hesenská armáda a Campbellové, to bylo čiré šílenství. Navíc nutno podotknout, že Skotové z vysočiny jsou zvyklí v boji spíše na útok než obranu. Tato zpráva by se k lordu Georgovi Murrayovi měla dostat nejlépe ihned.

Z mých myšlenek mě vytrhl hlas Jacka Randalla.

„Přeji vám hezký den, madam,“ řekl, formální jako vždy, v jeho chování a tvrdých rysech nebyla žádná stopa po lidskosti; když odcházel, uklonil se mi.

„Děkuji,“ řekla jsem Alexovi Randallovi, když jsem čekala, až Jonathan sejde po dlouhém schodišti a bude pryč, abych mohla sama odejít. „Velice si toho vážím.“

Přikývl. Kruhy pod jeho očima byly ještě hlubší; další špatná noc.

„Není zač,“ řekl. „Nenecháte mi tady nějaké léky? Myslím, že to bude nějakou dobu trvat, než vás zase uvidím.“

Zastavila jsem se, zaražena jeho předpokladem, že sama pojedu na Stirling. To mě nutil každý kousek nervové soustavy, ale musela jsem také brát v úvahu muže v Tolboothu.

„To nevím,“ řekla jsem. „Ale ano; nechám vám tady léky.“

Pomalu jsem kráčela do svého apartmánu, v hlavě se mi pořád honily myšlenky. Samozřejmě musím předat ihned vzkaz Jamiemu. Předpokládám, že bude muset vyrazit Murtagh. Jamie mi jistě uvěří, když mu napíši zprávu. Ale podaří se mu přesvědčit lorda George, vévodu z Perthu a ostatní velitele?

Nemohu jim říci, kde jsem k té informaci přišla; budou velitelé chtít věřit nepodloženému slovu ženy? Ani slovu ženy, o které se věří, že má nadpřirozené schopnosti? Náhle jsem si vzpomněla na Maisri a zachvěla jsem se. Je to prokletí, řekla. Ano, ale copak mám na výběr? Já nemám žádnou moc, jediná moc je neříci, co vím. Také mám tu moc, ale nechci riskovat využít ji.

K mému překvapení byly dveře do mého malého pokoje otevřené a zevnitř se nesly zvuky cinkání a chrastění. Pod postelí jsem uschovávala nastřádané zbraně, když tam bylo plno, v krbu byly meče a různé sečné zbraně, dokud tady bylo ještě kousek volného místečka kromě malého prostoru na podlaze, kde měl Fergus matraci.

Stála jsem na schodech, očarovaná scénou, kterou jsem viděla skrze otevřené dveře do pokoje. Na posteli stál Murtagh a dohlížel na rozdávání zbraní mužům, kteří zaplnili místnost – mužům z Lallybrochu.

„Madame!“ při tom výkřiku jsem se otočila a viděla Ferguse stojícího za mnou. Zářil a jeho bledá tvář se na mě usmívala.

„Madame! Není to úžasné? Milord získal pardon pro své muže – dnes ráno přijel ze Stirlingu kurýr s příkazem k propuštění. Dostali jsme okamžitý příkaz připojit se k milordovi na Stirlingu!“

Objala jsem ho a pro sebe jsem se ušklíbla. „To je úžasné, Fergusi.“ Několik mužů si mě všimlo a začali se ke mně otáčet, usmívali se a tahali se za rukávy. Malý pokoj zaplnilo vzrušení. Murtagh stál rozkročený na posteli jako Král skřítků na muchomůrce, když mě zahlédl, usmál se – výraz v jeho tváři byl nerozeznatelný.

„Povede Murtagh muže na Stirling?“ zeptal se Fergus. Při rozdělování mu byl přidělen krátký meč, takže když mluvil, trénoval s ním a mával kolem sebe.

Pohlédla jsem Murtaghovi do očí a zakroutila hlavou. Koneckonců, pomyslela jsem si, když mohla Jenny Cameronová vést tři sta mužů svého bratra do Glenfinnanu, mohu vést muže svého manžela na Stirling. A ať se lord George nebo Jeho Výsost pokusí nebrat vážně mé zprávy, které jim předám osobně.

„Ne,“ řekla jsem. „Já je povedu.“

43

Falkirk

Cítila jsem muže poblíž, byli všude kolem ve tmě. Vedle mě šel dudák; slyšela jsem každé zakvílení jeho dud pod paží a viděla obrysy trubek, které vykukovaly za nimi. Pohybovaly se zároveň s jeho chůzí, takže to vypadalo, že nese malé mírně se vzpouzející zvířátko.

Znala jsem ho, jmenoval se Labhriunn MacIan. Dudáci jednotlivých klanů se střídali a dudali každé ráno na Stirlingu, procházeli táborem tam a zpět hudbou odměřenými kroky, takže se kvílení nástroje odráželo od vratkých stanů a svolávalo všechny do nové bitvy.

Také každý večer přicházel jeden dudák, pomalu procházel po nádvoří, a celý tábor se zastavil, aby mu naslouchal. Hlasy utichaly a záře západu slunce mizela ze stanů. Vysoký pištivý zvuk svolával stíny z vřesovišť, a když dudák skončil, noc už byla tady.

Večer nebo ráno, Labhriunn MacIan hrál se zavřenýma očima, pomalu, ale jistě kráčel po nádvoří tam a zpět, loket těsně přitisknutý ke svému nástroji, prsty živě poskakovaly po otvorech na píšťale. I když byla zima, někdy jsem večer sedávala a poslouchala jeho hudbu, nechala ji pronikat do srdce. MacIan kráčel tam a zpět, nevnímal nic kolem sebe, otočil se na patě a své bytí nechával plynout skrze své dudy.

Existují malé irské dudy, které se používají uvnitř místnosti, a potom jsou velké severské dudy, které se používají venku jako budíček, svolávají klany k nástupu a muže do bitev. MacIan teď hrál na velké severské dudy, kráčel tam a zpět, oči zavřené.

Když jednou večer přestal, vstala jsem a počkala, až dozní i ten poslední zvuk, a kráčela jsem vedle něj, když procházel hradem a pokývl na hradní stráž.

„Dobrý večer, madam,“ řekl. Měl měkký hlas, oči už měl otevřené a zjihlé kouzlem doznívající hudby.

„Dobrý večer i vám, MacIane,“ řekla jsem. „Přemýšlela jsem, MacIane, proč máte při hraní vždy zavřené oči?“

Usmál se, narovnal hlavu, ale odpověděl celkem pohotově.

„Myslím, že je to proto, madam, že mě učil můj dědeček a ten byl slepý. Vždy, když hraji, tak ho vidím, jak kráčí po pobřeží, vousy mu vlají ve větru a oči má zavřené, aby ho do nich nebodal písek. Hudba se odrážela od skal na pobřeží, takže jsem věděl, kde je zrovna na své pochůzce.“

„Takže ho vidíš a hraješ ke skalám a k moři? Odkud pocházíte, MacIane?“ zeptala jsem se. Mluvil sykavě, dokonce i víc než většina mužů z vysočiny.

„Ze Shetlandských ostrovů, madam,“ odpověděl a vyslovil je skoro jako ‚Zetlandských‘. „Je to odtud dlouhá cesta.“ Znovu se usmál a uklonil se mi, když jsme vešli do hostinských pokojů, kde jsem se otočila. „Ale myslím, madam, že vy pocházíte ještě z větší dálky.“

„To je pravda,“ řekla jsem. „Dobrou noc, MacIane.“

* * *

Později během toho týdne jsem přemýšlela, zda mu hra poslepu pomáhá, tady ve tmě. Velká masa mužů, kteří se pohybovali, přece jen dělala určitý hluk, i když se snažili pohybovat co nejtišeji, ale já myslím, že všechno skryl narůstající vítr. Měsíc nesvítil, ale oblohu rozzářily mraky a poletovaly ledové vločky, které mě štípaly do tváří.

Muži z vysočiny pokrývali celou zem ve skupinkách po deseti nebo dvaceti, pohybovali se z místa na místo, takže to vypadalo, že ze země sem tam vyrůstá malý kopeček nebo oživly malé hájky modřínů. Moje zprávy měly podporu; špehové Ewana Camerona potvrdili také pohyby Hawleye a skotská armáda mu vyrazila v ústrety někde jižně od Stirlingu.

Jamie to vzdal, aby se mě snažil vrátit. Slíbila jsem, že se budu držet zpátky, ale pokud dojde k bitvě, vojenští lékaři budou potřeba hned poté. Pohodil hlavou a mně bylo jasné, že se jeho pozornost přesunula k jeho mužům a následujícím událostem. Seděl na Donasovi, takže ve tmě byl vidět jako mohutný stín, a když zvedl paži, z davu kolem se zvedly dva stíny a přišly až k jeho třmenům. Chvíli byla slyšet šeptaná konverzace; potom se napřímil v sedle a otočil ke mně.

„Zvědové říkají, že jsme byli spatřeni; anglické stráže už míří do Callendar House, aby varovaly generála Hawleye. Už nemůžeme déle čekat; beru své muže a kolem Dougalových mužů dorazíme na druhý konec kopce Falkirku. Půjdeme ze zálohy a MacKenziové tam dorazí od západu. Po pravé straně je nahoře malý kostelík, možná tak čtvrt míle. Tam budeš čekat, Sassenachová. Vyraz tam a zůstaň.“ Ve tmě mě chytil za paži a stiskl ji.

„Až budu moci, dojdu pro tebe, pokud to nebude možné, pošlu pro tebe Murtagha. Pokud se něco semele, běž do kostela a hledej tam útočiště. To je asi to nejlepší, co mě teď napadá.“

„Nedělej si se mnou starosti,“ řekla jsem. Rty jsem měla chladné a doufala jsem, že se mi nechvěje hlas tolik, jak jsem si myslela. Vykřikla jsem na něj nazpět „Opatruj se,“ protože to mohla být naše poslední slova. Dotkla jsem se krátce jeho tváře, pod mým dotykem byla tvrdá jako kámen, projela jsem vlasy, které byly jako srst jelena.

Zamířila jsem doleva, pomalu jsem si razila cestu, jak jsem se prodírala muži kolem sebe. Valach byl tím pohybem rozrušený; pohazoval hlavou, frkal a ošíval se pode mnou. Držela jsem ho pevně, jak mě to učil Jamie, opratě přitažené nakrátko, když půda pod námi podklouzla pod jeho kopyty. Ještě jednou jsem se otočila za sebe, ale Jamie už zmizel do noci a já se musela plně soustředit na hledání kostela ve tmě.

Byla to malá budova, kamenná s doškovou střechou, která se krčila v malé proláklině kopce jako malé zvířátko. Cítila jsem s ní jistou spřízněnost. Byly odtud vidět anglické strážní ohně, prosvítaly plískanicí, a já i na tu vzdálenost slyšela pokřik – ale nevím, zda to byli Skotové nebo Angličané.

Potom začaly hrát dudy, byl to děsivý řev v bouři. Ozývaly se nesouhlasné výkřiky, které se vznášely z různých míst na kopci. Protože jsem to viděla před tím zblízka, dokázala jsem si teď představit dudáka, jak hraje na svůj nástroj, hruď se mu rychle zvedá krátkými nádechy, modré rty pevně přimknuté k náustku a zmrzlé prokřehlé prsty tančí po otvorech na píšťale.

Skoro jsem si uměla i představit tu tvrdohlavost koženého měchu, který je pod plédem teplý a pružný, ale odmítá se plně napnout, potom z něj zčistajasna vytryskne život a stane se součástí dudákova těla, jeho třetí plící, která za něj dýchá, když mu vítr bere dech a jako kdyby ho výkřiky soukmenovců poblíž naplňovaly.

Hlasy sílily a zasahovaly mě ve vlnách, jak se stáčel vítr a přinášel s sebou mokré vločky. Nebyl zde žádný přístěnek, který by mi poskytl úkryt; na svahu nebyly ani žádné stromy, které by tlumily vítr. Můj kůň se otočil a sklonil hlavu, čelil teď větru, jeho hříva mi šlehala do tváře, v ní namrzlé kousky ledové tříště.

Kostel nabízel útočiště před nepřízní počasí i před Angličany. Otevřela jsem dveře a vstoupila, koně jsem vedla na uzdě za sebou.

Vevnitř byla tma; bylo zde jen jediné okno z promaštěné kůže, které ale bylo jen matnou skvrnou v černotě nad oltářem. Oproti počasí venku se zde zdálo teplo, ale zatuchlo, až jsem se zalykala. Nebylo tu nic, do čeho by mohl kůň vrazit; byla tu jen malá svatyně ve stěně a samotný oltář. Kůň byl omámen pachem lidí a stál klidně, frkal, ale moc se neošíval. Pozorně jsem ho sledovala, došla jsem zpět ke dveřím a vykoukla ven.

Nikdo nedokázal říci, co se dělo na kopci Falkirk. Náhodně ve tmě se ozývaly výstřely. Slyšela jsem cinkot kovu a výbuch náhodné exploze. Tu a tam se ozval řev zraněných mužů, byl to vysoký tón jako dudy, nebyl to galský bojový pokřik. A potom se vítr otočil a já neslyšela nic, nebo jsem si mohla myslet, že jsou to hlasy a bylo to jen kvílení větru.

Neviděla jsem bitvu u Prestonpans; podvědomě jsem byla uvyklá na velké přesuny tisícových armád včetně tanků a minometů a neuvědomila jsem si, jak rychle se může seběhnout bitva s lehkými zbraněmi v boji muže proti muži.

Prvním varováním byl výkřik, který se ozval někde poblíž. „Tulach Ard!“ Ohluchlá větrem jsem je neslyšela přicházet na kopec. „Tulach Ard!“ Byl to bojový pokřik klanu MacKenziů; Dougalovi vojáci, kteří jsou na ústupu směrem k mému útočišti. Zanořila jsem se dovnitř, ale nechala jsem dveře pootevřené, abych mohla koukat ven.

Postupovali nahoru do kopce, malá hrstka mužů na útěku. Muži z vysočiny, poznala jsem je podle zvuků, ale i podle plédů, vousů a vlasů poletujících kolem hlav, takže oproti travnatému svahu vypadali jako černé mraky, které pluly proti větru.

Uskočila jsem dovnitř, když první z nich vrazil do dveří. Byla tma, takže jsem mu neviděla do tváře, ale poznala jsem ho po hlase, když vrazil hlavou do mého koně.

„Ježíši!“

„Willie!“ vykřikla jsem. „Willie Coultere!“

„Svatý Ježíši! Kdo je to?“

Nestihla jsem odpovědět, než se dveře rozlétly a narazily do stěny a do malé budovy vpadly dvě další postavy. Mého koně toto hlučné vyrušení rozdivočilo, zaržál a nasával vzduch. Návštěvníci začali pokřikovat, protože si evidentně mysleli, že budova je prázdná, a když zjistili opak, byli naštvaní.

Příchod několika dalších mužů jen umocnil zmatek a já se vzdala myšlenky, že bych zkrotila koně. Byla jsem vytlačena až do zadní části kostela, zmáčkla jsem se mezi oltář a stěnu a vyčkávala, až se věci samy urovnají.

To se začalo dít poté, když se ze tmy ozval jeden ze zmatených hlasů.

„TICHO!“ vykřikl tónem, který nepřipouštěl námitek. Všichni včetně koně poslechli, hlasy utichaly, i kůň se zklidnil, stáhl se do rohu a znechuceně pofrkával.

„Tady jsou MacKenziové z Leochu,“ řekl rozkazovačný hlas. „Kdo je tady ještě?“

„Tady Georgie, Dougal a můj bratr,“ řekl hlas poblíž se znatelnou úlevou. „Vzali jsme s sebou i Ruperta, je zraněný. Ježíši, já myslel, že tady uvnitř je samotný ďábel.“

„Gordon MacLeod z Ardsmuiru,“ řekl další hlas, který jsem nepoznala.

„A Ewan Cameron z Kinnochu,“ řekl další. „Čí je ten kůň?“

„Můj,“ řekla jsem a vyšla ven zpoza oltáře. Zvuk mého hlasu způsobil další odmlku, ale Dougal tomu udělal rychlou přítrž. Znovu se ozval jeho hlas.

„TICHO, sakra už! Jsi to ty, Claire Fraserová?“

„Jistěže tu není královna,“ řekla jsem popuzeně. „Je tady i Willie Coulter nebo alespoň před minutou byl. Má tady někdo křesadlo?“

„Žádné světlo!“ řekl Dougal. „Pokud nás Angličané pronásledují, je jen malá naděje, že by tohle místo přehlédli, ale nemá smysl přitahovat jejich pozornost, kdyby se to přeci jen stalo.“

„V pořádku,“ řekla jsem a kousala se do rtu. „Ruperte, můžeš mluvit? Řekni něco, abych věděla, kde jsi.“ Nevěděla jsem, kolik toho pro něj mohu ve tmě udělat; dokonce jsem nemohla našátrat ani svou lékařskou skříňku. Ale nemohla jsem ho přece nechat na podlaze vykrvácet.

Z druhé strany kostela se ozvalo děsivé zachroptění a zastřený hlas řekl: „Tady, děvče.“ A znovu se rozkašlal.

Proplížila jsem se na druhou stranu a tiše jsem klela. Podle toho bublavého zvuku kašle jsem věděla, že je to zlé; tak zlé, že by mi ani má lékárnička nepomohla. Skrčila jsem se na posledních pár stop a rukama mávala kolem, abych věděla, zda tu nejsou nějaké překážky.

Rukou jsem narazila do teplého těla, chytila mě mohutná ruka. To bude Rupert; slyšela jsem jeho dech, chroptící zvuk s bubláním.

„Jsem tady,“ řekla jsem a poslepu jsem ho hladila po místě, kde jsem myslela, že ho to uklidní. Předpokládám, že se tak stalo, protože se uchichtl, prohnul v bocích a pevně mi tiskl dlaň k sobě.

„Udělej to ještě jednou, děvče, a já na tu kulku úplně zapomenu,“ řekl.

Vytrhla jsem mu ruku.

„Možná později,“ řekla jsem suše. Sunula jsem ruku výš po těle, abych našla jeho hlavu. Podle hustého vousu jsem poznala, že jsem už našla svůj cíl, a pod jeho hustým porostem jsem hledala na krku jeho tep. Rychlý a povrchní, ale pořád ještě docela pravidelný. Čelo měl vlhké od potu. Špička nosu byla pod mým dotykem chladná, promrzlá chladem zvenku.

„Škoda, že nejsem pes,“ řekl a mezi lapáním po dechu se rozřehtal. „Studený čumák… by byl dobrým znamením.“

„Dobrým znamením by bylo, kdybys přestal mluvit,“ řekla jsem. „Kam tě střelili? Ne, neříkej mi to, vezmi mou ruku a polož ji na ránu, ale jestli ji položíš někam jinam, Ruperte MacKenzie, tak tě zabiji jako psa a bude to pro tebe vysvobození.“

Pod mou rukou jsem cítila, jak se jeho široká hruď chvěje pod nápory potlačovaného smíchu. Pomalu mi vsouval ruku pod pléd a já druhou odhrnovala překážející látku.

„V pořádku, mám to,“ zašeptala jsem. Nahmátla jsem na jeho košili malou trhlinku, kolem okrajů vlhkou od krve, položila jsem na ni obě ruce a roztrhla ji. Pomalu jsem mu po boku přejížděla prsty, pod nimi cítila husí kůži a malou dírku, kterou kulka pronikla. Zdál se to jen malý otvor ve srovnání se hřmotnou postavou Ruperta.

„Vyšla někudy ven?“ zašeptala jsem. Uvnitř kostela bylo ticho, jen kůň se pohyboval ve svém rohu. Přes zavřené dveře byly zvuky bitvy sice slyšitelné, ale tlumené, takže se dalo jen těžko odhadnout, jak jsou daleko.

„Ne,“ řekl a znovu zakašlal. Cítila jsem, jak se jeho ruka pohybuje k ústům a já ji následovala s cípem jeho plédu. Mé oči se už tmě v kostele přizpůsobily, ale on byl stále jen černým zkrouceným tvarem na podlaze přede mnou. Na některé věci stačil i dotyk. Po stranách rány už to moc nekrvácelo, ale látka, kterou jsem mu přiložila k ústům, se náhle prosákla teplou záplavou.

Kulka mu prošla alespoň jednou plící, možná i oběma, a jeho hruď se zaplňovala krví. Za těchto podmínek mohl vydržet několik hodin, možná i den, pokud by jedna plíce zůstala funkční. Pokud byl zasažen i osrdečník, potom to s ním půjde rychleji. Ale zachránit by ho mohla jen operace, a to taková, které nejsem schopna.

Cítila jsem za sebou něčí přítomnost, skláněl se ke mně. Natáhla jsem se dozadu a někdo mě pevně sevřel. Dougal MacKenzie.

Protáhl se vedle mě a položil ruku na Rupertovo bolavé tělo.

„Jak je, chlape?“ zeptal se tiše. „Můžeš jít?“ Druhou ruku jsem měla stále na Rupertově čele, takže jsem cítila, jak kroutí hlavou jako odpověď na Dougalovu otázku. Muži za námi si začali mezi sebou šeptat.

Dougalova ruka mi stiskla rameno.

„Co potřebuješ, abys mu pomohla? Tvou malou truhličku? Je na koni?“ Vstal ještě dříve, než jsem mu stačila říci, že v lékárničce nemám nic, co by Rupertovi pomohlo.

Náhlý hluk od oltáře přerušil šepot, všude byly znatelné rychlé pohyby, jak muži hledali zbraně, které si odložili. Další trhavý zvuk a olejované okno z kůže se protrhlo a dovnitř zavanul chladný čistý vzduch a dopadlo tam několik kroužících vloček.

„Sassenachová! Claire! Jsi tam?“ Hluboký hlas z okna mě vytrhl z lítostivých myšlenek nad Rupertem.

„Jamie!“ Kolem mě se ozval sborový výdech a ozvalo se cinkání odkládaných mečů a štítů. Slabé světlo zvenčí bylo na chvíli zastíněno mohutnou Jamieho hlavou a rameny. Lehce seskočil z oltáře, byl jen siluetou oproti otevřenému oknu.

„Kdo je tady?“ zeptal se tiše a rozhlédl se kolem. „Dougale, jsi to ty?“

„Ano, jsem to já, chlapče. Pak tvá žena a několik dalších mužů. Viděl jsi někde poblíž ty bastardy sassenachy?“

Jamie se krátce zasmál.

„Proč si myslíš, že jsem vešel oknem? Na úpatí je jich tak dvacet.“

Dougal si nespokojeně odfrkl. „Ti bastardi nás odřízli od hlavního oddílu.“

„Přesně tak. Ho, mo cridh! Ciamar a tha thu?“ Můj kůň konečně poznal v tom blázinci známý hlas a na přivítanou zařehtal.

„Huš, ty malý blázne!“ křikl rozzlobeně Dougal. „Chceš, aby nás Angličané slyšeli?“

„Já si nemyslím, že by Angličané oběsili jeho,“ poznamenal Jamie mile. „A aby poznali, že jsi tady, na to nepotřebují uši, ale stačí jim dívat se, protože půda kolem je samé bláto a všude kolem vaše stopy.“

„Hmmm.“ Dougal hodil okem k oknu, ale Jamie už kroutil hlavou.

„To není dobrý nápad, Dougale. Hlavní část armády je na jihu, lord George Murray jim vyrazil v ústrety, ale pořád je tady ještě jistá skupinka Anglánů, které potkáme na levé straně. Pár mě jich nahánělo přes kopec; skrčil jsem se a po břiše jsem se trávou doplazil k oknu kostela, ale tipnul bych si, že pořád prohledávají hřeben kopce.“ Natáhl ruku mým směrem a já ji chytila. Byla vlhká a chladná od plazení se trávou, ale já byla ráda, že se ho můžu dotknout, že je tady.

„Tak plazil, jo? A jak ses odtud chtěl dostat?“ zeptal se Dougal.

Cítila jsem, jak Jamie pokrčil rameny. Naklonil hlavu směrem k mému koni.

„Myslel jsem, že můžu vyrazit a utéct jim dolů z kopce; o koni neví. To by mohlo poskytnout dostatečný zmatek, aby Claire proklouzla.“

Dougal si odkašlal. „Jo, a sestřelí tě z koně jako přezrálé jablko.“

„To je jedno,“ řekl Jamie suše. „Neumím si představit, kolik z vás by bez povšimnutí uniklo bez ohledu na to, jak velký povyk bych udělal.“

Jako potvrzení jeho slov Rupert u zdi zachroptěl. Já s Dougalem jsme ihned padli na kolena vedle něj, Jamie o chvíli později.

Nebyl mrtvý, ale ani mu nebylo dobře. Ruce měl ledové a na hrudi mu pískalo.

„Dougale,“ zašeptal.

„Jsem tady, Ruperte. Buď v klidu, brzy budeš zase v pořádku.“ Vůdce klanu MacKenziů si sundal svůj pléd a poskládal z něj polštář, který vložil Rupertovi pod hlavu a ramena. Když se tak trochu zvedl, usnadnilo mu to dýchání, ale dotykem jsem nahmátla několik mokrých skvrn na košili. Stále měl ještě sílu, natáhl ruku a chytil Dougala za paži.

„Když… stejně nás tady najdou… chci světlo,“ řekl a zalapal po dechu. „Chci ještě jednou vidět tvou tvář, Dougale.“

Byla jsem Dougalovi blízko, tak jsem vycítila ten šok, z té myšlenky a možných následků. Prudce se otočil na mě, ale samozřejmě mou tvář vidět nemohl. Zamumlal přes rameno nějaký příkaz, někdo podal hrst došků a zapálili je prachem ze zbraní a křesadlem. Hořelo to rychle, abych ho mohla vyšetřit, zatímco ostatní muži se snažili uvolnit dřevěná prkna ze střechy, které by mohly posloužit jako dočasná pochodeň.

Byl bledý jako stěna, vlasy nasáklé potem a jeho silný spodní ret mokrý od krve. Na černém lesklém plnovousu bylo několik tmavých skvrn, ale on se na mě usmíval, když jsem se nad ním skláněla, abych mu znovu změřila pulz. Byl povrchní a rychlý, sem tam vynechával. Shrnula jsem mu vlasy z čela a on se mi na výraz poděkování dotkl ruky.

Ucítila jsem na lokti Dougalovu ruku, posadila jsem se zpět na paty a otočila na něj. Už jsem takhle jednou s ním seděla, nad mužem smrtelně zraněným divočákem. Tenkrát se mě zeptal: „Bude žít?“ Teď jsem viděla na jeho tváři záblesk té dávné vzpomínky. Stejná otázka se teď zrcadlila v jeho očích, ale tentokrát jsem v jeho očích viděla strach z odpovědi. Rupert byl jeho nejbližší přítel, člen klanu, který jezdil a bojoval po jeho pravé straně, tak jako to Ian dělal pro Jamieho.

Tentokrát jsem neodpověděla, Rupert to udělal za mě.

„Dougale,“ řekl a usmál se, jak se nad ním jeho přítel sklonil. Na chvíli zavřel oči a nadechl se zhluboka, jak jen to bylo možné, nabíral síly.

„Dougale,“ řekl znovu a otevřel oči. „Nebreč pro mě.“

Dougalova tvář se v záři louče zkřivila. Viděla jsem na jeho rtech, jak se snaží smrt popřít, nakonec je skousl.

„Já jsem tvůj velitel, chlape,“ řekl se sotva znatelným úsměvem. „Nebudeš mi přikazovat; budu pro tebe truchlit.“ Sevřel Rupertovy ruce, které mu ležely zkřížené na hrudi, a pevně je tiskl.

Rupert se chraptivě pousmál a ozval se další záchvat kašle.

„Dobrá, Dougale, můžeš se pro mě rmoutit,“ řekl, když dokašlal. „A já za to budu rád. Ale nemůžeš smutnit, dokud jsem ještě naživu, ne? Chci zemřít tvou rukou, mo caraidh, ne rukou cizinců.“

Dougal sebou trhnul a my si s Jamiem za jeho zády vyměnili vyděšené pohledy.

„Ruperte…“ začal Dougal zoufale, ale Rupert ho přerušil, vzal ho za ruce a zatřásl s nimi.

„Jsi můj velitel a je to tvá povinnost,“ zašeptal. „Tak pojď. Udělej to hned. Tohle umírání mě bolí, Dougale, a já to už chci mít za sebou.“ Jeho oči se neúnavně pohybovaly, až skončily na mě.

„Budeš mě držet za ruku, děvče, až budu odcházet?“ zeptal se. „Bude se mi to líbit.“

Zdálo se, že se už nedá nic jiného udělat. Pohybovala jsem se pomalu, jako kdyby to byl nějaký sen, vzala jsem jeho mohutnou ruku s černými chloupky a tiskla ji tak silně, jako kdybych do jeho chladné kůže mohla dát trochu svého tepla.

Rupert se lehce pootočil na bok a podíval na Jamieho, který stál u jeho hlavy.

„Měla si vzít mě, chlapče, kdyby měla možnost volby,“ zachrčel. „Jsi jen ubožák, ale udělej pro ni vše, co je v tvých silách.“ Jedním okem na něj mrknul. „I za mě, chlapče.“

Jeho černé oči se stočily zpět na mě a na jeho tváři se rozhostil poslední úsměv.

„Sbohem, krásná dámo,“ řekl něžně.

Dougalova dýka ho zasáhla pod hrudní kost. Mohutné tělo se zkroutilo, otočilo na stranu v záchvatu kašle a krve, ale krátký výkřik agónie přišel od Dougala.

Vůdce klanu MacKenziů stál chvíli nehnutě, oči zavřené, ruce tiskly jílec dýky. Potom Jamie vstal, chytil ho za ramena a otočil na druhou stranu, zamumlal mu něco galsky. Jamie se na mě otočil, já přikývla a odtáhla od něj ruce.

Otočil Dougala ke mně, přitiskla jsem si ho k sobě a držela ho v náručí, jak plakal.

I Jamieho tvář byla plná slz a já slyšela i povzdechy a popotahování od jiných mužů. Předpokládám, že byli rádi, že pláčou pro Ruperta a ne pro sebe. Kdyby si sem pro nás Angličané přišli, budeme všichni viset za zradu. Bylo jednodušší truchlit za Ruperta, který už je v bezpečí pryč a na jehož cestě mu pomohl jeho přítel.

* * *

Stále v té dlouhé zimní noci nepřicházeli. Čekali jsme přitisknutí k jedné stěně, zachumlaní do plédů a plášťů. Podřimovala jsem opřená o Jamieho rameno s Dougalem zhrouceným a nemluvným po svém druhém boku. Myslím, že ani jeden z nich nespal, drželi stráž nad Rupertovým tělem, které leželo tiché pod svým vlastním plédem na druhé straně kostela, jako kdyby se zde jasně oddělovala smrt od živých.

Mluvili jsme jen málo, ale já věděla, na co myslí. Přemýšleli, stejně tak jako já, zda už angličtí vojáci odešli, aby se sešikovali s hlavní částí armády dole u Callendar House, anebo stále dole čekají na úsvit, než se pustí dál, pro případ, že by někdo z malého kostelíka uprchl pod rouškou tmy.

Věci se daly do pohybu s prvním světlem.

„Hej vy, v kostele! Pojďte ven a vzdejte se!“ Hlas se ozval zespodu s ostrým anglickým přízvukem.

Muži v kostele se začali hýbat a kůň, který podřimoval ve svém rohu, začal nad rozruchem pohazovat hlavou. Jamie a Dougal si vyměnili pohledy, potom vstali, jako kdyby to společně plánovali, a bok po boku se postavili vedle sebe k zavřeným dveřím. Jamie pokývl hlavou a poslal mě zpět do zadní části kostela, do úkrytu za oltářem.

Následoval další výkřik zvenčí. Jamie vytáhl z opasku pistoli a zkontroloval, zda je nabitá, a to s takovým klidem, jako kdyby měli tolik času, kolik je libo. Poklekl na koleno a zamířil pistolí na dveře ve výši hlavy muže.

Georgie a Willie hlídali okno vzadu, meče a pistole ve střehu. I když se útok dal spíše očekávat zepředu; svah za kostelem stoupal prudce vzhůru a byl tam stěží nějaký prostor, aby se tam někdo protáhl.

Slyšela jsem kroky, které se blátem prodíraly ke dveřím, a cinkot zbraní u boku. Zvuk se zastavil v určité vzdálenosti a znovu se ozval ten hlas, byl blíž a hlasitější.

„Ve jménu Jeho Veličenstva Krále Jiřího, vyjděte ven a vzdejte se! Víme, že jste tam!“

Jamie vypálil. Vnitřkem kostela se ozvala ohlušující rána. Zvenčí to muselo být stejně tak působivé; slyšela jsem klouzavý ústup doprovázený tlumeným klením. Ve dveřích byla malá díra, kterou tam vyvrtala kulka; Dougal k ní přiskočil a koukal ven.

„Proklatě,“ zašeptal si pod vousy. „Je jich tam hodně.“

Jamie pohlédl na mě, potom semkl rty a věnoval se znovu nabíjení pistole. Skotové se prostě nevzdávají. Teď bylo jasné, že Angličané nechtějí vzít kostel útokem, protože vstupy jsou dobře chráněné. Nechtějí nás vyhladovět? Skotská armáda určitě pošle někoho, aby hledali po včerejší bitvě své raněné. Pokud přijdou dříve, než se sem Angličanům podaří přitáhnout kanón, kterým by nás rozstříleli, budeme zachráněni.

Venku byl ale bohužel nějaký myslitel. Znovu se ozvaly kroky a potom odměřený autoritativní anglický hlas.

„Máte minutu na to, abyste vyšli ven a vzdali se,“ řekl, „nebo zapálíme došky.“

Vzhlédla jsem v naprosté hrůze. Zdi kostela byly kamenné, ale došky by chytly velice rychle, i když byly nasáklé deštěm a plískanicí. A jakmile budou hořet, oheň a dým půjdou i dolů na nás. Vybavila jsem si, s jakou rychlostí shořel svitek včera večer; spálené zbytky ležely poblíž Rupertova těla.

„Ne!“ zařvala jsem. „Vy zasraní bastardi! Toto je kostel! Nikdy jste neslyšeli o posvátném útočišti?“

„Kdo je tam?“ ozval se ostrý hlas zvenčí. „Je vevnitř Angličanka?“

„Ano!“ Dougal vyrazil ke dveřím, pootevřel je a řval ven na anglického vojáka na kopci dole pod ním. „Ano! Držíme tady anglickou lady jako rukojmí! Zapalte došky a ona zde uhoří s námi!“

Dole na kopci bylo chvíli ticho a muži v kostele se začali vrtět. Jamie se zamračeně otočil na Dougala a povídá: „Cože…!“

„Je to jediná šance!“ syknul na něho Dougal zpět. „Nech je, aby si ji odvedli výměnou za naši svobodu. Neublíží jí, pokud si budou myslet, že je naší zajatkyní, a my si ji potom zase vezmeme zpět, až budeme volní!“

Vyšla jsem se svého úkrytu a zatahala Jamieho za rukáv.

„Udělejte to!“ řekla jsem naléhavě. „Dougal má pravdu, je to jediná možnost!“

Bezradně se na mě podíval, na tváři se mu zračil strach i vztek. A pod tím vším i úsměv nad touto ironickou situací.

„Konec konců, jsem sassenach,“ řekla jsem.

Dotkl se mé tváře se žalostným úsměvem.

„Ano, mo duinne. Ale ty jsi má sassenach.“ Otočil se k Dougalovi a chytil ho za rameno. Zhluboka se nadechl a potom přikývl.

„Dobrá, řekni jim, že jsme ji unesli…,“ rychle se zamyslel, rukou si prohrábnul vlasy, „včera pozdě odpoledne po cestě do Falkirku.“

Dougal přikývl, a aniž by na něco dalšího čekal, protáhl se ven dveřmi a vysoko nad hlavou držel bílý kapesník jako symbol příměří.

Jamie se na mě otočil, zamračil se, potom se koukl na dveře kostela, kde byly stále slyšet hlasy Angličanů, a my se báli promluvit.

„Claire, nevím, co jim řekneš; možná bude lepší předstírat, že jsi natolik v šoku, že vůbec nemůžeš mluvit. To bude lepší než vyprávět nějakou pohádku; potom by jim mohlo dojít, kdo vlastně jsi…“ Najednou se odmlčel a třel si dlaní tvář.

Kdyby si uvědomili, kdo jsem, potom by následoval Londýn a Tower a v rychlém sledu poprava. I když letáky mluvily o „čarodějnici Stuartů“, žádný z nich, pokud vím, nezmiňoval, že by ta čarodějnice byla Angličanka.

„Neboj se,“ řekla jsem a hned si uvědomila, jak hloupá poznámka to je, ale nenapadlo mě nic lepšího. Položila jsem mu ruku na zápěstí a ucítila jeho zrychlený tep. „Získáš mě zpátky dřív, než jim to dojde. Myslíš, že mě odvezou do Callendar House?“

Přikývl, znovu se kontroloval. „Ano, myslím, že ano. Pokud to půjde, snaž se být sama někde u okna, hned po soumraku. Přijdu si pro tebe.“

Na víc už nebyl čas. Dougal se protáhl zpět dveřmi a pečlivě je za sebou zavřel.

„Domluveno,“ podíval se ze mě na Jamieho. „Předáme jim ženu a bez boje nás nechají odejít. Nebudou nás stíhat a koně si můžeme vzít. Budeme ho potřebovat pro Ruperta,“ řekl mi napůl omluvně.

„To je v pořádku,“ řekla jsem mu. Podívala jsem se na dveře s jejich malou dírkou po kulce, měla stejné rozměry jako díra na Rupertově boku. Měla jsem sucho v ústech a těžko se mi polykalo. Cítila jsem se jako kukaččí vajíčko těsně před vložením do cizího hnízda. My tři jsme přede dveřmi na chvíli zaváhali, neodvažovali jsme se udělat ten rozhodný krok.

„Bude l-lepší, když už půjdu,“ řekla jsem a snažila se potlačit třesoucí hlas i ruce. „Budou se divit, proč jsem se tak zdržela.“

Jamie na chvíli zavřel oči, přikývl a udělal krok ke mně.

„Myslím, že bys možná měla omdlít, Sassenachová,“ řekl. „Možná to tak bude jednodušší.“ Sklonil se ke mně a vzal do náručí, nesl mě ven dveřmi, které mu Dougal držel otevřené.

Jeho srdce bušilo pod mým uchem a já cítila, jak se mu chvějí ruce, když mě nesl. Po tom zatuchlém kostele, kde byl cítit pot, krev, střelný prach a koňská mrva, jsem nabírala čerstvý ranní vzduch plnými doušky. Celá roztřesená jsem se k němu přitiskla ještě víc. Jeho ruce byly pod mým tělem tvrdé a pevné, stejně jako jeho slib, že mě nikdy nenechá odejít.

„Bože,“ zamumlal si pod vousy a potom už jsme byli u nich. Ostré otázky, zamumlané odpovědi, váhavé povolení jeho sevření, jak mě pokládal na zem. Potom šustot jeho kroků, jak odcházel mokrou trávou pryč. Byla jsem sama, v rukách cizinců.

44

Příliš mnoho věcí začíná jít z kopce

Schoulila jsem se blíže k ohni a natáhla ruce, abych si je prohřála. Měla jsem je úplně ztuhlé, jak jsem celý den držela otěže, a teď jsem přemýšlela, zda to stálo za to, abych ušla takovou cestu pěšky k potůčku, abych si je omyla. Snaha o udržení jakékoliv minimální hygieny bez kanalizace a rozvodu vody byla někdy větší námaha, než jaký užitek to přineslo. Sakra, potom není divu, že lidé tak často stonali a umírali, pomyslela jsem si smutně. Umírají spíš na špínu a ignoranci než na cokoliv jiného.

Představa toho, že bych umírala ve špíně, mě vyburcovala k tomu, abych vstala, i když jsem byla k smrti unavená. Malý potůček, který naším kempem protékal, měl rozbahněné břehy a zapadla mi tam bota hluboko do bláta. Sice jsem si umyla ruce, ale zase jsem měla mokré a špinavé boty. Tak jsem se vrátila zpět k desátníku Rowbothamovi, který na mě čekal s miskou něčeho, co nazýval vývarem.

„Kapitánův pozdrav, madam,“ řekl a namotával si na prst loknu vlasů nad čelem, když mi nádobku podával. „A také mi říkal, že vám mám vzkázat, že zítra budeme v Tavistocku, kde je hostinec.“ Zaváhal, jeho kulatá přátelská tvář muže středního věku se zamyslela, potom dodal: „Kapitán se omlouvá za nepohodlí, madam, ale na dnešní noc jsme pro vás postavili stan. Není to sice nic moc, ale alespoň na vás nebude pršet.“

„Desátníku, poděkujte kapitánovi za mě,“ řekla jsem tak mile, jak jen to bylo možné. „A vám také děkuji,“ dodala jsem s větší něhou. Bylo mi naprosto jasné, že pro kapitána Mainwaringa jsem jen přítěží a vůbec by si nedělal starosti s mým přístřeškem na noc. Stan – vyšetřený kousek plátna přehozený přes větev stromu a přichycený po obou stranách – byl rozhodně nápadem desátníka Rowbothama.

Desátník odešel a já tam zůstala sama, pomalu jsem jedla spálené brambory a tuhé hovězí. U potoku jsem našla i místečko s pozdními rostlinkami hořčice polní, listy už byly uvadlé a na konečcích nahnědlé. Donesla jsem si jich hrst s sebou v kapse, kde jsem měla i několik kuliček jalovce, které jsem si tam strčila už dříve. Listy hořčice byly staré a hořké, ale já je polykala mezi jednotlivými sousty brambor. Nakonec jsem si dala bobulky jalovce, které jsem vždy krátce požvýkala, abych se nezakuckala, a potom jsem je polykala. Ostrá chuť a vůně se mi draly krkem nahoru, až mi z toho začaly slzet oči. Alespoň mi to pomůže zbavit se chuti po tuku na jazyku a snad mi to společně s lístky hořčice pomůže zabránit kurdějím.

Měla jsem velké zásoby šťovíku, šípků, sušených jablek a koprových semínek ve velké lékárničce, které jsem si tam nastřádala pro možný nedostatek vitamínů během dlouhé zimy. Doufala jsem, že je bude jíst alespoň Jamie.

Položila jsem si hlavu na kolena; nemyslela jsem si, že by se na mě někdo díval, ale nechtěla jsem, aby někdo viděl mou tvář, když myslím na Jamieho.

Jak jen to bylo možné, předstírala jsem od Falkirku mdloby, ale potom mi jeden z anglických dragounů chtěl nalít do krku brandy. Můj ‚zachránce‘ si nebyl jistý, co má se mnou dělat, tak mě odvezl do Callendar House a předal mě lidem generála Hawleye.

Až doteď šlo všechno podle plánu. Ale během hodiny se to všechno nějak zvrtlo. Když jsem seděla v předsálí a poslouchala, co se kolem mě povídá, brzy jsem pochopila, že to, co jsem považovala za velkou bitvu z minulé noci, byla jen drobná potyčka mezi klanem MacKenziů a jedním oddílem anglické armády, který byl na cestě k hlavní formaci armády. Ta se teď chystala na hlavní bitvu se skotskou armádou na kopci Falkirk; bitva, o které jsem si myslela, že jsem ji přežila, se teprve má odehrát!

Na celou přípravu dohlížel sám generál Hawley a tak nevěděl, co si se mnou má počít. Svěřil mě do péče mladého vojína a s dopisem, který popisoval okolnosti mého vysvobození, mě vyslal do dočasného útočiště do Kerse k plukovníkovi Campbellovi. Ten mladý voják se jmenoval Dobbs a byl zoufale horlivý, ačkoliv jsem se o to po cestě několikrát pokoušela, nepodařilo se mi ho zbavit.

Když jsme dorazili do Kerse, tak jsme zjistili, že tam plukovník Campbell není, protože byl odvelen do Livingstonu.

„Podívejte,“ navrhla jsem své eskortě, „plukovník Campbell nebude mít na mě čas, ani nebude mít chuť povídat si se mnou a já mu navíc nemám co říci. Proč si prostě tady ve městě nemůžeme najít ubytování, dokud nebudeme schopni zajistit naši cestu do Edinburgu?“ Protože jsem neměla lepší nápad, poskytla jsem Angličanům stejný příběh jako Columovi MacKenziemu před dvěma lety; že jsem vdova z Oxfordu a jela jsem na návštěvu za příbuznými do Skotska, když mě zajali skotští vojáci.

Ale vojín Dobbs zakroutil hlavou a zrudnul. Nemohlo mu být víc jak dvacet, nebyl nijak moc bystrý, ale jakmile si vzal něco do hlavy, trval na tom.

„To nemohu připustit, paní Beauchampová,“ řekl – použila jsem své dívčí jméno, aby mě neodhalili – „kapitán si mě naservíruje k večeři, pokud vás bezpečně nedopravím k plukovníkovi.“

Tak jsme vyrazili do Livingstonu, na dvou nejbídnějších klisnách, jaké jsem kdy viděla. Sice časem pozornost mého doprovodu otupěla, ale podmínky se pro mě stejně nezměnily. Ocitla jsem se v pokoji v patře v domě v Livingstonu, kde jsem musela odvyprávět stejný příběh plukovníku Gordonovi MacLeishovi Campbellovi, Skotovi z nížiny, který velel jednomu z kurfiřtských oddílů.

„Aha, chápu,“ řekl takovým tónem, ze kterého bylo zřejmé, že nechápe vůbec nic. Byl malé postavy s tváří lišáka s rudými vlasy, které mu už na spáncích ustupovaly. Zúžil oči ještě víc a pohlédl na pomačkaný dopis.

„Tady se píše,“ řekl a nasadil si brýle, aby si mohl papír prohlédnout více zblízka, „že jeden z vašich věznitelů byl z klanu Fraserů, mohutný s rudými vlasy. Je tato informace správná?“

„Ano,“ řekla jsem a netušila, kam tím míří.

Naklonil hlavu, takže mu brýle sklouzly po nose, a probodával mě pohledem.

„Muži, kteří vás u Falkirku zachránili, nabyli dojmu, že ten muž byl notoricky známý vůdce klanu z vysočiny známý jako ‚Rudý Jamie‘. Paní Beauchampová, já vím, že jste byla trošku… zoufalá, smím říci?“ Jeho rty se při tom slově zkroutily, ale úsměv to nebyl. „Během vašeho věznění jste možná nebyla schopna dobře sledovat dění, ale nevybavujete si, že by ho ostatní muži oslovovali jménem?“

„Ano, oslovovali. Říkali mu Jamie.“ Neuměla jsem si představit, že by mohlo uškodit, když tohle prozradím; na těch letácích, které jsem viděla, se jasně psalo, že Jamie podporuje Stuarty. To, že Angličané budou vědět, že byl Jamie v bitvě u Falkirku, ho do budoucna nemůže nijak ohrozit.

„Nemůžou mě oběsit více jak jedenkrát,“ řekl. Ale i jednou bude stačit. Podívala jsem se na okno. Setmělo se už před půl hodinou a pod okny svítily lucerny, jak s nimi vojáci kráčeli tam a zpět. Jamie bude u Callendar House a bude hledat okno, u kterého bych měla stát.

Byla jsem si absurdně jistá, že mě sledoval a ví, kam jsem jela. Bude tedy čekat dole v ulici, až se mu ukáži.

Najednou jsem vstala a přešla k oknu. Ulice pod námi byla prázdná, s výjimkou prodavače nakládaných herinků, který tam seděl s lucernou u nohou a čekal na náhodné zákazníky. Samozřejmě, že to nebyl Jamie. Nemá mě jak najít. Nikdo v táboře Stuartů neví, kde teď jsem; byla jsem úplně sama. Najednou jsem v panice přitiskla dlaně ke sklu a nedbala jsem o to, že ho mohu rozbít.

„Paní Beauchampová! Jste v pořádku?“ ozval se za mnou zneklidněný hlas plukovníka.

Stiskla jsem pevně rty, aby se mi netřásly, a zhluboka jsem se nadechla, okno se zarosilo a ulice pode mnou zmizela ve tmě. Už zklidněná jsem se otočila na plukovníka.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem. „Pokud jste už skončil s dotazy, ráda bych šla.“

„Ráda byste šla? Hmmm.“ Prohlížel si mě s jistými pochybnostmi, potom rozhodně zakroutil hlavou.

„Přes noc zůstanete tady,“ prohlásil. „Ráno vás pošlu na jih.“

Cítila jsem křeče v útrobách a ten hrozný šok. „Na jih! Proč, proboha?“ vybuchla jsem.

Jeho liščí obočí se překvapeně povytáhlo a otevřel ústa. Potom se lehce otřásl, zavřel pusu a otevřel ji tehdy, až chtěl pronést další slova.

„Mám příkazy doručit všechny informace, které se týkají kriminálníka z vysočiny známého jako Rudý Jamie Fraser,“ řekl. „Anebo osoby, které s ním souvisí.“

„Ale já s ním proboha nesouvisím!“ řekla jsem. Pokud se do toho ovšem nepočítá sňatek.

Roztržitý plukovník Campbell se otočil ke svému stolu a zalovil v hromadě zpráv.

„Ano, tady je to. Bude vás doprovázet kapitán Mainwaring. Přijde vás sem vyzvednout za úsvitu.“ Zacinkal malým stříbrným zvonečkem ve tvaru skřítka, dveře se otevřely a v nich se zjevila tvář jeho osobního sluhy. „Garvie, doprovoďte dámu do jejích komnat. A zamkněte dveře.“ Otočil se ke mně a zběžně se uklonil. „Myslím, že my dva se už nesetkáme, paní Beauchampová; přeji vám brzký odpočinek a Bůh s vámi.“ A bylo to.

Kapitán měl na starosti náklad vlaku, který byl vypraven do Lanarku. Po splnění této povinnosti měl se zbytkem svého oddílu vyrazit na jih a po cestě zařizovat další potřebné věci, já jsem byla evidentně v kategorii nedůležitých, protože jsme byli už týden na cestě a nic nenaznačovalo, že by zde měl být cíl mého určení.

„Jih.“ Mělo to znamenat Londýn? O tom jsem přemýšlela snad už tisíckrát. Kapitán Mainwaring mi mou cílovou stanici neprozradil, ale nic jiného mě nenapadalo.

Pozvedla jsem hlavu a povšimla jsem si, jak na mě jeden z dragounů zírá přes plameny ohně. Podívala jsem se na něj zpříma, až zrudnul a sklopil hlavu s očima upřenýma do misky ve svých dlaních. Byla jsem na takové pohledy zvyklá, i když ne všichni byli tak troufalí.

Bylo to už od začátku, s jistým uzarděním na mě tak koukal i ten idiot, co mě měl dovézt do Livingstonu. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že angličtí vojáci se na mě nedívají podezřívavě, ale je to směs opovržení a hrůzy se stopami lítosti a smyslem důstojnické povinnosti, která jim nedovolovala ukazovat své pocity otevřeně.

Nezachránili mě ze spárů hladových a záškodnických Skotů. Ale vytrhli mě ze zajetí, kde jsem strávila celou noc v jedné místnosti s mnoha muži, kteří jsou, jak si to myslí každý správně uvažující Angličan, „jen něco více než dravá zvěř, která se neštítí znásilnění, krádeže a jiných stejně ohavných trestných činů.“ Takže je zcela vyloučené, aby přežila mladá Angličanka jednu noc s nimi, aniž by nebyla zneuctěna.

Smutně jsem si uvědomila, že jak mě vynášel Jamie ven v bezvědomí, jen to podpořilo názor, že on – a i ostatní Skotové – mě silou zmohli. A díky detailně vylíčenému dopisu psanému velitelem mé původní skupiny zachránců se tak každý, komu ten dopis ukáži – a každý, komu to budou dále vyprávět, to si dokáži živě představit – o tom dozví. Po zaškolení v Paříži už drbům rozumím docela obstojně.

Desátník Rowbotham už to určitě slyšel, ale choval se ke mně laskavě, bez těch zlomyslných potutelných úsměvů, které jsem někdy zahlédla na jiných tvářích. Kdybych se po večerech modlila, určitě bych tam přidala jeho jméno.

Vstala jsem, oprášila si plášť a šla do svého stanu. Když mě viděl odcházet, desátník Rowbotham také vstal, diskrétně obešel oheň a zase si sedl ke svým druhům, zády k mému stanu. Až se budou vojáci vracet do svých stanů, vím, že si najde místo v uctivé vzdálenosti, ale pořád tak blízko, aby mě slyšel, kdybych volala. Udělal to i tři předešlé noci, kdy jsme spali v hostincích nebo venku.

Před třemi dny jsem se pokusila o únik. Kapitán Mainwaring ví, že s ním cestuji pod nátlakem, a i když o můj přívažek nestojí, je to natolik zodpovědný voják, že se svým povinnostem nevyhýbá. Měla jsem dvě stráže, které mě bedlivě sledovaly a celý den jely po mém boku.

V noci ale měli muži volno, kapitán si evidentně myslel, že bych nikam neutíkala pěšky v noci přes vylidněná vřesoviště, a navíc v tuhé zimě. Kapitán měl pravdu. V žádném případě jsem nechtěla spáchat sebevraždu.

Ale během zmíněného večera jsme dvě hodiny před naším utábořením projížděli vesnicí. Věřila jsem, že by se mi dokonce i pěšky podařilo jít zpět po našich stopách a že bych tam do rozbřesku došla. Ve vesnici byl malý lihovar, ze kterého se rozvážel náklad na povozech do mnoha měst v regionu. Viděla jsem skladiště lihovaru, které bylo plné k prasknutí; doufala jsem, že bych měla jisté šance skrýt se tam a s první rozvážkou se dostat pryč.

Takže když tábořiště utichlo a vojáci podřimovali pod přikrývkami u ohně, vyklouzla jsem ze své deky, kterou jsem měla rozloženou na kraji vrbového háje, a proplížila jsem se změtí větví a listí. Nebylo slyšet nic, jen skučení větru.

Když jsem vyšla z hájku, myslela jsem si, že ten zvuk za mnou je jen šumění větru, dokud mi nedopadla na rameno něčí ruka.

„Nekřič. Nechci, aby kapitán věděl, že jsi opustila tábor bez svolení.“ Nekřičela jsem jen proto, že jsem byla úlekem úplně bez dechu. Tím vojákem byl vysoký muž, kterému jeho druzi říkali ‚Jessie‘ kvůli jeho žlutým kudrlinkám. Usmál se na mě a já se nejistě usmála zpět na něj.

Jeho oči mi sklouzly do výstřihu. Povzdechl, zvedl oči ke mně a udělal krok vpřed. Rychle jsem o tři kroky ustoupila.

„Na tom nezáleží, že, zlatíčko?“ řekl a stále se usmíval. „Ne po tom všem, co se stalo. Ještě jednou, to přece nic není. A navíc, já jsem Angličan,“ lichotil si. „Ne špinavý Skot.“

„Nech tu ubohou ženu na pokoji, Jessie,“ řekl desátník Rowbotham, který se náhle vynořil ze skrytu vrbového listí. „Chudák ženská už má problémů dost a dost.“ Mluvil tiše, ale Jessie na něj zíral a pomyslel si, že bude asi rozumnější vzdát to, beze slova se otočil a zmizel mezi listovím.

Desátník beze slova vyčkával, až si seberu plášť, který mi spadl na zem, a potom mě doprovodil zpět do tábora. Došel si pro svou přikrývku, naznačil mi, abych si lehla, a potom si sedl šest stop ode mě a přikrývku si hodil přes ramena, jak to dělali indiáni. Kdykoliv jsem se v noci probudila, viděla jsem ho tam stále sedět, jak kouká do ohně.

* * *

V Tavistocku byl hostinec. Ale já neměla moc času užít si jeho vymožeností. Do vesnice jsme přijeli v poledne a kapitán Mainwaring se rozhodl, že své pochůzky vyřídí ihned. Ani ne za hodinu se pro mě vrátil a řekl, ať si vezmu plášť.

„Proč?“ ptala jsem se překvapeně. „Kam půjdeme?“

Lhostejně se na mě podíval a povídá: „Na panství Bellhurst.“

„Dobře,“ řekla jsem. Znělo to lákavěji než mé současné podmínky, které představovali vojáci hrající na podlaze čáru, vypelichaný pes u krbu a všudypřítomný puch chmele.

Samotné panství, bez ohledu na krásu okolní krajiny, stálo sveřepě otočené zády k otevřeným pastvinám a jeho hlavní vstup stál čelem ke skaliskům.

Cesta byla přímá, krátká a bez zdobení na rozdíl od zdobných zatočených příjezdových cest u francouzských domů. U vstupu byly dva mohutné sloupy a každý měl na sobě heraldické znaky majitele. Koukala jsem na ně, jak je můj kůň míjel, a snažila jsem se je zařadit. Kočka – snad leopard? – ležící na břiše s lilií mezi drápy. Bylo mi to povědomé, znala jsem to. Ale komu to patří?

V trávě nedaleko brány se něco pohnulo a já zachytila krátký pohled bledých modrých očí, které vykukovaly z chumlu starých hadrů ve stínu, daleko od našich koní. I ten žebrák v hadrech mi byl nějak povědomý. Možná už mám opravdu halucinace; chytám se všeho, co mi nepřipomíná anglické vojáky.

Naše eskorta čekala u dveří, ani se nenamáhali seskočit z koně, zatímco jsem s kapitánem Mainwaringem šla po schodech nahoru. Čekala jsem, zatímco on klepal na dveře, a přemýšlela, co mě asi čeká na druhé straně.

„Paní Beauchampová?“ majordomus, kterým se zdál být, to říkal podezřívavě, jako kdyby očekával to nejhorší. Bez pochyb se nemýlil.

„Ano,“ řekla jsem. „Ehm, a komu patří tento dům?“

Ale když jsem otázku vyslovila, pozvedla jsem obočí a podívala se pozorněji do světla ve vstupní hale. Tvář, která se na mě dívala zpět, měla překvapením vytřeštěné oči.

Stála tam Mary Hawkinsová.

* * *

Když dívka otevřela pusu, hned jsem otevřela i tu svou. A zakřičela jsem tak nahlas, jak jen to bylo možné. Majordomus překvapením uskočil zpět, zakopl o sedačku a přes boční opěradlo přepadl na zem. Slyšela jsem zvenčí překvapené hlasy vojáků, jak utíkali nahoru po schodech.

Vyhrnula jsem si sukně a zařvala: „Myš! Myš!“ Utíkala jsem do salonu a povykovala jako blázen.

Mary nakažená mou náhlou hysterií začala křičet také a sevřela mě pevně rukama, když jsem do ní vrazila. Stáhla jsem ji za ramena sebou do salonu.

„Nikomu neříkej, kdo jsem,“ zašeptala jsem jí do ucha. „Nikomu! Závisí na tom můj život!“ Myslela jsem si, že jsem melodramatická, ale když jsem ta slova vyslovovala, tak mi došlo, že říkám holou pravdu. Být provdaná za Rudého Jamieho Frasera se zdálo být docela jako velký problém.

Mary měla čas jen na to, aby chabě přikývla, když se na druhé straně místnosti otevřely dveře a vešel nějaký muž.

„Co je to tu za zmatek, Mary?“ ptal se. Byl to buclatý muž s pevnou bradou a samolibým výrazem, byl to ten typ muže, který je zvyklý dostávat vše, co si umane.

„A-ale nic, papá,“ řekla Mary a z nervozity se zakoktala. „Jenom m-myš.“

Baronet přivřel oči a zhluboka se nadechnul, aby se zklidnil. Potom je znovu otevřel a koukal na svého potomka.

„Řekni to ještě jednou, dítě,“ přikázal. „Ale hezky. Nechci, abys mumlala a koktala. Zhluboka se nadechni, uklidni se. Teď. Znovu.“

Mary ho poslechla, nadechla se tolik, kolik jí dovolilo šněrování na jejím korzetu. Prsty skryté v záhybech její hedvábné sukně, jako kdyby tam hledaly oporu.

„B-byla tady myš, papá. Paní Fr… tady ta dáma se bála myši.“

Baronet považoval toto vysvětlení za uspokojivé a přistoupil ke mně se zájmem.

„Och? A kdo račte býti, madam?“

Kapitán Mainwaring, který se vydal na lov imaginární myši, se zjevil po mém boku a představil mě. Podával mu zároveň i zprávu od plukovníka MacLeishe.

„Ehm. Zdá se tedy, že Jeho Milost bude alespoň prozatím vaším hostitelem.“ Podal zprávu čekajícímu majordomovi a vzal si z nedaleké poličky klobouk.

„Je mi líto, paní Beauchampová, že naše setkání bude tak krátké. Právě totiž odjíždím.“ Podíval se přes rameno ke schodišti na druhé straně haly. Majordomus už znovu nabyl své vážnosti a stál tam se zprávou položenou na tácku před sebou. „Vidím, že Walmisley už jde váš příchod Jeho Milosti ohlásit. Už musím jít nebo bych zmeškal poštovní dostavník. Adieu, paní Beauchampová.“

Otočil se k Mary, která se zády opírala o dřevěné obložení stěny.

„Sbohem, dcero. Snaž se… držet.“ Koutky jeho úst se prohnuly nahoru do něčeho, co asi mělo být otcovským úsměvem. „Sbohem, Mary.“

„Sbohem, papá,“ zamumlala a oči přišpendlené na zemi. Dívala jsem se z jednoho na druhého. Co tady proboha Mary Hawkinsová dělá? Prostě v tomto domě bydlí; předpokládám, že majitel bude nějak s její rodinou spřízněn.

„Paní Beauchampová?“ Přede mnou se ukláněl malý obtloustlý sluha. „Jeho Milost na vás už čeká, madam.“

Mary mě chytila za rukáv, když mě sluha odváděl.

„A-a-a-ale…,“ začala. V mém rozpoložení jsem neměla trpělivost vyslechnout ji až do konce. Usmála jsem se na ni a pohladila jí ruku.

„Ano, ano,“ řekla jsem. „Neboj se, bude to v pořádku.“

„A-ale je to můj…“

Sluha se uklonil a otevřel dveře na konci místnosti. Světlo jimi proniklo a dopadlo na zdobenou a leštěnou podlahu. Židle, kterou jsem tam po jedné straně viděla, měla na zadní straně opěradla vyšitý rodový erb; přesný obrazec toho, co jsem viděla vytesané u vstupu.

Leopard ležící na břiše, který drží v tlapách svazek lilií, nebo to byly krokusy? Když osoba ze židle vstala, v uších mi začalo bít na poplach, a když se otočil, stín dopadl až ke dveřím. Maryina poslední slova zazněla společně s představením sluhy.

„M-m-můj kmotr,“ řekla.

„Jeho Milost, vévoda ze Sandringhamu,“ řekl sluha.

„Paní… Beauchampová?“ řekl vévoda a jeho ústa zůstala v údivu otevřená.

„Ano,“ řekla jsem chabě. „Tak nějak.“

* * *

Dveře přijímacího salonu se za mnou zavřely a já zůstala s Jeho Milostí o samotě. Mary jsem naposledy zahlédla, jak stojí v hale, oči jako talíře a naprázdno otevírá a zavírá pusu jako zlatá rybka.

U okna byly velké porcelánové nádoby a pod nimi i podšálky. Na krbové římse koketně pózovala bronzová Venuše, vedle ní pár porcelánových misek se zlatým lemem a stříbrný pozlacený svícen, který byl ozářený svícemi z včelího vosku. Drahocenný perský koberec pokrýval většinu podlahy a v rohu se krčilo piáno. To málo prostoru, který nebyl ničím zakrytý, sloužilo k uložení nábytku a několika soch.

„Máte to tady moc pěkné,“ poznamenala jsem mile k vévodovi, který stál před krbem, ruce založené v bok. Prohlížel si mě a na tváři měl výraz pobavení.

„Děkuji,“ řekl tak pisklavým tenorem, že se zdál být k tak mohutné hrudi až podezřelý. „Vaše přítomnost tuto místnost zdobí, má drahá.“ Pobavení ale z jeho tváře zmizelo a objevil se na ní úšklebek.

„Proč Beauchampová?“ zeptal se. „To přece není vaše pravé jméno, ne?“

„Mé dívčí jméno,“ odpověděla jsem a třásla se. Jeho husté světlé obočí povyskočilo.

„Vy jste Francouzka?“

„Ne. Angličanka. Ale Fraserová jsem asi nemohla použít, ne?“

„Aha. Chápu.“ Obočí stále zvednuté, pokývnul na malé, brokátem polstrované křeslo, abych se posadila. Bylo krásně vyřezávané, byl to výstavní kousek, jako všechno ostatní v tomto pokoji. Shrnula jsem si svou promáčenou sukni na stranu, jak jen to bylo možné, nedbala jsem na hojné skvrny od bláta a koňské žíně, a decentně jsem se usadila do saténu.

Vévoda pomalu přecházel před ohněm tam a zpět, prohlížel si mě a stále se trochu usmíval. Teplo a pohodlí mi ulevovaly od bolesti mých nohou, až jsem se bála, abych se nepropadla do propasti vyčerpání. Teď se musím mít na pozoru.

„Kdo jste?“ zeptal se náhle vévoda. „Anglické rukojmí, zapálený Jakobita nebo francouzský agent?“

Promnula jsem si dvěma prsty bolavé oči. Správná odpověď byla ‚žádná z výše uvedených možností‘, ale myslím, že to bychom se nikam nedostali.

„Vaše pohostinnost ale trochu zaostává,“ řekla jsem tak povýšeně, jak jen bylo za daných okolností možné, což zase až tak moc nebylo.

Vévoda se zasmál, byl to takový vysoký pištivý zvuk, jako když netopýr zaslechne dobrý vtip.

„Omlouvám se, madam. Máte úplnou pravdu; měl jsem vám nabídnout pohoštění, než jsem vás začal zpovídat. Bylo to ode mne bezohledné.“

Zamumlal něco sluhovi, který se objevil hned po zazvonění, a potom stál v tichosti před ohněm a čekal, až donesou podnos. Seděla jsem tiše, rozhlížela se po místnosti a po očku pozorovala svého hostitele. Ani jeden z nás nestál o hovor. Bez ohledu na předstíranou žoviálnost to bylo jen dočasné příměří, to jsme oba věděli.

Co jsem chtěla vědět, bylo proč. Už jsem si uvykla na to, že se lidi diví, kdo vlastně jsem. Ale co s tím má co společného vévoda? A co si myslí on o mně, že s tím mám společného já? Už se se mnou setkal dříve a zná mě jako paní Fraserovou, ženu pána z Tuarachu. A já se teď najednou objevím v jeho dveřích jako anglické rukojmí se jménem Beauchampová zachráněná z rukou skotských Jakobitů. To by se divil asi každý. Ale jeho zájem o mě byl mnohem více než jen zvědavostí.

Čaj už přinesli, k němu byly i koláčky. Vévoda sáhl po svém šálku, naklonil se k mému a pozvedl obočí. Oba dva jsme popíjeli čaj v tichosti. Někde na druhé straně domu jsem slyšela tlumené údery, jako kdyby někdo bušil kladivem. Slabé cinknutí vévodova šálku o podšálek bylo signálem k opětovnému vyhlášení válečného stavu.

„Takže,“ řekl s takovou přísností, jakou může někdo s hlasem Mickey Mouse vyprodukovat. „Smím začít, paní Fraserová – mohu vám tak říkat? Děkuji. Začal bych tím, že už toho o vás docela hodně vím. Teď chci ale vědět ještě více. A budete mi říkat vše a bez zaváhání. Musím říci, paní Fraserová, že vás je velice složité zabít,“ uklonil se mým směrem, úsměv stále na rtech, „ale musím uznat, že by se to za příznivých okolností dalo dokonat.“

Zírala jsem na něj, ani jsem se nepohnula, stála jsem tam jako opařená. Použila jsem další z Luisiných manýrů a tázavě jsem pozvedla obočí, usrkla jsem čaje a pečlivě si utřela ret nabídnutým ubrouskem s monogramem.

„Možná si bude Vaše Milost myslet, že jsem prostoduchá,“ řekla jsem zdvořile, „ale nemám ani ponětí, o čem to tady mluvíte.“

„Opravdu ne, má drahá?“

Malé bledé modré oči ani nezamrkaly. Sáhl po stříbrném zlaceném zvonečku na stole a znovu zazvonil.

Ten muž musel čekat na pokyn hned ve vedlejší místnosti, protože dveře se ihned otevřely. Vešel vysoký hubený muž v tmavém kvalitním oblečení jako sluha vévody, postavil se vedle něj a hluboce se uklonil.

„Vaše Milosti?“ mluvil anglicky, ale francouzský přízvuk v jeho řeči byl zcela zřetelný. I jeho tvář byla francouzská; bledá s dlouhým nosem, tenké pevné rty a malé uši, které odstávaly jako dvě křídla, jejich konečky byly rudé. Jeho tvář zbledla ještě více, když vzhlédl a uviděl mě, v úleku udělal krok zpět.

Sandringham to pozoroval naštvaně a zamračeně, potom se otočil na mě.

„Nepoznáváte ho?“ zeptal se.

Už jsem chtěla zakroutit hlavou, když se náhle mužova pravá ruka pozvedla k poklopci u kalhot. Snažil se nenápadně udělat znamení rohů, ukazováček a malíček směřovaly na mě. Už mi to docházelo, ve vteřině se mi to také potvrdilo – nad jeho palcem jsem zahlédla mateřské znaménko.

Neměla jsem nejmenších pochyb; byl to ten muž v barevné košili, který napadl mě a Mary v Paříži. Byl to vévodův zaměstnanec.

„Ty zasranej bastarde!“ řekla jsem. Sklonila jsem se, převrhla čajový stolek a chňapla jsem po nejbližším předmětu, který byl po ruce – byla to alabastrová schránka na tabák. Mrštila jsem to na jeho hlavu, on se ale otočil a instinktivně uhnul. Nádoba ho minula jen o pár palců a roztříštila se o zárubeň dveří. Když jsem za ním vystartovala, dveře se zabouchly, zastavila jsem se a ztěžka jsem oddechovala. Zírala jsem na Sandringhama, ruce založené v bok.

„Kdo to je?“ chtěla jsem vědět.

„Můj komoří,“ odpověděl vévoda chladně. „Albert Danton, tak se jmenuje. Dobře se stará o nákrčníky a ponožky, ale je příliš vznětlivý, tak jak už Francouzi bývají. A navíc je neuvěřitelně pověrčivý.“ Nesouhlasně se zamračil na zavřené dveře. „Blbí papeženci, se všemi těmi svatými. Nakonec ani ničemu nevěří.“

Dech se mi pomalu začal uklidňovat, ale mé srdce pořád bubnovalo do kostic korzetu. Stěží jsem popadala dech.

„Vy odpornej, špinavej, nechutnej… zvrhlíku!“

Vévodu to, zdá se, nudilo, tak jen neznatelně přikývl.

„Ano, ano, má drahá. To všechno a ještě něco navíc. A v této záležitosti jsem také neměl moc štěstí, to také.“

„Nemít moc štěstí? Tak tomu říkáte?“ Nejistě jsem se vydala ke krásnému křeslu a posadila jsem se. Ruce se mi třásly, tak jsem je sepnula a skryla do záhybů sukně.

„V několika směrech, má drahá. Jen si to vezměte.“ A sepnul ruce jako do naléhavé prosby. „Poslal jsem Dantona, abych se vás zbavil. On se ale se svými společníky rozhodl, že se nejdříve pobaví; to je samozřejmě v pořádku, ale oni si vás nakonec prohlédli a z nějakého záhadného důvodu došli k závěru, že jste snad nějaká čarodějnice, úplně ztratili hlavu a utekli. Ale předtím stačili zničit mou kmotřenku, která tam náhodou také byla, a tím zhatili její veškeré naděje na úžasný sňatek, který jsem jí domluvil. Vidíte tu ironii!“

Šok přišel náhle a prudce a já netušila, jak mám odpovědět. V jeho řeči se zdál jeden bod do očí bijící.

„Co máte na mysli tím, ‚abyste se mě zbavil‘?“ chtěla jsem vědět. „Chcete tím snad naznačit, že jste mě chtěl zabít?“ Zdálo se mi, že se se mnou místnost mírně houpe; tak jsem se zhluboka napila čaje, což byla nejbližší věc v dosahu, která mě mohla trochu postavit na nohy. Ale moc to nepomohlo.

„No, ano,“ řekl Sandringham mile. „To jsem zamýšlel. Řekněte mi, má drahá, nedala byste si kapku sherry?“

Chvíli jsem si ho pozorně prohlížela. Právě mi oznámil, že mě chtěl zabít, a teď očekává, že si z jeho rukou vezmu skleničku sherry?

„Dám si brandy,“ řekla jsem. „A hodně.“

Zahihňal se tím vysokým pisklavým hláskem, došel ke kabinetu a poznamenal přes rameno: „Kapitán Randall říkal, že jste byla nejzábavnější ženou. Takové lichotky od kapitána. On na ženy neměl moc štěstí, i když ho hojně obletují. Je to asi jeho pohledem, myslím; chováním to určitě nebude.“

„Takže Jack Randall pro vás také pracuje,“ řekla jsem a vzala si sklenici, kterou mi podával. Viděla jsem ho, jak nalévá dvě sklenice, a byla jsem si jistá, že je to jen čistá brandy. Zhluboka a zoufale jsem se napila.

Vévoda mě následoval a slastí z nápoje přivíral oči.

„Ale jistě,“ řekl. „Velice často je tou nejúčinnější zbraní ta nejnebezpečnější. Nad jejím použitím nezaváháte; málokdo se pro takový případ pojistí.“

„Proč je nebezpečný? Kolik toho víte o Jonathanu Randallovi?“ zeptala jsem se zvědavě.

Vévoda se zasmál. „No, skoro všechno, myslím. Ve skutečnosti mnohem více než vy, má drahá. Zaměstnat takového člověka nejde, aniž byste měli v ruce trumfy, kterými ho držíte na uzdě. Penězi můžete pobízet, ale ne řídit.“

„Takže vydírání?“ zeptala jsem se suše.

Opřel se dozadu, ruce sepnuté na břiše a prohlížel si mě s čistým zájmem.

„Aha, vy myslíte, že by mohlo vydírání fungovat oběma směry?“ Zakroutil hlavou a setřásl několik smítek tabáku, která se mu snášela na hedvábnou vestu.

„Ne, má drahá. Tak za prvé, naše společenská postavení jsou rozdílná. Tyto zvěsti by se mohly dotknout mého přijetí v jistých společenských kruzích. Ale dobrý kapitán Randall – v armádě je pohled na takovéto nepřirozené zábavy odlišný. Ve skutečnosti je častým trestem smrt. Ne, to se opravdu nedá srovnat.“ Naklonil hlavu na stranu, jak mu to jeho dvojitá brada dovolovala.

„Ale není to ani příslib bohatství, ani hrozba z vyzrazení, co ke mně Johna Randalla váže,“ řekl. Jeho malá vodnatá očka mě pozorovala. „Slouží mi proto, že mu mohu dát to, po čem touží.“

Prohlížela jsem si tu korpulentní postavu s naprostým odporem, Jeho Milost se otřásala smíchem.

„Ne, toto ne,“ řekl. „Jeho chutě jsou někdy rafinovanější než ty moje.“

„Takže?“

„Potrestání,“ řekl něžně. „Ale to vy víte, nemám pravdu? Nebo minimálně to ví váš manžel.“

Cítila jsem se pošpiněná už jen tím, že jsem musela být vedle něj, a tak jsem vstala k odchodu. Střepy z rozbité alabastrové nádoby ležely na podlaze a já jsem do jednoho kopla, až vyletěl, odrazil se od stěny a přistál pod křeslem, což mi připomnělo Dantona.

Nebyla jsem si jistá, zda se mi teď s ním chce diskutovat o mé zmařené smrti, ale zdálo se, že by mohly následovat i jiné alternativy.

„A proč jste mě chtěl zabít?“ zeptala jsem se najednou a otočila jsem se na něj. Rychle jsem prohlédla sbírku předmětů na stole, jen tak pro jistotu, abych měla zbraň, kdyby pocítil náhlou potřebu dílo dokonat.

Ale on na to nevypadal. Místo toho se namáhavě sehnul a vzal si čajovou konvici – jako zázrakem nerozbitou – a postavil ji zpět na stolek, který před tím také narovnal. „Zdálo se to v tuto chvíli jako výhodné,“ řekl chladně. „Vy a váš manžel jste se angažovali v jistých záležitostech, které se mne také dotýkaly. Původně jsem chtěl odstranit vašeho manžela, ale to mi potom připadalo jako příliš nebezpečné vzhledem k jeho vazbám na dva velké skotské rodinné klany.“

„Vy jste ho chtěl také odstranit?“ Světélka pohasínala – pár z mnoha, která se mi v hlavě rozsvítila jako obrovský ohňostroj. „Takže to jste byl vy, kdo na Jamieho v Paříži poslal ty námořníky?“

Vévoda pohotově přikývl.

„Zdálo se to jako nejjednodušší způsob, i když drsný. Ale potom se v Paříži objevil Dougal MacKenzie a já přemýšlel, zda váš manžel opravdu pracuje pro Stuarty a kde vlastně leží jeho zájmy.“

Ale co mě zajímalo, tak kde leží vévodovy zájmy. Jeho řeč byla taková, jako kdyby byl tajným Jakobitou – a pokud ano, tak dělá mistrovské kousky, jak své zájmy utajit.

„A potom,“ řekl a jemně položil víčko na čajovou konvičku, „tam bylo vaše narůstající přátelství s Ludvíkem Francouzským. I kdyby váš manžel neuspěl u bankéřů, Ludvík by mohl Karlovi Stuartovi poskytnout to, co potřebuje – to byste ale do toho nesměla strkat nos.“

Zamračil se na koláček, který držel, setřepal z něj několik drobečků, potom se ale rozhodl, že ho jíst nebude a odložil ho na stůl.

„Když se znovu ukázalo, jak se věci mají, snažil jsem se vašeho manžela nalákat zpět do Skotska s nabídkou prominutí trestu; to bylo velice drahé,“ řekl přemítavě. „A navíc to bylo celé k ničemu!“

„Ale potom jsem pochopil oddanost vašeho manžela k vám,“ řekl s benevolentním úsměvem, který jsem neměla v oblibě. „Předpokládal jsem, že vaše tragická ztráta ho odvede od činnosti, kvůli které bych musel zasáhnout, což by mohlo vyústit třeba i v jeho vraždu.“

Najednou jsem se nad něčím zamyslela a otočila jsem se na cembalo v rohu místnosti. Na poličce leželo několik listů s notami, byly psané čistým vznešeným rukopisem. Padesát tisíc liber k příležitosti vylodění Jeho Výsosti ve Skotsku. Podepsán ‚S‘. ‚S‘, samozřejmě jako Sandringham. Vévoda se pobaveně zasmál.

„Drahá, to od vás bylo velice moudré. Musela jste to být vy; slyšel jsem o nehudebních vlohách vašeho manžela.“

„Ve skutečnosti jsem to nebyla já,“ řekla jsem a otočila se od piana. Na stole nebyly žádné vhodné předměty, jako například nůž na dopisy, a tak jsem se natáhla pro vázu a zabořila obličej do kytic ze skleníku. Zavřela jsem oči a cítila chladivé okvětní lístky na mých rozžhavených tvářích. Nenamáhala jsem se vzhlédnout, má tvář by mě prozradila.

Za vévodovými zády jsem uviděla nějaký kruhový kožený předmět, vypadal jako dýně, a byl lemovaný zelenou sametovou drapérií, tak jako ostatní exotické umělecké vévodovy kousky. Otevřela jsem oči, opatrně jsem se rozhlížela skrze okvětní lístky a široká ústa se rozevřela do úsměvu.

Cítila jsem zároveň hrůzu i úlevu. Měla jsem pravdu, ohledně toho žebráka u brány. Byl to Hugh Munro, starý Jamieho přítel z dob, kdy byl ve Skotsku vyhnancem. Dříve byl vychovatelem, později ho na moři zajali Turci a mučením zmrzačili, čímž ho odsoudili k žebrotě a pytlačení – profesím, které doplňoval ještě úspěšně špionáží. Slyšela jsem, že je agentem skotské armády, ale nevěděla jsem, že ho jeho aktivity zavedly až tak hluboko na jih.

Jak dlouho tam už je, usazený jako ptáček na břečtanu u okna ve druhém patře? Nepokoušela jsem se s ním komunikovat; jediné, co jsem mohla dělat, sledovat bod za vévodou a tvářit se navýsost lhostejně.

Vévoda si mě prohlížel se zájmem. „Opravdu? Gerstmann snad ne? To by mě ani nenapadalo, že je na to dostatečně chytrý.“

„A vy si myslíte, že já jsem? To mi lichotíte.“ Nos jsem měla stále zabořený v kytici a mluvila jsem zastřeně do pivoňky.

Postava venku na břečtanu povolila sevření a viděla jsem jednu jeho ruku. Protože Hugha Munro připravili saracénští věznitelé o jazyk, mluvily za něj ruce. Intenzivně mě pozoroval, potom ukázal rukou na mě, na sebe a nakonec pryč na stranu. Ruka se sklonila a ze dvou prstů vytvořil běžící nožky, které směřovaly na východ. Poslední zamrkání, na pozdrav ještě sevřel pěst a už byl pryč.

Uvolnila jsem se, stále jsem se ještě trošku třásla, a zhluboka jsem se nadechla. Kýchla jsem a odložila jsem květiny na stranu.

„Takže vy jste Jakobita, že ano?“ zeptala jsem se.

„Nemusí to tak být,“ odpověděl bodře vévoda. „Otázka zní, má drahá – vy snad jste?“ Úplně klidně si sundal paruku a poškrábal se na plešaté hlavě, než si ji zase nasadil zpět.

„Když jste byli s manželem v Paříži, snažili jste se překazit snahu o návrat krále Jakuba na trůn. Když vám to nevyšlo, tak se najednou objevíte jako nejoddanější služebníci Jeho Výsosti. Proč?“ V jeho malých modrých očích nebylo nic jiného než chabý zájem, ale nebyl to chabý zájem, co se mě pokusil zabít.

I když už jsem zjistila, kdo můj hostitel je, snažila jsem se vybavit, co o něm jednou Frank a pan Wakefield říkali. Byl Jakobita? Tedy pokud si pamatuji, verdikt historie – nebo alespoň co říkali Frank a pan Wakefield – je nejistý. Stejně tak jsem i já teď.

„Nechce se mi tomu uvěřit, že vám to teď povím,“ začala jsem pomalu.

Jedno světlé obočí se pozvedlo, vévoda vylovil z kapsy smaltovanou krabičku a něco si z ní vytáhl.

„Myslíte, že je to moudré, má drahá? Danton je pořád na dosah.“

„Danton by se mě nedotkl ani desetipalcovou tyčí,“ řekla jsem přímo. „A ani vy ne. Ne,“ dodala jsem spěšně, „ne z toho stejného důvodu, ale protože mě nemůžete zabít dříve, dokud se nedozvíte, kdo opravdu jsem.“

Vévoda si šňupnul svého tabáku a mohutně se rozkašlal, tloukl se pěstí do hrudi s výšivkou na vestě. Povstala jsem a chladně jsem na něj shlížela dolů, jak tam kýchá a prská.

„Snažíte se mě vystrašit, abych vám řekla informace, ale to nefunguje,“ řekla jsem s mnohem větší jistotou, než jakou jsem cítila.

Sandringham si jemně otíral uslzené oči kapesníkem. Alespoň se zhluboka nadechl, vydechl skrze zatnuté buclaté rty a zíral na mě.

„No tak dobrá,“ řekl dost odměřeně. „Myslím, že mé služebnictvo už pro vás připravilo pokoj. Zavolám pokojskou, aby vás odvedla.“

Musela jsem na něj koukat jako blázen, když vstával z křesla a usmíval se na mě.

„Na tom nezáleží,“ řekl. „Ať už jste kdokoliv nebo máte jakékoliv informace, pro mě máte nevyčíslitelnou hodnotu jako host v tomto domě.“

„Proč?“ chtěla jsem vědět. Odmlčel se, ruku na zvonečku a usmál se.

„Protože jste manželka Rudého Jamieho,“ řekl něžně. „A on o vás moc stojí, má drahá, nebo ne?“

Co se týče vězení, viděla jsem už horší. Pokoj měřil asi třicet stop na třicet stop a byl štědře zdoben přebytečným nábytkem ze spodního obývacího pokoje. Navíc na malém stupínku stála postel s nebesy, baldachýny z pštrosího peří trčely v rozích, odkud klesala damašková drapérie, a před mohutným krbem byla dvě zdobená křesla.

Pokojská, která mě sem dovedla, postavila konev s vodou a mísu, které přinesla, a spěchala zapálit v krbu, kde už bylo nachystáno na podpal. Sluha položil podnos s večeří na stolek u dveří a potom tam rozhodně stál, aby mě přešly všechny myšlenky na to, že bych tudy proklouzla ven do haly. To by mi ale stejně nijak nepomohlo, pomyslela jsem si sklíčeně; jakmile bych v první chodbě zahnula, byla bych v tomto domě naprosto ztracená; to zatracené místo je velké skoro jako Buckinghamský palác.

„Jeho Milost doufá, že se tady budete cítit jako doma,“ řekla služebná, když s poklonami odcházela ke dveřím.

„No to se vsadím, že v to doufá,“ řekla jsem nevlídně.

Dveře za ní se s depresivně těžkým bouchnutím zavřely a zarachocení mohutným klíčem mi ještě více podráždilo mé už tak dost pocuchané nervy.

Chvěla jsem se chladem, tak jsem se schoulila, objala pažemi a sesunula do jednoho z křesel u krbu. Chtěla jsem využít samoty a užít si soukromého hysterického záchvatu. Na druhou stranu jsem se obávala, že pokud povolím uzdu svým už tak narušeným nervům, nikdy je nedostanu zpět pod kontrolu. Zavřela jsem oči a sledovala červená světýlka z krbu, jak mi prosvítají skrze oční víčka; toužila jsem se uklidnit.

Konec konců jsem v tuto chvíli byla mimo přímé ohrožení života a Hugh Munro už vyrazil za Jamiem. I kdyby Jamie po týdenním putování mou cestu ztratil, Hugh ho už najde a přivede ho na správnou cestu. Hugh zná každého chalupníka i tuláka, každou farmu a panství v dosahu čtyř farností. Zpráva od němého muže se ponese sítí informátorů a drben, jako když vítr žene mraky nad horami. Tedy pokud se mu podařilo slézt ze vzdušného hnízda v břečtanu a uniknout pozornosti vévodových stráží.

„Neblázni,“ říkala jsem si nahlas, „ten muž je profesionální pytlák. Jistěže to zvládl.“ Ozvěna mých slov odražených od zdobného bílého stropu se zdála jaksi uklidňující.

„A pokud ano,“ pokračovala jsem odhodlaně a stále si brumlala sama pro sebe, „Jamie si pro mě přijde.“

Jasně, pomyslela jsem si najednou. A až sem dorazí, Sandringhamovi muži na něj budou čekat. Jste manželka Rudého Jamieho, řekl vévoda. Má jediná hodnota. Byla jsem návnada.

„Jsem jako kaviár!“ vykřikla jsem a napřímila se v křesle. Takové ponížení ve mně vyvolalo vlnu nevole, která potlačila strach. Snažila jsem se ty plameny vzteku potlačit tím, že jsem vstala a pochodovala tam a zpět a vymýšlela jsem nová oslovení pro vévodu, až ho příště potkám. Došla jsem až k výrazům „páchnoucí skunk“, když mě vyrušil tlumený výkřik zvenčí.

Rozhrnula jsem těžké sametové závěsy u okna a došlo mi, že vévoda je velice pečlivý. Napříč přes okno byla přibita těžká dřevěná prkna, a to tak natěsno, že jsem skrze ně neprostrčila ani paži. Uvidíme, pomyslela jsem si.

Už se setmělo a stíny pod okny byly temné jako inkoust. Výkřiky se ozývaly od stromů, mísily se s výkřiky ze stájí, odkud najednou vyšly dvě nebo tři postavy s loučemi.

Malé temné postavy vyrazily ke stromům, plameny z borových loučí plály dozadu a zářily oranžově v chladném vlhkém větru. Když došly až na konec parku, postavy se už stávaly zřetelnější, stíny padaly na trávu před domem. Zem byla mokrá a tak stopy po jejich souboji zanechávaly v zimním šedivém trávníku temné šmouhy.

Stála jsem na špičkách, chňapala jsem po latích a tiskla hlavu ke dřevu, abych viděla ještě něco víc. Denní světlo už bylo úplně pryč a ve světle loučí jsem stěží viděla sem tam nějakou končetinu v mumraji pode mnou.

To nemohl být Jamie, říkala jsem si sama sobě a polkla ten knedlík v krku, kterým bylo moje srdce. Ne tak brzy, ne teď. A ne sám, on by jistě nepřišel sám? Co jsem z toho viděla, tak bitva se soustředila na jednoho muže, který byl teď na kolenou a tvořil jen tmavou sehnutou šmouhu pod údery pěstí vévodových čeledínů.

Potom se ta schoulená postava natáhla a pokřik ustal, možná ještě padlo pár ran, než se služebnictvo zase narovnalo. Ozvalo se několik slov, kterým jsem ze svého místa nerozuměla, a dva muži ze skupinky se sehnuli a vzali postavu pod pažemi. Když procházeli pod mým oknem ve třetím poschodí, ve světle louče jsem zahlédla jeho nohy v sandálech a děravé špinavé oblečení. To není Jamie.

Jeden z čeledínů poskakoval kolem a triumfálně si nesl velký kožený měšec na šňůrce. Byla jsem příliš daleko, abych slyšela cinkání kovových ozdob na šňůrce, ale ve světle louče se leskly a mě najednou opustily všechny síly a otřásla jsem se hrůzou a beznadějí.

Ty malé kovové předměty byly mince a knoflíky. A žebračenky. Ty malé kovové plátky, které opravňují žebráka ukazovat svou chudobu v dané farnosti. Hugh Munro měl čtyři, jako odměnu za příkoří, kterého se mu dostalo v tureckém zajetí. Není to Jamie, ale Hugh.

Třásla jsem se tak moc, že mě nohy málem neunesly, ale doběhla jsem ke dveřím a pořádně vší silou na ně zabušila.

„Pusťte mě ven!“ zařvala jsem. „Musím vidět vévodu! Říkám, pusťte mě ven!“

Na mé bušení a křik nikdo neodpovídal, tak jsem se vrátila zpět k oknu. Scéna pode mnou už byla mírumilovná; stál tam chlapec a přidržoval zahradníkovi louč, který tam klečel a vracel v boji vykopnuté drny na své místo.

„Hej!“ zavolala jsem. Kvůli přibitým prknům jsem nemohla otevřít okenní křídlo. Přeběhla jsem pokoj, abych si přinesla těžký stříbrný svícen, zaklonila jsem se a praštila, roztříštila jsem okenní tabulku, až se skleněné střepy rozlétly.

„Pomoc! Hej, vy tam dole! Řekněte vévodovi, že ho chci vidět! Teď! Pomoc!“ Myslím, že jedna z postav ke mně otočila hlavu, ale muž se ani nepohnul a dál pokračoval ve své práci, jako kdybych byla jen výkřikem nočního ptáka, který ruší temnotu kolem nich.

Běžela jsem zpátky ke dveřím, bušila do nich a křičela, potom zpět k oknu a znovu zpátky ke dveřím. Křičela jsem, prosila, vyhrožovala, dokud jsem neochraptěla; do dveří jsem tloukla tak dlouho, až jsem měla pěsti rudé a samou modřinu, ale nikdo nepřišel. Podle toho, co slyším, se zdálo, že jsem v celém domě sama. Ticho v hale bylo stejně hluboké jako to noční venku; všude bylo hrobové ticho. Všechno přemáhání strachu bylo pryč, padla jsem přede dveřmi na kolena a bez zábran jsem začala vzlykat.

* * *

Probudila jsem se prochlazená a ztuhlá, bolela mě hlava, cítila jsem, jak mě něco širokého a pevného strká k podlaze. Probudila jsem se s trhnutím těžkých dveří, které mě přišpendlily k podlaze.

„Au!“ Odkulila jsem se, potom jsem se postavila na všechny čtyři, vlasy mi padaly do tváře.

„Claire! Och, tiše, p-prosím! Drahoušku, jsi zraněná?“ S jemným šustěním batistu si Mary poklekla vedle mě. Za ní se dveře zavřely a já slyšela zamykání zámku.

„Ano – tedy chci říci, ne. Jsem v pořádku,“ řekla jsem zmateně. „Ale Hugh,“ Semknula jsem rty a zakroutila hlavou, abych si ji pročistila. „Co tady sakra děláš, Mary?“

„U-uplatila jsem komornou, aby mě za tebou pustila,“ zašeptala. „Musíš mluvit tak nahlas?“

„To je stejně jedno,“ řekla jsem normálním tónem. „Ty dveře jsou tak tlusté, že bys přes ně neslyšela ani fotbalový zápas.“

„Co prosím?“

„To nic.“ Mysl se mi začala pomalu rozjasňovat, ale oči jsem měla nateklé a v hlavě mi dunělo jako v bubínku. Vstala jsem a došla k umyvadlu, kde jsem si studenou vodou opláchla obličej.

„Uplatila jsi komornou?“ zeptala jsem se a utírala si tvář ručníkem. „Ale pořád jsme tady zamčené, že? Slyšela jsem otočení klíče.“

Mary vypadala v temném pokoji bledě. Zatímco jsem spala na podlaze, svíce dohořela, takže v pokoji nebylo jiného světla než z rudých doutnajících uhlíků v krbu. Kousla se do rtu.

„To bylo n-nejvíce, co se mi podařilo usmlouvat. Paní Gibsonová se bojí vévody, tak mi nechtěla dát klíč. Jediné, na co přistoupila, tak že mě tady s tebou zamkne uvnitř a ráno mě zase pustí ven. Myslela jsem, že bys chtěla společnost,“ dodala bázlivě.

„Och,“ řekla jsem. „Dobře… děkuji. To byl skvělý nápad.“ Vzala jsem ze zásuvky další svíci a došla s ní ke krbu, abych ji zapálila. Svícen byl zalepený od zbytků vosku z vyhořelých svic, tak jsem udělala na stole loužičku z roztaveného vosku a svíci do ní postavila, bylo mi jedno, že poškodím vévodův rytý dekor.

„Claire,“ řekla Mary. „Máš… máš problémy?“

Kousla jsem se do rtu, abych zabránila uspěchané odpovědi. Konec konců jí bylo teprve sedmnáct a její znalosti politiky byly zřejmě ještě horší než zkušenosti s muži.

„Ehm, ano,“ řekla jsem. „Obávám se, že velké.“ Mozek mi začínal zase pracovat. I když Mary nebude dost praktickým pomocníkem při útěku, může mi třeba poskytnout informace o jejím kmotrovi a chodu domácnosti.

„Slyšela jsi předtím ten rozruch mezi stromy?“ zeptala jsem se. Zakroutila hlavou. Začala se pomalu chvět chladem, v tak velkém pokoji teplo dávno vyprchalo, než stačilo dojít až k posteli.

„Ne, ale slyšela jsem, jak jedna z kuchtiček říká, že v parku chytili pytláka. Je příšerná zima. Neschováme se do po-postele?“

Už se plazila přes přehoz a chtěla se schovat pod pokrývku. Její zadek byl kulatý a pevný, pod noční košilkou vypadal dětsky.

„To nebyl pytlák,“ řekla jsem. „Tedy ano, byl, ale také to byl můj přítel. Vydal se hledat Jamieho, aby mu řekl, že jsem tady. Nevíš, co se s ním stalo?“

Mary se otočila, její tvář byla ve stínu baldachýnu úplně bledá. Dokonce i v tomto světle jsem viděla, jak se její tmavé oči rozšířily.

„Ach, Claire! Je mi to tak líto!“

„Ano, to mě také,“ řekla jsem netrpělivě. „Nevíš, kde ten pytlák je?“ Pokud Hugha zavřeli někde, kam se dá dostat, jako třeba do stájí, byla by šance, že by se Mary podařilo nějak ho ráno pustit ven.

Její rty se chvěly tak, že jí koktání téměř znemožnilo řeč. To mě varovalo. Ale slova, až byla schopna zase mluvit, mě zasáhla přímo do srdce, ostře jako bodnutí dýky.

„O-ni h-ho p-pověsili,“ řekla. „N-na b-bráně do p-parku.“

* * *

Trvalo to nějakou dobu, než jsem zase byla schopna soustředění. Takový šok, nával smutku, strachu a zmařených nadějí se přehnal přese mne, úplně mě to pohltilo. Ani jsem nevnímala malou ručku Mary, která mě na uklidněnou hladila po rameni, a její hlas, který mi nabízel kapesník a lok vody. Ale já zůstala schoulená do klubíčka, nemluvila jsem, jen jsem se třásla a čekala, až povolí to sevření kolem žaludku, které mě obepínalo jako zaťatá pěst. Konečně jsem vyčerpaně otevřela oči.

„Budu v pořádku,“ řekla jsem nakonec, posadila se a ne zrovna podle etikety jsem si utírala nos do rukávu. Přijala jsem nabízený kapesník a utřela si s ním oči. Mary se nade mnou skláněla, vypadala ustaraně, stiskla jsem jí ruku, abych ji ujistila.

„Opravdu,“ řekla jsem. „Už je mi dobře. A jsem moc ráda, že jsi tady.“ Něco mne napadalo, odložila jsem kapesník a se zájmem se na ni podívala.

„Řekni mi, proč jsi tady?“ zeptala jsem se. „Mám na mysli v tomto domě.“

Sklopila oči, zrudla a sáhla po přehozu.

„V-vévoda je můj kmotr.“

„Ano, to jsem pochopila,“ řekla jsem. „I když zrovna pochybuji, že by o tvou společnost nějak moc stál.“

Nad tou poznámkou se trochu pousmála. „N-ne. Ale on – myslím tím vévodu – si myslí, že mi našel dalšího m-manžela.“ Úsilí, když musela vyslovit slovo ‚manžela‘, jí vehnalo do tváře ruměnec. „Papa mě sem přivezl, abych se s ním setkala.“

Z jejího chování jsem pochopila, že to není novinka, u které by čekala gratulace. „A znáš toho muže?“

Ukázalo se, že jenom podle jména. Pan Isaacson, importér z Londýna. Byl příliš zaneprázdněn, aby se jel setkat se svou vyvolenou až do Edinburgu, a tak souhlasil, že se za ní vypraví do Bellhurstu a kde se také po domluvě všech zúčastněných stran bude konat svatební obřad.

Vzala jsem z nočního stolku hřeben se stříbrným zdobením a začala jsem si upravovat vlasy. Takže když vévodovi zkrachovala aliance s francouzskou šlechtou, chce svoji neteř prodat bohatému Židovi.

„Mám novou svatební výbavu,“ řekla Mary a pokusila se o úsměv. „Čtyřicet tři vyšívaných spodniček – dvě jsou dokonce vyšívané zlatou nití.“ Odmlčela se, rty zaťaté a dívala se dolů na svou levou ruku. Položila jsem na ni svou ruku.

„No,“ snažila jsem se ji povzbudit. „Třeba to bude milý muž.“

„Tak právě toho se b-bojím.“ Aby neviděla můj tázavý pohled, sklopila zrak a sepjala ruce v klíně.

„Oni panu Isaacsonovi neřekli – o Paříži. A mně řekli, že také nesmím.“ Její tvář vypadala ztrhaně. „Přivedli mi příšernou starou ženskou, která mi vysvětlila, jak se mám o svatební noci chovat – abych předstírala, že je to poprvé, ale já… oh, Claire, jak to mám udělat?“ naříkala. „A Alex – neřekla jsem mu to; nemohla jsem! Byla jsem takový blázen, ani jsem mu neřekla sbohem!“

Padla mi do náručí, hladila jsem ji po zádech, můj žal se trochu zmírnil tím, jak jsem ji utěšovala. Nakonec se trochu zklidnila, posadila se, škytala a napila se trochu vody.

„Rozhodla ses, že do toho půjdeš?“ zeptala jsem se. Podívala se na mě, řasy slepené a mokré.

„Nemám na výběr,“ řekla prostě.

„Ale…,“ začala jsem, potom jsem se bezradně odmlčela.

Ona měla pravdu. Mladá a ještě ke všemu žena, bez vlastních zdrojů, bez muže, který by ji přišel vysvobodit, neměla prostě na výběr, musí se podřídit přání svého otce a kmotra a provdá se za neznámého pana Isaacsona z Londýna.

Obě jsme měly těžkou hlavu a ani jedna z nás chuť na jídlo na podnose. Byly jsme schoulené pod přikrývkami, abychom se zahřály, a Mary, vysílená emocemi, ihned usnula. I když jsem byla stejně vyčerpaná, nemohla jsem spát. Litovala jsem Hugha, bála se o Jamieho a byla zvědavá na vévodu.

Přikrývky byly studené a já měla nohy jako kusy ledu. Abych se zbavila těch děsivých myšlenek, obrátila jsem svou pozornost na Sandringhama. Jaké bylo jeho místo v této věci?

Podle všeho byl ten muž Jakobita. Podle svého doznání byl také schopen vraždy – anebo byl alespoň schopen ji zaplatit – aby zaručil, že se Karlovi dostane dostatečné podpory, až se vylodí ve Skotsku. A důkaz hudební šifry jenom potvrzuje, že to byl vévoda, kdo přesvědčil Karla, aby v srpnu vyrazil, když mu přislíbil pomoc.

Samozřejmě byli lidé, kteří své sympatie k Jakobitům skrývali; vzhledem k trestům se ani nebylo co divit. A vévoda by měl hodně co ztratit, kdyby to nevyšlo.

* * *

Ale Sandringham mi stejně nepřipadal jako horoucí stoupenec stuartovské monarchie. Vzhledem k jeho poznámkám o Antonovi mu prostě katolická pravidla nejsou sympatická. A proč čeká s podporou tak dlouho, když už teď Karel zoufale potřebuje peníze – což je v podstatě pořád od té doby, co přistál ve Skotsku.

Pro vévodovo chování jsem měla dvojí vysvětlení; ani jedno z nich se nehodilo ke gentlemanovi, ale obojí sedlo k jeho charakteru.

Ve skutečnosti mohl být Jakobitou, který čeká na svůj lví podíl v pomoci při znovunastolení Stuartů na trůn. Z čehož vyplývá, že slova jako ‚principy‘ se v jeho slovníku nenachází, ale pojem ‚osobní zájmy‘ zná naopak velice dobře. Možná chce počkat, až Karel dorazí do Anglie, aby se jeho peníze nevyplýtvaly do závěrečného útoku na Londýn. Každý, kdo Karla Stuarta alespoň trochu zná, tak ví, že se u něho větší částka peněz nikdy dlouho neohřeje.

Anebo se chce ujistit, aby měli Stuartovci nějak krytá záda do doby, než se do toho sám finančně zainteresuje; konec konců podporovat povstání není to samé, jako sám živit celou armádu.

Na druhou stranu si ale umím představit i zcela jiný důvod pro vévodovo váhání při poskytování pomoci. Pokud svou pomoc podmíní vstupem skotské armády na anglickou půdu, tak se budou potýkat s narůstajícím odporem, budou váhat, jak bude armáda postupovat dál na jih a bude se vzdalovat od hor, které jim poskytují ochranu a kam by se případné mohli uchýlit.

Pokud pomůže Stuartům při nástupu na trůn, může na tom vydělat, ale co čeká od Hannoveru na oplátku za to, že jim vyláká Karla Stuarta přímo na dosah – a zradí je a vydá do rukou anglické armády?

Historici se nemohou shodnout, jaké vlastně vévodovy záměry byly. To mi připadalo divné; každopádně bude muset dříve či později své plány odhalit. Konec konců Stará liška lord Lovat to při posledním jakobitském povstání také hrál na obě strany, paralelně lichotil Hanoverským a pohrával si se Stuarty. A Jamie to dělá také, už nějakou dobu. Možná to nebylo tak těžké skrývat svou oddanost v tomto bahně královské politiky.

Chlad mě štípal do nohou, bezděčně jsem hnula nohou, kůže byla zkřehlá, jak jsem si třela lýtka o sebe. Ale moc jsem se touto činností neohřála.

Ležela jsem, ale nespala, neodpočinula jsem si a byla jsem celá prochladlá. Najednou jsem si uvědomila, že se kolem mě něco rytmicky pohybuje. Otočila jsem hlavu, zaposlouchala se, potom jsem se zvedla na lokti a nevěřícně se dívala na mou společnici. Byla stočená na své straně, jemná kůže zrůžovělá spánkem, takže vypadala jako skleníková květinka v plném květu, s palcem zastrčeným ve své růžové pusince. Když jsem se dívala, její horní ret se pohyboval, jako kdyby sála.

Nevěděla jsem, jestli se mám smát nebo plakat. Nakonec jsem neudělala ani jedno; vytáhla jsem jí palec z pusy a položila jí uvolněnou ruku na hruď. Sfoukla jsem svíčku a schoulila se k Mary.

Zdali to byla nevinnost jejího gesta, které ve mně vzbuzovalo dávné vzpomínky na bezpečí, anebo blízkost teplého těla či jen pouhé vyčerpání ze strachu a smutku, mé nohy povolily, konečně jsem se uvolnila a nakonec i usnula.

Byla jsem zabalená v teplých přikrývkách, spala jsem tvrdě a beze snů. O to to byl pro mě větší šok, když mě něco najednou vymrštilo z pohovky. Pořád ještě byla tma – jako v pytli, protože oheň už dohořel – ale mé okolí nebylo ani měkké, ani tiché. Něco těžkého dopadlo na postel, drželo mě za ruce a zároveň to chtělo zamordovat Mary.

Postel se naklonila a matrace se pode mnou svezla na stranu; rám postele se otřásal bojem, který se odehrával vedle mne. Vedle mě se ozýval rachot a šeptané výhružky, nakonec mě nějaká ruka – myslím, že byla Maryina –, praštila do oka.

Rychle jsem se odkutálela z postele, dopadla jsem na schody pod postelí a rozplácla se na podlaze. Zvuky nade mnou sílily s děsivým vysokým pištivým hláskem, který byl zřejmě Maryinou snahou řvát o pomoc, zatímco ji někdo škrtil.

Najednou se ozval další udivený výkřik, tentokrát to byl hluboký mužský hlas, potom jsem slyšela šustění pokrývek a najednou bylo ticho. Rychle jsem vyskočila, na stole nahmátla krabičku a už jsem rozsvěcovala svíci. Její mihotavý plamínek sílil a narůstal, aby mi odhalil, co jsem si myslela podle jadrné galské mluvy – Mary nebylo vidět, kolem divoce poletovaly ruce, tvář skrytou pod polštářem a její tělo natažené pod vysílenou postavou mého velkého a rozrušeného manžela, který i navzdory své výhodě ve velikosti měl plné ruce práce.

Protože se stále věnoval tomu, aby přemohl Mary, tak si ani neuvědomil nově přicházející světlo a dál se snažil chytit její ruce, zatímco jí tlačil polštář na obličej. Potlačila jsem chuť začít se nad tou scénou hystericky smát, odložila jsem svíci, sklonila se nad postelí a poklepala jsem mu na rameno.

„Jamie?“ řekla jsem.

„Ježíši!“ vyskočil jako losos, slezl z postele a šel si na zem vydechnout, dýku na půl vytaženou. Potom mě zahlédl a s úlevou poklesl, na chvíli zavřel oči.

„Dobrý Bože, Sassenachová! Už to nikdy nedělej, slyšíš? Ticho,“ řekl úsečně k Mary, která se už vychumlala z polštářů a seděla teď vzpřímeně na posteli, oči vykulené a prskala. „Nechtěl jsem ti ublížit; myslel jsem, že jsi má žena.“ Obešel postel, vzal mě kolem ramen a dlouze mě políbil, jako kdyby se chtěl ujistit, že teď už má tu správnou ženu. To měl, a tak jsem ho se stejnou horlivostí políbila nazpět a libovala si v jeho strništi na tváři, které mě škrábalo. Vychutnávala jsem si jeho teplo a vůni; vlhké prádlo a vlna s pořádnou špetkou mužského potu.

„Obleč se,“ řekl a už se měl k odchodu. „Ten zatracenej dům se hemží služebnictvem. Je to tady jako v mraveništi.“

„Jak ses dostal dovnitř?“ zeptala jsem se a hledala své odložené oblečení.

„Samozřejmě že dveřmi,“ řekl netrpělivě. „Tady.“ Stáhl mé šaty z opěradla u křesla a hodil mi je. Masivní dveře byly pořád otevřené a v zámku visel klíč na velkém svazku.

„Ale jak,“ začala jsem.

„Později,“ odbyl mě. Zahlédl Mary, jak vylezla z postele a natahuje si oblečení. „Děvče, raději zůstaň v posteli,“ poradil jí. „Podlaha je studená.“

„Jdu s vámi,“ slova byla zastřená přes záhyby oblečení, ale její odhodlání bylo evidentní z výrazu, když její hlava vykoukla otvorem u krku, zněla naléhavě, vlasy rozcuchané a tvářila se vzdorovitě.

„Sakra, budeš tady,“ řekl Jamie. Koukal na ni a já si všimla čerstvých škrábanců na jeho tváři. Když viděl, jak se jí chvěje ret, s velkým úsilím zkrotil svůj temperament a konejšivě jí povídá: „Nemusíš se bát, děvče. Nebudeš mít kvůli tomu žádné problémy. Zamknu za námi dveře a ráno můžeš všem říci, co se tady stalo. Nikdo ti to nemůže dávat za vinu.“

Mary to ale ignorovala, rychle si nazula střevíce a vyrazila ke dveřím.

„Hej! Kam si myslíš, že jdeš?“ Jamie se za ní překvapeně otočil, ale už bylo příliš pozdě, aby ji nepustil do dveří. Už stála venku na chodbě, rozkročená jako jelen.

„Jdu s vámi!“ řekla prudce. „Pokud mne sebou nevezmete, rozběhnu se po chodbě a budu křičet na celé kolo. Takže!“

Jamie na ni zíral, v záři svic se jeho měděné vlasy leskly a tvář mu rudla, byl na rozpacích, jak udržet ticho a přitom ji zabít vlastníma rukama a vykašlat se na hluk. Mary na něj koukala nazpět, jednou rukou si zdvihla sukni, přichystaná k běhu. Když už jsem byla oblečená a obutá, rýpla jsem ho do žeber, přerušila jsem jeho soustředění.

„Vezmi ji,“ řekla jsem úsečně. „Jdeme.“

Podíval se na mě stejným pohledem jako na Mary, ale zaváhal jen chvíli. Po krátkém přikývnutí mě vzal za ruku a my tři jsme vyrazili do chladivé tmy na chodbě.

* * *

Dům byl zároveň tichý jako hrob i plný hluku; podlaha nám vrzala pod nohama a oblečení na nás šustilo jako listí ve vichřici. Zdi vypadaly, jako když dýchají dřevěnými obklady a tiché, napůl slyšitelné zvuky pod chodbou dávaly tušit, že jsou pod námi zvířata. Ale jinak bylo kolem hluboké a děsivé ticho velkého tmavého domu ponořeného do spánku, který se nesmí rušit.

Mary mě držela pevně za rameno, jak jsme se hnaly chodbou za Jamiem. Pohyboval se jako stín přitisknutý ke stěně, ale na to, jak se pohyboval potichu, byl rychlý.

Když jsme míjeli jedny dveře, slyšela jsem za nimi tiché krůčky. Jamie je také uslyšel a přitiskl se ke stěně a pokývnul na nás s Mary, abychom udělaly to stejné. Zeď byla na dotek chladná, jak jsem se k ní snažila přilepit.

Dveře se opatrně otevřely a ven vykoukla hlava v načechraném nočním čepečku. Dívala se do haly obráceným směrem, než jsme stáli.

„Haló?“ ozvalo se šeptem. „Jsi to ty, Alberte?“ Přeběhl mi mráz po zádech. Komorná evidentně očekává návštěvu vévodova sluhy, který se zdá, že udržuje reputaci Francouzů.

Nemyslela jsem si, že by místo něj vzala s povděkem ozbrojeného Skota. Cítila jsem za sebou Jamieho napětí, jak bojoval se zábranami, aby uhodil ženu. Ještě chvíli a otočí se, uvidí ho a začne ječet na celý dům.

Odlepila jsem se ode zdi.

„Ehm, ne,“ řekla jsem omluvně, „obávám se, že jsem to jenom já.“

Komorná se tvářila udiveně, tak jsem rychle udělala další krok stranou, aby se stále dívala na mě a Jamieho měla za zády.

„Omlouvám se, že jsem vás vyrušila,“ řekla jsem a vesele jsem se usmála. „Nemohu spát, tak jsem si chtěla dát šálek horkého mléka. Řekněte mi, jdu tudy správně do kuchyně?“

„Cože?“ Komorná byla buclatá mladá dívka, něco přes dvacet, zalapala po dechu a odkryla důkaz naprostého nedostatku ústní hygieny. Naštěstí to nebyla ta komorná, která mě vedla do mého pokoje; té by mohlo dojít, že jsem vězeň, a ne host.

„Jsem hostem v tomto domě,“ řekla jsem. Vzala jsem si za své, že nejlepší obrana je útok, a tak jsem se na ni podívala s odsouzením.

„Tak Albert, ano? A ví Jeho Milost, že se bavíte po nocích přijímáním pánských návštěv?“ zeptala jsem se. To se zdá zabralo, žena zbledla a padla na kolena, chytila se mě za sukni. Představa prozrazení byla pro ni tak děsivá, že se ani neptala, co má host co pohledávat v těchto ranních hodinách na chodbě domu, a má na sobě nejen šaty a boty, ale i cestovní plášť.

„Och, madam. Neříkejte prosím nic Jeho Milosti. Vy vypadáte tak mile, určitě si nepřejete, aby mě Jeho Milost propustila. Mějte se mnou slitování, má paní, mám doma šest sourozenců a já…“

„Klid, klid,“ utěšovala jsem ji a hladila po ruce. „Nemějte strach. Vévodovi nic neřeknu. Vraťte se zase do postele a…“ Mluvila jsem na ni tónem, kterým se mluví s dětmi a mentálně postiženými pacienty, uklidňovala jsem ji, neustále se mě snažila přesvědčit o své nevinnosti, a popostrkovala jsem ji zpět do jejího pokoje.

Zavřela jsem za ní dveře a opřela se o ně. Jamieho tvář se vyloupla ze tmy přede mnou a culil se. Nic neříkal, ale pochvalně mě pohladil po hlavě, potom mě chytil za ruku a táhl dál chodbou.

Mary čekala na odpočívadle pod oknem a její bílá noční košile zářila v měsíčním světle, které sem pronikalo skrze mraky. Vypadalo to, že se chystá na pěknou bouři, a já přemýšlela, zda nám to v útěku pomůže nebo bude na obtíž.

Mary chytila Jamieho za pléd, když vkročil do výklenku.

„Šššš!“ zašeptala. „Někdo sem jde!“

A opravdu; slyšela jsem něčí kroky a bledé světlo, které osvětlovalo schodiště. S Mary jsme se rozhlížely kolem, ale nebylo kam se schovat. Bylo to zadní schodiště, určené pro služebnictvo, a odpočívadlo bylo jen prostá rozšířená plocha na podlaze, žádný nábytek ani závěsy by se sem už nevešly.

Jamie si rezignovaně povzdechl. Potom postrčil mě a Mary zpět do chodby, odkud jsme přišli, vytáhl dýku a čekal, přikrčený v rohu ve stínu.

Mary propletla prsty mými a tiskla je v agónii očekávání. Jamiemu visela za opaskem pistole, ale v domě ji nemohl použít – a sluhovi to dojde, takže ho tím nemůže ani vystrašit. Musí to být nůž a mně se stáhl žaludek při pomyšlení na chudáka sluhu, který narazí na Skota vážícího patnáct kamenů s chladnou ocelí v ruce.

Sundávala jsem si límec z šatů a přemýšlela, že bych použila jednu ze spodniček, abych z ní udělala obvazy, když se hlava muže, který nesl svícen, dostala do našeho výhledu. Tmavé vlasy byly sčesané uprostřed na pěšinku a uhlazené lepivou pomádou, která mi znovu připomněla temnou pařížskou uličku a křivku krutých rtů pod maskou.

Hrůzou z poznání jsem zalapala po dechu, až Danton prudce zvedl hlavu, jeden krok před výklenkem. Během mžiku ho chytila ruka za krk a mrštila s ním o stěnu takovou silou, až svícen vyletěl do vzduchu.

Mary ho také zahlédla.

„To je on!“ vykřikla a v šoku zapomněla na to, že by měla šeptat a koktat. „Ten muž z Paříže!“

Jamie držel sluhu jednou rukou přitisknutého ke zdi. Tvář muže byla chvílemi osvícená, jak pluly mraky a přes ně pronikal měsíční svit; teď byla mrtvolně bledá. Zbledl ještě více, když mu Jamie přiložil na krk ostří své dýky.

Vkročila jsem do výklenku, nebyla jsem si jistá, co Jamie chce udělat, ani co jsem chtěla, aby udělal. Danton slabě zachrčel, když mě spatřil, a měl snahu se pokřižovat.

„La Dame Blanche!“ zašeptal, v očích hrůzu.

Jamie s ním najednou prudce trhnul, chytil ho za vlasy a zvrátil hlavu dozadu tak prudce, až s ní bouchl o dřevěné obložení.

„Kdybych měl čas, mo garhe, umíral bys pomalu,“ zašeptal a v jeho hlase bylo jenom odsouzení, nic víc. „Počítej se smilováním Božím, které já nemám.“ Zvrátil Antonovu hlavu ještě více dozadu, až jsem viděla, jak mu při polykání poskakuje jablko, oči přišpendlené strachem na mě.

„Nazval jsi ji ‚Dame Blanche‘,“ procedil Jamie mezi zuby. „Já ji nazývám manželkou! Její tvář bude to poslední, co uvidíš!“

Nůž mu přejel po hrdle s takovou zuřivostí, pro jakou se Jamie musel přemoci, až mu vystříkl proud temné krve na košili. Zápach náhlé smrti zaplnil niku a z pomuchlané hlavy na zemi se ozývalo chroptění a sípání, které se zdálo, že bude ještě hodně dlouho pokračovat.

Zvuk za námi mě rychle probral; Mary se udělalo strašně špatně. První, co mě napadalo, tak že budou mít sluhové ráno co uklízet. Má druhá myšlenka patřila Jamiemu, kterého jsem zahlédla v záblesku měsíčního svitu. Tvář měl umazanou a vlasy slepené od krve, těžce oddechoval. Vypadal, jako že by mu mohlo být také špatně.

Otočila jsem se k Mary a v dáli za ní na konci chodby jsem viděla světlo dveří, které se otevírají. Někdo se šel na ten hluk podívat. Vzala jsem její halenu a rychle ji setřela ústa. Chňapla jsem ji za paži a postrkovala ji k nice.

„Honem!“ řekla jsem. „Musíme odtud vypadnout!“ Jamie odtrhl zrak od Antonova těla, otřásl se, vzpamatoval a otočil ke schodišti.

Zdálo se, že ví, kam jdeme, bez zaváhání nás vedl temnou chodbou. Mary funěla vedle mě jako lokomotiva.

U dveří do kuchyně se Jamie náhle zastavil a tiše pískl. Ihned dostal odpověď, dveře se rozlétly a za nimi stálo několik neurčitých postav. Jedna se ve tmě odlepila a spěchala za námi. Vyměnili si šeptem několik slov a muž – ať už to byl kdokoliv – se natáhl po Mary a táhl ji do tmy. Chladný průvan mi napověděl, že jsou někde před námi otevřené dveře.

Jamieho ruka na rameni mě vedla temnou přípravnou jídla a další malou temnou komůrkou, která se zdála být plná nějaké veteše; kopla jsem se o něco do holeně, ale kousla jsem se do rtu, abych bolestí nevykřikla.

Když jsme byli konečně venku, vítr mi nadzvedl plášť a udělal z něj velký balon. Po nervy drásajícím pochodu po domě jsem najednou měla pocit, že mi narostla křídla a mohu volně odletět po obloze.

Zdálo se, že si všichni muži kolem mě s úlevou oddechli; slyšela jsem několik poznámek šeptem a tlumený smích, který Jamie rychle utnul. Muži vypadali před domem jen jako temné stíny tančící v měsíčním světle. Jamie stál u mě a pozoroval, jak mizí v parku.

„Kde je Murtagh?“ zamumlal si jako kdyby pro sebe, když nás opustil poslední muž. „Šel se asi podívat po Hugovi,“ řekl si jako odpověď na svou otázku. „Sassenachová, nevíš, kde by mohl být?“

Polkla jsem a cítila závan ledového větru pod pláštěm, ta vzpomínka náhle zabila radost ze znovuzískané svobody.

„Ano,“ řekla jsem a v rychlosti mu tu špatnou novinu sdělila. Jeho výraz pod maskou zasychající krve ztvrdnul, a když jsem vyprávění dokončila, tvář byla jako kámen.

„Chceš tady snad celou noc stát,“ ozval se hlas za námi, „anebo mám spustit poplach, aby věděli, kde s hledáním začít?“

Jamieho výraz se trochu vylepšil, když zahlédl Murtagha, jak se vynořil ze stínů vedle nás tiše jako přízrak. Pod jednou paží měl balík omotaný látkou; pozdrav z kuchyně, pomyslela jsem si, když jsem viděla temnou krvavou skvrnu na látce. Tento dojem byl podpořen velkou šunkou pod druhou paží a pruhem párků omotaným kolem krku.

Jamie nakrčil vesele nos.

„Chlape, smrdíš jako řezník. Můžeš dělat něco, aniž bys myslel na svůj žaludek?“

Murtagh naklonil hlavu na stranu, aby si prohlédl Jamieho zkrvavenou tvář.

„Lepší je vypadat jako řezník než jako jeho oběť, chlapče,“ řekl. „Jedeme?“

* * *

Cesta parkem byla tmavá a strašidelná. Stromy tady byly vysoké a rostly náhodně, mezi nimi byly místy vysazené mladé kmínky, některé nabíraly z určitého úhlu pohledu v tomto světle hrozivé tvary.

Mraky houstly a měsíc už nebyl tolik vidět, což bylo pro nás výhodné. Když jsme se dostali na druhý konec parku, začalo pršet.

Tři muži zůstali u koní. Mary už byla na hřbetě, seděla na koni před jedním mužem. Styděla se, že bude muset jet na koni obkročmo, a tak si nachumlala záhyby sukně pod stehna, jako kdyby chtěla skrýt ten prostý fakt, že má nohy.

Byla jsem více zkušená, ale i tak jsem si musela přidržovat sukně, když mi Jamie podržel nohu, abych se trénovaným švihem vyhoupla do sedla. Kůň zafrkal a sklopil uši vzad.

„Promiň, kámo,“ řekla jsem bez soucitu. „Pokud se ti to nelíbí, tak počkej, až naskočí i on.“

Rozhlédla jsem se kolem, abych ‚jeho‘ našla, jak se prochází někde v dáli mezi stromy, ruku měl kolem ramen neznámého chlapce, bylo mu tak čtrnáct.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se a naklonila se, abych na sebe upozornila Georgieho Paula Frasera, který byl vedle mě a utahoval si popruhy.

„Kdo? Aha, ten.“ Podíval se na chlapce, potom se znovu váhavě koukl na své popruhy a zamračil se. „Jmenuje se Ewan Gibbon. Je to nejstarší syn Hugha Munroa. Zdá se, že byl se svým otcem, když ho vévodovi muži chytili. Chlapec utekl a našli jsme ho na kraji vřesoviště. Přivedl nás sem.“ Po posledním trhnutí za popruhy se zamyslel, jako kdyby chtěl něco říci, potom se podíval na mě.

„Víte, kde je jeho otec?“ zeptal se mě najednou.

Přikývla jsem a odpověď musela být v mé tváři zřejmá, protože se otočil na chlapce. Jamie držel chlapce, pevně ho tiskl k hrudi a hladil po zádech. Jak jsme je pozorovali, odtáhl chlapce od sebe, držel ho za ramena, něco mu říkal a díval se mu přitom do tváře. Neslyšela jsem, co to bylo, ale po chvíli se chlapec napřímil a přikývl. Jamie také přikývl a s poplácáním po zádech poslal chlapce ke koním, kde mu už George McClure podával ruku. Jamie kráčel k nám, hlavu sklopenou, konec jeho plédu vlál volně za ním, i když bylo chladno a pršelo.

Georgie si odplivl na zem. „Ubohej prevít,“ řekl, aniž by specifikoval, komu to bylo určeno, a vyšvihl se do sedla. Nemohlo to trvat déle než dvacet minut, než se vrátili, ale při čekání se to zdálo minimálně dvakrát tak delší.

Muži teď byli na koni oba a na druhém koni byl přehozený zabalený nějaký předmět, zamotaný v plédu Fraserů. Koňům se to nelíbilo; můj začal pohazovat hlavou, nozdry rozšířené, když kůň s tělem Hugha prošel kolem nás. Jamie trhnul otěžemi a řekl něco vztekle galsky, ohlédl se za sebe, jako kdyby počítal zbývající členy.

* * *

Jeli jsme celou noc pouze s krátkými zastávkami na odpočinek. Během jedné z nich, kdy jsme se schovali pod velkým kaštanem, se Jamie natáhl, aby mě objal; potom se zarazil.

„Co je?“ řekla jsem se smíchem. „Bojíš se políbit svou ženu před ostatními muži?“

„Ne,“ řekl, na důkaz mě políbil a potom udělal zvesela krok vzad. „Ne, jen jsem se chvíli bál, že začneš křičet a poškrábeš mi tvář.“ Prstem se dotkl škrábanců na tváři, které mu tam udělala Mary.

„I ty chudáčku,“ zasmála jsem se. „To nebylo přivítání, které jsi čekal, že?“

„No, po pravdě řečeno, možná jsem to i čekal,“ řekl a usmál se na mě. Vzal si od Murtagha dva párky a teď mi jeden podával. Nevzpomínám si, kdy jsem naposledy jedla, a i když jsem měla strach ze zkaženého masa, toto tučné a kořeněné maso bylo vynikající.

„Co tím chceš říci? Ty sis myslel, že tě po týdnu nepoznám?“

Zakroutil hlavou, pořád se usmíval, polkl sousto párku.

„Ne. Ale když jsem se dostal do domu, tak jsem více méně věděl, kde jsi, kvůli tomu zabedněnému oknu.“ Pozvedl jedno obočí. „Podle toho vzhledu jsi na Jeho Milost musela udělat dojem.“

„No to ano,“ řekla jsem úsečně, nechtělo se mi myslet na vévodu. „Pokračuj.“

„Dobrá,“ řekl, znovu si ukousl a posouval si během hovoru sousto v ústech. „Věděl jsem, který je to pokoj, ale potřeboval jsem klíč, že?“

„Och, ano,“ řekla jsem. „Povíš mi o tom, že?“

Krátce požvýkal a polkl.

„Získal jsem ho od komorné, ale nebylo to bez obtíží.“ Jemně se poškrábal několik palců pod opaskem. „Podle jejího vzezření bych soudil, že se probudila sotva před pár minutami – ale na vzhled já nedbám.“

„No jistě,“ řekla jsem pobaveně nad tou scénou, kterou mi zde vykresloval. „Předpokládám, že ses k ní dostal čerstvý a šťavnatý jako chutný kousek ovoce.“

„Tak o tom pochybuji, Sassenachová. Řvala jako pominutá a srazila mě na kolena, potom o mě chtěla přerazit svícen, když jsem se drápal na nohy a chroptěl.“

„A co jsi udělal?“

„No praštil jsem ji – nebylo to zrovna galantní – a svázal jsem jí šňůrkou z jejího nočního čepce. Potom jsem jí ucpal pusu ručníkem, abych zastavil příval těch nadávek, kterými mě častovala, a prohledal jsem její pokoj.“

„Dobrá práce,“ řekla jsem, ale ještě mě něco napadlo, „a jak jsi věděl, kde je pokoj komorné?“

„To jsem nevěděl,“ řekl chladně. „Řekla mi to pradlena – poté, co jsem jí prozradil, kdo jsem a vyhrožoval jí, že ji zaživa vykuchám a opeču na rožni, pokud mi neřekne, co chci vědět.“ Usmál se na mě. „Jak už jsem ti říkal, Sassenachová, někdy je výhoda, když tě považují za barbara. Myslím, že teď už všichni o Rudém Jamiem slyšeli.“

„A pokud ne, tak uslyší,“ řekla jsem. Prohlížela jsem si ho, jak jen to bylo v matném světle možné. „Copak, nepolíbila tě za to?“

„Vyrvala mi vlasy,“ řekl ihned. „Vyrvala mi chomáč vlasů i s kořínky. To ti povídám, Sassenachová; pokud bych někdy musel změnit svou práci, rozhodně se nebudu živit přepadáváním žen – je to zatraceně těžké živobytí.“

* * *

Před úsvitem začalo hustě pršet, ale jeli jsme pořád dál, dokud Ewan Gibbon nezatáhl nejistě za otěže svého poníka, ten zastavil, Ewan se postavil ve třmenech, aby se rozhlédl, a ukázal na kopec nalevo.

V této tmě bylo nemožné pustit se do toho kopce na koních. Museli jsme seskočit a zvířata vést, krok za krokem blátem po téměř neviditelné pěšině mezi vřesem a žulou. Už skoro začalo svítat, když jsme se nahoře zastavili, abychom si na chvíli odpočinuli. Horizont nebyl přes mraky vidět, ale světlá šeď začala pomalu nahrazovat temnou noční šedou barvu. Teď jsem teprve uviděla ledové potůčky, kterými jsme se po kotníky brodili. Dávala jsem si pozor, abych si nevymknula kotník, vyhýbala jsem se kamení a ostružiní, které se nám pletlo pod nohy na cestě dolů z kopce.

Dole na svahu byla malá okrouhlá prohloubenina, v ní šest domů – výraz ‚dům‘ ale byl příliš lichotivý pro skrčené přístavky, které se choulily pod modříny. Doškové střechy dosahovaly skoro až na zem a bylo vidět jen kousek kamenných zdí.

Před jednou chatrčí jsme zastavili. Ewan se podíval na Jamieho, váhal, jako kdyby si nebyl jistý směrem, potom přikývl a zanořil se do nízké chaloupky. Přitiskla jsem se ještě více k Jamiemu a položila mu ruku na rameno.

„Toto je dům Hugha Munro,“ řekl mi tichým hlasem. „Přivezl jsem ho domů jeho ženě. Chlapec jí to šel říci.“

Sjela jsem pohledem z nízké chatrče na tělo zabalené v plédu, které teď dva muži sundávali z koně. Cítila jsem v Jamieho paži slabé napětí. Na chvíli zavřel oči a já viděla, jak pohybuje rty; potom vykročil a natáhl se po břemeni. Zhluboka jsem se nadechla, shrnula jsem si vlasy z obličeje a šla jsem za ním, sklonila jsem se před dveřmi.

Nebylo to tak hrozné, jak jsem se bála, i když to za moc nestálo. Žena, vdova po Hugovi, seděla tiše a přijímala Jamieho soustrastnou řeč v galštině se sklopenou hlavou, slzy jí stékaly po tváři jako déšť. Natáhla se po plédu, jako kdyby ho chtěla stáhnout, ale potom jí selhaly nervy. Vstala, jednu ruku položenou na rubáši, zatímco druhou si přitáhla malé dítě, které se jí drželo u nohy.

Poblíž ohně pobíhalo několik dětí – Hugovy nevlastní děti – a jedno malé zavinuté v kolébce u krbu. Cítila jsem útěchu, když jsem viděla miminko; alespoň tohle po Hughovi zůstalo. Potom mě ale ten příjemný pocit přešel a zavalil mě ledový strach, když jsem viděla ty ostatní děti kolem, jejich bledé tváře. Hugh byl jejich hlavní oporou. Ewan byl sice statečný, ale bylo mu čtrnáct, a dalším nejstarším dítětem byla tak dvanáctiletá dívka. Jak to budou zvládat?

Tvář ženy byla strhaná a vrásčitá, byla skoro bez zubů. S hrůzou jsem si uvědomila, že bude maximálně o pár roků starší než já. Pokývla směrem k posteli a Jamie na ni opatrně položil tělo. Znovu na ni galsky promluvil, beznadějně zakroutila hlavou a tiše zírala na ten podlouhlý tvar na její posteli.

Jamie poklekl u postele, sklonil hlavu a položil jednu ruku na tělo. Mluvil tiše, ale zřetelně, rozuměla jsem mu dokonce i já se svou omezenou znalostí galštiny.

„Přísahám ti, příteli, a Bůh Všemohoucí je mi svědkem. Pro tvou lásku ke mně se postarám o tvé blízké.“ Dlouho vedle něj bez hnutí klečel, v chalupě bylo ticho, ozývalo se jen praskání rašeliny v krbu a bubnování deště na doškovou střechu. Jamieho hlava ve vlhku ztmavla a na plédu se mu leskly krůpěje jako drahokamy. Potom ještě jednou stiskl ruku na rozloučenou a povstal.

Jamie se uklonil paní Munroové a otočil se, aby mě vzal za ruku. Než jsme mohli odejít, kravská kůže, která visela ve dveřích, se pohnula, a já musela ustoupit na stranu, aby mohla projít dovnitř Mary Hawkinsová s Murtaghem v závěsu.

Mary vypadala ucouraně a vyděšeně zároveň, promočený pléd jí visel kolem ramen a zpod její noční košile vykukovaly zablácené střevíčky. Když mě zahlédla, přitiskla se ke mně, jako kdyby byla ráda, že jsem tady také.

„N-nechtěla jsem jít dovnitř,“ zašeptala mi a stydlivě se zadívala na vdovu Munroovou, „ale pan Murtagh na tom trval.“

Jamie pozvedl tázavě obočí, zatímco Murtagh pokývl s úctou k paní Munroové a něco jí galsky říkal. Ten malý muž vypadal tak jako vždy, zasmušile a způsobile, ale myslím, že v jeho chování byla i navíc špetka vážnosti. Nesl před sebou i jednu tašku ze sedla, která byla něčím nacpaná. Možná dárek na rozloučenou pro paní Munroovou, pomyslela jsem si.

Murtagh mi položil tašku k nohám, potom se narovnal a podíval se ze mě na Mary, potom na vdovu a nakonec na Jamieho, který vypadal stejně překvapeně jako já. Když se ujistil, že má obecenstvo, Murtagh se mi formálně uklonil a mokrá tmavá kadeř mu spadla do očí.

„Tady je vaše pomsta, madam,“ řekl tak tiše, jak jsem ho ještě nikdy neslyšela promluvit. Narovnal se a sklonil hlavu k Mary a vdově. „Spravedlnost za příkoří, kterých se vám dostalo.“

Mary kýchla a rychle si utřela nos do záhybu plédu. Zírala na Murtagha, oči vykulené a překvapené. Koukla jsem dolů na tu nacpanou tašku a najednou jsem pocítila děsivý chlad, který ale neměl nic co do činění s počasím venku. Ale byla to vdova po Hugovi Munrovi, kdo padl na kolena, jistýma rukama otevíral tašku a vytáhl hlavu vévody za Sandringhamu.

45

Zatracení Randallové

Cesta na sever do Skotska byla strastiplná. Museli jsme uhýbat a skrývat se, pořád jsme se báli, že v nás poznají lidi z vysočiny, nemohli jsme si koupit ani vyžebrat jídlo, kradli jsme po malých troškách ze stodol a sem tam jsme si vydloubli jedlé kořeny, které jsem našla na poli.

Pomalu, velice pomalu jsme se blížili na sever. Nedalo se odhadnout, kde zrovna teď skotská armáda bude, věděli jsme jen, že je na severu. Neměli jsme jak zjistit přesné místo, tak jsme se rozhodli pro Edinburg; minimálně tam budou vědět více. Už jsme byli mimo kontakt několik týdnů; věděla jsem, že obléhání hradu Stirling Angličany zkrachovalo, Jamie zase věděl, že bitva u Falkirku dopadla dobře a Skotové vyhráli. Ale co bude dál?

Když jsme konečně projížděli dlážděnou šedou cestou po Royal Mile, Jamie ihned vyrazil do ústředí armády a mě s Mary nechal, abychom šly za Alexem Randallem. Spolu jsme chvátaly ulicí, sotva jsme mluvily, obě jsme se příliš bály toho, co bychom mohly najít.

Byl tam a já viděla, jak se Mary podlomila kolena, když vešla do pokoje a dosedla na jeho postel. Vyrušily jsme ho ze spánku, otevřel oči a zamrkal, potom se tvář Alexe Randalla rozzářila, jako kdyby měl přímo nebeskou návštěvu.

„Ach, Bože!“ mumlal jí přerývaně do vlasů. „Och, Bože. Myslel jsem… ach, Pane, modlil jsem se… abych tě ještě jednou směl spatřit. Jen jednou. Oh, Pane!“

Můj pohled byl nežádoucí; vyšla jsem tedy ven a sedla si na schody, byla jsem tam alespoň půl hodiny, má znavená hlava mi klesla na kolena.

Když se zdálo vhodné, abych se vrátila, šla jsem hned do malého pokoje, který zase vypadal neuspořádaně po tolika týdnech bez Mary. Vyšetřila jsem ho, opatrně jsem se dotýkala jeho vyzáblého těla. Překvapilo mě, že tak dlouho vydržel; už to ale nebude trvat dlouho.

Viděl v mé tváři čirou pravdu a přikývl, nebyl překvapený.

„Čekal jsem,“ řekl tiše a vyčerpaně padl zpět do polštářů. „Doufal jsem… že ještě jednou přijde. Neměl jsem důvod… ale modlil jsem se. A teď se mi dostalo odpovědi. Teď už mohu v pokoji zemřít.“

„Alexi!“ Mary vykřikla, jako kdyby ji ta slova fyzicky bolela, ale on se usmál a stiskl jí ruku.

„Už to víme dlouho, má lásko,“ zašeptal jí. „Nezoufej. Pořád budu s tebou, budu na tebe dávat pozor, budu tě milovat. Neplač, má nejdražší.“ Setřela si růžové tvářičky, ale nic jí to nepomohlo, dál se jí po nich koulely slzy. I přes její zoufalství jsem ji nikdy neviděla tak rozzářenou.

„Paní Fraserová,“ řekl Alex, evidentně sbíral síly, aby mě požádal ještě o jednu laskavost. „Musím vás požádat… zítra… přijdete prosím i se svým manželem? Je to důležité.“

Na chvíli jsem zaváhala. Ať už Jamie zjistí cokoliv, bude chtít ihned z Edinburgu odjet, aby se připojil k armádě a našel zbytek svých mužů. Ale jeden den navíc na průběhu války stejně nic nezmění – a já nemohla odmítnout ty dva páry žádoucích očí, které se na mě dívaly s takovou nadějí.

„Přijdeme,“ řekla jsem.

* * *

„Jsem blázen,“ mumlal si Jamie, když šel po dlážděné příkré cestě nahoru k boční uličce, kde byl Alex Randall ubytovaný. „Už jsme měli včera odjet, ihned, jak jsme získali tvé perly ze zastavárny! Víš, jak je to daleko do Inverness? A my máme na cestu jen poníky!“

„Já vím,“ řekla jsem netrpělivě. „Ale já jsem to slíbila. A až ho uvidíš… za chvíli ho uvidíš a pak pochopíš.“

„Hmmm.“ Podržel mi vstupní dveře a bez dalších poznámek mě následoval po točitém schodišti v oprýskané budově.

Mary napůl seděla, napůl ležela na posteli. Pořád měla na sobě cestovní špinavé oblečení, držela Alexe a kolébala ho na hrudi. Byla tady s ním určitě celou noc.

Když mě zahlédl, opatrně se vymanil z objetí a pohladil jí ruce, když je pokládal vedle sebe. Opřel se o jeden loket, tvář bělejší než povlečení, na kterém ležel.

„Paní Fraserová,“ řekl. Slabě se usmál bez ohledu na nezdravý pot a zsinalou barvu, které naznačovaly silný záchvat.

„Jsem rád, že jste přišla,“ řekl a zalapal po dechu. Pohlédl za mě. „Váš manžel… je s vámi?“

Jako odpověď vstoupil Jamie za mnou do pokoje. Mary, která byla najednou vyrušena naším příchodem, pohlédla ze mě na Jamieho, potom vstala a položila mu ruku plaše na rameno.

„Já… my… vás p-potřebujeme, pane z Tuarachu.“ Myslím, že to bylo spíše její koktání než použití jeho titulu, co se ho dotklo. I když se stále tvářil otráveně, jeho napětí mírně povolilo. Zdvořile k ní pokývl hlavou.

„Poprosil jsem vaši ženu, aby vás přivedla, můj pane. Jak vidíte, umírám.“ Alex Randall se napřímil, seděl na kraji postele. Jeho štíhlé nohy prosvítaly bíle pod jeho noční košilí. Palce na nohou byly dlouhé a hubené, bledé z nedostatečného krevního oběhu.

Dříve jsem často vídala smrt, ve všech jejích podobách, ale tohle bylo vždy to nejhorší – a nejlepší; muž, který statečně hledí smrti do tváře, ví o ní, ve chvíli, kdy jsou už všechny lékařovy snahy marné. Marné nebo ne, hledala jsem ve své lékárničce digitalin, který jsem pro něj připravila. Měla jsem několik různě silných odvarů, celou škálu hnědé tekutiny ve skleněných fiálách. Bez zaváhání jsem sáhla po té nejtmavší lahvičce; slyšela jsem i přes vodu na jeho plicích, jak mu tam při nádechu bublá.

Ale nebyl to digitalin, který ho až doteď držel při životě, který ho rozzářil jako svíci, která hoří za jeho bledou pokožkou ve tváři. I tohle už jsem dříve několikrát viděla; muž – nebo žena – s vůlí silnou natolik, že přemůže i hlas svého těla.

Přemýšlela jsem, že takhle vznikají duchové; vůle a účel přežijí, bez ohledu na chabé tělo, které už nemá sílu jít dál. Nechtěla jsem, aby mě dál pronásledoval Alex Randall; to byl také jeden z důvodů, proč jsem přemluvila Jamieho, aby šel dnes se mnou.

Jamie sám už zřejmě došel ke stejnému závěru.

„Ano,“ řekl tiše. „Chápu. Něco si ode mě budete přát.“

Alex přikývl, krátce přivřel oči. Pozvedl fiálu, kterou jsem mu podala, a napil se, krátce se nad tou hořkou chutí otřásl. Otevřel oči a usmál se na Jamieho.

„Jen vaši přítomnost. Slibuji, že vás nezdržím dlouho. Ještě na někoho čekáme.“

Zatímco jsme čekali, udělala jsem pro Alexe Randalla, co je v mých silách, což ale za daných okolností nebylo mnoho. Další odvar z náprstníku a trocha kafru, aby se mu lépe dýchalo. Po mé medicíně se mu zdá se trochu ulevilo, ale když jsem si na jeho propadlou hruď přiložila ručně vyrobený stetoskop, cítila jsem, jak mu buší srdce, přerušované zrychleným tepem a chvěním, o kterém jsem si myslela, že to musí ihned ukončit.

Mary ho držela za ruku a on ji stále pozoroval, jako kdyby si chtěl zapamatovat každou linii její tváře. Skoro to vypadalo, jako že je rušíme, když jsme s nimi v jednom pokoji.

Potom se otevřely dveře a v nich stál Jack Randall. Chvíli se díval nechápavě na mě a na Mary, potom jeho pohled sjel na Jamieho a jeho tvář ztuhla. Jamie se mu podíval zpříma do očí, potom se otočil a pokývl směrem k posteli.

Když Jack Randall viděl tu vychrtlou tvář, rychle přeběhl místnost a padl na kolena vedle postele.

„Alexi!“ řekl. „Můj Bože, Alexi.“

„To je v pořádku,“ řekl jeho bratr. Držel Jackovu tvář ve svých zesláblých dlaních a usmíval se na něj, snažil se ho o tom ujistit. „To je v pořádku, Johnny,“ řekl.

Chytila jsem Mary za loket a opatrně jsem ji táhla od postele. Ať už je Jack Randall jakýkoliv, zaslouží si pár posledních slov se svým bratrem v soukromí. Byla ztuhlá beznadějí, ani neprotestovala, ale přešla se mnou na druhý konec pokoje, kde jsem ji posadila na stoličku. Nalila jsem trochu vody ze džbánu a navlhčila kapesník. Chtěla jsem jí ho dát, aby si otřela oči, ale ona tam jen seděla a svírala ho v ruce. Povzdechla jsem si, vzala jsem jí ho a otřela jí tvář, uhladila jsem jí vlasy, pokud to šlo.

Od postele se ozval dusivý zvuk, tak jsem se otočila. Jack byl stále na kolenou, hlavu v bratrově klíně, zatímco ho po ní Alex hladil a držel ho za ruku.

„Johne,“ řekl. „Víš, že to pro mě není snadné tě o to žádat. Ale prosím, pro tvou lásku ke mně…“ Jeho slova přerušil kašel a námahou mu zrudly tváře.

Cítila jsem, jak je Jamie ještě více ztuhlý, pokud to vůbec bylo možné. Jonathan Randall také ztuhl, jako kdyby cítil Jamieho pohled na svých zádech, ale nevzhlédl.

„Alexi,“ řekl tiše. Položil ruku na rameno svého mladšího bratra, jako kdyby chtěl kašel utišit. „Nedělej si starosti, Alexi. Ty víš, že mě nemusíš žádat; udělám vše, co si budeš přát. Je to – ta dívka?“ Podíval se směrem, kde seděla Mary, ale nějak na ni nemohl pohlédnout.

Alex přikývl, stále ještě kašlal.

„To je v pořádku,“ řekl John. Položil obě ruce na Alexova ramena a snažil se ho položit zpět do polštářů. „Nenechám ji bez prostředků. Nemusíš se už o nic starat.“

Jamie se podíval dolů na mě, oči rozšířené. Pomalu jsem zakroutila hlavou a cítila, jak mi přeběhl mráz po zádech. Teď už všechno dávalo smysl; Maryiny rozzářené tváře, i když byla vyděšená, a její náhlý zájem provdat se za bohatého Žida z Londýna.

„To není o penězích,“ řekla jsem. „Čeká dítě. On chce…“ Odmlčela jsem se, abych si odkašlala, „myslím, že chce, abyste si ji vzal.“

Alex přikývl, oči měl stále zavřené. Chvíli ztěžka oddechoval, potom oči v barvě oříšků otevřel a zíral do zkoprnělé tváře svého bratra.

„Ano,“ řekl. „Johne… Johnny, chci, aby ses o ni za mě postaral. Chci… aby mé dítě nosilo jméno Randall. Ty jim můžeš… zabezpečit ve světě nějaké místo – dokážeš mnohem více než já.“ Natáhl ruku a Mary ji vzala, přitiskla si ji k ňadrům, jako kdyby si myslela, že mu tím zachrání život. Něžně se na ni usmál a natáhl ruku, aby se dotkl jejích lesklých tmavých kadeří, které jí padaly dolů a zakrývaly tvář.

„Mary. Chci… ty víš, co já chci, má drahá; je toho tolik. A je tolik věcí, kterých lituji. Ale nelituji naší lásky. Když jsem poznal takové potěšení, budu umírat šťastný. Nebudu mít strach, že budeš žít v hanbě.“

„Mně je to jedno!“ vybuchla Mary zlostně. „Nezáleží mi na tom, kdo to ví!“

„Ale mně na tom záleží za tebe,“ řekl něžně Alex. Natáhl ruku ke svému bratrovi, který ji po chvilkovém zaváhání vzal. Potom jejich ruce spojil, Maryinu položil na Randallovu. Maryina ruka ležela netečně a Jack Randall byl nehybný, jako mrtvá ryba na dřevěném prkénku, ale Alex svýma rukama jejich dvě objal a pevně je stiskl.

„Moji drazí, dávám vás jeden druhému,“ řekl tiše. Díval se z jedné tváře do druhé, v každé se zračila hrůza s příměsí smutku z blížící se ztráty.

„Ale…“ Poprvé za tu dobu, co Jonathana Randalla znám, neměl slov.

„Dobře.“ Skoro zašeptal. Alex otevřel oči a vydechl, usmál se na svého bratra. „Už nemáme moc času. Sám bych si tě vzal. Teď. To je důvod, proč jsem požádal paní Fraserovou, aby přivedla svého manžela – pane, budete nám s vaší paní svědčit?“ Vzhlédl na Jamieho, který po chvilkovém ztuhnutí automaticky kývl hlavou.

Myslím, že jsem nikdy v životě neviděla, že by se tři lidé tvářili tak nešťastně.

Alex byl tak slabý, že mu jeho bratr s kamennou tváří musel pomoci uvázat vysoký bílý ministrantský límec kolem bledého krku. Jonathan sám vypadal o něco lépe. Nemocí vyzáblý a měl tolik hlubokých vrásek, že vypadal o mnoho let starší, než ve skutečnosti byl a oči měl zapadlé, jako kdyby byly vydlabané v hlubokých jeskyních. Byl dobře oblečený, jako vždy, vypadal jako špatně vyrobená krejčovská panna, rysy nedbale opracované z kusu dřeva.

A co se týče Mary, ta seděla zoufale na posteli a bezradně plakala do cípu pláště, vlasy rozcuchané a nabité statickou elektřinou. Udělala jsem pro ni, co bylo v mých silách, narovnala jsem jí šaty a učesala jí vlasy. Posmrkávala a očima pořád sledovala Alexe.

Alex sám tápal v zásuvce u psacího stolu, až našátral a vytáhl Knihu běžných modliteb. Byl příliš zesláblý, aby ji udržel před sebou otevřenou. Nevydržel stát, tak ztěžka dosedl na postel a knihu si rozložil v klíně. Zavřel oči, ztěžka oddechoval a z tváře mu kanuly krůpěje potu, které dělaly na knize fleky.

„Drazí milenci,“ začal Alex a já už kvůli němu doufala, stejně tak jako ostatní zúčastnění, že si vybral tu kratší verzi obřadu.

Mary přestala plakat, ale na bledé tváři jí svítil rudý nos a na jejím horním rtu se objevila nudle. Jonathan si toho všiml, bez výrazu ve tváři vytáhl z rukávu velký kapesník a tiše jí ho podával.

S malým přikývnutím si ho od něj vzala, ale nepodívala se na něj a bez zájmu si otřela tvář.

„Ano,“ řekla, když nadešel její čas, a vypadalo to, jako že je jí úplně jedno, co říká.

Jack Randall pronesl svůj slib pevným hlasem, ale jakoby vzdáleným a nepřítomným. Měla jsem divný pocit z dohodnutého svazku dvou lidí, kteří se vůbec neznají; pozornost obou z nich byla soustředěna na muže sedícího před nimi, který očima projížděl stránky v knize před sebou.

A bylo to. Gratulace ke sňatku stěží přicházely do úvahy, a tak bylo v pokoji hrobové ticho. Jamie se na mě tázavě podíval a já jen pokrčila rameny. Já jsem po našem obřadu ihned omdlela a Mary vypadala, že bude můj příklad následovat.

Akt byl dokončen a Alex tam chvíli tiše jen tak seděl. Mírně se pousmál, potom se s rozvahou rozhlédl po místnosti a jeho oči na chvíli spočinuly na každém z nás. Jonathan, Jamie, Mary a já. Viděla jsem v jeho oříškových očích slabý záblesk, když se střetl s mým pohledem. Svíce už pomalu dohořívala, ale slabý plamínek najednou prudce a silně vzplál.

Jeho pohled spočinul na tváři Mary, potom krátce zavřel oči, jako kdyby ten pohled nemohl snést, a já slyšela jeho pomalý sípavý nádech. Jeho kůže bledla, svíce zablikotala.

Aniž by otevřel oči, natáhl ruku. Jonathan ji chytil, vzal ho za ramena a opatrně ho položil zpět na polštáře. Dlouhé ruce, které byly jako ruce malého chlapce, sebou škubly, byly bělejší než košile, ze které vykukovaly.

„Mary.“ Bledé rty se slabě pohybovaly a ona zachytila jeho třesoucí se ruku mezi své dlaně, tiskla si ji k ňadrům.

„Jsem tady, Alexi. Ach, Alexi, jsem tady!“ Sklonila se k němu ještě blíž a šeptala mu do ucha. Ten pohyb přiměl Jonathana Randalla, aby se trochu více stáhl do pozadí, takže odstoupil od postele. Stál tam a bez výrazu v tváři hleděl dolů.

Těžká víčka se ještě jednou zvedla, tentokrát jen napůl, aby našly tvář; povedlo se.

„Johnny. Tak… moc děkuji, Johnny.“

Mary se nad ním sklonila, stín jejích splývavých vlasů zakryl jeho tvář. Jonathan Randall tam stál bez hnutí, jako jeden z kamenných menhirů, a pozoroval svého bratra a svou manželku. V pokoji bylo ticho, ozývalo se jen praskání ohně v krbu a vzlykání Mary Randallové.

Cítila jsem dotyk na svém rameni a vzhlédla jsem na Jamieho. Pokývl směrem k Mary.

„Zůstaň s ní,“ řekl tiše. „To nebude trvat dlouho, ne?“

„Ne.“

Přikývl. Potom se zhluboka nadechl, pomalu vypustil vzduch z plic a přešel místností k Jonathanu Randallovi. Chytil zkoprnělou postavu za jednu paži a jemně ho postrčil ke dveřím.

„Pojď, chlape,“ řekl tiše. „Bezpečně tě doprovodím na tvé ubikace.“

Prošli dveřmi, které zaskřípaly, a doprovodil Jacka Randalla na místo, kde stráví svou svatební noc. Sám.

* * *

Zavřela jsem za sebou dveře našeho pokoje a vyčerpaně jsem se o ně opřela. Venku se už stmívalo a ozývala se ozvěna pokřiku městské hlídky.

Jamie stál u okna a vyhlížel mě. Ihned přišel ke mně a pevně si mě k sobě přivinul ještě dříve, než jsem si stačila sundat plášť. Padla jsem mu do náruče a byla vděčná za jeho teplou a pevnou náruč. Vzal mě do náručí, jednou paží mě držel pod koleny, a nesl mě ke křeslu pod oknem.

„Napij se, Sassenachová,“ naléhal na mě. „Vypadáš unaveně, to se není čemu divit.“ Vzal ze stolu láhev a něco mi do skleničky namíchal, vypadalo to jako brandy s vodou, ale bez vody.

Znaveně jsem si pročísla rukou vlasy. Do Ladywalk Wynd jsme šli hned po snídani; teď už bylo něco po šesté. Ale mně to připadalo, jako kdybych byla pryč několik dní.

„Netrvalo to dlouho, chudák chlapec. Zdálo se, že čeká jen na to, aby ji viděl zabezpečenou. Poslala jsem vzkaz do domu její tety; ta si pro ni přišla i se dvěma sestřenkami. Postarají se o… něj.“ S povděkem jsem usrkla brandy. Spálilo mi to krk a stoupalo mi to do hlavy jako mlha na vřesovištích, ale mně to bylo jedno.

„No,“ řekla jsem a pokusila se o úsměv, „alespoň víme, že Frank je zachráněn.“

Jamie ke mně shlédnul, rudé obočí nakrčené, že se skoro dotýkalo.

„Zasranej Frank!“ řekl rozčíleně. „Zatracení Randallové! Zatracenej Jack Randall, zatracená Mary Hawkinsová Randallová a zatracenej Alex Randall – ehm, klid jeho duši, chci říci,“ dodal rychle a pokřižoval se.

„Myslela jsem, že jsi nezáviděl…“ začala jsem. Zíral na mě.

„Lhal jsem.“

Chytil mě za ramena a zlehka se mnou zatřásl, držel mě od sebe na délku paží.

„A zatraceně s tebou, Claire Randallová Fraserová,“ řekl. „Jistě, že jsem záviděl! Závidím každou vzpomínku, ve které nejsem já, a každou slzu, kterou jsi prolila pro jiného, a každou vteřinu, kterou jsi trávila v posteli s jiným mužem! Sakra!“ Shodil mi sklenici s brandy z ruky – myslím, že nedopatřením – přitisknul si mě k sobě a tvrdě mě políbil.

Znovu si mě odtáhl od těla a zatřásl se mnou.

„Zatraceně, jsi jen má, Claire Fraserová! Má, a já se o tebe nebudu dělit, ani s mužem, ani se vzpomínkami, ani s ničím jiným, a to tak dlouho, jak budeme oba naživu. Už znovu jeho jméno přede mnou nezmiňuj. Slyšíš mě?“ Prudce mě políbil, aby dodal slovům na váze. „Rozuměla jsi?“ zeptal se a zlomil se mu hlas.

„Ano,“ řekla jsem s obtížemi. „Pokud bys… se mnou… přestal třást, tak… bych ti… odpověděla.“

Spíše ostýchavé pustil mé sevření.

„Omlouvám se, Sassenachová. Já jen… Bože, proč jsi… dobře, ano, já vím proč… ale musela jsi…“ Přerušila jsem jeho nesouvislou mluvu tím, že jsem ho chytila zezadu za hlavu a přitáhla si ho k sobě.

„Ano,“ řekla jsem rozhodně a pustila ho. „Musela jsem. Ale už je to za námi.“ Rozvázala jsem si šňůrky na plášti a nechala ho sklouznout z ramen na podlahu. Sklonil se, aby mi ho zvednul, ale já ho zastavila.

„Jamie,“ řekla jsem. „Jsem unavená. Odneseš mě do postele?“

Zhluboka se nadechl, zíral na mě, oči propadlé únavou a napětím.

„Ano,“ řekl nakonec něžně. „Ano, odnesu.“

Mlčel, na začátku byl hrubý, vztek prohluboval jeho vášeň.

„Oooch!“ vykřikla jsem v jednu chvíli.

„Kriste, omlouvám se, mo duinne. Já…“

„To je v pořádku.“ Přitiskla jsem rty na jeho ústa, abych ho umlčela. Jak mezi námi narůstala něha, jeho vztek pomalu vyprchával. Nepřerušil náš polibek, ani se nehýbal, opatrně prozkoumával mé rty a laskal mě svým jazykem.

Dotkla jsem se jeho jazyka svým a držela jsem jeho tvář v dlaních. Od rána se neholil a mezi mými prsty mě zlehka šimralo narudlé chmýří.

Ještě více se sehnul a stočil se na jednu stranu, aby mě nestisknul svou vahou, a pokračoval dál, dotýkal se mě po celém těle, vychutnával si naši blízkost a mluvil jen šeptem.

„Živí, jedno tělo. Jsme jedno tělo, a dokud se budeme milovat, smrt na nás nemůže. ‚Hrob je příjemné a soukromé místo, ale pokud vím, tak tě tam nikdo neobejme.‘ Alex Randall leží chladný ve své posteli a Mary Randallová sama v té své. Ale my jsme tady spolu a nic kolem nás nezajímá.“

Objal mé boky, jeho mohutné dlaně byly teplé, a přitáhl si mě k sobě, a záchvěv, který projel mým tělem, se přenesl i na něj, jako kdybychom byli jedno tělo.

V noci jsem se vzbudila, stále v jeho objetí, a věděla jsem, že nespí.

„Ještě spi, mo duinne.“ Jeho hlas byl něžný, tichý a konejšivý, ale já se na něj natáhla a ucítila vlhký pot na jeho tváři.

„Co je, lásko?“ zašeptala jsem. „Jamie, miluji tě.“

„Já vím,“ řekl tiše. „Moc dobře to vím. A dovol mi, abych ti ve spánku řekl, jak moc miluji já tebe. Protože když jsi vzhůru, nedokáži ti toho tolik říci, ale pořád dokola opakuji ta stejná ubohá slova. Když spíš v mém náručí, dokáži vyslovit slova, která by se ale jinak zdála směšná a hloupá, ale tvé sny pochopí jejich podstatu. Ještě spi, mo duinne.“

Otočila jsem hlavu, až jsem se rty dotkla jeho krku na místě, kde jsem pod třícípou jizvou cítila jeho tep. Potom jsem mu položila hlavu na hruď a nechala se unášet sny.

46

Smyčka se stahuje

Všude kolem nás byli muži a stopy po nich, když jsme šli na sever po trase ústupu skotské armády. Míjeli jsme skupinky mužů, kteří šli pěšky, zarputile kráčeli s hlavou skloněnou proti dešti s větrem. Jiní leželi ve strouhách a pod živými ploty, byli příliš vyčerpaní na další cestu. Vybavení a zbraně se povalovaly u cesty; tady ležel převrácený vůz, pytle s moukou rozprášené po mokré zemi, tam pod stromem zase ležela podpěra z děla, dvojitá hlaveň temně zářila ve stínu.

Po celou cestu jsme měli špatné počasí, které nás zdržovalo. Bylo 13. dubna a já jela a kráčela s ustavičným pocitem strachu. Lord George a vůdcové klanů, princ Karel a jeho dvorní rádcové – všichni byli v Culloden House, tedy alespoň tak nám to říkal jeden z MacDonaldových mužů, které jsme potkali po cestě. Víc toho nevěděl, tak jsme ho nezdržovali; muž zmizel v mlze a kráčel jako zombie. Příděly potravin byly malé, když mě Angličané před měsícem zajali; situace se prostě ještě více zhoršila. Muži, které jsme viděli, se pohybovali pomalu, mnoho z nich bylo naprosto vyčerpaných a vyhladovělých. Ale tvrdošíjně postupovali na sever, poslouchali příkazy prince. Směřovali k místu, kterému Skotové říkají Drumossie. Culloden.

V jednom místě se cesta pro poníky zhoršila. Bylo třeba vést je po okraji lesa po vlhkém jarním vřesu až k místu, kde už zase byla cesta schůdná. To bylo asi půl míle.

„Bude rychlejší, když půjdeme přes les,“ řekl Jamie a vzal z mé zemdlené ruky otěže. Pokývl směrem k malému hájku dubů a borovic, odkud byla cítit nasládlá vůně vlhkého listí. „Běž tudy, Sassenachová, a támhle se potkáme.“

Byla jsem příliš unavená, než abych se s ním dohadovala. Klást nohu před nohu bylo velkým úsilím, a ta námaha bude určitě menší, pokud budeme kráčet po listí a spadaném borovém jehličí, než v rozbláceném vřesovišti.

V lese bylo ticho, vítr byl ztlumen korunami borovic. Déšť, který skrze větve pronikal, dopadal na kožnaté dubové listy, které i přes to šustily.

Ležel několik stop od okraje lesa, hned vedle šedého velkého balvanu. Bledý zelený lišejník měl stejnou barvu jako jeho tartan, a hnědá odpovídala odstínu listů, které padaly přes něj. Vypadal jako součást lesa, tak jsem o něj skoro zakopla, ale na poslední chvíli mě zarazila třpytivá modř.

Jemná jako samet, podivná houba zasahovala přes plášť až k holým končetinám. Dále přes kost a svalstvo, vějířovitě se rozrůstala jako tráva a stromy v lese, když pohlcují neúrodnou půdu.

Byla to živá modř, ostrá a cizí. Nikdy jsem ji neviděla, ale slyšela jsem o ní od jednoho starého vojáka, jehož jsem ošetřovala a který bojoval v bitvách první světové války.

„Nazývali jsme to ‚svíce těla‘,“ říkal mi. „Modrá, jasně modrá. Nevidíte ji nikde jinde, jen na bitevním poli – na mrtvých mužích.“ Vzhlédl ke mně, oči zmatené pod bílými obvazy.

„Vždy jsem přemýšlel, kde mezi válkami přežívá.“

Snad ve vzduchu, neviditelné spory, které čekají na svou příležitost. Byla to oslnivá barva, jasná jako borytová modř, se kterou se jejich předci malovali, když šli do boje.

Lesem vál větřík a cuchal muži vlasy. Pohnuly se a vstaly, byly hedvábné a jako živé. Za mnou se ozvalo zašustění listí a já se probrala z tranzu, do kterého mě uvrhlo pozorování těla.

Jamie stál za mnou, díval se dolů. Nic neříkal; jen mě vzal za loket a vedl mě ven z lesa. Mrtvý muž zůstal za námi, oděn do parazitického odstínu války a oběti.

* * *

Bylo dopoledne 15. dubna, když jsme dorazili do Culloden House po nelítostné cestě. Došli jsme tam z jihu a nejdříve jsme projížděli shlukem budov. Všude se něco hýbalo – byla to spíše taková horečná činnost – muži byli na cestě, ale stáje byly překvapivě prázdné.

Jamie seskočil a otěže podal Murtaghovi.

„Počkej chvíli tady, prosím,“ řekl. „Něco se mi tady nezdá.“

Murtagh se podíval na dveře do stájí, které byly mírně pootevřené, a přikývl. Fergus, který seděl za ním, chtěl jít za Jamiem, ale Murtagh ho zastavil.

Byla jsem ztuhlá po cestě, ale seskočila jsem z koně a následovala Jamieho, v blátě mi to klouzalo. Něco na tom bylo divného. A teprve, když jsem prošla dveřmi, jsem si uvědomila, co to je – bylo tady příliš velké ticho.

Vevnitř se nic nehýbalo; v budově byla zima a tma, nebyl zde ten běžný rozruch a teplo. Ale to místo nebylo úplně bez života; ve tmě byla nějaká temná postava, byla příliš velká na to, aby to byla krysa nebo liška.

„Kdo je to?“ zeptal se Jamie a udělal krok vpřed, abych byla za ním. „Alecu? Jsi to ty?“

Postava v seně pomalu zvedla hlavu a pléd sklouzl dozadu. Vrchní podkoní z hradu Leoch měl jen jedno oko; o to druhé přišel při nehodě před mnoha lety a teď ho měl překryté černou páskou. Normálně mu jedno oko stačilo; bylo jasně modré a dost bystré na to, aby prohánělo všechny čeledíny, koně, pacholky i samotné jezdce.

Teď bylo oko Aleca McMahona MacKenzieho šedé jako břidlice. Jeho mohutné tělo pokroucené a tváře měl propadlé z hladovění, čišela z něj apatie.

Jamie věděl, že ten starý muž ve vlhkém počasí trpí artritidou, a tak k němu přiskočil a pomáhal mu vstát.

„Co se tady stalo?“ zeptal se. „Právě jsme přijeli, co je tady nového?“

Zdálo se, že starému Alecovi zabere hodně času, než tu otázku vstřebá, sžije se s ní a zformuluje slova do odpovědi. Ale v prázdné a nehybné hale slova duněla, když na ně konečně přišla řada.

„Všechno to tady šlo do háje,“ řekl. „Před dvěma dny mašírovali do Nahmu a včera se sem zase při ústupu vrátili. Jeho Výsost řekla, že rozbijí hlavní stan u Cullodenu; lord George už tam je, s oddíly, které se mu podařilo poskládat dohromady.“

Nepodařilo se mi potlačit slabý sten při vyřknutí slova ‚Culloden‘. Tak už je to tady. Bez ohledu na to, čím jsme museli projít, jsme tady.

I Jamie se zachvěl; viděla jsem, jak se mu na předloktí naježily chlupy, ale v jeho hlase po emocích, které s ním cloumaly, nebylo ani památky.

„Vojáci jsou ale na boj moc unavení. To si lord George neuvědomil, že potřebují odpočinek – a jídlo?“

Sípavý zvuk od starého Aleca mohl být smích.

„Chlapče, co Jeho Lordstvo ví, na tom nezáleží. Vedení armády převzala Jeho Výsost. A Jeho Výsost řekla, že budeme stát proti Angličanům u Drumossie. A co se týče jídla…“ ten starý muž měl husté obočí, které mu za poslední roky skoro úplně zbělelo, sem tam z něj vyrůstaly tvrdé chloupky. Teď jedno obočí ztěžka pozvedl, jako kdyby i tato malá změna výrazu byla naprosto vyčerpávající. Jednu ruku položenou v klíně, ukazoval do prázdných stájí.

„Poslední měsíc jedli koně,“ řekl prostě. „Od té doby toho už moc nezbylo.“

Jamie najednou vstal a opřel se o stěnu, hlavu skloněnou v šoku. Do tváře jsem mu neviděla, ale jeho tělo bylo prkenné jako ohrady ve stájích.

„Ano,“ řekl konečně. „Ano. Mí muži – dostali adekvátní příděl masa? Donas… byl… mohutný kůň.“ Mluvil tiše, ale já jsem podle Alecova zúžení oka pochopila, že ho slyší i chápe námahu, kterou mu to dalo, aby to vyslovil.

Starý muž pomalu vstal ze sena, jeho bolavé tělo se pomalu bolestivě s rozvahou pohybovalo. Položil jednu ruku Jamiemu na rameno; prsty s artritidou ani nemohl stisknout, ale ruka tam spočívala.

„Donase nesnědli,“ řekl tiše. „Ponechali ho pro – prince Tcharlacha, až se na něm bude triumfálně vracet do Edinburgu. O’Sullivan říkal, že by se… nehodilo,… aby Jeho Výsost šla pěšky.“

Jamie si skryl tvář do dlaní a chvěl se, opřen o dřevěnou stěnu prázdného boxu.

„Jsem to ale blázen,“ řekl a zalapal po dechu. „Och, Bože, jsem to ale blázen.“ Ruce mu poklesly, odkryl tvář, slzy mu smývaly prach z cesty. Hřbetem ruky si setřel tvář, ale slzy mu stále tekly z očí, jako kdyby to bylo úplně mimo jeho kontrolu.

„Povstání je ztracené, moje muže zmasakrují, v lesích hnijí muži… a já pláči pro koně! Och, Bože,“ zašeptal a zakroutil hlavou. „Jsem to ale blázen.“

Starý Alec si povzdechl a rukou pohladil Jamieho po rameni.

„To je dobré, že ještě pořád můžeš, chlapče,“ řekl. „Já sám už toho nejsem schopen,“ řekl, poklekl na jednu nohu a znovu se položil na zem. Jamie tam chvíli stál a díval se dolů na starého Aleca. Slzy mu stále proudily po tváři, ale bylo to, jako když déšť omývá leštěnou žulu. Potom mě vzal za loket a beze slova se otočil.

Když jsme došli ke dveřím, ještě jednou jsem se podívala na Aleca. Seděl tam nehybně, tmavá schoulená postava zachumlaná do plédu, jedno modré oko slepé jako to druhé.

* * *

Muži se roztáhli po domě, úplně vyčerpaní, hledali zapomnění před hladověním a předtuchou hrozné katastrofy. Nebyly zde žádné ženy; ti vůdcové, jejichž muži tady s sebou měli ženy, je poslali zpět do bezpečí – nadcházející peklo už vrhalo první stíny.

Jamie něco zamumlal a nechal mě stát před dveřmi, které vedly do dočasných princových komnat. Má přítomnost by ničemu nepomohla. Tiše jsem se procházela po domě, bylo slyšet jen oddechování spících mužů, ve vzduchu viselo zoufalství.

V horním patře jsem našla jeden pokoj s harampádím. Byl plný hloupostí a nepoužívaného nábytku, na druhou stranu byl také neobsazený. Prodírala jsem se mezi tím nepořádkem a cítila se spíše jako malý hlodavec, který zde hledá útočiště před vnějším světem, kde mocné síly rozpoutaly zkázu.

Bylo tam jedno malé okno, přes něj byla vidět jen ranní šedivá mlha. Cípem pláště jsem utřela kousek jednoho skleněného pole, ale stejně nebylo nic vidět. Opřela jsem se čelem o chladivou tabulku. Tam někde venku je Cullodenské pole, ale já neviděla nic, jen mou mlhavou siluetu jako odraz v okně.

Novinky o hrůzné a záhadné smrti vévody Sandringhama dorazily až k princi Karlovi, to jsem věděla; doslechli jsme se o tom od každého, koho jsme na cestě potkávali, a byli jsme rádi, že jsme zase bezpečné zpátky. Co jsme to vlastně udělali? Přemýšlela jsem. Zničili jsme tím jednonočním dobrodružstvím celé povstání Jakobitů anebo jsme neúmyslně zachránili Karla Stuarta z anglické pasti? Jela jsem prstem dolů po zamlženém okně a znovu jsem přemítala o jedné věci, kterou se nikdy nedozvím.

Zdálo se mi, že to trvalo dlouhou dobu, než jsem venku na schodišti před mým úkrytem zaslechla něčí kroky. Došla jsem ke dveřím a viděla Jamieho, jak vstupuje na podestu. Stačil mi jediný pohled do jeho tváře.

„Alec měl pravdu,“ řekl bez předchozího úvodu. Lícní kosti mu prosvítaly přes kůži, byly zvýrazněné hladem a vyostřené vztekem. „Oddíly postupují k Cullodenu – pokud je to v jejich silách. Už dva dny nespali ani nejedli, pro kanóny už nemáme střelivo, ale postupuje se.“ Najednou vybuchl vztekem a praštil pěstí do rozviklaného stolu. Kaskáda malých měděných talířků z hromady kuchyňského nádobí zarachotila a ozvěna se rozlehla celým podkrovím.

Netrpělivým pohybem vytáhl dýku z opasku a drsně s ní bodl do stolu, kde stál, až se pod tím náporem zachvěl.

„Říká se, že pokud uvidíš na dýce krev, znamená to smrt.“ Se zasyknutím se nadechl, pěst stále na stole. „Ano, vidím ji! A oni všichni taky. Oni ví – Kilmarnock, Lochiel a všichni ostatní. Z toho neplyne nic dobrého!“

Sklonil hlavu, ruce sepjaté na stole a zíral na dýku. Zdál se příliš veliký na rozměry tohoto pokoje, byla to vzteklá doutnající přítomnost, která může propuknout v plameny. Místo toho pohodil hlavou a znaveně se posadil, hlavu v dlaních.

„Jamie,“ řekla jsem a polkla. Stěží jsem mohla další slova vyřknout, ale musela jít ven. Věděla jsem, jaké novinky přináší, a přemýšlela jsem, co by se ještě pro to dalo udělat. „Jamie. Už máme jen jedinou šanci, je to jediná možnost.“

Jeho hlava byla pořád skloněná, čelo opřené o klouby prstů. Zakroutil hlavou, nepodíval se na mě.

„Už se nedá nic dělat,“ řekl. „Nedá si říci. Murray se ho pokoušel zastavit, stejně tak i Lochiel. Balmerino. Já. Ale muži už teď stojí na pláni. Cumberland určil Drumossie. Už se nedá nic dělat.“

Léčba je mocný nástroj a každý léčitel zná síly, které zachraňují, stejně tak i ty, které mohou ublížit. Dala jsem Columovi kyanid, který ani neměl čas použít, a tak jsem tu fíálu ze stolku u postele s tělem zase vzala. Teď byla v mé lékárničce, hrubě destilované krystalky, matné, hnědobílé, na pohled vůbec nevypadaly nebezpečně.

V ústech jsem měla sucho, skoro jsem nemohla mluvit. V láhvi mi zůstala jen trocha vína; vypila jsem ho, jeho kyselá chuť byla na jazyku jako žluč.

„Jedna šance ještě je,“ řekla jsem. „Jenom jediná.“

Jamie měl hlavu stále v dlaních. Byla to dlouhá cesta a novinky od Aleca mu na náladě nepřidaly. Posháněli jsme jeho muže, tedy většinu z nich, byli v zuboženém stavu, k nerozeznání od na kost vyhublých Fraserů z Lovatu, kteří se houfovali kolem nich. Rozhovor s Karlem nebyl zdaleka poslední kapkou.

„Ano?“ řekl.

Zaváhala jsem, ale musela jsem promluvit. Tu možnost jsem musela vzít v úvahu; zda on – nebo já – to zvládne nebo ne.

„Je to Karel Stuart,“ řekla jsem nakonec. „On je vším. Bitva, válka – závisí na něm všechno, chápeš?“

„Ano?“ Jamie teď na mě vzhlédl, v krví podlitých očích otazníky.

„Kdyby byl mrtvý.“ Zašeptala jsem konečně.

Jamie zavřel oči a z tváří mu zmizely i poslední zbytky krve.

„Pokud má zemřít… tak teď. Dnes. Nebo dnes v noci. Jamie, bez Karla není zač bojovat. Nikdo nepošle muže ke Cullodenu. Bitva tedy nebude.“

Jak polkl, na krku poskočilo jablko. Otevřel oči a vyděšené na mě zíral.

„Kriste,“ zašeptal. „Kriste, to nemůžeš myslet vážně.“

Má ruka pevně stiskla kouřový zlatě rámovaný krystal na krku.

Před Falkirkem mě povolali, abych navštívila prince. O’Sullivan, Tullibardine a další. Jeho Výsost onemocněla – jen indispozice, říkali.

Viděla jsem Karla, nechala ho obnažit hruď a paže, prohlédla jsem jeho ústa a bělmo očí.

Byly to kurděje a několik dalších nemocí ze špatné výživy. Také jsem to řekla.

„Nesmysl!“ řekl vztekle Sheridan. „Jeho Výsost nemůže trpět nemocí jako nějaké páže!“

„Ale jí jako oni,“ odsekla jsem. „Možná i hůř.“ Pážata byla nucena jíst cibuli a zelí, neměli nic jiného. Ale Jeho Výsost a jeho rádcové něčím tak chudým opovrhovali, a tak jedli maso – a nic moc jiného. Když jsem se rozhlížela kolem po těch vyděšených tvářích, viděla jsem jen několik, které nevykazovaly symptomy nedostatku čerstvé stravy. Zkažené a chybějící zuby, měkké krvácející dásně a svědící puchýřky, které tak bohatě zdobily bílou kůži Jeho Výsosti.

Neochotně jsem se vzdávala své dodávky šípků a sušených bobulí pro prince, ale váhavě jsem nabídla, že mu z nich mohu uvařit čaj. Nabídku odmítli s minimem zdvořilosti a pochopila jsem, že povolali Archieho Camerona s jeho sklenicemi pijavic a skalpelem, aby viděli, zda náhodou pouštění žilou Jeho Výsosti od svědění nepomůže.

„Zvládla bych to,“ řekla jsem. Srdce mi bušilo, že jsem sotva lapala po dechu. „Můžu mu namíchat lektvar. Myslím, že bych ho přesvědčila, aby to vypil.“

„A pokud po vypití tvé medicíny zemře? Kriste, Claire! Na místě tě zabijí!“

Založila jsem si ruce pod paže, abych se trochu zahřála.

„Z-záleží na tom?“ zeptala jsem se a zoufale jsem se snažila, aby se mi nechvěl hlas. Ale pravda byla, že se chvěl. V tuto chvíli měl můj život větší váhu než stovky těch, které jsem mohla zachránit. Zaťala jsem pěsti, které se mi strachem třásly, byla jsem jak myška chycená v pasti.

Jamie byl okamžitě u mě. Nohy mi nesloužily; skoro mě musel odnést na polámanou pohovku a sedl si vedle mě, pažemi mě pevně svíral. „Ale ty víš, že ti to nedovolím.“

Chvění pomalu přestávalo, ale já stále pociťovala tu hrůzu ze slov, která jsem právě vyslovila.

„Musí být určitě ještě nějaký způsob,“ řekla jsem. „Jídla není moc, ale to, které je, jde přímo k princi. Myslím, že nemůže být tak těžké přidat mu něco do jídla; všude je přece takový zmatek.“ To byla pravda; v celém domě leželi spící důstojníci na podlahách i stolech, i v botách, příliš znavení na to, aby odložili své zbraně. V domě byl chaos, pořád někdo přicházel a odcházel. Nemohlo by být složité vytáhnout sluhu na dost dlouhou dobu, aby se do večerního jídla přidal smrtící prášek.

Okamžitá hrůza mě opouštěla, ale přece jen ten hrozivý návrh visel ve vzduchu jako jed, až mi tuhla vlastní krev v žilách. Jamie mě krátce objal rukou kolem ramen, potom se odtáhl, jak vyhodnocoval situaci.

Smrt Karla Stuarta by stejně povstání neukončila; na to už došly věci moc daleko. Lord George Murray, Balmerino, Kilmarnock, Lochiel, Clanranald – ti všichni byli zrádci, životy a majetek propadnou Koruně. Skotská armáda už teď byla dost děravá a s vůdcem, jakým je princ Karel, se rozplyne jako pára nad hrncem. Angličané, vyděšení a ponížení u Prestonu a Falkirku, nebudou váhat ztrestat uprchlíky, budou chtít znovuzískat svou čest a smýt tu krvavou potupu.

Byla jen malá šance, že Henry z Yorku, Karlův mladší bratr, který je už vázán církevním slibem, bude v boji za znovunastolení na trůn bojovat. Před námi nebylo nic jiného než katastrofa a zkáza a nebyla šance to zvrátit. Jediné, co se dalo zachránit, byly životy mužů, kteří by měli zítra na vřesovišti zemřít.

Byl to Karel, kdo zvolil místo u Cullodenu. Karel, jehož tvrdohlavost a krátkozraká autokracie nebraly v potaz rady generálů, vyrazil dobývat Anglii. A jestli mu chtěl Sandringham pomoci nebo ho zradit, to už se nikdo nedozví. Z Jihu už neměl žádnou podporu; angličtí Jakobité se neshromáždili pod praporem svého krále, jak se očekávalo. Proti zdravému úsudku na ústup se Karel rozhodl pro poslední tvrdohlavou akci a postavil svou špatně vyzbrojenou armádu, vyčerpanou a vyhladovělou do řady na promočeném vřesovišti, aby čelili palbě Cumberlandových děl. Pokud by Karel Stuart zemřel, bitva u Cullodenu by neproběhla. Jeden život výměnou za dva tisíce. Jeden život – ale to je královský život, a nepřijde o něj v bitvě, ale chladnokrevně mimo ni.

Malá místnost, kde jsme seděli, měla ohniště, ale oheň v něm nehořel, nebyl otop. Jamie do něj hleděl, jako kdyby v neviditelných plamenech hledal odpovědi. Vražda. Není to obyčejná vražda, ale královražda. Nejen vražda, ale i vražda dávného přítele.

* * *

A teď – vůdcové klanů se už třesou na otevřeném vřesovišti a posouvají se na své pozice, protože bitevní plán už byl sestaven, předělán a přeorganizován, když se přidalo více mužů. Mezi nimi byli MacKenziové z Leochu, Fraserovci z Beauly, čtyři sta mužů Jamieho krve. A třicet mužů z Lallybrochu, jeho vlastní muži.

Jeho tvář byla bílá, nehybná jako myšlenky, ale ruce měl pevně zaťaté na kolenou. Pokřivené i rovné prsty se prolínaly. Seděla jsem vedle něj, skoro jsem se až bála dýchat a čekala na jeho rozhodnutí.

Nakonec skoro neslyšně vydechl a povzdechl si, otočil se ke mně, v jeho očích byl nekonečný smutek.

„Nemohu,“ zašeptal. Rukou se krátce dotkl mé tváře, pohladil mě po lících. „Bůh to ví, Sassenachová. To nemohu.“

Vlna úlevy mne úplně zbavila slov, ale on viděl, co jsem cítila a sevřel mé dlaně mezi své.

„Och, Jamie, jsem tak ráda!“ zašeptala jsem.

Sklonil hlavu nad mé dlaně. Sklonila jsem hlavu, abych si tvář položila na jeho vlasy, ale úplně jsem ztuhla.

Ve dveřích stál Dougal MacKenzie, prohlížel si mě a v očích se mu zračil náhlý odpor.

Ten poslední měsíc mu přidal na věku; Rupertova smrt, bezesné noci plné bezvýsledných diskuzí, útrapy drsné cesty a vidina blížící se porážky. Rudý vous už měl prošedivělý, jeho kůže byla našedlá a od listopadu mu přibylo mnoho vrásek. V šoku jsem si uvědomila, že vypadá jako jeho bratr Colum. Dougal MacKenzie chtěl vést. Teď vedení klanu zdědil a platil za to daň.

„Špinavá… zrádkyně… Zkurvená… čarodějnice!“

Jamie sebou trhl, jako kdyby ho postřelili, jeho tvář byla bílá jako plískanice venku. Vyskočila jsem na nohy, až jsem převrhla lavici, jejíž rachot se rozléhal pokojem.

Dougal MacKenzie ke mně pomalu přešel, shrnoval si plášť, takže jílec meče měl po ruce. Dveře za mnou jsem neslyšela otvírat; musely zůstat pootevřené. Jak dlouho stál na druhé straně a poslouchal?

„Ty,“ řekl tiše. „Měl jsem to tušit; od první chvíle, kdy jsem tě viděl, jsem to tušil.“ Očima mě propichoval a hluboká zeleň byla plná zuřivosti a hrůzy.

Vedle mě jsem najednou ucítila nějaký pohyb; stál tam Jamie, ruku na mém rameni a postrkoval mě za sebe.

„Dougale,“ řekl. „Není to tak, jak si myslíš. Je to…“

„Ne?“ Dougal ho utnul. Na chvíli ze mě spustil oči a já se skrčila za Jamieho, vděčná za to zdržení.

„Ne co si myslím?“ řekl a pořád mluvil tiše. „Slyšel jsem tu ženu, jak na tebe naléhá, abys provedl vraždu – vraždu svého prince! Nejen hanebnou vraždu, ale přímo zradu! A ty mi říkáš, že jsem to neslyšel?“ Zakroutil hlavou, rudé mastné vlasy mu padaly na ramena. Stejně jako my ostatní i on hladověl; kosti mu na tváři vystupovaly, ale oči mu z jeho propadlých důlků žhnuly.

„Neviním tě, chlapče,“ řekl. Jeho hlas byl najednou varovný a já si uvědomila, že už je mu přes padesát. „Není to tvá chyba, Jamie. Očarovala tě – každý to vidí.“ Jeho ústa se zkroutila, když na mě znovu pohlédl.

„Ano, vím, jaké to pro tebe muselo být. Stejné čáry použila kdysi i na mě.“ Přejel mě spalujícím pohledem. „Vraždící prolhaná děvka vede muže za ptáka přímo až do pekla, drápy hluboce zaťaté do koulí. To je kletba, kterou na tebe uvrhnou, chlapče – ona a další čarodějnice. Vezmi si je do postele a zatímco spíš s hlavou na jejich ňadrech, ukradnou ti duši. Vezmou ti duši a sežerou tvé mužství, Jamie.“

Vystrčil jazyk ven a olízl si rty. Stále na mě koukal a rukou pevně sevřel jílec meče.

„Zůstaň stranou, chlapče. Zbavím tě tvé sassenach děvky.“

Jamie se postavil přede mě a odřízl mě od pohledu na Dougala.

„Jsi unavený, Dougale,“ řekl, mluvil rozvážně, snažil se ho zklidnit. „Jsi unavený a slyšíš různé věci, chlape. Běž dolů. Já…“

Neměl možnost tu větu dokončit. Dougal ho neposlouchal; hluboce posazené zelené sametové oči byly zafixované na mé tváři a vůdce klanu MacKenziů vytáhl z opasku dýku.

„Proříznu ti hrdlo,“ řekl mi tiše. „Měl jsem to udělat už při našem prvním setkání. Všem by nám to ušetřilo velké trápení.“

Nebyla jsem si jistá, zda měl pravdu, ale to neznamenalo, že jsem chtěla dopustit, aby to napravil. Udělala jsem rychle tři kroky zpět a narazila jsem tvrdě do stolu.

„Drž se zpátky!“ Jamie skočil přede mě a na ochranu zvedl předloktí, aby mě před Dougalem ochránil.

Vůdce MacKenziů zakroutil hlavou jako býk, rudé oči upřené na mě.

„Je má.“ Řekl ochraptěle. „Je to čarodějnice. Zrádkyně. Uhni, chlapče. Bože, nechci tě zranit, ale jestli ji budeš chránit, budu tě muset také zabít, bez ohledu na to, že jsem tě vychoval.“

Provedl na Jamieho výpad a chytil mě za paži. I když byl vyčerpaný, vyhladovělý a postarší, byl to stejně pořádný chlap a jeho prsty se mi zarývaly hluboko do masa.

Vykřikla jsem bolestí a zuřivě jsem kopala kolem sebe, když si mě k sobě chtěl přitáhnout. Natáhl se po mých vlasech a chytil mě za ně, tvrdě mi zvrátil hlavu dozadu. Cítila jsem na tváři jeho dech, byl horký a kyselý. Křičela jsem a zaútočila jsem na něj, zabořila jsem mu nehty do tváře ve snaze uvolnit se.

Jeho výdech byl spíše explozí, když ho Jamie poprvé udeřil do žeber, a když Jamieho pěst dopadla pod jeho rameno, pustil mé vlasy. Najednou jsem byla volná, padla jsem nazad na stůl a třásla se strachem a bolestí.

Dougal se otočil, aby se podíval Jamiemu do tváře, dýku držel čepelí vzhůru.

„Tak jak chceš,“ řekl a ztěžka oddechoval. Zlehka se zakymácel ze strany na stranu, přesouval váhu, jako kdyby si myslel, že je to výhoda. „Krev napoví. Ty zatracenej fraserovskej spratku. Zrada proudí ve tvé krvi. Tak si pojď pro mě, ty liščí mládě. Kvůli tvé matce tě zabiji rychle.“

V malém podkroví bylo málo prostoru na manévry. Nedal se tasit meč; dýku měl hluboce zabodnutou do stolu, a tak byl Jamie v podstatě neozbrojen. Zaujal Dougalův postoj, oči na stopkách, soustředěné na špičku tasené dýky.

„Odlož ji, Dougale,“ řekl. „Když bereš do úst mou matku, tak mě alespoň kvůli ní vyslechni!“

MacKenzie ale neodpověděl, najednou sebou trhnul a zaútočil nahoru.

Jamie uskočil na stranu, znovu uhnul, když se přihnal útok z druhé strany. Jamie měl na své straně postřeh mladých – ale Dougal třímal nůž.

Dougal znovu rychle zaútočil, nůž přejel Jamiemu po boku, roztrhl mu košili a udělal mu do kůže temnou rýhu. Zasykl bolestí, uskočil stranou a chňapl po Dougalově zápěstí, chytil ho, když mířil čepelí dolů.

Znovu se zalesklo ostří a zmizelo mezi bojujícími těly. Byli propletení jako milenci, vzduch nasáklý vztekem a mužským potem. Ostří se znovu zvedlo, dvě ruce objímaly jeho rukojeť. Úskok, trhnutí, vynaložené úsilí a bolest. Dougal ustoupil dozadu, potácel se, tvář překrvená a zpocená, rukojeť meče mu trčela z krku.

Jamie skoro spadl na zem, lapal po dechu a opřel se o stůl. Oči měl hrůzou temné, vlasy propocené, košile mu visela ve zkrvavených cárech.

Z Dougala vycházel děsivý zvuk, byl to zvuk hrůzy a chybějícího dechu. Jamie ho v pádu zachytil, Dougalova váha ho srazila na kolena. Dougalova hlava ležela Jamiemu na rameni, Jamie objímal pažemi svého vychovatele.

Klekla jsem si vedle něj, chtěla jsem pomoci a Dougala nějak podržet. Bylo už pozdě. Mohutné tělo povadlo, potom se křečovitě prohnulo a vyklouzlo z Jamieho sevření. Dougal ležel zmuchlaný na podlaze, svaly mu ještě v kontrakcích cukaly, trhal sebou jako ryba na suchu.

Jamie si položil jeho hlavu do klína. Po jednom trhnutí se mu otočila hlava do mého výhledu. Byla překrvená a temně rudá, oči jen úzké štěrbiny. Jeho ústa se pořád pohybovala, něco říkala, mluvila s velkým úsilím – ale beze zvuků, ozývalo se jen chrčení z jeho propíchnutého hrdla.

Jamieho tvář byla popelavě bledá; skoro i mohl říci, co říkala Dougalova ústa. Pevně ho sevřel, aby se tělo nechvělo. Došlo ke konečnému záchvěvu, potom se ozval smrtelný sten a Dougal MacKenzie zůstal klidně ležet. Jamieho ruka ho pevně držela za ramena, jako kdyby mu chtěl zabránit, aby případně znovu vstal.

„Svatý Michaeli, ochraňuj nás!“ Ze dveří se ozval ochraptělý šepot. Byl to Willie Coulter MacKenzie, jeden z Dougalových mužů. Zkoprněle zíral na mrtvé tělo svého velitele. Pod ním se tvořila malá loužička moči a pronikala i přes pléd zpod jeho těla. Muž se pokřižoval, stále na něj zíral.

„Willie.“ Jamie vstal a třesoucí rukou si přejel po tváři. „Willie.“ Muž stál jako zkoprnělý. Zíral na Jamieho v úplném ohromení, ústa otevřená.

„Potřebuji jednu hodinu.“ Jamie položil ruku na rameno Willieho Coultera a vtáhl ho do pokoje. „Jednu hodinu, abych odvezl svou ženu do bezpečí. Potom se vrátím, abych se z toho zpovídal. Dávám ti mé čestné slovo. Ale teď potřebuji tu hodinu. Jedinou hodinu. Dáš mi, prosím, jednu hodinu, než o tom budeš mluvit?“

Willie si olízl suché rty, díval se na svého velitele a jeho synovce, zcela evidentně mu to nešlo na rozum. Nakonec přikývl, protože ho nenapadlo nic jiného, než uposlechnout jeho proseb, protože se jiná možnost nenabízela.

„Dobrá.“ Jamie ztěžka polkl a utřel si tvář do plédu. Pohladil Willieho po rameni. „Zůstaň tady. Modli se za jeho duši…,“ pokývnul směrem k nehybnému tělu na zemi, ale nepodíval se na ně, „i za mou.“ Natáhl se přes Willieho, aby si vytáhl dýku ze stolu a postrkoval mě ven ze dveří a dolů po schodišti.

Na půli cesty se zastavil a se zavřenýma očima se opřel o zeď. Zhluboka se nadechl, jako kdyby měl omdlít, a vylekaně si položil mé ruce na svou hruď. Jeho srdce bilo jako zvon a on se třásl, ale po chvíli se napřímil, pokývl na mě a vzal mě za paži.

„Potřebuji Murtagha,“ řekl.

Jeho přítele jsme našli hned venku, zachumlaného do plédu před plískanicí, jak sedí v suchu pod okapem. Fergus byl stočený vedle něj a pospával, byl po dlouhé cestě znavený.

Murtaghovi stačil jeden pohled do Jamieho tváře a ihned vyskočil na nohy, připraven ke všemu.

„Zabil jsem Dougala MacKenzieho,“ řekl mu Jamie na rovinu bez jakýchkoliv proslovů.

Murtaghova tvář na okamžik zbledla, potom znovu nastolil svůj běžný výraz obezřetné ponurosti.

„Ano,“ řekl. „Co budeme dělat?“

Jamie sáhl do sporranu a vytáhl kus složeného papíru. Ruce se mu třásly, jak se ho snažil rozložit. Vzala jsem ho od něj a rozložila ho.

‚Doklad o vlastnictví‘ stálo hned v záhlaví. Byl to krátký dokument, obsahoval jen několik černých řádků, které uváděly jako majitele panství Broch Tuarach Jamese Jacoba Frasera Murraye, který ho získal po rodičích – Janet Fraserové Murrayové a Ianovi Gordonovi Murrayovi. Dole byl Jamieho podpis a vedle něj dvě prázdná místa s názvem kolonky ‚svědci‘. Bylo to datováno 1. července 1745 – měsíc předtím, než se Karel Stuart vylodil u skotských břehů a udělal z Jamieho Frasera zrádce Koruny.

„Potřebuji, abyste to tady dole podepsali, ty a Claire,“ řekl Jamie, vzal dokument ode mě a podal ho Murtaghovi. „Ale znamená to křivopřísežnictví; nemám právo to od vás žádat.“

Murtaghova malá očka přelétla rychle dokument. „Ne,“ řekl suše. „To ani není potřeba.“ Zatahal Ferguse za nohu, ten se zprudka narovnal a zamrkal.

„Skoč do domu a přines svému veliteli inkoust a brk, chlapče,“ řekl Murtagh. „A rychle – běž už!“

Fergus se otřepal, koukl se na Jamieho, aby to pokývnutím hlavy potvrdil – a vyrazil.

Voda z okapů mi tekla dozadu na krk. Třásla jsem se a přitáhla jsem si vlněný šál ještě pevněji kolem ramen. Přemýšlela jsem, kdy Jamie ten dokument sepsal. Falešné datum mělo budit zdání, že převedl své statky ještě před tím, než se stal zrádcem. Se vším vybavením a přilehlými polnostmi přejde majetek na malého Jamieho. Tak bude alespoň rodina Jenny v bezpečí, i s farmou a pozemky.

Jamie zřejmě viděl, že toho bude zapotřebí; ale před odjezdem z Lallybrochu ho nepodepsal, zřejmě pořád doufal, že se nějak vrátíme a znovu si bude moci své statky nárokovat. Teď už to nebude možné, ale alespoň je uchrání před zabavením Korunou. Nikdo nedokáže říci, kde byl dokument podepsán – kromě dvou svědků, mě a Murtagha.

Fergus se vrátil, funěl, ale nesl malý kalamář a roztřepené pero. Ihned jsme to začali podepisovat, opřeli jsme se o dům a otřepali pero od kapek inkoustu. Murtagh se podepisoval první; jak jsem si všimla, jeho prostřední jméno bylo FitzGibbons.

„Mám to odvézt tvé sestře?“ zeptal se Murtagh, když jsem mávala listem, abych ho osušila.

Jamie zakroutil hlavou. Déšť mu na plédu dělal velké mokré fleky ve velikosti mince a třpytil se mu na řasách jako slzy.

„Ne. Odveze to Fergus.“

„Já?“ Chlapcovy oči se rozšířily úžasem.

„Ty, chlape.“ Jamie vzal ode mě dokument, složil ho, potom si klekl a strčil ho Fergusovi za košili.

„To se musí dostat k mé sestře – Madam Murrayové – bez nehody. Má to větší hodnotu než můj život – i než tvůj.“

Fergus se postavil, z tak velké přemíry do něj vložené odpovědnosti skoro nedýchal, ruce měl sepnuté na břiše.

„Nezklamu vás, milorde!“

Jamiemu se na rtech mihl letmý úsměv a na chvíli pohladil Ferguse po vlasech.

„Já to vím a vážím si toho,“ řekl. Otočil prstenem na levé ruce, lesklý rubín, který patřil jeho otci. „Tady,“ řekl a podával to Fergusovi. „Běž do stájí a ukaž to starému muži, kterého tam uvidíš. Řekni mu, že jsem řekl, že si máš vzít Donase. Vezmi koně a jeď do Lallybrochu. Nezastavuj, jen pokud to bude nutné; na spánek, a pokud budeš spát, dobře se ukryj.“

Fergus z toho vzrušení nenacházel slov, ale Murtagh se na něj pochybovačně zamračil.

„Ty myslíš, že se postará i o šelmy?“ řekl.

„Ano, zvládne to,“ řekl Jamie rozhodně. Fergus byl dojat, zakoktal se, padl na kolena a políbil Jamiemu vroucně ruku. Potom vyskočil na nohy a vyrazil směrem ke stájím, jeho štíhlá postava mizela v mlze.

Jamie si olízl suché rty a krátce zavřel oči, potom se odhodlaně obrátil na Murtagha.

„A ty – mo caraidh – potřebuji, abys sehnal všechny naše muže.“

Murtaghovo obočí povyskočilo, ale neznatelně přikývl.

„Ano,“ řekl. „A kdy?“

Jamie se podíval na mě, potom zpět na svého kmotra. „Myslím, že teď už budou na vřesovišti s mladým Simonem. Prostě je udrž pohromadě. Odvezu svou ženu do bezpečí a potom…“ Zaváhal a pokrčil rameny. „Najdu si vás. Čekejte na můj příjezd.“

Murtagh znovu přikývl a otočil se k odchodu. Potom se zarazil a otočil, aby pohlédl Jamiemu do tváře. Potom se jeho tenké rty mírně prohnuly a řekl, „Žádám tě, chlapče, o jednu věc – ať jsou to Angličané. Ne tvůj vlastní lid.“

Jamie kousek ustoupil, ale po chvíli přikývl. Potom mu beze slova podal ruku. Rychle se objali a potom už byl Murtagh pryč, jen za ním vlál tartan.

Já jsem byla až posledním bodem programu.

„Tak pojď, Sassenachová,“ řekl a chytil mě za paži. „Musíme jet.“

Nikdo nás nezastavil; příliš mnoho mužů chodilo tam a zpět, takže si nás poblíž vřesoviště skoro nikdo nevšímal. A dál, když jsme zabočili z hlavní cesty, už nikdo nebyl.

Jamie mlčel jako hrob, plně se soustředil na úkol, který měl ještě před sebou. Nic jsem mu neříkala, byla jsem ještě příliš vyděšená.

„Odvezu svou ženu do bezpečí.“ Nevím, co tím myslel, ale po dvou hodinách to začínalo být zřejmé, když stočil koně ještě více na jih a před námi se objevil kopec známý jako Craigh na Dun.

„Ne!“ vykřikla jsem, když jsem ho uviděla a došlo mi, kam jedeme. „Jamie, ne! Já nikam nepůjdu!“

Neodpověděl mi, jen pobídl svého koně a vyrazil vpřed; nedal mi na výběr, musela jsem jet za ním.

Mé myšlenky vířily ve zmatku; po hrůze z bitvy a strachu ze smrti Dougala jsem před sebou měla vyhlídku na kameny. Ten prokletý kruh, přes který jsem se sem dostala. Jamie mě prostě chtěl poslat nazpět, zpět do mých časů – pokud to bude možné.

Ať si dělá, co chce, pomyslela jsem si, zuby zaťaté, když jsme jeli po úzké pěšině přes vřesoviště. Není žádné moci, která by mě přinutila, abych ho v této chvíli opustila.

* * *

Stáli jsme spolu na kopci na dvorku malé zbořené chaloupky těsně pod hřebenem kopce. Dlouhé roky už tady nikdo nebydlel; lidé říkají, že je ten kopec prokletý – je to kopec skřítků.

Jamie mě napůl postrkoval, napůl táhl do kopce a mých protestů si vůbec nevšímal. Před chalupou se zastavil a padl na zem, hruď se mu ztěžka pohybovala, jak lapal po dechu.

„To je v pořádku,“ řekl konečně. „Teď máme trochu času; nikdo nás tady nenajde.“

Posadil se na zem, pléd měl omotaný kolem sebe, aby se trochu zahřál. Na chvíli přestalo pršet, ale vál chladný vítr z okolních hor, kde byl stále ještě na vrcholcích sníh a blokoval průsmyky. Hlava mu padla na kolena, cestou byl vyčerpaný.

Posadila jsem se vedle něj, zachumlaná do pláště, a cítila jsem, jak jeho dech slábne a panika ustupuje. Dlouho jsme tam tiše seděli a báli se na nejistém bidýlku s tím zmatkem dole pohnout. Chaos, který jsem cítila, mi pomohl začít.

„Jamie,“ promluvila jsem konečně. Natáhla jsem ruku, abych se ho dotkla, ale potom jsem ji zase odtáhla a nechala ji padnout. „Jamie – je mi to líto.“

Pořád se díval mimo, do temné prázdnoty vřesoviště pod námi. Na chvíli jsem si pomyslela, že mě neslyšel. Zavřel oči. Potom zlehka zakroutil hlavou.

„Ne,“ řekl něžně. „To není zapotřebí.“

„Ale ano.“ Málem jsem se zadusila žalem, ale já cítila, že to musím říci; říci mu, že vím, co jsem mu provedla.

„Měla jsem se vrátit. Jamie – kdybych se vrátila tenkrát, když jsi mě přivezl z Cranesmuiru… pak by možná…“

„Ano, snad,“ přerušil mě. Najednou se na mě otočil a já viděla jeho oči upřené na mě. Byla v nich touha a žal, který se mísil s mým, ale ne zloba, ani výtka.

Znovu zakroutil hlavou.

„Ne,“ řekl ještě jednou. „Já vím, co tím chceš říci, mo duinne. Ale není to tak. I kdybys odešla, věci by se třeba seběhly úplně stejně. Možná ano, možná ne. Možná by to přišlo dříve. Nebo jinak. Možná – ale jen možná – vůbec ne. Ale v téhle záležitosti je zapleteno více lidí, než jsme my dva a já nechci, aby sis to kladla za vinu.“

Rukou se dotkl mých vlasů a shrnul mi je z očí. Po tváři se mi kutálela slza a on ji zachytil na prst.

„To nemyslím,“ řekla jsem a mávla rukou do tmy směrem k armádám, Karlovi, hladovějícím mužům v lese a nadcházejícím jatkám. „To nemyslím. Já chtěla říci, co jsem udělala tobě.“

Velice něžně se na mě usmál a přejel svou teplou dlaní po mé ledové tváři.

„Ano? A co jsem udělal já tobě, Sassenachová? Vytrhl jsem tě z tvého místa, uvrhl do chudoby a vyhnanství, hnal tě bitevním polem a riskoval tvůj život. Vyčítáš mi to snad?“

„Ty víš, že ne.“

Usmál se. „Ano, ani já tobě ne, má Sassenachová.“ Jeho úsměv zmizel, jak vzhlédl nahoru na hřeben kopce. Kameny už byly vidět a já cítila jejich blížící se hrozbu.

„Nepůjdu, Jamie,“ opakovala jsem tvrdohlavě. „Zůstávám s tebou.“

„Ne.“ Zakroutil hlavou. Mluvil něžně, ale jeho hlas byl pevný bez možnosti odmítnutí. „Musím se vrátit, Claire.“

„Jamie, to nemůžeš!“ Naléhavě jsem sepjala ruce. „Jamie, oni už Dougala našli! Willie Coulter už to určitě někomu řekl.“

„Ano, určitě řekl.“ Pohladil mě po ruce. V jeho potemnělé tváři jsem viděla, že po cestě ke kopci se už rozhodl, byl rezignovaný a odhodlaný. Ve tváři byl i žal, smutek, ale musel to odložit na později; teď nebyl čas na truchlení.

„Můžeme se pokusit prchnout do Francie,“ řekla jsem. „Jamie, musíme!“ Ale už jak jsem to vyřkla, věděla jsem, že ho neodradím od toho, pro co se rozhodnul.

„Ne,“ řekl znovu něžně. Otočil se a zvedl ruku, ukázal směrem k temnému údolí pod námi s temnými kopci v pozadí. „V zemi je povstání, Sassenachová. Přístavy jsou uzavřené; O’Brian už se poslední tři měsíce snaží sehnat loď, která by odvezla prince do bezpečí do Francie – Dougal mi to řekl… předtím.“ Ve tváři mi zacukalo a jeho obočí se stáhlo žalem. Ale potlačil to a dál pokračoval pevným hlasem.

„Karla Stuarta honí jen Angličané. Ale mě budou pronásledovat nejen Angličané, ale i ostatní klany. Já jsem dvojitý zrádce, vzbouřenec a vrah. Claire…“ Odmlčel se, třel si rukou krk, potom něžně dodal: „Claire, já jsem mrtvý muž.“

Slzy se mi hrnuly po tvářích a zanechávaly ledové stopy, které štípaly do kůže.

„Ne,“ řekla jsem znovu, ale bezvýsledně.

„Já nejsem úplně nenápadný, to víš,“ řekl a snažil se mě rozesmát, jak si rukou prohrábl rudé vlasy. „Myslím, že Rudý Jamie se daleko nedostane. Ale ty…“ Dotkl se mých úst, přejel po linii rtů. „Tebe mohu zachránit, Claire, a to taky udělám. To je teď nejdůležitější. Ale potom se musím vrátit – pro své muže.“

„Pro muže z Lallybrochu? Ale jak?“

Jamie se zamračil a bezděčně se prsty dotýkal jílce meče, jak přemýšlel.

„Myslím, že se mi může podařit dostat je ven. Na vřesovišti bude zmatek, koně i muži se budou přesouvat tam a zpět, rozkazy se budou pořád měnit; bitvy jsou vždycky hrozně zmatečné. A i kdyby se to už vědělo, co jsem – co jsem udělal,“ pokračoval po malém výpadku hlasu, „nikdo mě nebude chtít chytat s vyhlídkou na Angličany a s rozjíždějící se bitvou. Ano, zvládnu to,“ řekl. Jeho hlas se uklidnil, pěsti zaťaté odhodlaně podél boků.

„Budou se mě vyptávat – Bože ochraňuj je, proto jsou tady! Murtagh je pro mě sežene; já si je převezmu a odvedu ven z bitevního pole. Pokud se mě někdo bude snažit zastavit, řeknu, že si nárokuji právo vést své muže do bitvy sám; ani mladý Simon na to nemá právo.“

Zhluboka se nadechl, obočí stažené, jak si představoval scénu z bitevního pole, která ráno nastane.

„Odvedu je do bezpečí. Bitevní pole je dost veliké, takže si nikdo neuvědomí, že se posouváme na jiné pozice. Vyvedu je z vřesoviště až na cestu do Lallybrochu.“

Zmlkl, jako kdyby tam jeho plány končily.

„A potom?“ zeptala jsem se, nechtěla jsem znát odpověď, ale nemohla jsem si pomoci.

„A potom se vrátím zpět ke Cullodenu,“ řekl a vydechl. Nejistě se na mě usmál. „Nebojím se smrti, Sassenachová.“ V koutcích mu zacukalo. „No… ne zase tak moc. Ale některé způsoby dosažení…“ Najednou se krátce zachvěl, ale snažil se pořád usmívat.

„Pochybuji, že by si kvůli mně najímali skutečného profesionála, ale myslím, že v tomto případě bychom situaci považovali oba, já i monsieur Forez, za… trapnou. Chci tím říci, aby mi srdce vyřízl někdo, s kým jsem popíjel víno…“

Najednou jsem ho hrůzou objala a tiskla ho tak pevně, jak jsem to jen dokázala.

„To je v pořádku,“ zašeptal mi do vlasů. „To je v pořádku, Sassenachová. Možná kulka. Nebo ostří. Bude to rychle za mnou.“

Věděla jsem, že je to lež; viděla jsem dost válečných zranění a umírajících válečníků. Jediné, co byla pravda, je, že to bylo lepší než čekat na oprátku. Hrůza, která mě přepadla v domě Sandringhama, mě teď znovu zachvátila ještě ve větší vlně, dusila jsem se, lapala po dechu. V uších mi hučela krev a hrdlo se mi stáhlo, že jsem se sotva mohla nadechnout.

Potom najednou strach zmizel. Nemohla jsem ho opustit a neopustím ho.

„Jamie,“ řekla jsem do jeho plédu. „Vrátím se s tebou.“

Otočil se a podíval dolů na mě.

„K čertu s tebou!“ řekl.

„Vrátím.“ Cítila jsem se rozhodně, beze stopy pochyb. „Udělám si kilt z mého šálu; v armádě je mnoho mladých mužů, tak se mohu klidně za jednoho vydávat. Sám jsi říkal, že tam bude zmatek. Nikdo si toho nevšimne.“

„Ne!“ řekl. „Ne, Claire!“ Zuby měl zaťaté a díval se na mě se směsí hrůzy a vzteku.

„Když se nebojíš ty, já také ne,“ řekla jsem a vystrčila bradu. „Bude to… rychle za námi. Tak jsi to říkal.“ I přes mé odhodlání se mi začínala chvět brada. „Jamie, já nemohu… nedokáži… sakra, nemohu žít bez tebe, to je vše!“

Otevřel ústa, beze slov, potom je zavřel a zakroutil hlavou. Světlo za horami už sláblo a barvilo mraky do růžové záře. Nakonec se ke mně natáhl, přitiskl si mě k sobě.

„Ty si myslíš, že to nevím?“ zeptal se něžně. „Jsem to já, kdo má teď ten snadnější úkol. Pokud ke mně cítíš to, co já k tobě, potom tě žádám, aby sis vyrvala srdce a žila bez něj.“ Rukou si projel vlasy.

„Ale ty to musíš udělat, mo duinne. Má statečná lvice. Musíš.“

„Proč?“ ptala jsem se a odtáhla se, abych mu pohlédla do očí. „Když jsi mě zachránil od procesu v Cranesmuiru – říkal jsi mi, že zemřeš se mnou, že bys šel na hranici se mnou, kdyby na to došlo!“

Sevřel mi ruce a prohlížel si mě nehybnýma modrýma očima.

„Ano, to bych udělal,“ řekl. „Ale nečekal jsem dítě.“

Ztuhla jsem; říkala jsem si, že se chvěji chladem. Zimou jsem ani nedýchala.

„To nemůžeš říci,“ řekla jsem. „Je ještě příliš brzo, abychom si mohli být jisti.“

Zachroptěl a v očích se mu pobaveně zajiskřilo.

„A prý že jsem sedlák, pcha! Sassenachová, ode dne, kdy spolu spíme, tak se tvá perioda nezpozdila ani o den. Teď už je to od poslední menstruace čtyřicet šest dní.“

„Ty bastarde!“ řekla jsem nazlobeně. „Tys to počítal! Uprostřed zasrané války, ty jsi to počítal!“

„A ty ne?“

„Ne!“ Nepočítala jsem to; příliš jsem se té skutečnosti bála, toho, v co jsem tak dlouho doufala a zač jsem se modlila; ale přišlo to příliš pozdě.

„A mimo to,“ pokračovala jsem a snažila se popřít tu možnost, „to ještě nic neznamená. Může to způsobit i hladovění, to se stává často.“

Pozvedl obočí a položil dlaň něžně pod má ňadra.

„Ano, jsi hodně štíhlá, ale i přesto jsou tvá ňadra plná a bradavky mají barvu hroznů z Champagne. Zapomněla jsi,“ řekl, „že už jsem tě takto dříve viděl. Já nemám pochyb – a ty také ne.“

Snažila jsem se potlačit nával na zvracení – což by se dalo snadno přisoudit hladovění – ale já najednou ucítila malou zátěž, která tíží mé bříško. Kousla jsem se do rtu, ale nevolnost mě přemohla.

Jamie mi pustil ruce a stál vedle mě, ruce podél těla, byl jen temnou siluetou oproti blednoucí obloze.

„Claire,“ řekl tiše. „Zítra zemřu. Toto dítě… je jediné, co po mě kdy zůstane. Prosím tě, Claire – prosím na kolenou – zachraň ho.“

Stála jsem klidně, zrak zastřený; v ten okamžik jsem slyšela, jak se mi zlomilo srdce. Byl to slabý čistý zvuk, jako když se zlomí stonek květiny.

Nakonec jsem k němu sklonila hlavu, vítr mi skučel v uších.

„Ano,“ zašeptala jsem. „Ano. Půjdu.“

Už byla skoro tma. Došel za mě a podepřel mě, opřela jsem se o něj, když se mi díval přes rameno dolů do údolí. Pomalu začaly zářit plameny strážních ohňů, byly to malé tečky ve velké vzdálenosti. Dlouho jsme byli ticho a večer se prohluboval. Na kopci bylo ticho; neslyšela jsem nic kromě Jamieho dechu, každý výdech byl zřetelným zvukem.

„Najdu si tě,“ zašeptal mi do ucha. „Slibuji. Pokud budu muset projít dvousetletým očistcem – potom to bude můj trest, který si zasloužím za své hříchy. Že jsem lhal, zabil a kradl; zradil jsem a zklamal důvěru. Ale je jedna věc, která to může vyvážit. Až budu stát před Bohem, chci mu říci něco, abych vyvážil ten zbytek.“

Zlomil se mu hlas, skoro šeptal, pažemi mě pevně objímal.

„Pane, dal jsi mi vzácnou ženu, Bože! Jak já ji miloval.“

* * *

Nespěchal a byl něžný, stejně tak i já. Každý dotek, každý okamžik nám musí zůstat v paměti – střežený jako talisman proti budoucí samotě.

Dotýkala jsem se každé prohlubně a skrytých míst jeho těla. Cítila jsem tu vznešenost a sílu kostí, vznešenost pevných svalů na zádech, které byly tvrdé jako dubové dřevo na špalcích jeho stehen.

Ochutnala jsem slaný pot na jeho hrdle, cítila jsem vůni mužského těla na jeho intimním ochlupení, jeho sladkou a měkkou pusu, která chutnala po sušených jablkách s příměsí bobulí z jalovce.

„Jsi tak krásná,“ zašeptal mi a dotýkal se vlhkého místečka mezi mýma nohama a jemné kůže na vnitřní straně stehen.

Jeho hlava už byla jen temnou skvrnou na bílé kůži mých ňader. Díry ve střeše propouštěly jen slabé světlo ze zatažené oblohy, hřmění jarních hromů se ozývalo na kopci za chatrnou zdí této chalupy.

V mých dlaních byl tvrdý, byl tak ztuhlý touhou, že při mém dotyku zachroptěl.

Když už to nemohl déle vydržet, vzal si mě; nůž zastrčil do pouzdra. Pevně jsme se k sobě přitiskli, toužili jsme po sobě, bylo to nekonečné chtění a strach z dosažení, protože jsme věděli, že potom bude následovat věčné odloučení.

Znovu mě přiváděl na vrchol, znovu se stahoval zpět, přestával, lapal po dechu a chvěl se. Dokud jsem se konečně nedotkla jeho tváře, nezajela mu prsty do vlasů, pevně jsem si ho k sobě tiskla, záda prohnutá do oblouku, mé boky pod ním, toužící, naléhavé.

„Teď,“ řekla jsem mu něžně. „Teď. Pojď se mnou, pojď do mě, teď. Teď!“

Poddal se mi a já jemu, plni vášně, takže se zdálo, že ozvěna našich výkřiků pomalu utichá a ozvěna zní v temnotě kamenné chatrče.

Leželi jsme přitisknuti k sobě, bez pohnutí, jeho váha byla požehnáním, ochranou a jistotou. Tělo bylo tak pevné, teplé a plné života; jak je možné, že během pár hodin zemře?

„Poslouchej,“ řekl nakonec něžně. „Slyšíš to?“

Nejdříve jsem neslyšela nic, jen skučení větru a bušení kapek deště, které sem dopadaly děravou střechou. Potom jsem to uslyšela, pravidelné pomalé bušení srdce, které pulsovalo vedle mne, a mé vedle něj, obě ve stejném rytmu, v rytmu života. Protékala jimi krev, přes naše křehké spojení, přese mne a zase zpět do něj.

Zůstali jsme tak ležet, přikrytí plédem a pláštěm, na posteli z našich svršků, vzájemně propleteni. Potom nakonec vyklouzl a otočil si mě od sebe, položil si dlaň na mé bříško a já cítila vzadu na krku jeho teplý dech.

„Teď se trochu vyspi, mo duinne,“ zašeptal. „Ještě jednou se chci takto vyspat – že budu držet tebe a naše dítě.“

Myslela jsem, že nebudu moci spát, ale nával vyčerpání byl tak silný, že jsem hned usnula. Vzbudila jsem se nad ránem, Jamie mě stále držel v náručí, a sledovala jsem nenávratný konec noci, zoufale jsem si přála, aby se ochranný štít temnoty zase vrátil.

Přetočila jsem se na bok a zvedla se, abych na něho viděla, viděla jsem jeho osvětlenou tvář, ve spánku tak nevinnou, a vlasy planoucí v ranním slunci – naposledy.

Projela mnou bolest, tak veliká, že jsem musela vydat nějaký zvuk, protože otevřel oči. Když mě zahlédl, usmál se na mě a jeho oči si prohlížely mou tvář. Věděla jsem, že si chce zapamatovat mé rysy, dělala jsem to stejné.

„Jamie,“ řekla jsem. Byla jsem po proplakané noci ochraptělá. „Jamie. Chci, aby sis mě označil.“

„Cože?“ řekl překvapeně.

Jeho malý sgian dhu, který nosil v ponožce, ležel na dosah, rukojeť vyřezávaná z jeleního paroží byla tmavá oproti oblečení pod ním. Vzala jsem ho a podávala mu to.

„Řízni mě,“ naléhala jsem. „A dost hluboko, aby mi zůstala jizva. Chci si s sebou odnést tvůj dotyk, abych měla na tebe nějakou památku, která mi už navždy zůstane. Nevadí mi, jestli to bude bolet; nic nemůže bolet více než opustit tě. Alespoň se toho budu moci dotknout, ať už budu kdekoliv, a vybaví se mi tvůj dotek.“

Svou ruku položil na mou, která držela rukojeť. Po chvíli ji stiskl a přikývl. Na chvíli zaváhal, nůž ostrý jako břitva v ruce, a já mu podávala pravou ruku. Pod přikrývkami bylo teplo, ale od úst se mu valila pára, která byla v chladném vzduchu v chalupě vidět.

Otočil si mou dlaň vzhůru, pozorně si ji prohlížel, potom ji pozvedl ke rtům. Něžně mě políbil, potom mě silně kousl do palce. Prokousl se až na maso. Necítila jsem víc, než jen chvilkové pálení, ale krev ihned vytryskla. Rychle si zase ruku přitáhl k ústům a držel ji, dokud nepřestala krvácet. Ovázal ránu opatrně kapesníkem, teď píchala, ale ještě před tím jsem si všimla, že je rána ve tvaru písmene ‚J‘.

Vzhlédla jsem a viděla, že mi podává malý nožík. Vzala jsem ho a nějak váhavě vzala ruku, kterou mi podával.

Krátce zavřel oči a semknul rty, ale slabě bolestí zasténal, když jsem mu špičku nože zabořila do masa pod palcem. Venušin vrcholek; jednou mi to řekla žena, která četla z dlaní: indikátor vášně a lásky.

Ve chvíli, kdy jsem dokončila půlkruhový řez, jsem si uvědomila, že mi podával levou ruku.

„Měla jsem vzít tu druhou,“ řekla jsem. „Jílec meče tě do toho bude tlačit.“

Slabě se usmál.

„Nemohu si přát víc, než při mé poslední bitvě cítit tvůj dotek.“

Odvázala jsem krví umazaný kapesník, přitiskla jsem si svou poraněnou ruku na jeho, prsty propletené. Krev byla teplá a kluzká, ale ještě se nám mezi prsty nelepila.

„Krev mé krve…,“ zašeptala jsem.

„… a kosti mých kostí,“ odpověděl tiše. Ani jeden z nás nedokázal dokončit ten slib „dokud budeme oba naživu“, ale nevyřčená slova visela mezi námi a bolela. Nakonec se křivě usmál.

„A ještě déle,“ řekl pevně a znovu si mě k sobě přivinul.

* * *

„Frank,“ řekl nakonec s povzdechem. „Nechám na tobě, co mu o mě řekneš. Pravděpodobně to nebude chtít slyšet. Ale pokud bude a ty mu budeš schopna o mě vyprávět, tak jako jsi musela mně vyprávět o něm – potom mu to řekni… bude mi ctí. Řekni mu, že mu důvěřuji, protože musím. A také mu pověz…“ Ještě pevněji mě objal a mluvil zároveň se smíchem i naprostou vážností. „Řekni mu, že ho nenávidím až do morku kostí!“

Byli jsme oblečení a úsvit už se pomalu měnil v den. Neměli jsme jídlo, nic, čím bychom přerušili náš půst. Už nebylo nic, co bylo třeba udělat… a říci.

Už bude muset jít, aby byl na vřesovišti v Drumossie včas. To bylo naše poslední rozloučení a my nebyli schopni říci si sbohem.

Nakonec se usmál, sklonil a políbil mě něžně na rty.

„Říká se…,“ začal a odmlčel se, aby si odkašlal. „Říká se, že v dávných dobách, když chtěl muž učinit nějaké závažné rozhodnutí, zašel za vědmou a požádal ji, aby mu požehnala. Stál a díval se směrem, kam má vyrazit, a ona se postavila za něj a předříkávala mu slova modlitby. Když skončila, on vykročil vpřed, aniž by se ohlédl, protože by mu to nepřineslo štěstí.“

Znovu se dotknul mé tváře a odvrátil se, mířil k otevřeným dveřím. Ranní slunce už pronikalo dovnitř a ozářilo jeho vlasy do tisíců plamínků. Narovnal široká ramena pod plédem a zhluboka se nadechl.

„Pak mi tedy požehnej, vědmo,“ řekl něžně, „a běž.“

Položila jsem mu ruku na rameno a hledala slova. Jenny mě naučila několik starých ochranných keltských modliteb; snažila jsem se v hlavě poskládat slova.

„Ježíši, ty syne Marie,“ začala jsem a mluvila ochraptěle, „volám tvým jménem i jménem milovaného apoštola Jana, i jménem všech svatých, aby tě chránili v bitvě, která nadchází…“

Zmlkla jsem, přerušil mě hluk, který přicházel někde zespodu. Zvuk hlasů a kroků.

Jamie na chvíli ztuhnul, rameno pod mou rukou ztvrdlo, potom se otočil a zatlačil mě do zadní části chalupy, kde už spadla zeď.

„Tudy!“ křikl. „To jsou Angličané! Claire, utíkej!“

Utíkala jsem k díře ve zdi, srdce až v krku, a on se otočil ke dveřím s mečem v ruce. Na chvíli jsem se zastavila, abych si ho naposledy prohlédla. Otočil hlavu, zachytil můj pohled, najednou byl u mě a v návalu vášně mě přitlačil ke zdi. Zuřivě si mě k sobě přitiskl. Cítila jsem jeho erekci na břiše a jílec jeho dýky se mi zařezával do boku.

Zachraptěl mi do ucha. „Ještě jednou. Musím! Ale rychle!“ Přitlačil mě ke zdi, já si vyhrnula sukni, on kilt. To nebylo milování; vzal si mě silou a rychle, za pár vteřin bylo po všem. Hlasy se blížily; už byly jen sto yardů od nás.

Ještě jednou mě políbil, tvrdě, cítila jsem v ústech krev. „Pojmenuj ho Brian,“ řekl, „po mém otci.“ Postrčil mě k díře ve zdi. Když jsem k ní utíkala, ohlédla jsem se a viděla ho, jak stojí uprostřed dveří, meč napůl tasený a v pravé ruce dýku.

Angličané netušili, že je chatrč obsazená, neposlali dopředu žádného zvěda. Svah za chatrčí byl prázdný, když jsem přes něj utíkala do olšového háje pod vrcholem.

Prodírala jsem se křovím a odrážela větve, přeskakovala kameny. Slzy mi oslepily oči. Za mnou jsem slyšela z chalupy výkřiky a cinkot ocele. Stehna jsem měla vlhká a kluzká od Jamieho semene. Vrchol se zdál být pořád stejně daleko; určitě strávím poslední okamžiky svého života tím, jak se tady peru s křovím.

Za mnou se ozval v křoví nějaký hluk. Někdo mě zahlédl, jak prchám z chatrče. Setřela jsem si slzy a po čtyřech se drala dopředu, jak byl vrchol ještě strmější. Už jsem byla na volném prostranství, na žulové hraně, kterou jsem si pamatovala. Na skále rostl dřín a bylo tam i několik malých balvanů.

Vkročila jsem do kamenného kruhu, shlédla dolů, protože jsem chtěla zoufale vědět, co se stalo. Kolik vojáků do chatrče přišlo? Může se Jamie vysekat ven a dostat se ke svému koni? Bez něho by se nikdy ke Cullodenu nedostal včas.

Najednou se přede mnou rozevřelo křoví a v něm zazářila rudá barva. Anglický voják. Otočila jsem se a hnala se přes drny do kruhu, do kterého jsem rychle skočila.

ČÁST SEDMÁ

Ohlédnutí se zpět

47

Volné konce

„Samozřejmě, že měl pravdu. Ten zatracenej chlap měl skoro vždy pravdu.“ Claire zněla skoro naštvaně, když mluvila. Na tváři se jí mihnul smutný úsměv, potom se podívala na Briannu, která seděla na rohoži před krbem, držela se za kolena a její tvář byla úplně bílá. Jediným pohybem byl záchvěv vlasů od žáru v krbu.

„Bylo to rizikové těhotenství – opět – a nebezpečný porod. Pokud bych ho riskovala v těch dobách, určitě by nás to obě zabilo.“ Mluvila přímo ke své dceři, jako kdyby si myslela, že jsou v místnosti samy. Roger, který se najednou probudil z čarovné minulosti, byl teď spíše vetřelcem.

„Ve všem měl pravdu. Nesnesla jsem opustit ho,“ řekla Claire tiše. „Ani kvůli tobě… trochu jsem tě nenáviděla, než ses narodila, protože kvůli tobě mě přinutil odejít. Nebála jsem se zemřít – s ním ne. Ale pokračovat dál, žít bez něj – měl pravdu, já měla tu horší část úmluvy. Ale já ji dodržela, protože jsem ho milovala. A my přežily, ty a já, protože tě miloval.“

Brianna se nepohnula; nespustila oči z tváře své matky. Jenom její rty se ochable pohybovaly, jako kdyby nebyly zvyklé mluvit.

„Jak dlouho… jsi mě nenáviděla?“

Zlaté oči se setkaly s modrými, nevinnými a nelítostnými, podobnými, jaké má jestřáb.

„Dokud ses nenarodila. Dokud jsem tě nedržela v náručí, nekojila a nedívala se do očí tvého otce.“

Brianna vydala přiškrcený zvuk, ale její matka pokračovala a při pohledu na dceru jí zjihl hlas.

„A potom jsem tě začala poznávat, byla jsi odlišná ode mě i od Jamieho. A já tě milovala kvůli tobě samotné, ne kvůli muži, se kterým jsem tě počala.“

Před krbem se něco pohnulo, Brianna vyskočila. Vlasy jí vlály jako lví hříva a oči jí žhnuly jako plameny v krbu za ní.

„Mým otcem byl Frank Randall!“ řekla. „Byl! Vím to!“ Pěsti zaťaté, zírala na svou matku. Hlas se jí chvěl vztekem.

„Nevím, proč to děláš. Možná proto, že jsi mě nenáviděla, možná mě ještě pořád nenávidíš!“ Slzy se jí začaly řinout po tváři, setřela si je hřbetem ruky.

„Táta… táta mě miloval. Nemiloval by mě, kdybych nebyla jeho! Proč se mě snažíš přesvědčit, že nebyl mým otcem? Žárlila jsi na mě? Je to tak? Tolik ti vadilo, že mě miloval? Tebe nemiloval, vím to!“ Modré oči se zúžily, byly jako oči kočky, dívaly se do tváře, která byla mrtvolně bledá.

Roger se chtěl nepozorovaně protáhnout dveřmi ven, ona si ho ale všimla a upnula na něj svou pozornost. Nebylo mu to příjemné. Dívka, která stála před krbem, prskala a syčela ohledně obrany otcovství, byla rozohněná jako skotští válečníci hrnoucí se na své nepřátele a řvoucí jako stvůry. Její dlouhý rovný nos se ve stínu ještě více prodloužil, oči zúžené jako oči vrčící kočky, byla zobrazením svého otce – a její otec evidentně nebyl tmavovlasý tichý učitel, jehož fotografie zdobila přebal knihy na stole.

Claire znovu otevřela ústa, potom je ale zase zavřela a fascinovaně pozorovala dceru. To napětí v jejím těle, široké vystouplé lícní kosti; Roger si pomyslel, že to před tím viděla už tolikrát – ale ne na Brianně.

Obě sebou najednou trhly, Brianna vyskočila na nohy, sebrala ze stolu zažloutlé výstřižky a vhodila je do ohně. Vzala pohrabáč a prohrábla oheň, nedbaje na exploze jisker z krbu, které jí přistávaly u nohou.

Otočila se od rychle černající změti papírů, jednou nohou šlápla do krbu.

„Děvko!“ křikla na svou mámu. „Nenáviděla jsi mě? Dobře, teď nenávidím já tebe!“ Odtáhla ruku s pohrabáčem a Rogerovy svaly se připravily na obranu, kdyby učinila výpad vpřed. Ale ona se otočila, zaklonila vzad jako vrhač kopí a mrštila pohrabáčem do vysokého okna, ve kterém se v nocí potemnělém skle odrážel obraz plamenů a ženy, a to poslední okamžik, než došlo k nárazu a byla vidět jen černá prázdnota.

* * *

Ticho ve studovně bylo najednou pryč. Roger vyskočil na nohy, aby vyrazil za Briannou, zůstal stát uprostřed pokoje jako přimražený. Podíval se dolů na ruce, jako kdyby si nebyl jistý, co s nimi má dělat, potom se otočil na Claire. Seděla naprosto nehnutě v bezpečí ušáku, jako když zvířátko ztuhne před stínem blížícího se predátora.

Po nějaké chvíli přešel Roger přes pokoj ke stolu a naklonil se nad něj.

„Nevím, co na to povědět,“ řekl.

Ústa Claire se pohnula. „Ani já ne.“

Několik minut tam v tichosti seděli. Starý dům vrzal a z haly k nim doléhalo bouchání hrnců z kuchyně, kde Fiona připravovala něco jako večeři. Rogerův šok a pocit zahanbení se najednou měnil v něco jiného, ale nebyl si jistý, co to je. Ruce měl ledové a třel si je o nohy, cítil, jak se mu dlaněmi rozlévá teplo.

„Já…,“ začal, potom se odmlčel a zakroutil hlavou.

Claire se zhluboka nadechla a on si uvědomil, že je to první pohyb, který u ní zahlédl od doby, co Brianna odešla. Její pohled byl čistý a přímý.

„Věříš mi?“ zeptala se.

Roger na ni zamyšleně hleděl. „To kdybych sakra věděl,“ řekl nakonec.

To u ní vyvolalo úsměv. „To říkal i Jamie,“ řekla, „když jsem se ho poprvé zeptala, odkud si myslí, že jsem přišla.“

„Nemohu říci, že bych mu to dával za vinu.“ Roger zaváhal, potom se rozmyslel, vstal od stolu a přešel k ní. „Smím?“ Poklekl a vzal její ruku do své, obrátil ji na světlo. Tak se dá rozeznat pravá slonovina od syntetické, pravé věci jsou totiž teplé na dotek. Dlaň její ruky byla světle růžová, ale jizva u kořene jejího palce ve tvaru ‚J‘ byla bílá jako kost.

„To nic nedokazuje,“ řekla a pozorovala jeho tvář. „To mohla být nehoda; mohla jsem si to udělat sama.“

„Ale to jste neudělala, že ne?“ Opatrně jí položil ruku zpátky do klína, jako kdyby to byl křehký artefakt.

„Ne, ale nemohu to dokázat. Ty perly…,“ rukou přejela ke šňůře perel na krku, „jsou pravé; to se dá ověřit. Ale mohu dokázat, kde jsem k nim přišla? Ne.“

„A ten portrét Ellen MacKenziové…,“ začal.

„To stejné. Náhoda. Falešná představa. Mé lži.“ V jejím hlase byl hořký tón, i když mluvila chladně. Tváře už měla zarudlé a ztrácela svůj klid. Je to jako sledovat sochu, která obživla, pomyslel si.

Roger vstal. Pomalu přecházel tam a zpět, rukou si projížděl vlasy.

„Ale pro vás je to důležité, že? Velice důležité.“

„Ano.“ Vstala a přešla ke stolu, kde ležely podklady z jeho pátrání. S úctou položila na štos ruku, jako kdyby to byl náhrobní kámen; předpokládal, že pro ni to tak bylo.

„Musela jsem to vědět.“ Třásl se jí hlas, ale bradu se snažila držet pevně. „Musela jsem vědět, zda se mu to podařilo – zda své muže zachránil – anebo zda se obětoval zbytečně. A musela jsem to říci Brianně. I kdyby tomu nevěřila – i kdyby tomu nikdy neměla uvěřit. Jamie byl jejím otcem. Musela jsem jí to říci.“

„Ano, to chápu. Ale nemohla jste to udělat, když doktor Randálů – chci říci váš man – mám na mysli Franka,“ opravil se a zrudnul, „když byl ještě na živu.“

Nepatrně se usmála. „To je v pořádku, můžete Franka nazývat mým manželem. Konec konců jím byl po mnoho let. A Bree má pravdu, svým způsobem – byl jejím otcem, tak jako Jamie.“ Podívala se dolů na své ruce a roztáhla prsty na obou, takže oba prsteny zazářily ve světle, ten stříbrný i zlatý. Rogera najednou něco napadlo.

„Váš prsten,“ řekl a znovu se postavil těsně vedle ní. „Ten stříbrný. Je na něm nějaká značka kovotepce? Někteří skotští klenotníci je v osmnáctém století používali. Nemusí to být jasně prokazatelné, ale alespoň něco.“

Claire vypadala překvapeně. Levou rukou si přikrývala ochranářsky tu pravou, prsty přejížděla po silném stříbrném kroužku se skotským výpletem a květem bodláku.

„To nevím,“ řekla. Zrudly jí tváře. „Nedívala jsem se do něj. Nikdy jsem ho nesundala.“ Opatrně jej stáhla přes kloub prstu; prsty měla štíhlé, ale po dlouhém nošení jí zanechal prsten v kůži vytlačený kruh.

Nahlédla na vnitřní stranu prstenu, potom vstala a položila ho na stůl, kde stál i Roger. Naklonila ho, aby na něj dopadalo světlo ze stolní lampy.

„Jsou tady nějaká slova,“ řekla překvapeně. „Nikdy mě nenapadlo, že by mohl… Oh, drahý Bože.“ Hlas se jí zlomil a prsten vyklouzl z ruky, dopadl na stůl, kde zacinkal. Roger ho rychle chytil, ale ona se odvrátila, pěsti si tiskla k bříšku. Věděl, že nechce, aby jí viděl do tváře; sebeovládání, které měla po celý dlouhý den a při výstupu s Briannou, ji náhle opouštělo.

Chvíli tam stál a připadal si trapně a nepatřičně. Měl pocit, že narušuje soukromí, které sahalo hloub než cokoliv jiného na světě. Ale nevěděl, co jiného má dělat. Zvedl ten malý kovový kroužek a sklonil se s ním ke světlu.

„Da mi basia mille…“ Ale byl to hlas Claire, který ta slova odříkával, ne jeho. Hlas se jí chvěl a bylo mu jasné, že pláče, ale už zase pomalu vše dostávala pod kontrolu. Nevydržela to dlouho; síla, kterou držela tak dlouho na uzdě, ji mohla klidně zničit.

„To je Catullus. Kousek milostné básně. Hugh… Hugh Munro – dal mi tu báseň jako svatební dar, byla omotaná kolem kousku jantaru s vážkou uvnitř.“ Ruce měla stále zaťaté v pěst, teď jí visely volně podél těla. „Nepamatuji si to celé, ale jedna část – tu znám velice dobře.“ Když mluvila, hlas byl vyrovnanější, ale k Rogerovi byla stále otočená zády. Malý stříbrný kroužek mu zářil v dlani, stále hřál, sálal teplem prstu, který objímal.

„… da mi basia mille…“

Byla stále otočená zády, pokračovala a báseň překládala:

„Nechť milostné polibky dlí

na našich rtech, začnou a napoví,

tisíckrát, snad stokrát počítám,

stokrát, snad tisíckrát ještě přidám.“

Když skončila, chvíli nehybně stála, potom se k němu pomalu otočila tváří. Tváře měla rudé a vlhké, řasy slepené, ale už byla naprosto klidná.

„Stokrát, snad tisíckrát ještě přidám,“ řekla a pokusila se o úsměv. „Ale není tam žádná značka. Takže ani tohle není důkaz.“

„Ano, je.“ Roger měl pocit, jako kdyby měl knedlík v krku a rychle si odkašlal. „Je to zcela jasný důkaz. Pro mě.“

V hloubi jejích očí se něco zalesklo a její úsměv teď byl opravdový. Pak jí vytryskly slzy a hrnuly se jí po tváři, tentokrát se už neovládla.

„Omlouvám se,“ řekla nakonec. Seděla na pohovce, lokty opřená o kolena a tvář zabořenou do velkého bílého kapesníku reverenda Wakefielda. Roger seděl těsně vedle ní, skoro se jí dotýkal. Vypadala velice drobná a zranitelná. Chtěl ji pohladit po popelavých vlasech, ale příliš se styděl.

„Nikdy jsem si nepomyslela… nikdy mě nenapadlo,“ řekla a znovu se vysmrkala. „Nevěděla jsem, kolik to pro mne bude znamenat, aby mi někdo uvěřil.“

„Ani když to není Brianna?“

Při těch slovech se jí trochu zkroutila tvář, rukou si shrnula vlasy a vstala.

„Byl to pro ni šok,“ bránila dceru. „Přirozeně, nemohla, příliš svého otce milovala – mám tím na mysli Franka,“ rychle se opravila. „Věděla jsem, že to nebude schopná hned napoprvé pochopit. Ale… jistě až bude mít čas si to všechno promyslet, klást otázky…“ Hlas se jí zlomil a její ramena se pod bílým letním sáčkem pod tíhou těch slov svěsila.

Jako kdyby chtěla přijít na jiné myšlenky, podívala se na stůl, kde stále ležela nedotčená hromádka knih.

„Je to divné, že? Zít dvacet let s historikem, který se zajímá o Jakobity, ale já se příliš bála, co bych se mohla dozvědět, tak jsem ty knihy nikdy neotevřela.“ Zakroutila hlavou, stále zírala na knihy. „Nevím, co se jim stalo – nesnesla bych zjišťovat to. Všichni ti muži, co jsem znala; nezapomenu na ně. Ale pohřbila jsem je, zůstaly jen vzpomínky. Alespoň na čas.“

A ten čas teď končil a jiný začínal. Roger sáhl po knize, která ležela hned nahoře, vážil ji na ruce, jako kdyby to byla zodpovědnost. Snad ji to alespoň odvede od myšlenek na Briannu.

„Chcete, abych vám to řekl?“ zeptal se tiše.

Na chvíli zaváhala, potom rychle přikývla, jako kdyby se bála, že by toho mohla litovat, kdyby dlouho váhala.

Olízl si rty a spustil. Nemusel se ani dívat do knihy; tahle fakta byla známá každému historikovi. Ale pořád držel knihu Franka Randalla na hrudi, jako kdyby to měl být ochranný štít.

„Francis Townsend,“ začal. „Byl zajat. Odsouzen za zradu, oběšen a jeho vnitřnosti byly vyrvány.“

Odmlčel se, ale bledá tvář už byla úplně bez krve, už to nemohlo být horší. Seděla naproti němu přes stůl, nehybná jako solný sloup.

„MacDonald z Keppochu a jeho bratr Donald – oba padli při anglické dělostřelbě. Lord Kilmarnock byl zraněn v bitvě, ale lord Ancrum, který na poli hledal mrtvé, ho poznal a zachránil mu život před muži Cumberlanda. Ale moc mu to nepomohlo; příští rok v srpnu byl popraven v Toweru, zároveň s Balmerinem.“ Zaváhal. „Mladý syn lorda Kilmarnocka se na bitevním poli ztratil, jeho tělo nebylo nikdy nalezeno.“

„Balmerina jsem měla vždy ráda,“ zamumlala. „A Stará liška? Lord Lovat?“ Skoro šeptala. „Stín sekery…“

„Ano.“ Roger přejel prstem po přebalu knihy, jako kdyby četl Braillovo písmo. „Odsoudili ho za zradu ke stětí. Ale skončil dobře. Všechny zdroje uvádí, že zemřel s velkou vážností.“

Rogerovi se v hlavě mihla scéna; vtip od Hogartha. Citoval zpaměti, pokud si vzpomněl. „Kráčel povykem anglické lůzy na své cestě do Toweru, starý vůdce klanu Fraserů vypadal nonšalantně, lhostejný k předmětům, které mu házeli na hlavu, byl dobře naladěn. Jako odpověď na výkřik jedné staré ženy „A teď ti setnou hlavu, ty stará skotská sketo!“ se vyklonil ven z okýnka vozu a žoviálně jí odpověděl: „S tím počítám, ty odporná stará anglická čubko!“

Smála se, ale bylo to spíše něco mezi smíchem a vzlykotem.

„To na něj sedí, zatracenej starej bastard.“

„Když ho vedli ke špalku,“ pokračoval Roger opatrně, „tak chtěl zkontrolovat ostří a nabádal kata, aby odvedl dobrou práci. Řekl mu:

‚Udělej to pořádně, protože jestli ne, tak se vážně hrozně naštvu‘.“

Zpod jejích zavřených víček se řinuly slzy a v záři ohně se leskly jako klenoty. Sklonil se k ní, ale ona ten pohyb vycítila a zakroutila hlavou, oči stále zavřené.

„Jsem v pořádku. Pokračuj.“

„Už toho moc není. Někteří z nich přežili. Lochiel utekl do Francie.“ Opatrně se vyhnul zmínce o jeho bratru, Archibaldu Cameronovi. Doktora oběsili, vyrvali mu vnitřnosti a sťali. Vyrvali mu srdce a hodili do plamenů. Zdálo se, že si toho opomenutí nevšimla.

Rychle dokončil výčet a pozoroval ji. Přestala plakat, ale seděla s hlavou skloněnou, husté vlnité vlasy jí skrývaly výraz tváře.

Na chvíli se odmlčel, než svá slova dokončil. Potom vstal a pevně ji uchopil za paži.

„Pojďte,“ řekl. „Potřebujete na vzduch. Už přestalo pršet; půjdeme se projít.“

* * *

Vzduch venku byl svěží a chladivý, po zatuchlé studovně reverenda skoro až omamný. Před setměním hustý déšť ustal a teď, zvečera, prudký déšť připomínaly jen kapky padající ze stromů.

Cítila jsem nesmírnou úlevu, že jsem mohla z domu odejít. Tak dlouho jsem se toho bála a teď je to za mnou. I kdyby Bree nikdy… ale ne, ona tomu uvěří. I kdyby to mělo trvat dlouho; jistě pravdu pozná. Musí; kouká to na ni z její tváře každý den ráno v zrcadle a koluje to v její krvi. Pro teď jsem jí řekla vše a já cítila lehkost vyzpovídané duše, za mnou byla zpověď a přede mnou už jen pokání.

Je to jako s narozením, pomyslela jsem si. Krátká chvíle velké bolesti a úsilí a potom jistota bezesných nocí a dní bez nervů v budoucnu. Ale teď, v této požehnané chvíli, není nic jiného než euforie, která zaplňuje duši a nenechává prostor pro nic jiného. Dokonce i čerstvě prožitý žal za muže, které jsem znala, je utlumený, zjemněný hvězdami, které prosvítají mezi mraky.

Byla vlhká jarní noc a pneumatiky kol aut, které projížděly kolem, hvízdaly na vlhké vozovce. Roger mě beze slova vedl po svahu dolů podél domu, potom nahoru na mechem porostlou mýtinu, znovu dolů po pěšině, která vedla k řece. Tu zde přetínal černý železniční most; z pěšiny tam vedl železný žebřík a byl přichycen k jednomu nosníku.

Někdo vyzbrojen plechovkou bílého spreje na něj napsal SVOBODNÉ SKOTSKO.

I přes smutné vzpomínky jsem cítila mír nebo něco tomu blízkého. Udělala jsem ten nejtěžší krok. Teď už Bree ví, koho je dcerou. Zoufale jsem doufala, že tomu v budoucnu uvěří – a nejen kvůli sobě, to jsem věděla, že i kvůli mně. Více než jsem si kdy byla schopna přiznat, potřebuji někoho, s kým mohu na Jamieho vzpomínat; někoho, s kým o něm mohu hovořit.

Cítila jsem šílenou únavu, takovou, která zasahuje tělo i duši. Ale ještě jednou jsem se napřímila a přemohla tělo, aby překonalo své limity, jak už jsem to dělala mnohokrát před tím. Brzy, slibovala jsem svým bolavým kloubům, své mysli a čerstvě zasaženému srdci. Brzy si odpočinu. Sednu si sama v malém útulném salonku v penzionu. Budu tam sama, jen s ohněm a svými duchy. V míru za ně budu truchlit, mou únavu odplaví slzy a budu se snažit alespoň chvíli spát, abych je znovu potkala živé ve snech.

Ale ještě ne. Než půjdu spát, ještě musím udělat jednu věc.

* * *

Nějakou dobu kráčeli mlčky, nebylo nic slyšet, jen šum vzdálené dopravy a blízké šplouchání řeky u břehů. Roger váhal, zda zapříst hovor, nechtěl jí připomínat věci, na které se snažila zapomenout. Ale stavidla už byla otevřená a nebylo cesty zpět.

Začala se ho pomalu vyptávat, váhala a zastavovala. Odpovídal, jak nejlépe uměl, a váhavě se na oplátku ptal i on. Svoboda slova po tolika letech vynuceného mlčení na ni působila jako droga, a Roger, který fascinovaně poslouchal, ji povzbuzoval. Když došli k železničnímu mostu, už znovu nabrala energii a sílu, kterou měla, když ji poprvé potkal.

„Byl to blázen, ochlasta a slaboch,“ pronesla rozvášněně. „Všichni to byli blázni – Lochiel, Glengarry, i ti ostatní. Příliš často popíjeli pospolu a podporovali v sobě bláznivé sny Karla. Slova nic nestojí, Dougal měl pravdu – je jednoduché být statečný, když sedíš v teplé místnosti se sklenicí piva. Tím chlastem byli úplně zblblí a potom příliš hrdí na to, aby udělali krok zpět a ztratili čest. Mrskali své muže a vyhrožovali jim, upláceli a lákali – aby je všechny nakonec zničili… jen kvůli slávě a cti.“

Popotáhla nosem a chvíli mlčela. Potom se překvapivě zasmála.

„Ale víš, co je opravdu legrační? Že ten ubohý bláznivý ochlasta a jeho chamtiví pomocníci; a ti blázniví čestní muži, kteří se nevydali nazpět… měli jednu dobrou vlastnost; oni tomu věřili. A divné je, že to po nich přetrvalo – všechno to šílenství, nekompetence, hloupost, chlastání a zpupnost; všechno je pryč. Ale to, co po Karlu Stuartovi a jeho mužích zbylo, je sláva hledání a nenalezení.

Možná měl Raymond pravdu,“ řekla tišším tónem, „je to jen esence věcí, se kterou se počítá. Když čas všechno ostatní odvane; je to jen tvrdost kostí, co přetrvá.“

„Myslím, že musíte vůči historikům cítit jistou hořkost,“ poznamenal Roger. „Všichni spisovatelé, co to vlastně nepochopili – udělali z něj hrdinu. Chci tím říci, že ať jdete na vysočině kamkoliv, všude najdete obrázek Bonnieho Prince na krabici s karamelkami nebo na hrnečku pro turisty.“

Claire zakroutila hlavou, dívala se nepřítomně do dáli. Večerní mlha houstla a z lístků keřů zase začaly padat kapky.

„Historici ne. Oni ne. Jejich největší zločin je to, že předpokládají, že ví, co se dělo, podle toho mála, co zůstalo – většinou vidí to, co se od nich očekává, že uvidí, jen výjimečně někdo hledá skutečnou podstatu za kouřovou clonou artefaktů a papírů.“

Ozval se vzdálený rachot. Večerní vlak z Londýna, Roger to věděl. Za jasných nocí bylo slyšet houkání.

„Ne, chyba je na straně umělců,“ pokračovala Claire. „Spisovatelé, zpěváci, vypravěči pohádek. Jsou to oni, kdo si berou minulost a přetvoří ji k obrazu svému. To oni si vezmou blázna a vrátí vám hrdinu, z ochlasty udělají krále.“

„Jsou to potom všechno lháři?“ zeptal se Roger. Claire pokrčila rameny. I když bylo chladno, sundala si sako od kostýmku; skrze vlhkou bavlněnou košili byla vidět její jemná klíční kost a lopatky.

„Lháři?“ zeptala se, „nebo kouzelníci? Copak vidí kosti v prachu země, vidí podstatu věcí, jaká v nich byla, a přikryjí ji novou tkání, takže se těžkopádná šelma přemění v mýtickou stvůru?“

„A je to chyba, že to tak dělají?“ zeptal se Roger. Železniční most se zachvěl, když Flying Scotsman (vlakový spoj: pozn, překl.) najel na výhybku. Bílá písmena SVOBODNÉ SKOTSKO se zachvěla.

Claire vzhlížela na písmena, její tvář byla ozářena slabým svitem hvězd.

„Ty tomu pořád nerozumíš, že ne?“ řekla. „Ty to nevíš, já to nevím a nikdy to nebudeme vědět. Chápeš? Ty to nevíš, protože neznáš konec – není žádného konce. Nedá se říci, že tato určitá záležitost byla předem daná, aby se udála, a proto se staly všechny ty ostatní věci. Co udělal Karel Skotsku – je to něco, co se muselo stát? Anebo se to mělo stát a Karlův hlavní cíl byl být tím, čím je dnes ikonou? Nebo by bez něj bylo Skotsko dvě stě let pod nadvládou Anglie a pořád, pořád,“ mávla rukou směrem k nápisu nad hlavou, „by si udrželo svou vlastní identitu?“

„Já nevím,“ řekl Roger a musel křičet, když světla vlaku osvětlila stromy a pěšinu a nad hlavou jim zahřměl vlak.

Dobrou minutu se ozýval rachot, jako kdyby se chvěla zem, zůstali stát jako přikovaní. Potom byl vlak konečně pryč a hřmot se změnil v osamělé zahoukání, jak jim červené světlo poslední nápravy mizelo ve tmě.

„To je na tom to zapeklité, že?“ řekla a otočila se pryč. „To, že nikdy nevíme, ale musíme nějak jednat.“

Najednou rozpřáhla ruce a propnula prsty, její prsteny ve světle zazářily.

„Naučila jsem se to, když jsem se stala lékařkou. Ne ve škole – tam se stejně nic nenaučíš – ale když položíš ruce na pacienta a chceš ho léčit. Ale je jich tolik mimo tvou moc. Tolik, které nemůžeš nikdy vyléčit, tolik, jejichž esence je mimo tvůj dosah. Tolik ti jich proklouzne mezi prsty. Ale nesmíš na ně myslet. Jediná věc, kterou můžeš udělat – jediná věc – je, že se budeš snažit vyléčit toho, který je před tebou. Chovej se tak, jako kdyby tento pacient před tebou byl jeden jediný na celém světě – protože pokud se budeš chovat jinak, tak ztratíš i tohoto. Najednou jenom jeden pacient, to je vše, co můžeš udělat. A ty se naučíš nezoufat nad těmi, kterým nemůžeš pomoci, ale budeš dělat jen to, co je ve tvých silách.“

Znovu se k němu otočila, tvář ztrhanou únavou, ale oči jí ve světle zářily a kapičky vody se jí zachytily ve vlasech. Položila ruku Rogerovi na rameno, neúprosně jako vítr, který se opírá do plachet lodi a žene ji vpřed.

„Vraťme se na faru, Rogere,“ řekla. „Ještě něco ti musím říci.“

* * *

Když se vraceli na faru, Claire mlčela, nechtěla Rogerovi na nic odpovídat. Odmítla jeho nabízené rámě, šla sama, s hlavou svěšenou v myšlenkách. Ne tak, že by si něco rozmýšlela, pomyslel si Roger; ona to už udělala. Jenom se rozhodovala, jak to říci.

Roger sám byl zvědavý. Ticho mu dovolilo znovu nabrat síly po tom vypjatém dni plném novinek a přemýšlel, proč přesně ho do nich Claire namočila. Klidně to mohla Brianně vyprávět o samotě, kdyby si to přála. Nebo se jenom bála, jaká bude Briannina reakce a nechtěla na ni být sama? Anebo počítala s tím, že by jí mohl – tak jako to udělal – uvěřit, a tak ho zahrnula do seznamu posluchačů, aby měla spojence – pro svou pravdu a Brianninu?

Když došli na faru, jeho představivost už byla na bodu varu. Ale ještě něco museli udělat; společně museli vyskládat jednu skříň plnou knih a přisunuli ji k rozbitému oknu, aby dovnitř nešel studený noční vzduch.

Claire byla rudá námahou, sedla si na gauč a Roger šel nalít dvě sklenice whisky, která stála na servírovacím stolku v rohu. Když ještě žila paní Grahamová, vždy nosila nápoje na podnose, vedle vyskládané ubrousky a podložky a k tomu i přiložené sušenky. Fiona by dělala to samé, kdyby jí to bylo dovoleno, ale Roger si mnohem raději svůj nápoj naléval sám.

Claire mu poděkovala, usrkla ze sklenice, potom ji odložila a vzhlédla k němu. Byla unavená, ale soustředěná.

„Ty teď asi přemýšlíš, proč jsem tě nechala vyslechnout si celý ten příběh,“ řekla, jako kdyby si byla jistá, že umí číst myšlenky.

„Mám pro to dva důvody. Ten druhý ti hned řeknu, a co se týče toho prvního, myslím, že máš právo to vědět.“

„Já? Jaké právo?“

Zlaté oči se dívaly přímo na něj, byly bezelstné jako pohled leoparda. „Stejné jako Brianna. Právo vědět, kým jsi.“ Přešla pokoj ke vzdálené stěně. Od podlahy ke stropu byla obložená korkem, který nebyl vidět přes vrstvy fotek, grafů, poznámek, navštívenek, starých farních rozvrhů, náhradních klíčů a dalších nesmyslů přišpendlených na stěnu.

„Pamatuji si tu stěnu.“ Claire se usmála a dotkla se fotografie, kde se slavil jeden ze školních svátků. „Sundal tvůj otec z té zdi něco?“

Roger překvapeně zakroutil hlavou. „Ne, nevěřím, že by to udělal. Vždy říkal, že po šuplících nemůže nic najít; pokud to bylo něco důležitého, chtěl na to vidět.“

„Tak potom to tady s největší pravděpodobností ještě bude. Myslel si, že je to důležité.“

Natáhla ruku a začala se procházet jednotlivými papíry, opatrně oddělovala zažloutlé listy.

„Myslím, že je to tohle,“ zamumlala poté, co se probírala papíry tam a zpět. Sáhla hluboko pod hromadu poznámek a lístků od mytí auta, vytáhla jeden list papíru a rozložila ho na stůl.

„Proč, je to můj rodokmen,“ řekl překvapeně Roger. „Už jsem to roky neviděl. A ani tenkrát jsem tomu nevěnoval velkou pozornost,“ dodal. „Pokud mi chcete říci, že jsem adoptovaný, tak to vím.“

Claire přikývla, pohled stále upřený na ten list. „Och, ano. Proto tvůj otec – myslím tím pana Wakefielda – tento graf namaloval. Chtěl, abys znal svou pravou rodinu, i když ti dal své jméno.“

Roger povzdechl a vzpomněl si na reverenda a na malý stříbrně rámovaný obrázek v jeho kanceláři. Na něm se usmíval nějaký mladý muž s tmavými vlasy v uniformě jednotek RAF z druhé světové války.

„Ano, to vím. Jméno mé rodiny bylo MacKenzie. Chcete mi říci, že jsem nějak spřízněn s klanem MacKenziů, které jste… ehm, znala? Žádné z těch jmen na listě nevidím.“

Claire dělala, jako kdyby ho neslyšela, a přejížděla prstem dolů po liniích, které se rozpínaly jako síť.

„Pan Wakefield byl hrozný puntičkář,“ zamumlala si pro sebe. „Nepřipouštěl žádnou chybu.“ Její prst se zastavil.

„Tady,“ řekla. „Tady se to stalo. Pod tímto bodem…,“ její prst přejel po stránce dolů, „je všechno správně. Toto byli tví rodiče a prarodiče a praprarodiče a tak dále. Ale nahoře ne.“ Přejela prstem nahoru.

Roger se nad genealogií sklonil, potom vzhlédl, mechově zelené oči zamyšlené.

„Tento? William Buccleigh MacKenzie, narozen 1744, otec William John MacKenzie a matka Sarah Innes. Zemřel 1782.“

Claire zakroutila hlavou. „Zemřel 1744, byly mu dva měsíce, zemřel na neštovice.“ Vzhlédla a pohled jejích zlatých očí byl tak energický, až mu přeběhl mráz po zádech. „Tvá adopce nebyla v rodě první,“ řekla. Poklepala prstem. „Potřeboval kojnou,“ řekla. „Jeho vlastní matka byla mrtvá – tak se dítě dalo rodině, která o dítě přišla. A dali mu jméno po dítěti, o které přišli – to bylo běžné – a myslím, že se nikdo neunavoval udávat nové jméno do farního registru. Konec konců byl po narození pokřtěn; nebylo tedy nutné dělat to znovu. Colum mi říkal, které rodině ho dali.“

„Syn Geilis Duncanové,“ řekl pomalu. „Dítě čarodějnice.“

„To je pravda.“ Uznale se na něj podívala, hlavu nakloněnou na stranu. „Řekla jsem si, že to tak muselo být, když jsem tě uviděla. Myslím tím oči. Jsou její.“

Roger se posadil, najednou mu bylo chladno, i když skříň už chránila před průvanem a rozdělali oheň v krbu.

„Jste si tím jistá?“ zeptal se. Jistě, že byla. Za předpokladu, že celá ta zkazka nebyla jen fabulace, výplod choré mysli. Podíval se na ni, seděl se sklenicí v ruce a vypadal, jako že si chce objednat sýrové tyčinky.

Chorá mysl? Doktorka Claire Beauchampová-Randallová, vedoucí ve velké a důležité nemocnici? Jen holé šílenství? To by spíše věřil tomu, že on sám je šílený. Ve skutečnosti už tomu sám pomalu začínal věřit.

Zhluboka se nadechl a položil si obě ruce na genealogický strom, jako kdyby chtěl zabránit vstupu Williama Buccleigha MacKenzieho.

„No, je to moc zajímavé a jsem rád, že jste mi to řekla. Ale to nic na skutečnosti nemění, že? Tedy kromě toho, že můžu půlku stromu utrhnout a vyhodit. Konec konců nevíme, odkud Geilis Duncanová přišla, ani odkud pochází otec dítěte; zdáte se být jistá, že to nebyl starý chudák Arthur.“

Claire zakroutila hlavou, v očích nepřítomný pohled.

„Och, nebyl to Arthur Duncan. Byl to Dougal MacKenzie, kdo zplodil dítě s Geilis. To byl skutečný důvod, proč ji zabili. Ne čarodějnictví. Ale Colum MacKenzie nedopustil, aby se jeho bratr dopustil cizoložství se ženou finančního správce. A ona se za Dougala chtěla provdat; myslím, že vyhrožovala MacKenziům skutečnou pravdou o Hamishovi.“

„Hamishovi? Aha, to byl Columův syn. Ano, vybavuji si to.“ Roger si otřel čelo. V hlavě mu to začalo šrotovat.

„Nebyl to Columův syn,“ opravila ho Claire. „Ale Dougalův. Colum nemohl počít dítě, ale Dougal mohl – a udělal to. Hamish byl dědicem klanu MacKenziů; Colum by zabil kohokoliv, kdo by ho ohrožoval – a také to udělal.“

Zhluboka se nadechla. „A to,“ řekla, „je druhý důvod, proč jsem ti ten příběh vyprávěla.“

Roger si zajel rukama do vlasů, zíral dolů na stůl, kde se čáry stromu měnily v kroutící se hady, jazyky do vidličky, kde se jména spojovala.

„Geilis Duncanová,“ řekl chraptivě. „Měla jizvu po očkování.“

„Ano. To je také jeden z důvodů, proč jsem se do Skotska vrátila. Když jsme s Frankem odjeli, přísahala jsem, že se nikdy nevrátím. Věděla jsem, že nikdy nezapomenu, ale mohla jsem pohřbít to, co jsem věděla. Mohla jsem zůstat pryč a nezjišťovat, co se po našem odjezdu stane. To bylo to poslední, co jsem mohla udělat, pro ně pro oba – pro Franka i Jamieho. A pro očekávané dítě.“ Na chvíli pevně sevřela rty.

„Ale Geilis mi zachránila život, při soudu v Cranesmuiru. Možná byla tak jako tak ztracena; myslím, že tomu věřila. Ale ona zahodila všechny šance, které možná měla, jen proto, aby mě zachránila. A zanechala mi vzkaz. Dougal mi ho předal, v jeskyni na vysočině, když mi přivezl zprávu, že je Jamie ve vězení. Vzkaz měl dvě části. Věta ‚Nevím, zda je to možné, ale myslím, že ano‘ a sekvence čtyř čísel – jedna, devět, šest a osm.“

„Devatenáct set šedesát osm,“ řekl Roger a měl pocit, že se mu to jenom zdá. Jistě bude brzy probuzen. „Tento rok. Co tím myslela, když říkala, že je to možné?“

„Vrátit se zpět. Přes kameny. Nezkusila to, ale myslela si to. A samozřejmě měla pravdu.“ Claire se otočila a vzala si skleničku whisky ze stolu. Dívala se na Rogera skrze obroučky brýlí, oči měly stejnou barvu jako obsah sklenice. „To je letos, 1968; rok, kdy se sama vrátila do minulosti. A mimoto si myslím, že tam ještě není.“

Rogerovi vyklouzla sklenice z ruky a tak tak ji chytil.

„Cože… tady? Ale ona… proč ne… nemůžete říci…“ Nesrozumitelně drmolil.

„Já to nevím,“ poukázala Claire. „Ale myslím si to. Jsem si naprosto jistá, že byla ze Skotska, takže prošla zřejmě někde tady na vysočině. Je tady hodně menhirů, víme, že Craigh na Dun je průchozí – pro ty, kdo ho umí použít. Mimo to,“ dodala tónem, jako by chtěla vynést trumf, „Fiona ji viděla.“

„Fiona?“ To už bylo na Rogera, zdá se, příliš. Korunovaná blbost. Všemu ostatnímu by věřil – pohyb v čase, zrada klanů, historická odhalení – ale že je v tom i Fiona, tak to se vymykalo jeho chápání. Prosebně se podíval na Claire. „Řekněte mi, že to nemyslíte vážně,“ prosil. „Fiona ne.“

Claire pozvedla koutek úst. „Obávám se, že ano,“ řekla s účastí. „Ptala jsem se jí – na skupinu druidů, ke které její babička patřila. Přísahala mlčenlivost, samozřejmě, ale já už o nich hodně věděla, chápeš…“ Pokrčila rameny, jako na omluvu. „Nebylo těžké přimět ji k hovoru. Řekla mi, že je zde ještě nějaká žena, která se na ty věci ptala – vysoká, světlé vlasy, uhrančivé zelené oči. Fiona říkala, že jí ta žena někoho připomínala,“ dodala opatrně, dávala si pozor, aby se na něho nepodívala, „ale nemohla si vybavit, koho.“

Roger nepatrně zavrčel, sehnul se a padal dopředu, až jeho čelo spočinulo na desce stolu. Zavřel oči, cítil chladnou tvrdou desku pod svým čelem.

„A Fiona ví, kdo to je?“ zeptal se, oči stále zavřené.

„Jmenuje se Gillian Edgarsová,“ odpověděla Claire. Slyšel ji, jak vstala, přešla pokoj a dolila si whisky. Vrátila se a postavila ke stolu. Cítil její pohled na zátylku.

„Nechám to na tobě,“ řekla Claire tiše. „Je to tvé právo, říci, co dělat. Mám ji vyhledat?“

Roger zvedl hlavu ze stolu a nevěřícně na ni zamrkal. „Máte ji vyhledat?“ řekl. „Pokud – pokud je to všechno pravda – potom ji musíme najít, nebo ne? Má se snad vrátit v čase, aby ji upálili zaživa? Jistě, že ji musíte najít!“ vybuchl. „Jak vás mohlo napadnout něco jiného?“

„A pokud ji najdu?“ odpověděla. Položila prst na genealogický strom a podívala se na něj. „Co se stane s tebou?“ zeptala se tiše.

Bezradně se rozhlížel kolem sebe, po světlé přecpané studovně, se zdí plnou různých vzpomínek, na uštípnutou čajovou konvici na starodávném dubovém stolku. Byl tak pevný… Objal si nohy, tiskl hrubý manšestr, jako kdyby se chtěl ujistit, že je tak pevný jako ta židle, na které sedí.

„Ale… já jsem skutečný!“ vyprskl. „Já nemohu prostě… zmizet!“

Claire rozvážně pozvedla obočí. „To nevím. Nemám ani ponětí, co by se stalo. Možná bys nikdy neexistoval? V tom případě bys ale teď nemusel být tak rozrušený. Možná, že část tebe samého, která je tak unikátní, tvá duše nebo jak to budeme nazývat – možná je jí dáno osudem, že bude buď jak buď existovat a ty budeš stále tebou, jenom se narodíš v jiné linii. Konec konců, kolik na tvém vzhledu může být dáno předky přes šest generací? Polovina? Deset procent?“ Pokrčila rameny a stiskla rty, pozorně si ho prohlížela.

„Oči máš po Geilis, jak už jsem říkala. Ale také v tobě vidím Dougala. Nejsou to nějaké zvláštní rysy, i když máš lícní kosti MacKenziů; Bree je má také. Ne, je to něco subtilnějšího, něco ve způsobu, jak se pohybuješ; vznešenost, prudkost – ne…“ Zakroutila hlavou. „Nedokáži to popsat. Ale je to v tobě. Je to něco, co potřebuješ, abys byl sám sebou? Mohl bys mít bez toho kousek Dougala?“

Ztěžka vstala, poprvé, co ji uviděl, vypadala na svůj věk.

„Více než dvacet let jsem trávila hledáním odpovědí, Rogere, a můžu ti říci jen jednu věc: Nejsou žádné odpovědi, jen možnosti. Sama jsem jich spoustu vybrala a nikdo mi nedokáže říci, zda jsem se rozhodla správně nebo ne. Snad by to dokázal mistr Raymond, ale možná ani on ne; on byl muž, který věřil na záhady.

Právo vidím pouze v tom, že ti to řeknu – a možnost volby nechám na tobě.“

Zvedl sklenici a vypil zbytek whisky.

Léta Páně 1968. Rok, kdy Geilis Duncanová vstoupila do kamenného kruhu. Rok, kdy vykročila vstříc svému osudu pod jeřabinami na kopci poblíž Leochu. Nelegitimní dítě – a smrt v plamenech.

Vstal a prohlížel si řady knih, které lemovaly studovnu. Knihy plné historie, té uštěpačné a proměnlivé záležitosti.

Nejsou odpovědi, jen možnosti.

Bezděčně prstem přejížděl knihy v horní polici. Byly to knihy o jakobitském hnutí, kapitoly z povstání, patnáctá a čtyřicátá pátá. Claire znala hezkou řádku mužů i žen v těch knihách zmiňovaných. Bojovala i trpěla s nimi, aby zachránila lidi, které neznala. Při tom úsilí ztratila vše, co milovala. A nakonec to stejně nevyšlo. Ale možnost volby byla její, teď je jeho.

Je tady možnost, že je to jenom sen, nějaká halucinace? Po očku se koukl na Claire. Byla opřená ve svém křesle, oči zavřené, nehýbala se, byl jen slabě vidět její pulz na krku. Ne. Na chvíli sám sebe přesvědčil, že to byla jen kamufláž, ale jenom když se nedíval na ni. I když si moc přál věřit něčemu jinému, nemohl se podívat na ni a pochybovat o slovech, která vyřkla.

Rozložil dlaně na stole, potom je otočil a prohlížel si linie, které měl na dlaních. Je to jenom jeho osud, který má vepsaný ve svých dlaních anebo tam má i život neznámé ženy?

Nejsou žádné odpovědi. Opatrně sevřel ruce, jako kdyby držel v dlani něco malého, a rozhodl se pro svou volbu.

„Musíme ji najít,“ řekl.

Tichá postava v ušáku nepromluvila, ani se nepohnula, byl vidět jenom pohyb její hrudi. Claire spala.

48

Hon na čarodějnice

Někde v hloubi bytu zazvonil starodávný bzučák. Nebyla to nejlepší městská čtvrť, ale ani ta nejhorší. Byly zde domy dělníků a většina z nich, tak jako tento, byla rozdělena na dva nebo tři byty. Pod zvonkem byla ručně psaná poznámka MCHENRY V PATŘE – ZVOŇTE DVAKRÁT. Roger stiskl zvonek opatrně ještě jednou, potom si otřel ruce do kalhot. Dlaně se mu potily, což ho značně rozhodilo.

U dveří byl záhon žlutých narcisek, napůl usušených. Okraje lístků byly hnědé a zkroucené a nařasené žluté květy mu padaly k nohám.

Claire je také viděla. „Možná není nikdo doma,“ řekla a sehnula se, aby se dotkla vyprahlé pudy na záhoně. „Tyhle nikdo nezaléval více jak týden.“

Roger při tom pomyšlení pocítil jistou úlevu; ať už si myslel, že Geilis Duncanová je Gillian Edgarsová nebo ne, na tuto návštěvu se netěšil. Už se otáčel k odchodu, když se za ním s hrozným zavrzáním otevřely dveře, až mu poskočilo srdce do krku.

„Ano?“ muž, který otevřel dveře, na ně mžoural, oči zapadlé v rudé neholené tváři.

„Ehm… omlouváme se, že jsme vás probudili, pane,“ řekl Roger a snažil se uklidnit se. Zvedal se mu žaludek. „Hledáme slečnu Gillian Edgarsovou. Bydlí tady?“

Muž si přejel buclatou špinavou rukou po hlavě, vlasy mu stály jako hřebíky.

„Pro tebe paní Edgarsová, chlapečku. A co chceš mojí ženě?“ Z muže byl silně cítit alkohol a Roger chtěl udělat krok vzad, ale stál jako přikovaný.

„Jenom jsme s ní chtěli mluvit,“ řekl tak smířlivě, jak jen to bylo možné. „Je, prosím, doma?“

„Je, prosím, doma?“ řekl muž, který musel být panem Edgarsem, tónem, kterým napodoboval vysoký Rogerův oxfordský přízvuk. „Ne, není doma. Vypadněte,“ dal nám radu a práskl dveřmi, až se na nich záclonka zachvěla.

„Už chápu, proč není doma,“ řekla Claire a stála na špičkách, aby viděla do okna. „Já bych také nebyla, kdyby na mě doma čekalo tohle.“

„Přesně,“ řekl Roger úsečně. „Už to tak vypadá. Máte nějaký jiný návrh, kde ji hledat?“

Claire odstoupila od okenní římsy.

„Usadil se před telkou,“ referovala Claire. „Necháme ho na pokoji nebo alespoň do té doby, než se otevřou hospody. Mezitím můžeme zkusit zajít do Institutu. Fiona říkala, že tam Gillian Edgarsová chodí na školení.“

* * *

Institut pro studium skotského folklóru a starověkých památek sídlil v horním patře úzkého domu za obchodní čtvrtí. Recepční byla malá buclatá žena v hnědém kardiganu a potištěných šatech; zdála se být potěšena, že nás vidí. Zřejmě tady moc společnosti nemá, došel Roger k závěru.

„Aha, paní Edgarsová,“ řekla, když jí vysvětlili důvod návštěvy. Roger měl pocit, že v tónu paní Andrewsové je najednou stopa pochybností, ale ona vypadala vesele. „Ano,“ řekla, „je pravidelnou účastnicí našich kurzů, vše už je dopředu zaplacené. Chodí sem opravdu často.“

„A náhodou teď tady není?“ zeptala se Claire.

Paní Andrewsová zakroutila hlavou, až se jí roztančily prostříbřené lokny.

„Ach, ne,“ řekla. „Je pondělí. V pondělí tu bývám jen já a doktor McEwan. To je pan ředitel.“ Vyčítavě se podívala na Rogera, jako kdyby to měl vědět. Potom, když viděla, že ji ujišťují o svém vážném úmyslu, povolila.

„Pokud se chcete něco o paní Edgarsové dozvědět, budete se muset zeptat pana doktora McEwanse. Půjdu za ním a ohlásím vás, ano?“

Když vstávala od recepčního pultíku, Claire ji zastavila a naklonila se blíž.

„Nemáte náhodou fotografii paní Edgarsové?“ zeptala se na rovinu. Paní Andrewsová vypadala překvapeně. Claire se na ni kouzelně usmála a vysvětlila: „Pokud to není ta správná osoba, tak bychom nechtěli plýtvat časem pana doktora.“

Paní Andrewsová pootevřela pusu a zmateně zamrkala. Po chvíli přikývla a začala hledat po stole, otvírala šuplíky a mumlala si něco pro sebe.

„Vím, že tady někde byly. Ještě včera jsem je viděla, takže budou po ruce… ach, tady!“ Vykoukla s hrstí plnou černobílých fotografií osm na deset a rychle se jimi začala probírat.

„Tady,“ řekla. „To je ona na jedné expedici k vykopávkám poblíž města, ale není jí vidět do tváře. Podívám se, jestli je tady nějaká…“

Vrátila se ke svému hledání a něco si mumlala. Roger se díval Claire přes rameno na fotografii, kterou položila paní Andrewsová na stůl. Bylo na ní několik lidí stojících kolem Land-Roveru, majících v ruce pytle z juty a vedle sebe nářadí. Byl to náhodný záběr, několik lidí bylo k objektivu otočeno zády. Claire bez zaváhání ukázala prstem na vysokou dívku s dlouhými rovnými světlými vlasy, které jí sahaly až do poloviny zad. Poklepala na fotografii a tiše pokývla na Rogera.

„Třeba si nejste jistá,“ zašeptal směrem k ní.

„Copak?“ řekla paní Andrewsová a podívala se na nás přes brýle. „Aha, vy jste nemluvil na mě. V pořádku, našla jsem jeden trochu lepší. Pořád jí není vidět úplně do tváře, je otočená bokem – ale je lepší než ta první.“ Triumfálně pohodila fotografii na tu první.

Na této fotografii byl starší muž s brýlemi a ta stejná světlovlasá dívka, která se skláněla nad stolem s něčím, co Rogerovi připomínalo zrezivělé náhradní díly od auta. Ve skutečnosti to byly ale nepochybně velmi cenné artefakty. Vlasy padaly dívce kolem tváře a tvář byla otočena ke staršímu muži, ale její krátký rovný nos, sladká kulatá brada a křivka krásných úst byly jasně vidět. Oči byly sklopené, skryté pod dlouhými hustými řasami. Roger potlačil obdivné hvízdnutí, které se mu dralo na rty. Předek nebo ne, byla jako panenka, pomyslel si Roger.

Podíval se na Claire. Beze slov přikývla. Byla ještě bledší a on viděl na jejím hrdle divoce bušící pulz. Ale se svou běžnou vyrovnaností poděkovala paní Andrewsové.

„Ano, je to ona. Myslím, že bychom rádi mluvili s panem ředitelem, pokud je přítomen.“

Paní Andrewsová se krátce podívala na bílé obkládané dveře, které byly za recepčním stolkem.

„Půjdu se ho zeptat. Mohla bych mu říci, čeho se bude váš rozhovor týkat?“

Roger otevřel ústa a hledal nějakou výmluvu, zatímco Claire se hned s jednou vytasila.

„Jsme z Oxfordu,“ řekla. „Paní Edgarsová si u nás žádala o stipendium v Oddělení starověkých památek. Institut uvedla jako místo, kde si můžeme vyžádat její reference. Takže pokud by vám to nevadilo…“

„Aha, chápu,“ řekla paní Andrewsová a dívala se na ně s patřičnou úctou. „Oxford. Kdo by si to pomyslel! Zeptám se pana McEwanse, zda by si na vás nemohl udělat čas hned teď.“

Zmizela za bílými vykládanými dveřmi, před tím na ně jen krátce neznatelně zaklepala. Roger se sklonil, aby mohl šeptat Claire do ucha.

„Na Oxfordu není nic takového jako Oddělení starověkých památek,“ sykl jí do ucha, „a vy to musíte vědět.“

„Ty to víš,“ odpověděla rezervovaně, „a jak jsi poznamenal, i já to vím. Ale na světě je spousta lidí, kteří o tom nemají ani ponětí, a právě jsme na jednoho takového človíčka narazili.“

Bílé dveře se začaly otevírat.

„Doufejme, že tady nebudou moc zvědaví,“ řekl Roger a otíral si obočí, „anebo že dokážete pohotově lhát.“

Claire vstala, usmála se na paní Andrewsovou, která na ně mávala a zvala je dál. Koutkem úst prohodila.

„Já? Já, která jsem četla duše pro krále Francie?“ Shrnula a upravila si sukni. „To bude hračka.“

Roger se ironicky uklonil a pokynul směrem ke dveřím. „Aprés vous. Madame.“

Když před ním vykročila, dodal šeptem: „Aprés vous, le déluge.“ Ztuhnul v ramenou, ale ona se neotočila.

* * *

K Rogerovu velkému překvapení to byla hračka. Nebyl si jist, zda je to schopností Claire překrucovat fakta a mást anebo přílišným zaneprázdněním doktora McEwanse, ale on se jich na nic neptal. Tomu muži nepřišlo podivné, že Oxford vysílá své agenty do takových končin, jako je Inverness, aby si zjišťovali reference o potenciálních studentech. Ale potom se Rogerovi zdálo, že má pan McEwans něco na srdci: možná mu to dnes nemyslí tak rychle jako jindy.

„No ano… paní Edgarsová je rozhodně nadaná, velice nadaná,“ řekl ředitel, jako kdyby přesvědčoval sám sebe. Byl to vysoký hubený muž s velkým horním rtem jako velbloud, který se chvěl pokaždé, když hledal vhodná slova. „Už jste… ona už… to je…“ Hlas se mu zlomil, rty se zaškubaly, potom pokračoval: „Už jste se někdy s paní Edgarsovou setkali osobně?“ vyprskl nakonec.

„Ne,“ řekl Roger a prohlížel si přísně pana ředitele. „To je důvod, proč se na ni ptáme.“

„Je něco…,“ zeptala se Claire opatrně a vyzývala ho k dalšímu pokračování, „co si myslíte, že by komise měla vědět, doktore McEwansi?“ Naklonila se dopředu a zeširoka otevřela oči. „Však víte, že tato dotazování jsou naprosto důvěrná. Ale je důležité, abychom znali všechny detaily; do této pozice vkládáme hodně důvěry.“

Roger měl chuť začít ji škrtit, ale doktor McEwans moudře pokyvoval a rty se mu třásly.

„Ale ano, drahá dámo. Ano, jistě. Ministerstvo. Plně rozumím. Ano, ano, dobře, já… hm, snad – nechtěl bych vás nijak mystifikovat. A beze sporu je to úžasná příležitost…“

Teď už chtěl Roger zaškrtit oba dva. Claire musela vidět, jak svírá pěsti v klíně s bezmeznou touhou, takže udělala první krok k tomu, aby ředitele popohnala.

„Zajímáme se především o dvě věci,“ řekla rychle a otevřela poznámkový bloček, který měla s sebou, a položila si ho na klín. „Vyzvednout láhev sherry pro paní T.“ četl v něm Roger jedním koutkem oka. Krájená šunka na piknik.

„Tak za prvé bychom chtěli znát váš názor na výsledky paní Edgarsové ve škole, a za druhé, váš názor na její osobnost. To první si samozřejmě musíme vyhodnotit sami,“ udělala si v bločku malou poznámku hned vedle věty Vyměnit cestovní šeky. „ale vy máte samozřejmě mnohem lepší přehled.“ Tentokrát pan McEwans zcela hypnotizovaně přikyvoval.

„Ale ano…“ trochu funěl, podíval se na dveře, aby se ujistil, že jsou zavřené, potom se důvěřivě naklonil přes stůl. „Co se týče kvality její práce – myslím, že to vás mohu plně uspokojit. Ukážu vám pár věcí, na kterých teď pracuje. A ta druhá věc…“ Roger už si myslel, že mu znovu začne škubat ve rtu, a tak se naklonil dopředu.

Doktor McEwan se najednou zase zaklonil a vypadal překvapeně. „Nic to není, opravdu,“ řekl. „Jen že… no, ona je tak horlivá. Její zájem někdy skoro až hraničí s… posedlostí?“ Jeho hlas měl v sobě tázavý tón. Jeho očka poskakovala z Claire na Rogera, jako oči byly jak myši v pasti.

„A je tento horlivý zájem upřen na menhiry? Na kamenné kruhy?“ zeptala se Claire opatrně.

„Och, to se objevilo v její přihlášce?“ ředitel si z kapsy vytáhl velký kapesník a utřel si s ním tvář. „Ano, je to tak. Jistě, mnoho lidí jimi zmizelo,“ poznamenal. „Ta jejich romantika, záhada. Podívejte se na blázny, co stojí v noci během letního slunovratu u Stonehenge. Mají na sobě kápě a róby. Zpívají… všechny ty nesmysly. Ale já bych k nim Gillian Edgarsovou nepřirovnával…“

Bylo toho ještě mnohem víc, ale Roger už přestal poslouchat. V úzké kanceláři se mu najednou zdálo dusno a škrtil ho límeček; slyšel, jak mu tluče srdce, pomalé bušení v obou uších, které ho iritovalo.

To prostě nemůže být pravda! pomyslel si. Naprosto nemožné. Pravda je, že příběh Claire Randallové byl přesvědčivý. Ale jaký to teď má dopad na toho starého hlupáka, který by nepoznal nadání, ani kdyby mu ho naservírovali na zlatém podnose. Ona si prostě může povídat jakékoliv blbosti. I Roger je tak vnímavý jako doktor McEwans, ale on…

Plný pochybností a smáčený potem si Roger ani nevšiml, že doktor McEwans podal svazek klíčů ze svého stolu, vstal a vedl je druhými dveřmi do chodby, ze které ústilo několik dveří.

„Studijní koutky,“ vysvětloval ředitel. Otevřel jedny dveře a před námi se objevila malá místnost, tak čtyři stopy dlouhá i široká. Do ní se tak sotva vešel úzký stůl, židle a malá knihovna. Na stole ležely úhledně poskládané složky různých barev. Na straně zahlédl Roger velký poznámkový blok s šedými deskami, na nich úhledným rukopisem napsáno – RŮZNÉ. Z nějakého důvodu se při pohledu na to písmo zachvěl.

V tu chvíli se to už stávalo hodně osobní. Nejdříve fotografie, teď i její rukopis. Najednou ho přepadla panika, že by se setkal s Geilis Duncanovou. Myslel tím Gillian Edgarsovou. Ať už ta žena byla kýmkoliv.

Doktor otvíral různé složky, ukazoval na něco a vysvětloval Claire, která se snažila tvářit, že rozumí všemu, o čem povídá. Roger jí nahlížel přes rameno, přikyvoval a povídá: „Um, ehm, velice zajímavé,“ v různých intervalech, ale různé čáry a křivky v náčrtcích mu byly naprosto cizí.

Napsala tohle, musel na to pořád myslet. Ona je skutečná. Z masa a kostí, rty a dlouhé řasy. A pokud se vrátí v čase skrze kameny, upálí ji – zčerná a popraská, její vlasy budou hořet jako pochodeň za temné noci. A pokud se nevrátí, potom… nebudu existovat.

Vehementně zakroutil hlavou.

„Nesouhlasíte, pane Wakefielde?“ ředitel Institutu na něj zmateně koukal.

Znovu zakroutil hlavou, tentokrát zahanbeně.

„Ne, ne. Já jen… myslíte, že bych se mohl napít vody?“

„Ale zajisté, zajisté! Pojďte se mnou, hned za rohem je pítko, ukáži vám to.“ Doktor McEwans ho postrkoval ven dveřmi a dál chodbou, obával se o jeho zdraví.

Když byli venku z klaustrofobických studoven a z blízkosti knih a složek Gillian Edgarsové, Rogerovi se udělalo lépe. Ale pomyšlení, že by se vrátil zpět do té malé místnůstky, kde se všechna slova Claire o její minulosti rozléhala ozvěnou… ne. Rozhodl se. To bude muset dokončit s doktorem McEwansem sama. Rychle prošel chodbou, nedíval se ani napravo, ani nalevo, až došel ke dveřím, které vedly k recepci.

Když vešel, paní Andrewsová si ho zvědavě prohlížela, brýle se jí leskly.

„Drahý pane Wakefielde. Necítíte se dobře?“ Roger si přejel rukou po tváři; musel vypadat opravdu příšerně. Mile se na buclatou sekretářku usmál.

„Ne, děkuji. Jen je tam trochu horko; myslím, že půjdu dolů na čerstvý vzduch.“

„Och, ano.“ Recepční chápavě přikývla. „Ty radiátory.“ Vyslovila to jako ‚raddiátory‘ „Stávkují a nejde je vypnout. Myslím, že s tím budu muset něco udělat.“ Vstala od stolu, kde ještě stále ležely fotografie Gillian Edgarsové. Podívala se dolů na obrázky, potom vzhlédla na Rogera.

„Není to zvláštní?“ zeptala se konverzačním tónem. „Právě jsem se na ně dívala a přemýšlela, co mě praštilo do očí při prvním setkání. A já na to nemohla přijít. Ale ona vypadá přesně jako vy, pane Wakefielde – hlavně kolem očí. No není to náhoda? Pane Wakefielde?“ Paní Andrewsová se dívala směrem ke schodišti, kde se ozývaly těžké kroky Rogera na dřevěných schodech.

„Myslím, že toho moc nevydrží,“ řekla si. „Chudák chlapec.“

Slunce bylo ještě pořád nad horizontem, když se k němu Claire připojila na ulici, ale už bylo dost pozdě. Lidé už se vraceli domů na čaj a ve vzduchu bylo cítit všeobecné zklidnění – všichni se těšili na odpočinek po celodenní práci.

Roger ale takový pocit neměl. Pohnul se, aby otevřel Claire dveře u auta, míchaly se v něm emoce a nebyl schopen slova. Ona si nasedla a soucitně se na něj podívala.

„Jde to na nervy, že?“ To bylo vše, co řekla.

Zlomyslná síť jednosměrek vedoucích do centra si vyžádala všechnu jeho pozornost. Už byli na cestě docela dlouho, když odtrhl zrak od vozovky na dost dlouhou dobu, aby se mohl zeptat: „A co dál?“

Claire se opírala o opěradlo, oči zavřené, lokny se jí uvolnily ze spony. Při jeho dotazu neotevřela oči, jen se protáhla a udělala si v sedadle pohodlí.

„Proč si někam nezajdete s Briannou na večeři?“ řekla. Večeře? Přišlo mu to nějak divné zastavit se v půli vyšetřování, na kterém závisel život, někde na večeři. Ale zase na druhou stranu si Roger uvědomil, že žaludek se mu nevyprázdnil díky hodinové přednášce z historie.

„No dobrá,“ řekl pomalu. „Ale zítra…“

„Proč čekat až do zítřka?“ přerušila ho Claire. Teď už seděla vzpřímeně a česala si vlasy. Byly husté a neposlušné, volně jí padaly na ramena. Roger si uvědomil, že tak vypadá velice mladě. „Můžete si potom zajít popovídat znovu s Gregem Edwardsem, ne?“

„Jak víte, že se jmenuje Greg?“ zeptal se Roger zvědavě. „A když se mnou nechtěl mluvit odpoledne, proč by měl večer?“

Claire se na něj podívala, jako kdyby najednou začala pochybovat o jeho inteligenci.

„Znám jeho jméno, protože jsem ho zahlédla na dopise, který byl ve schránce,“ řekla. „A proč s tebou bude mluvit dnes večer, tak proto, že tentokrát s sebou vezmeš i láhev whisky.“

„A vy si myslíte, že mě kvůli tomu pozve dál?“

Pozvedla obočí. „Copak jsi neviděl baterii prázdných lahví v popelnici? Jistě, že pozve.“ Posadila se, pěsti zaražené do kapes kabátu a dívala se ven na ulici, kterou jsme projížděli.

„Možná, že Brianna půjde s tebou,“ řekla ledabyle.

„Říkala, že s tím nechce mít nic společného,“ poznamenal Roger.

Claire se na něj netrpělivě podívala. Za ní zapadalo slunce a její oči zářily jantarovou barvou jako oči vlka.

„V tomto případě bych navrhovala, abys neříkal, co tam jdeš dělat,“ řekla tónem, který Rogerovi připomněl, že šéfuje personálu ve velké nemocnici.

Uši měl rudé, ale tvrdohlavě si trval na svém: „To se dost dobře nedá skrýt, když spolu…“

„Já ne,“ přerušila ho Claire. „Ty. Já už mám něco jiného na práci.“

To už bylo příliš, pomyslel si Roger. Bez blinkrů stočil auto na stranu a zastavil. Zíral na ni.

„Takže máte něco jiného?“ ptal se. „To se mi fakt moc líbí! Vy mě vylákáte za starým ochlastou, který mě chtěl na místě přerazit, a ještě tam chcete zatáhnout i vaši dceru. Nebo si snad myslíte, že mě potom bude moci odvézt do nemocnice, až mě Edgar ubije láhví whisky do hlavy?“

„Ne,“ řekla Claire a ten tón ignorovala. „Jen si myslím, že byste s Gregem Edwardsem mohli uspět tam, kde jsem já pohořela. Přesvědčíte Bree, že Gillian Edgarsová je žena, kterou znám jako Geilis Duncanovou. Mě poslouchat nebude. A asi nebude poslouchat ani tebe, když se jí budeš snažit vyprávět, co jsme se dnes dozvěděli v Institutu. Ale Grega Edgarse poslouchat bude.“ Její tón byl bez emocí a Roger cítil, jak jeho vztek pomalu vyprchává. Znovu nastartoval auto a zařadil se do provozu.

„Dobrá, já to tedy zkusím,“ řekl zdráhavé, ani se na ni nepodíval. „A když se o to budu pokoušet, kde tedy zrovna budete?“

Zahlédl vedle sebe neznatelný pohyb, jak zalovila v kapse. Potom vytáhla dlaň a otevřela ji. Očima zachytil třpyt malého stříbrného předmětu na její dlani. Klíč.

„Vloupu se do Institutu,“ řekla chladně. „Chci ten poznámkový blok.“

* * *

Poté, co se Claire omluvila, že musí zařídit nějakou nespecifikovanou ‚pochůzku‘, Roger se při tom mírně zachvěl, odjel s Briannou do restaurace, kde si dali večeři. Potom se prošli podél řeky Ness a on tak po jejím boku zapomněl na všechny útrapy večera.

Nejdříve spolu mluvili opatrně a snažili se vyhýbat všemu kontroverznímu. Potom se hovor stočil na Rogerovu práci a byl mnohem živější.

„A jak toho tolik víš?“ zeptal se Roger a v půli věty se zarazil.

„Naučil mě to můj otec,“ odpověděla. Nad slovem ‚otec‘ se trochu pozastavila, potom se odmlčela, jako kdyby čekal, že na to něco řekne. „Můj skutečný otec,“ dodala.

„Ano, on to jistě věděl,“ odpověděl mile Roger a ponechal předchozí větu bez poznámky. Později na to budeme mít ještě hodně času, děvče, pomyslel si cynicky. Ale nebudu to já, kdo padne do léčky.

Na konci ulice už Roger viděl světla domu Edgarsových. Past už je nastavena. Cítil neočekávaný příval adrenalinu pro pomyšlení na nadcházející konfrontaci.

Adrenalin opadl a začaly pracovat žaludeční šťávy, když vstoupili do nakyslého hospodského puchu s přídavkem sekané s cibulkou a bramborem. Konverzace byla v přátelském duchu s nevyřčeným souhlasem, že se nebudou zmiňovat o ničem z předešlého dne na faře. Roger zaznamenal chlad mezi Claire a její dcerou, než ji zanechali na zastávce taxíků, když jeli na večeři. Seděly vzadu vedle sebe, připomínaly mu dvě cizí kočky, uši stažené dozadu a ocasy se jim chvějí, obě se ale snaží vystříhat pohledu na tu druhou, aby nepřišly na řadu zuby a drápy.

Po večeři přinesla Brianna kabáty a on zaplatil účet.

„Na co to je?“ zeptala se, když si všimla v jeho ruce láhve whisky. „Plánuješ ještě nějaký mejdan?“

„Mejdan?“ řekl a uculil se na ni. „Půjdeš taky, ne? Proč bys jinak studovala lingvistiku?“

Skromně sklopila zrak.

„No, ve Státech je tanec, kterému se říká Shag. Myslím, že bych po tobě nechtěla, aby sis tady se mnou zatančil.“

„Pokud bys to myslela vážně…“ řekl a oba se zasmáli. Povšiml si ale, že jí růžová barva na tvářích ztmavla a on měl najednou nutkání nechat si kabát přehozený přes loket, než aby si ho oblékl.

„No, pokud se tohoto vypije dost, pak je možné všechno,“ řekla a ukázala prstem na láhev s potutelným úsměvem. „Chutná to hrozně.“

„Tak to má chutnat, děvče,“ informoval ji Roger a nechal vyniknout svému přízvuku. „Ale jen Skotové se s tím rodí. Koupím ti také láhev, aby ses to naučila. Ale tohle je, myslím, dárek – něco jsem slíbil. Zařídíme to po cestě nebo se tam mám stavit později?“ zeptal se. Nevěděl, zda chce, aby s ním šla nebo ne, ale když přikývla, pocítil náhlou záplavu štěstí.

„Jistě, proč ne?“

„Dobrá.“ Natáhl se a opatrněji narovnal límec. „Je to tady na ulici – můžeme se projít, co říkáš?“

* * *

V noci vypadalo okolí trochu lépe. Omšelost skryla tma a světla z oken, která ozařovala malou předzahrádku, dodávala domu na útulnosti, která zde ve dne chyběla.

„Nebude to trvat dlouho,“ řekl Roger Brianně, když stiskl zvonek. Nebyl si jist, zda má doufat, aby to byla pravda. První závan strachu přišel, když se otevřely dveře; někdo je doma a stále při vědomí.

Pan Edgars zcela zřejmě trávil den ve společnosti jedné z lahví, které stály v řadě vyrovnané u domácího baru, který byl vevnitř vidět. Naštěstí si nespojoval noční návštěvníky s denními vetřelci. Když se Roger představil, zlehka se zamračil a otáčel se na cestu dovnitř.

„Bratranec Gilly? Nevěděl jsem, že má bratrance.“

„Ale ano, to má,“ řekl Roger a hned toho využil. „To jsem já.“ Probere to s Gillian osobně, až se s ní setká. Tedy pokud se s ní setká.

Edgars jednou nebo dvakrát zamrkal a jednou rukou si protřel zamlžené oko, jako kdyby si ho chtěl lépe prohlédnout. Jeho zrak se stěží zaměřil na Briannu, která postávala za Rogerem.

„A kdo je tohle?“ chtěl vědět.

„Ehm… má přítelkyně,“ zaimprovizoval Roger. Brianna zúžila oči, ale nic neřekla. Pomalu začínala cítit krysu, ale vešla dál, když Greg Edgars otevřel dveře ještě víc, aby je pustil dále.

Byt byl malý a dusný, přeplácaný nábytkem z druhé ruky. Smrděly zde nedopalky cigaret a odpadky; zbytky jídel, která si nosil z restaurací a rychlého občerstvení, zaplňovaly snad všechny horizontální plochy. Brianna se po očku podívala na Rogera, jaké že to má příbuzné, ten ale jen pokrčil rameny. Já za to nemůžu. Paní domu není evidentně doma, a to už nějakou dobu.

Tedy alespoň ne fyzicky. Roger se otočil, aby se posadil do křesla, které jim pan Edgars nabídl, a uviděl velkou fotografii ze studia, rámovanou v mědi, která stála ve středu krbové římsy. Kousl se do jazyka, aby překvapením nevykřikl.

Zdálo se, že žena z fotografie se dívá přímo na něj a drobný úsměv jí zvedá koutek úst. Na ramena jí spadaly prameny platinových zářících vlasů a lemovaly dokonalou tvář ve tvaru srdce. Oči měly barvu temného zeleného mechu v zimě, skrývaly je husté tmavé řasy.

„To je podoba, že?“ Greg Edgars se podíval na fotografii a v jeho výrazu byla touha i nenávist zároveň.

„Ehm, ano. Přesně jako ona.“ Roger zalapal po dechu a otočil se, aby z křesla sundal pomačkaný papír od ryby. Brianna si prohlížela portrét se zájmem. Podívala se z fotky na Rogera a zase zpět, prostě srovnávala. Takže bratranec?

„Pochopil jsem, že Gillian není doma?“ Roger mávnul rukou na láhev, kterou Edgars nahýbal jeho směrem. Potom si to rozmyslel a přikývl. Možná že společně popitá whisky dodá Edgarsovi na odvaze. Protože pokud tady Gillian není, musí zjistit, kde je.

Edgar se snažil dostat ze zubů zbytky vosku, zakroutil hlavou a potom z dolního rtu opatrně sundal kousek vosku a papíru.

„To těžko, příteli. Ale i když je doma, je to tady jako ve slumu.“ Rozmáchlým gestem ukazoval na přetékající popelníky a zmuchlané papírové kelímky od nápojů. „Ale není to tak zlé.“ Vyndal tři sklenice na víno z poličky, do každé se pochybovačně koukl, jako kdyby kontroloval, zda nejsou zaprášené.

Whisky naléval s přehnanou opatrností opilého muže, potom jednu po druhé podával přes místnost svým hostům. Brianna ji přijala se stejnou opatrností, ale židli odmítla a místo toho se ležérně opřela o kabinetku s porcelánem.

Edgar se sesunul na rozbitou pohovku plnou smetí a pozvedl sklenici.

„Na zdraví, přátelé,“ řekl krátce a dlouze se napil. „Jak že se to jmenujete?“ zeptal se a náhle se probral ze svého pohroužení. „Ach, ano, Roger. Gilly se o vás nikdy nezmiňovala… potom už nic neříkala,“ dodal rozmrzele. „Nic o její rodině nevím, ona nic neříkala. Myslím, že se za ně za všechny styděla… ale vy nevypadáte jako buzna,“ řekl velkoryse. „Tvoje děvče je ale fešanda. To zní dobře, že? „Tvoje děvče je fešanda! Slyšíš to?“ Chraptivě se rozesmál, až vyprskl kapky whisky.

„Ano,“ řekl Roger. „Děkuji.“ Usrkl ze své skleničky. Brianna se k němu uraženě otočila zády a prohlížela si zarputile obsah vitríny.

Roger se rozhodl, že není čas na to, chodit dlouho kolem horké kaše. Edgars by žádnou lest nepoznal, i kdyby ho kousla do zadku, a hrozilo reálné nebezpečí, že pokud bude pít tímto tempem, brzy nebude schopen odpovídat.

„A nevíte, kde je Gillian?“ zeptal se přímo. Pokaždé, když vyslovil její jméno, cítil na jazyku divnou pachuť. Tentokrát si nemohl pomoci a podíval se na římsu nahoru na obrázek, který se díval dolů na ty orgie.

Edgars zakroutil hlavou, točil s ní pomalu na obě strany nad svou sklenicí a vypadal jako sova nad zrním. Byl malý, podsaditý, ve věku Rogera, asi, ale vypadal starší, protože nebyl oholený a měl rozcuchané černé vlasy.

„Ne,“ řekl. „Ale vy byste to možná mohl vědět. U Nacoušů nebo Růží, ale už se o to nezajímám. Nevím, s kým je.“

„Nacouši?“ Rogerův tep se zrychlil. „Máte na mysli skotské nacionalisty?“

Edgarsovi už začala padat víčka, ale zamrkal a znovu je otevřel.

„Och, ano. Ti zatracení Nacouši. Tam jsme se poznali, víte?“

„A kdy to bylo, pane Edgarsi?“

Roger překvapeně vzhlédl, když se za ním ozval měkký hlas. Nebyla to ani fotografie, kdo promluvil, ale Brianna, která napjatě sledovala pana Edgarse. Roger nedokázal odhadnout, zda si jen tak chtěla povídat anebo zda něco očekávala. Ve tváři se zrcadlil jen zdvořilý zájem.

„Je to asi tak dva tři roky. Ze začátku to byla legrace, ne? V hospodě jsme si dali pár piv, pak se pomuchlali vzadu v autě, jak jsme se vraceli ze shromáždění. Hmm.“ Edgars znovu zakroutil hlavou, oči při té představě zasněné. Potom mu úsměv z tváře zmizel a zamračil se do své sklenice. „To bylo ještě před tím, než zpitoměla.“

„Zpitoměla?“ Roger se znovu po očku koukl na fotografii. Horlivá, ano. Vypadala tak. Ale jistě nebyla blázen. Anebo dá se to z fotografie poznat?

„Ano. Společnost Bílé růže. Karel a jeho miláčci. Mnoho hlupáků v kiltech a plné výzbroji, s meči a tak. Samozřejmě je to v pořádku, když se vám to líbí,“ dodal a chtěl být objektivní. „Ale Gilly zachází vždy příliš daleko. Pořád všechno kolem Bonnieho Prince a nebylo by to úžasné, kdyby v roce 1745 vyhrál? Celý den byli v kuchyni s chlápkama, chlastali pivo a tlachali, proč se tak nestalo. Samozřejmě galsky.“ Obrátil oči v sloup. „Jen samé nesmysly.“ Dopil sklenici, aby potvrdil svůj názor.

Roger cítil, jak se mu do krku zavrtávají oči Brianny. Zatahal si za límec, aby ho povolil, rozepnul si knoflík.

„Nepředpokládám, že by se vaše žena také zajímala o stojící kamenné kruhy, že, pane Edgarsi?“ Brianna se už dál nesnažila předstírat zdvořilý zájem; její tón byl ostrý, že by s ním mohla krájet i sýr.

„Kameny?“ Edgars se zdál zmatený a vložil si ukazovák do jednoho ucha, zakroutil tam s ním, jako kdyby si myslel, že se mu tím zlepší sluch.

„Prehistorické kamenné kruhy. Jako například Clava Cairns,“ pomáhal mu Roger tím, že zmínil jeden z těch známějších. Rezignovaně si povzdechl. Brianna s ním už nikdy nepromluví, takže může klidně zjišťovat, pro co sem přišel.

„Ano, ty.“ Edgars se krátce zasmál. „Ano, klidně vyjmenujte i ten další starý bordel. To je to poslední, a nejhorší. Celé dny a noci vysedává v tom Institutu a všechny mé peníze utrácí za kurzy… kurzy! Dovolte mi, abych se zasmál. Učí je tam jen samé pohádky. Proč se třeba neučí psát na stroji? Ať si najde práci, když se nudí. To jsem jí také řekl. A tak odešla,“ řekl mrzutě. „Už jsem ji dva týdny neviděl.“ Podíval se do své sklenice a vypadal překvapeně, že je prázdná.

„Ještě?“ nabídl a natahoval se pro láhev, ale Brianna rozhodně zakroutila hlavou.

„Děkuji, ne. Už budeme muset jít. Že, Rogere?“

Zahlédl v jejích očích nebezpečný záblesk, a tak si Roger nebyl jistý, zda tady náhodou nemá raději zůstat a s Edgarsem dorazit zbytek láhve. Ale na druhou stranu to bylo pěšky domů docela daleko, kdyby nechal Briannu, aby si vzala auto. S povzdechem vstal a na rozloučenou potřásl Edgarsovi rukou. Byla teplá a vlhká, ale měl překvapivě pevný stisk.

Edgars je doprovodil ke dveřím a svíral hrdlo láhve. Díval se za nimi, náhle zavolal do ulice, „Kdybyste uviděl Gilly, řekněte jí, ať se vrátí, jo?“

Roger se otočil a zamával na mlhavou postavu v osvětlených dveřích.

„Pokusím se,“ zvolal a slova mu vázla v krku.

Došli do půli ulice k hospodě, kde se do něj obula.

„Co to mělo sakra znamenat?“ zeptala se. Zněla naštvaně, ale ne hystericky. „Říkal jsi mi, že na vysočině nemáš žádnou rodinu, takže co je to za historku o bratranci? A kdo byla ta žena na obrázku?“

Rozhlédl se pro inspiraci po ulici, ale žádnou pomoc nenacházel. Zhluboka se nadechl a vzal ji za paži.

„Geilis Duncanová,“ řekl.

Zůstala stát jako přimražená a její šok projel i jeho rukou. S velkou obezřetností vymanila svou ruku z jeho sevření.

„Nedotýkej… se… mě?“ procedila skrze zuby. „To si myslí moje matka?“

Přestože se rozhodl být chápající, pomalu v něm narůstal vztek.

„Podívej,“ řekl. „Můžeš myslet také na někoho jiného než jen sama na sebe? Já vím, že to byl pro tebe šok – Bože, a jak by nebyl? A když už o tom sama nechceš ani přemýšlet… dobrá, nebudu tě do toho tlačit. Ale mysli také na svou matku. A také třeba na mě.“

„Na tebe? Co s tím máš co společného?“ byla příliš velká tma a nebylo jí vidět do tváře, ale překvapení v jejím hlase bylo zřejmé.

Nechtěl věci ještě více komplikovat tím, že by jí vyprávěl o své úloze, ale na tajemství už bylo příliš pozdě. A Claire o tom bezpochyby věděla, když mu navrhovala, aby vzal dnes večer Briannu ven.

Teprve teď si poprvé uvědomil, co tím měla Claire na mysli. Bez diskuzí měla jeden způsob, jak Brianně dokázat pravdivost svého příběhu. Byla zde Gillian Edgarsová, která – snad – ještě nezmizela vstříc svému osudu jako Geilis Duncanová, přivázaná k hořící hranici pod jeřabinami u Leochu. Předpokládal, že i ten nejtvrdohlavější cynik bude přesvědčen, pokud zahlédne na vlastní oči, jak někdo zmizí do minulosti. Není divu, že Claire chtěla najít Gillian Edgarsovou.

V krátkosti popsal Brianně svůj vztah k budoucí čarodějnici z Cranesmuiru.

„Takže to vypadá, že máme na výběr můj nebo její život,“ zakončil vyprávění, pokrčil rameny a byl si moc dobře vědom toho, jak melodramaticky to vyznělo. „Claire – tvá matka – to nechala na mně. A já si myslel, že bych ji měl alespoň najít.“

Brianna se zastavila, aby ho vyslechla. Slabá záře z obchodu na rohu se odrážela v jejích očích, jak na něj koukala.

„Takže ty tomu věříš?“ zeptala se. V jejím hlase nebylo žádné pohrdání ani nedůvěra; byla úplně vážná.

Povzdechl si a znovu se natáhl pro její ruku. Neodporovala.

„Ano,“ řekl. „Musím. Ty jsi neviděla tvář tvé matky, když našla slova napsaná na vnitřní straně jejího prstenu. To bylo opravdové – dost opravdové na to, aby mi to zlomilo srdce.“

„Raději mi to řekni,“ navrhla po krátké odmlce. „Jaká slova?“

Než příběh dokončil, už stáli u auta zaparkovaného za hospodou. „No…,“ řekla Brianna váhavě. „Pokud…,“ znovu se odmlčela a dívala se mu do očí. Stála dost blízko u něj, aby cítil teplo jejích ňader u své hrudi, ale nenatáhl se k ní. Kostel v St. Kildě je dost daleko a ani jeden z nich nechtěl vzpomínat na náhrobek pod tisy, kde byla jména jejích rodičů vyrytá do kamene.

„Já nevím, Rogere,“ řekla a zakroutila hlavou. Neonový poutač nad zadním vchodem hospody jí ozářil rudě vlasy. „Já prostě nemohu… ještě je brzy, abych na to myslela. Ale…“ Slova ji opustila; zvedla ruku a dotkla se jeho tváře, zlehka jako noční vánek. „Budu o tobě přemýšlet,“ zašeptala.

* * *

Když se to vezme kolem a kolem, tak vloupat se někam s klíčem zase není nic tak složitého. Pravděpodobnost, že by se doktor McEwans nebo paní Andrewsová vrátili, aby mě tady načapali, byla mizivá. A i kdyby to udělali, tak bych jim řekla, že jsem se vrátila pro poznámkový blok, který jsem si tady zapomněla, a dveře byly otevřené. Neměla jsem tolik zkušeností, ale podvod byl svým způsobem mé druhé já. Lhaní bylo jako jízda na kole, nezapomíná se.

Takže to nebylo kvůli samotnému aktu získání bloku Gillian Edgarsové, proč mi srdce bušilo až v uších. Byl to ten samotný blok.

Jak mě učil mistr Raymond v Paříži, síla a nebezpečí magie závisí na lidech, kteří v ni věří. Podle letmého pohledu, kdy jsem do deníku nahlédla, je to prazvláštní mišmaš faktů, spekulací a naprosté fantazie, které dávají smysl jen samotné autorce. Ale já při samotném doteku cítila skoro až fyzickou bolest. Když vím, kdo to napsal, tak jsem i věděla, co to asi bude: kniha zaklínadel, kouzelná kniha tajemství.

Ale pokud existuje nějaký klíč k tomu, kde Geilis Duncanová je a jaký je její záměr, bude to v té knize. Potlačila jsem třas, když jsem se dotýkala hladkého přebalu, strčila jsem deník pod plášť, kde jsem ho držela loktem, jak jsem pádila dolů po schodech.

Když jsem byla v bezpečí na ulici, pořád jsem ho ještě držela pod paží, takže byl za chvíli během mé chůze navlhlý potem. Měla jsem pocit, jako kdybych nesla bombu, něco, s čím se musí zacházet šíleně opatrně, aby se zabránilo výbuchu.

Nějakou dobu jsem už šla, když jsem zabočila do předzahrádky u italské restaurace s terasou u řeky. Noc byla chladná, ale malé elektrické topení vyhřívalo stolky, takže se tam dalo sedět; vybrala jsem si stůl a objednala láhev Chianti. Chvíli jsem popíjela, deník na papírovém prostírání přede mnou na stole ve stínu košíku s česnekovým chlebem.

Byl konec dubna. Zbývalo už jen pár dní do prvního května – svátku Beltane. Tehdy jsem se sama neplánovaně vrátila do minulosti. Myslím, že to mělo něco společného s tím datem – anebo to jen bylo dáno obecně ročním obdobím? Vrátila jsem se v půlce dubna – to mi byl umožněn záhadný návrat. A nebo také ne; možná s tím nemá roční období nic do činění. Objednala jsem si další sklenici vína.

A je také možné, že tu zvláštní schopnost projít bariéru, která je pro ostatní neprostupná, mají jen někteří lidé je to ovlivněno geneticky? Kdo ví? Jamie nebyl schopen projít, i když já ano. A Geilis Duncanová také mohla projít – nebo spíše bude moci. Anebo ne, to záleží. Vzpomněla jsem si na mladého Rogera Wakefielda a mírně se mi zvedl žaludek. Napadlo mě, že bych si před vínem měla dát raději nějaké jídlo.

Návštěva Institutu mě přesvědčila, že ať už je Gillian/Geilis kdekoliv, na svou osudovou cestu se ještě nevydala. Každý, kdo se věnuje skotské historii, bude vědět, že se blíží svátek Beltane; takže každý, kdo podobnou výpravu plánuje, by na něj počkal, ne? Ale já neměla ani ponětí, kde by mohla být, pokud není doma; skrývá se? Možná podstupuje nějaký záhadný přípravný rituál se skupinou Fioniných neo-druidů? V deníku může být nějaký klíč, Bůh ví.

Ale také jen sám Bůh ví, jaký je můj hlavní motiv; já si dlouho myslela, že to také vím, ale už si tím nejsem jistá. Zahrnula jsem Rogera do celého pátrání jen proto, aby přesvědčil Briannu? A teď – i kdybychom ji našli včas, můj účel bude splněn jen tehdy, pokud se jí zmizení v čase podaří. A potom zemře v plamenech.

Když Geilis Duncanovou odsoudili jako čarodějnici, Jamie mi řekl: „Neplač pro ni, Sassenachová, je to hříšná žena.“ Zda byla hříšná nebo bláznivá, v té době v tom nebyl velký rozdíl. Anebo ji mám nechat na pokoji, aby šla vstříc svému osudu? Ale ona mi přece jednou zachránila život. Bez ohledu na to, jaká byla – jaká bude – dlužím jí to, abych ji také zachránila? A Roger bude zatracen? Jaké mám právo, abych se do toho dále vměšovala?

To není věcí práva, Sassenachová, slyšela jsem netrpělivý hlas Jamieho. To je otázka povinnosti. Cti.

„Je to čest?“ řekla jsem si nahlas. „A dál?“ Číšník s mými tortelinami Portofino vypadal překvapeně.

„Ehm?“ řekl.

„To nic,“ řekla jsem, byla jsem příliš pohroužena do svých myšlenek, než aby mě trápilo, co si o mě myslí. „Možná byste mi měl donést ještě láhev.“

Jídlo jsem dojedla obklopena duchy. Nakonec jsem posilněna jídlem a vínem odsunula prázdný talíř na stranu a otevřela šedý deník Gillian Edgarsové.

49

Blahoslavení jsou ti, kdož…

Neexistuje temnější místo, než silnice na skotské vysočině při bezměsíčné noci. Sem tam jsem zahlédla světla aut, která mě míjela a nasvítila siluetu hlavy a ramen Rogera. Byl schoulený, jako kdyby se bránil následnému nebezpečí. Bree seděla také skrčená do klubíčka na sedadle vedle mě. Všichni jsme byli pohrouženi do sebe, odděleni od těch druhých, zapečetěni v malých bublinách ticha uvnitř velkého ticha v autě, které se řítilo vpřed.

Ruce jsem měla v kapsách zaťaté v pěst, bezmyšlenkovitě jsem v prstech přehazovala mince a jiné drobnosti, pomačkaný kapesník, špaček tužky a malou gumovou kuličku, kterou mi v kanceláři nechal dětský pacient. Palcem jsem obkroužila a poznala americký čtvrťák, široký zdobný povrch britské penny a vroubkovaný povrch klíče – klíče ke studovně Gillian Edgarsové, který jsem zapomněla vrátit do Institutu.

Ještě než jsme odjeli z fary, zkoušela jsem volat Gregu Edgarsovi. Telefon vyzváněl, ale nikdo ho nezvedl.

Koukala jsem na temné okno vedle mě, neviděla jsem v něm ani můj mlhavý odraz, ani kamenné zdi a stromy, které jsme po cestě míjeli. Místo toho jsem viděla řady knih vyskládané na jediné poličce studijního koutku, která byla tak úhledně srovnaná jako nádobky u lékárníka. Pod nimi byl popsaný deník, plný závěrů a výplodů fantazie smíchaných s mýty a vědeckým poznáním na základě znalců i legend, vše podmíněné silou snů. Běžnému pozorovateli by se to zdálo jako napůl smyšlené blbosti nebo přinejlepším dobře napsaný šílený román. Pouze pro mě v tom byl promyšlený plán.

Paradoxně vzhledem k vědeckým metodám se první část jmenovala ‚Pozorování‘. Tato kapitola obsahovala nesouvislé poznámky a odkazy, náčrtky a pečlivě číslované tabulky. Jednou z nich byla ‚Pozice Měsíce a Slunce při svátku Beltane‘ se seznamem obsahujícím asi dvě stě spárovaných čísel. Podobné tabulky existovaly i pro Hogmanay a letní slunovrat, další pro Samhain, svátek všech svatých. Starodávné svátky ohně a slunce, které pro svátek Beltane vyjde zítra.

Ústřední sekce deníku se jmenuje ‚Spekulace‘. To je přesné, pomyslela jsem si suše. Na jedné straně byl úhledným rukopisem napsán úvod: „Druidové upalovali své oběti v proutěných koších ve tvaru člověka, ale jednotlivci byli škrceni a bylo jim proříznuto hrdlo, aby se tělo zbavilo krve. Co bylo tím nezbytným elementem – krev nebo oheň?“ Znovu jsem při této její chladnokrevné otázce viděla před sebou jasně tvář Geilis Duncanové – nebyla to studentka s dlouhými vlasy a širokýma očima, jejíž portrét jsme viděli v Institutu, ale tajemná usmívající se manželka finančního úředníka, o deset let starší, zvyklá na využívání drog a těla, která sváděla muže k plnění jejích úkolů a byla schopná i zabíjet, aby toho dosáhla.

Několik posledních stran knihy neslo titulku ‚Závěry‘, což nás vedlo k této cestě večer před svátkem Beltane. Pevně jsem sevřela klíč do dlaně a z celého srdce jsem si přála, aby Greg Edgars zvedl ten telefon.

* * *

Roger zpomalil a zabočil na prašnou cestu plnou výmolů, která vedla k úpatí kopce zvaného Craigh na Dun.

„Nic nevidím,“ řekl. Dlouho nepromluvil, jeho hlas teď byl mrzutý a znělo to až bojovně.

„No jistě že ne,“ řekla netrpělivě Brianna. „Odtud není kamenný kruh vidět.“

Roger něco zamručel a ještě více zpomalil. Brianniny nervy byly pochopitelně napjaté, stejně tak i jeho. Jen Claire vypadala klidně, jako kdyby se jí vzrůstající napětí v autě netýkalo.

„Je tady,“ řekla najednou Claire. Roger dupnul na brzdy tak prudce, až Claire i její dcera vylítly dopředu a vrazily do opěradel sedadel před nimi.

„Dej pozor, ty idiote!“ vyštěkla Brianna rozzuřeně na Rogera. Projela si rukou vlasy a rychlým nervózním gestem si je shrnovala z tváře. Na jejím hrdle bylo vidět, jak polyká, když se sklonila, aby viděla skrze tmavé okno.

„Kde?“ zeptala se.

Claire pokývla před ně doprava, ruce pořád v kapsách pláště.

„Hned za tím houštím je zaparkované auto.“

Roger si olízl rty a natáhl se po klice u dveří.

„Je to Edgarsovo auto. Půjdu se tam podívat, vy zůstanete tady.“

Brianna rozrazila dveře, až zavrzaly, jak nebyly panty promazané. Pod jejím tichým pohrdavým pohledem Roger zrudnul, což bylo vidět i ve slabém světle.

Ještě dříve, než vůbec Roger vystoupil z auta, byla zpátky.

„Nikdo v něm není,“ hlásila. Vzhlédla k vrcholu kopce. „Myslíte…?“

Claire si dopnula kabát a vystoupila do tmy, aniž by dceři odpověděla na otázku.

„Cesta vede tudy,“ řekla.

Chtě nechtě se vydala na cestu. Když Roger viděl, jak před ním kráčí mrtvolně bledá postava, která spíše připomínala ducha, vzpomněl si na výstup na jiný kopec, na hřbitov v St. Kildě. Stejně tak i Brianna; zaváhala a on slyšel, jak si něco vztekle mumlá pod vousy, potom ho ale chytila za loket a pevně stiskla – zda na podporu nebo sama hledala oporu, to nedokázal říci. V každém případě ho to povzbudilo, a tak ji pohladil po ruce a protáhl ji záhybem své ohnuté paže. I když měl pochybnosti o této nesporně záhadné výpravě, když došli k vrcholu kopce, cítil silné vzrušení.

Nesvítil měsíc a byla tmavá noc, takže se stojící kameny daly ve tmě rozeznat jen podle lesknoucích se flíčků slídy na nich. Trio se na kruhovém vrcholu kopce zastavilo, tiskli se k sobě jako ztracené stádečko ovcí. Rogerovi připadal jeho hlas nezvykle hlasitý.

„Tohle,“ procedila Brianna mezi zuby, „je šílené!“

„Ne, to není,“ řekl Roger. Najednou cítil, že nemůže popadnout dech, jako kdyby měl hruď něčím pevně omotanou. „Támhle je nějaké světlo.“

Stěží bylo vidět – bylo to mihotavé světlo, které chvílemi mizelo, ale zahlédla ho. Slyšel její prudký nádech.

A co teď? přemýšlel Roger. Mají zakřičet? Anebo je nenadálý hluk návštěvníků vystraší a něco podniknou? A co by udělali?

Uviděl, jak najednou Claire zakroutila hlavou, jako kdyby se chtěla zbavit bzučícího hmyzu. Udělala krok zpět, dál od nejbližšího kamene, a vrazila do něj.

Chytil ji za paži: „Pozor, tady pozor,“ řekl ochraptěle. Její tvář byla ve světle svic rozmazaná, ale on cítil ten záchvěv, který projel jejím tělem jako elektřina drátem. Stál jako přikovaný, držel ji za ruku, ztuhlý nerozhodností.

Byl to náhlý zápach benzínu, který ho rozhýbal. Tušil, kde stojí Brianna, která to také ucítila a trhla hlavou, otočila se k severní části kruhu. Pustil ruku Claire a prodíral se křovinami a přes okolní kameny, aby se dostal do středu kruhu k temné skrčené postavě, která dělala na osvětlené trávě na zemi temný kruh.

Za ním se ozval hlas Claire, silný a naléhavý, který rozřízl ticho.

„Gillian!“ zakřičela.

Ozvalo se zapraskání a noc se prozářila. Oslněný Roger ustoupil, zakymácel se a padl na kolena.

Chvíli jen cítil ostrou bolest na sítnici a jasný záblesk oslnil vše za ním. Slyšel za sebou výkřik a ucítil na svém rameni ruku Brianny. Zamrkal, oči mu slzely, ale začal znovu vidět.

Mezi nimi a ohněm stála štíhlá postava, byla vidět jen silueta ve tvaru přesýpacích hodin. Když se mu rozjasnil zrak, uvědomil si, že má na sobě dlouhou nabíranou sukni a přiléhavý korzet – šaty z jiných časů. Otočila se za výkřikem a on nakrátko zahlédl její oči a světlé vlající vlasy, se kterými si pohrával horký vzduch od ohně.

Postavil se na nohy a přemýšlel, jak mohla nahoru vytáhnout tak velkou kládu. Potom ho do tváře uhodil zápach spálených vlasů a kůže a potom mu to došlo. Greg Edgars nebyl dnes večer doma. Protože nevěděla, zda je tím nezbytným elementem krev nebo oheň, vybrala si obojí.

Protáhl se kolem Brianny s očima upřenýma na vysokou štíhlou dívku před sebou a výrazem tváře, ve kterém se zrcadlil ten jeho. Viděla ho, jak přichází, tak se otočila a jako s větrem o závod se hnala do trhliny v kameni na druhém konci kruhu. Měla batoh z hrubé pytloviny přehozený přes rameno, slyšel ji reptat, jak se jí zhoupl přes rameno a udeřil do boku.

Na chvíli se zastavila, ruku opřenou o skálu, a otočila se. Přísahal by, že se na něj podívala a jejich pohledy se střetly přes bariéru plamenů ohně. Otevřel ústa do němého výkřiku. Potom se otočila, zlehka jako tančící jiskra, a zmizela v průrvě.

Oheň, to tělo, samotná noc, všechno to najednou zmizelo v ohlušujícím řevu. Roger ležel na trávě tváří k zemi a pátral po něčem povědomém, co by mu pomohlo navrátit duševní zdraví. Hledání ale bylo marné; zdálo se, že žádný z jeho smyslů není funkční – dokonce i dotek země byl neskutečný a proměnlivý, jako kdyby ležel na pohyblivých píscích, a ne na žule.

Byl tím jasem oslepen, ohlušen rachotem kamenů, tápal kolem sebe, divoce sebou mlátil nohama i rukama a cítil nesmírný tlak, kterému se dalo jen stěží odolávat.

Neměl vůbec ponětí o běhu času; měl pocit, že do té prázdnoty padal celou věčnost, když si konečně uvědomil něco vedle sebe. Ruce, které ho ohromnou silou polapily, a jemnost ňader pod jeho tváří.

Sluch se mu začal pomalu vracet a s ním i možnost slyšet hlas, který volal jeho jméno. Ve skutečnosti ho častoval jmény a mezi větami funěl.

„Ty idiote! Ty… pohni se! Vstávej, Rogere, ty… blbečku!“ Její hlas byl zastřený a smysl slov ho zasáhl. S nadlidským úsilím se natáhl a chytil ji za zápěstí. Otočil se a ucítil mocný příval, když si uvědomil, že se hloupě kouká na uplakanou tvář Brianny Randallové. V pohasínajícím ohni byly její oči temné jako dvě jeskyňky.

Kolem byl příšerný zápach benzínu a spáleného masa. Otočil se na stranu a zvracel do trávy. To ho příliš zaměstnalo na to, aby si vážil navrátivšího čichu.

Utřel si ústa do rukávu a nejistě se chytil Brianniny paže. Byla schoulená do klubíčka, třásla se.

„Och, Bože,“ řekla. „Och, Bože. Bála jsem se, že se mi nepodaří zastavit tě. Řítil ses přímo do ohniska. Och, Bože.“

Nebránila se, když si ji přitáhl k sobě, ale ani mu nějak nedala najevo spokojenost. Jen se začala ještě více třást, po tvářích se jí valily slzy jako hrachy, oči měla prázdné a pořád v určitých intervalech dokola opakovala „Och, Bože“ jako rozbitá gramofonová deska.

„Šššš,“ chlácholil ji tiše a pohladil ji. „To bude v pořádku. Šššš.“ Napětí v hlavě se mu začalo pomalu uvolňovat, i když se pořád cítil, jako kdyby ho rozcupovali na malé kousky a poházeli po celém okolí.

Ze vzdáleného tmavého předmětu se ozval praskavý zvuk, ale kromě toho a Brianniných povzdechů zde bylo ticho. Přiložil si ruce na uši, jako kdyby chtěl umlčet slábnoucí ozvěnu smrtelného řevu.

„Také jsi to slyšela?“ zeptal se. Brianna dál plakala, ale přikývla, trhla hlavou jako loutka.

„A…,“ řekl a pomalu se dával dohromady, potom sebou trhnul, jako kdyby už byl celý pohromadě.

„Tvá matka!“ vykřikl a chytil prudce Briannu za obě ruce. „Claire! Kde je?“

Brianna v šoku otevřela ústa, zvedla se na nohy a zběsile prohledávala všechna zákoutí kamenného kruhu, kde stály kameny vysoké jako člověk a v pohasínajícím ohni se ztrácely ve tmě.

„Mami!“ zařvala. „Mami, kde jsi?“

* * *

„To je v pořádku,“ řekl Roger a snažil se, aby jeho hlas zněl konejšivě. „Už je v bezpečí.“

Popravdě řečeno si nebyl jist, zda ještě někdy Claire Randallová bude v pořádku. Byla naživu, alespoň, ale to je vše, za co by dal ruku do ohně.

Našli ji, v bezvědomí v trávě na kraji kamenného kruhu. Byla bílá jako právě vycházející měsíc. Na dlani slabě krvácela, což bylo dobré znamení, že její srdce ještě bije. Po té zatracené cestě dolů k autu ji nesl přehozenou přes rameno, divně poskakovala, jak mu pod nohama podkluzovaly kameny a větve ho šlehaly přes oblečení. Přál si, aby si nic nepamatoval.

Cesta z prudkého kopce ho vyčerpala; zpět na faru je vezla Brianna, lícní kosti ostře vystupovaly, jak se soustředila na řízení, a ruce zaťaté do volantu. Roger seděl zapadlý na sedadle vedle ní a ve zpětném zrcátku viděl poslední pohled na kopec za nimi, nad kterým visel malý ohnivý obláček jako dým z kanónu, tichý důkaz ztraceného boje.

Brianna se nyní skláněla nad sedačkou, na níž ležela její matka. Byla nehybná jako postava na sarkofágu. Roger pokrčil rameny a odmítal zapálit v krbu, místo toho zapnul malá elektrická kamínka, kterými si reverend za chladných zimních nocí ohříval nohy. Žhnuly rudě a oranžově a vydávaly přátelský bzučivý zvuk, který příjemně zaplňoval ticho ve studovně.

Roger seděl na nízké židli vedle pohovky, cítil se umdlený. S posledními zbytky uvážlivosti sáhl po telefonu na stole, jeho ruka visela jen několik palců nad přístrojem.

„Neměli bychom,“ odmlčel se, aby si odkašlal. „Neměli bychom… zavolat doktora? A policii?“

„Ne.“ Hlas Brianny byl soustředěný, skoro až nepřítomný, jak se skláněla nad nehybným tělem na gauči. „Už se probírá.“

Víčka se pohnula, ještě pevněji se sevřela při vzpomínce na bolest, potom se uvolnila a otevřela. Její oči byly čisté a měkké jako med. Pohledem přejížděla tam a zpět, podívala se na Briannu, která stála strnule po boku Rogera, potom přejela na Rogera.

Rty Claire byly bez krve, tak jako celá její tvář; musela se několikrát pokusit o řeč, než ze sebe dostala nějaké ochraptělé slovo.

„A co ona… vrátila se?“

Prsty měla zabořené do látky sukně, on si všiml malé krvavé skvrnky, která po nich zůstala. On sám měl ruce zaťaté do kolen, jak se mu chvěly. I ona sama se musela něčeho pevně chytit, aby ji minulost nevtáhla zpět. I on při té vzpomínce přivřel oči a přikývl.

„Ano,“ řekl. „Odešla.“

Jasné oči se ještě jednou podívaly do tváře dcery, obočí pozvednuté, jako kdyby v otázce. Ale byla to Brianna, kdo se zeptal.

„Takže potom to byla pravda?“ zeptala se váhavě. „Všechno byla pravda?“

Roger pocítil to slabé zachvění, které přeběhlo dívce celým tělem a aniž by na to myslel, vzal ji za ruku. Stiskl ji a najednou se mu vybavila věta reverenda: „Blahoslavení jsou ti, kdož věří, aniž vidí.“ A co ti, kteří musí vidět, aby mohli věřit? Úlevu ale teď spíše vystřídal strach a hrůza z toho, čemu všemu ještě bude muset uvěřit.

Dívka se k ní ještě více sklonila, posílená, aby se mohla setkat s pravdou, kterou viděla. Linie propnutého těla Claire na pohovce se uvolnily. Bledé rty se prohnuly do úsměvu a výraz hlubokého usmíření jí bleskl po bílé tváři a usadil se v lesklých zlatých očích.

„Je to pravda,“ řekla. Do bledých tváří se jí začala vracet barva. „Copak by ti máma lhala?“ A znovu zavřela oči.

* * *

Roger sáhl dolů, aby vypnul elektrické topení. Noc byla chladná, ale on už to ve studovně nemohl vydržet. Pořád se ještě cítil bídně, ale už to nemohl prodlužovat. Musel se rozhodnout.

Už se skoro rozednívalo, když doktor a policie dokončili svou práci, vyplnili formuláře, sepsali výpovědi a posbírali důkazy, dělali vše, co bylo v jejich silách, aby objasnili pravdu. „Blahoslavení jsou ti, kteří neviděli,“ pomyslel si zbožně, „ale věřili.“ Obzvláště v tomto případě.

Nakonec odjeli, i se svými papíry a odznaky a auty se sirénami, aby dohlédli na odstranění těla Grega Edgarse z kamenného kruhu, aby vydali zatykač na jeho ženu, která ho vylákala, potom zabila a nakonec ze scény zmizela. Mírně řečeno, pomyslel si zmateně Roger.

Roger byl fyzicky i psychicky vyčerpaný, a tak nechal obě Randallovy ženy v péči lékaře a Fiony a šel si lehnout. Ani se nenamáhal s vysvlékáním a stažením přehozu, prostě padnul do slastného zapomenutí. Při západu slunce ho vzbudil hrozný hlad, sešel dolů po schodech ke svým hostům, kteří byli stejně jako on tiší, možná jen méně rozcuchaní, a pomáhali Fioně s přípravou večeře.

U jídla se nemluvilo. Atmosféra nebyla vypjatá; bylo to, jako kdyby mezi lidmi u stolu probíhala konverzace, které si ale nikdo nevšímal. Brianna seděla těsně vedle své matky, sem tam se jí při podávání jídla dotkla, jako kdyby se chtěla ujistit, že je pořád ještě tady. Příležitostně stydlivě koukla i na Rogera sklopeným zrakem skrz dlouhé řasy, ale nepromluvila s ním.

Claire jen sem tam něco prohodila, skoro vůbec nejedla, ale seděla nehybně a v míru jako jezero ve slunci, byla pohroužena do myšlenek. Po večeři se omluvila a šla si sednout do hlubokého křesla u okna na konci chodby, předstírala únavu. Brianna se na ni krátce koukla, byla vidět jen její silueta proti posledním zábleskům slunce, jak se její matka dívala ven z okna, a šla pomoci Fioně do kuchyně s nádobím. Roger odešel do studovny. Fionino jídlo bylo sice dobré, ale teď ho tlačí v žaludku, pomyslel si.

I po dvou hodinách stále ještě rozjímal, ale k ničemu to nevedlo. Knihy ležely neuspořádaně na pracovním stole, rozevřené na sedadle židle i na pohovce a zející díry v policích dokazovaly jeho úsilí při náhodném pátrání.

Chvíli to trvalo, ale nakonec to našel – krátkou pasáž, kterou si pamatoval z dřívějšího hledání pro Claire Randallovou. Jeho dřívější výsledky jí přinesly klid a mír; tento ne – pokud jí to řekne. Ale pokud má pravdu?

Ale musí mít; to by odpovídalo tomu hrobu vzdálenému od Cullodenu.

Přejel si rukou po tváři a ucítil na ní strniště. Není divu, že se po tom všem zapomněl oholit. Když zavřel oči, pořád ještě cítil krev a kouř, viděl plameny ohně mezi vzdálenými kameny a prameny světlých vlasů, které mu vlají těsně na dosah. Při té vzpomínce se otřásl a pocítil nelibost. Claire zničila jeho mír v duši; copak jí dluží něco méně? A Brianna – pokud už ví pravdu, neměla by ji tedy znát celou?

Claire byla pořád tam na konci chodby, nohy schoulené pod sebou na křesle u okna a naprázdno zírala do temné noční okenní tabulky.

„Claire?“ jeho hlas byl ochraptělý, odkašlal si a zkusil to znovu. „Claire? Já… musím vám něco říci.“

Otočila se a vzhlédla na něj, na její tváři nebylo víc než jen slabá zvědavost. Měla vyrovnaný pohled, výraz někoho, kdo už prožil hrůzu, zoufalství, žal a tíživé břímě přežití – a i přesto vytrvala. Při pohledu na ni si myslel, že jí to snad ani nemůže říci.

Ale ona pravdu řekla; teď musí i on.

„Něco jsem zjistil.“ Nicotným gestem pozvedl knihu. „O… Jamiem.“ Když vyřkl nahlas jeho jméno, dodalo mu to sílu, jako kdyby ten velký Skot vyslyšel jeho volání a stál pevně a nehnutě mezi ním a svou ženou. Roger se na to zhluboka nadechl.

„Co je to?“

„Ta poslední věc, kterou si myslel, že udělá. Myslím… myslím, že se mu to nepovedlo.“

Její tvář najednou zbledla a rozšířenýma očima se podívala na knihu.

„Jeho muži? Myslela jsem, že jsi zjistil…“

„To ano,“ přerušil ji Roger. „Ne, to jsem si zcela jist, že v této záležitosti uspěl. Muže z Lallybrochu vyvedl ven; zachránil je před Cullodenem a poslal je na cestu domů.“

„Tak potom…“

„Měl v úmyslu vrátit se – zpátky do bitvy – a já myslím, že to také udělal.“ Byl stále váhavější, ale muselo to ven. Nemohl najít ta správná slova, zalistoval v knize a četl nahlas:

„Po konečné bitvě u Cullodenu bylo zajato osmnáct jakobitských důstojníků. Byli zranění a leželi dva dny ve vězení, v bolesti a bez ošetření; potom je vyvedli ven, aby je zastřelili. Jeden z nich, Fraser z regimentu pána z Lovatu, těm jatkám unikl. Ostatní jsou pohřbeni na kraji parku.“

„Jeden muž, Fraser z regimentu pána z Lovatu, unikl…“ opakoval tiše Roger. Vzhlédl od knihy a podíval se jí do očí, byly široké a nepřítomné jako oči jelena, který hledí do reflektorů přijíždějícího auta.

„Myslel, že padne na Cullodenském poli,“ zašeptal Roger. „Ale nepadl.“

Diana Gabaldon

Vážka v jantaru

Z anglického originálu Dragonfly in Amber,

vydaného nakladatelstvím Delta, USA, 2001,

přeložil Robert Dastych

Grafická úprava a obálka Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Lucie Křesťanová

Technická redakce Martin Zhouf

Sazba Jarka Černá

Vydalo nakladatelství

Plejáda publishing, s. r. o.,

Lobezská 1629/58,

326 00 Plzeň

jako svou 50. publikaci.

Tisk a vazba Těšínská tiskárna a. s., Český Těšín

Stran 847

První vydání

Plzeň 2011

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat na adrese nakladatelství nebo e-mailem na adrese

obchod@knihyplejada.cz

www.knihyplejada.cz

1)

(pozn. redakce: sansculoti – za Velké francouzské revoluce tak byli označováni chudí obyvatelé měst, kteří nenosili tehdy typické pánské pumpky, sansculotte znamená „bez kalhot“).  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai