Američtí bohové

Neil Gaiman

(2001)

Hodnocení:

****

Štítky:

Dobrodružné, Fantasy, sci-fi

Stín strávil tři roky ve vězení, kde se držel zpátky a snažil se přežít. Všechno co chtěl, bylo vrátit se do náručí své milující ženy a po zbytek života se vyhýbat malérům. Několik dní před svým propuštěním se však dozvídá, že jeho manželka zahynula při automobilové nehodě. Svět se pro něj změnil v chladné místo.

V letadle, cestou na pohřeb, se Stín setkává s postarším mužem, který si říká pan Středa, a ten mu nabídne práci. Stín, muž, který už nemá co ztratit ji nakonec přijme.

Pracovat pro tajemného Středu však není bez rizika a Stín brzy zjistí, že jeho místo ve Středových plánech je mnohem nebezpečnější, než si kdy představoval. Podniká rušnou cestu tajemným světem Ameriky, jak ji nezná, a jeho společníky jsou mimo jiné i vražedný Černobog, charismatický pan Nancy nebo půvabná Ester – ti všichni navíc vědí o něm víc, než on sám.

Postupně se Stín dozvídá, že minulost neumírá, že každý – jeho mrtvou ženu nevyjímaje – má svoje tajemství a že sázky jsou vyšší, než si kdo dokáže představit.

Schyluje se k bouři epických rozměrů. Stín a Středa se stávají centrem konfliktu starého jako lidstvo samo. Pod povrchem každodenního života se schyluje k válce – a bojovat se bude o samotnou duši Ameriky…

NEIL

GAIMAN

Autor bestselleru Nikdykde

AMERIČTÍ BOHOVÉ

AMERIČTÍ BOHOVÉ

Knihy Neila Gaimana

z vydavatelství POLARIS:

Dosud vyšlo:

NIKDYKDE

HVĚZDNÝ PRACH

NEIL GAIMAN

AMERIČTÍ BOHOVÉ

Neil Gaiman

AMERIČTÍ BOHOVÉ

(AMERICAN GODS)

Copyright © 2001 by Neil Gaiman

All rights reserved

Translation © by Ladislava Vojtková

Covert Art © by 2D studio

ISBN 80 – 85911 – 98 – 1

Výstraha a varování turistům

Tato kniha je fikce, ne průvodce. Ačkoliv zeměpis USA v tomto příběhu je do jisté míry reálný – mnohá z míst můžete navštívit, po mnohých stezkách se můžete projít, silnice najdete na mapách – přece jen jsem si dovolil s údaji zacházet poněkud volněji. Té volnosti je méně, než byste mysleli, ale je.

Nežádal jsem, a tudíž nedostal svolení psát o konkrétních místech, jež se v příběhu vyskytují. Předpokládám, že majitelé Skalního města nebo Domu na skále a lovci, kterým patří motel v centru Ameriky, budou stejně zmateni, jako by byl každý jiný, až svá místa v knize objeví.

Lokalizaci některých míst v této knize jsem zamlžil: například město Lakeside nebo farmu s jasanem hodinu jízdy na jih od Blackburgu. Pokud chcete, můžete je hledat. Možná je i najdete.

Není asi třeba zdůrazňovat, že všichni lidé, žijící, mrtví či jiní v tomto příběhu, jsou vymyšlení nebo se o nich pojednává ve fiktivním kontextu.

Jen bohové jsou skuteční.

Nepřítomným přátelům – Kathy Ackerové a Rogeru Zelaznymu a všem bodům mezi nimi

Vždycky mi vrtala hlavou otázka, co se stane s démonickými bytostmi, když lidé opustí svoji domovinu. Iro-Američané vzpomínají na své víly, norští Američané na nisser, řečtí Američané na vrykoulaky, ale pouze v souvislosti s ději, jež se odehrály ve Staré zemi. Když jsem se kdysi zeptal, proč se s nimi nikdy nesetkáváme v Americe, mí informátoři se trošku zmatené zasmáli a řekli: „Bojí se překonat oceán, je to příliš daleko.“ A doplní, že Kristus a jeho učedníci také nikdy v Americe nebyli.

– Richard Dorson ‚Teorie amerického folklóru‘

Americký folklór a historik

(University of Chicago Press, 1971)

ČÁST PRVNÍ

STÍNY

KAPITOLA PRVNÍ

Hranice naší země, pane? No, tak, pane, na severu tvoří hranici severní polární záře, na východě vycházející slunce. Na jihu je hranicí procesí rovnodenností a na západě den posledního soudu, pane.

– Sbírka amerických anekdot Joea Millera

Stín si odseděl ve vězení tři roky. Byl kus chlapa a ve tváři měl takový ten výraz ‚moc si se mnou nezahrávej, kámo‘, takže jeho největším problémem tam uvnitř bylo, jak zabít čas. Proto posiloval a naučil se všelijaké triky s mincí a taky hodně přemýšlel o tom, jak moc miluje svou ženu.

To nejlepší na kriminále – podle Stínova názoru asi to jediné, co bylo na kriminále dobré – byl pocit úlevy. Pocit, že už klesl tak hluboko, že hlouběji už klesnout nemůže a že už narazil na dno. Už se nebál, že ho dostanou, protože už ho dostali. Už se nebál, co zítřek přinese, protože včerejšek už to přinesl.

Stín došel k závěru, že je úplně fuk, jestli jste udělali to, za co vás odsoudili, nebo neudělali. Ze zkušenosti věděl, že každý, koho ve vězení potkal, se cítil z nějakého důvodu ukřivděný: úřady pokaždé něco špatně pochopily, tvrdily vám, že jste udělali, co jste neudělali – nebo jste to neudělali úplně tak, jak říkaly, že jste to udělali. Podstatné bylo, že vás dostaly.

Uvědomil si to hned na začátku, když ještě všechno, co k vězení patřilo, počínaje slangem, kterému nerozuměl, a konče jídlem, které mu nechutnalo, bylo pro něho nové. Navzdory zoufalství a hrůze z toho, že je zavřený, si vydechl úlevou.

Stín se snažil moc nemluvit. Někdy kolem poloviny roku dva se o své teorii zmínil Low Key Lyesmithovi, se kterým byl tehdy v cele.

Low Key, podvodník z Minnesoty, se usmál svým zjizveným úsměvem. „Jo. To máš pravdu. A ještě lepší je, když tě vodsouděj k smrti. To si začneš vzpomínat na ty vtípky vo chlápcích, co vodkopli svý boty, když se jim začala stahovat vokolo krku smyčka, protože jim kámoši vždycky říkávali, že umřou vobutý.“

„To je vtip?“ zeptal se Stín.

„Jasně. Šibeniční humor. Největší sranda, co znám.“

„Kdy v tomhle státě naposledy někoho pověsili?“

„Jak to mám sakra vědět?“ Lyesmith měl oranžově blond vlasy, ale skoro to nebylo poznat, protože si je pořád stříhal téměř dohola. Kratičkým ježkem prosvítaly linie jeho lebky. „Ale stejně, řeknu ti – vod tý doby, co tu přestali věšet lidi, začala jít tadle země k čertu. Když se nechceš špinit se šibenicí, nikdy se nedohodneš se šibeničníky.“

Stín pokrčil rameny. Na trestu smrti nic romantického neviděl..

Když vás neodsoudili k smrti, říkal si, byla basa ze dvou důvodů přinejlepším jen dočasný oddech od života. Za prvé, život se vplíží i do vězení. Vždycky je kam klesnout. Život jde dál. A za druhé, zavřít vás mohli, ale pustit musí – kdo počká, ten se jednou dočká.

Zpočátku to Stínovi připadalo v nedohlednu. Pak to byla jiskřička naděje v dálce a on se naučil říkat si v duchu ‚tohle taky jednou skončí‘, když byl až po krk ve sračkách, což je člověk ve vězení skoro pořád. Jednoho dne se otevřou kouzelné dveře a on jimi vyjde ven. A tak si odškrtával dny ve svém kalendáři s obrázky Zpěvní ptáci Severní Ameriky, což byl jediný kalendář, který jste si mohli ve vězeňském krámu koupit, a slunce vycházelo, a on to neviděl, a slunce zapadalo, a ani to neviděl. Učil se kouzlům s mincí z knížky, na niž narazil v poušti vězeňské knihovny, posiloval a v duchu si dělal seznamy všeho, co podnikne, až se dostane ven.

Ty seznamy byly čím dál kratší. Po dvou letech se propracoval k pouhým třem věcem.

Tak za prvé, pořádně se vykoupe. Napustí si plnou vanu horké vody, dá si do ní pěnu do koupele, vleze si tam a pořádně se odmočí. Možná si bude číst i noviny, možná ne. Některé dny si říkal, že jo, některé dny, že ne.

Za druhé se důkladné utře a obleče si župan. Možná si obuje i bačkory. Ta představa se mu zamlouvala. Kdyby kouřil, zapálil by si v tomhle bodě dýmku, ale on nekouřil. Zvedne ženu v náručí (‚Punťo,‘ vypískne a bude dělat, že se vylekala, a bude celá šťastná, ‚co to děláš?‘). Odnese ji do ložnice a zavře dveře. Kdyby dostali hlad, zatelefonují si pro pizzu.

Za třetí, až vyjdou s Laurou z ložnice – tak za dva dny – bude se držet při zemi a do konce života už se nedostane do maléru.

„A to pak budeš šťastný?“ zajímal se Low Key Lyesmith. Ten den zrovna pracovali ve vězeňské dílně, montovali dohromady krmítka pro ptáky, což byla skoro stejná nuda jako ražba tabulek s poznávacími čísly.

„Neříkej o nikom, že je šťastný,“ opáčil Stín, „pokud ještě nezemřel.“

„Hérodotos,“ řekl Low Key. „Vida. Učíš se.“

„Kdo je kruci Hérodotos?“ chtěl vědět Leďák. Spojoval bočnice krmítek a předával je Stínovi, který je sešroubovával.

„Mrtvý Řek,“ vysvětlil mu Stín.

„Má poslední holka byla Řekyně,“ prohlásil Leďák. „Ty blivajzy, co u nich doma jedli! Nevěřili byste. Třeba rýži zabalenou v listí. A takový hnusy.“

Leďák měl stejnou velikost a postavu jako automat na kolu. K tomu modré oči a vlasy tak světlé, že byly skoro bílé. Proč seděl? Převálcoval nějakého frajera, který mu osahával holku v baru, kde tancovala. Leďák po něm vylítl a kámoši toho chlapa zavolali policajty. Na policii si zkontrolovali Leďákovy záznamy a zjistili, že před osmnácti měsíci utekl z náhradního výkonu trestu.

„A co jsem měl jako dělat?“ rozhořčoval se Leďák, když svůj smutný příběh vyprávěl Stínovi. „Řek‘ jsem mu jasně, že je to moje holka. To jsem ho měl nechat, ať mi takhle dělá na hlavu? Co? Měl ty svý pracky všude.“

Stín mu tenkrát odpověděl: „To povídej jim,“ a nechal to být. To byla jedna z věcí, kterou velice brzy pochopil: sedíš sám za sebe. Nesedíš za druhé.

Drž se při zdi. Odkruť si svoje.

Lyesmith mu před několika měsíci půjčil odrbaný výtisk Hérodotových Dějin. „Není to nuda, fakt ne. Je to dobrý,“ přesvědčoval ho, když Stín tvrdil, že knihy nečte. „Napřed to přečti, pak mi sám povíš, že je to dobrý.“

Stín se zašklebil, ale začal to číst a, ač nerad, musel přiznat, že ho to zaujalo.

„Řekové,“ řekl Leďák znechuceně. „A to, co se vo nich říká, mimochodem vůbec není pravda. Zkusil jsem to svý holce udělat do zadku a málem mi vyškrábala oči.“

Lyesmitha jednou ráno přestěhovali. Bez varování. Nechal Stínovi Hérodota. Mezi stránkami tam byl schovaný pěťák. Mince jste mít nesměli: daly se nabrousit na kameni a při rvačce jste s nimi mohli někomu pořezat obličej. Stín nepotřeboval zbraň, potřeboval se jen nějak zaměstnat.

Nebyl pověrčivý, nevěřil v nic, co nemohl na vlastní oči vidět. Ale přesto měl v těch posledních týdnech pořád pocit, že se nad vězením vznáší katastrofa. Stejný pocit, jaký měl pár dní před tou loupeží. V břiše měl takový zvláštní, studený tlak; říkal si, že je to prostě strach z velkého světa tam venku. Ale jistý si nebyl. Byl paranoidnější než obvykle a obvykle v kriminále znamená velice a je to základní předpoklad přežití. Byl ještě tišší, ještě stínovitější než kdykoli dřív. Přistihl se, jak studuje pohyby a gesta dozorců i spoluvězňů a snaží se z nich vyčíst nějaký náznak té pohromy, ke které mělo dojít, k níž určité dojde.

Asi měsíc předtím, než ho měli propustit, seděl Stín v ledové kanceláři a hleděl na menšího muže s temně červeným mateřským znaménkem na čele. Seděli každý na jedné straně stolu a ten muž měl před sebou rozložené Stínovy papíry a v ruce držel propisku. Její konec byl celý ohryzaný.

„Zima, Stíne?“

„Ano,“ řekl Stín. „Trochu.“

Muž pokrčil rameny. „To jsou prostě předpisy. Topit se začíná prvního prosince. Topná sezóna končí prvního března. Já si to nevymyslel.“ Přeběhl ukazováčkem list papíru přicvaknutý k levému přebalu složky. „Vám je dvaatřicet let?“

„Ano, pane.“

„Vypadáte mladší.“

„Dobrá životospráva.“

„Píše se tady, že jste vzorný chovanec.“

„Dostal jsem ponaučení, pane.“

„Opravdu?“ Podíval se na Stína se zaujetím, mateřské znaménko na čele mu sklouzlo níž. Stín měl chuť svěřit se mu se svými teoriemi o kriminále, ale mlčel. Jen kývl a soustředil se na to, aby vypadal náležitě kajícně.

„Píše se tu, že máte manželku, Stíne.“

„Jmenuje se Laura.“

„A jak to mezi vámi vypadá?“

„V pohodě. Jezdí za mnou, kdykoliv jí to vyjde – je to od nás kus cesty. Píšeme si, a když dostanu povolenku, zatelefonuju jí.“

„Co vaše žena dělá?“

„Pracuje v cestovní kanceláři. Posílá lidi do celého světa.“

„Jak jste se seznámili?“

Stín nechápal, proč se ho tak vyptává. Měl sto chutí mu říct, že mu po tom nic není, ale řekl: „Byla nejlepší kamarádka přítelkyně mého nejlepšího kámoše. Domluvili nám schůzku naslepo. Padli jsme si do oka.“

„Dostanete tam venku práci?“

„Ano, pane. Můj kámoš, Robbie, ten, co jsem vám zrovna o něm povídal, má posilovnu, dělával jsem tam trenéra. Robbie říká, že mi můj starý flek rezervuje.“

Jedno jeho obočí vylétlo nahoru. „Skutečně?“

„Tvrdí, že budu skvělá reklama. Přitáhnu zpátky staré zákazníky a přilákám drsňáky, co chtějí být ještě drsnější.“

Zdálo se, že to muže uspokojilo. Chvíli okusoval konec průpisky, pak vzal další list papíru.

„Co si myslíte o svém trestném činu?“

Stín pokrčil rameny. „Byl jsem trouba,“ řekl a myslel to vážně.

Muž s mateřským znaménkem si povzdechl. Odfajfkoval několik položek ze svého seznamu a pak prohrábl papíry ve složce. „Jak se dostanete domů? Autobusem?“

„Poletím. Je to výhoda, mít ženu v cestovce.“

Muž se zamračil a znaménko se nakrabatilo. „Poslala vám letenku?“

„Nebylo třeba. Jen mi poslala číslo potvrzení letu. Říkají tomu elektronická letenka. Já jen přijdu za měsíc na letiště a ukážu jim průkaz totožnosti a frčím.“

Muž kývl, načmáral poslední poznámku, zavřel složku a položil průpisku. Dvě bledé ruce ležely na stole jako dvě růžová zvířata. Přiložil je k sobě, udělal z prstů stříšku a upřeně Stína pozoroval vodnatýma světle hnědýma očima.

„To máte kliku,“ řekl pak. „Máte se ke komu vrátit, čeká na vás místo. Všechno tohle budete moci hodit za hlavu. Máte šanci začít znovu. Využijte ji.“

Ruku mu nepodal, a Stín to ani nečekal.

Ten poslední týden byl nejhorší. V některých ohledech byl horší než celé ty tři roky dohromady. Stín uvažoval, jestli je to tím počasím: chladno, deprimující šero, bezvětří. Vypadalo to, jako by měla přijít bouřka, ale pořád nešla. Byl nervózní a celý rozklepaný a kdesi v žaludku měl pořád pocit, že je něco v nepořádku. Na dvoře, kam chodili cvičit, se začal točit vítr. Stín jako by cítil ve vzduchu sníh.

Zavolal ženě na účet volaného. Věděl, že telefonní společnosti si přirážejí u každého hovoru z kriminálu příplatek tři dolary, proto jsou operátoři pokaždé tak děsně zdvořilí. Dobře vědí, že jim Stín vylepšuje mzdu.

„Mám hrozně divný pocit,“ řekl Lauře. Nebyla to první věc, co jí řekl, samozřejmě že ne. Nejdřív řekl: ‚Miluju tě,‘ protože je dobré to říct, když to myslíte doopravdy. A Stín to doopravdy myslel.

„Ahoj,“ řekla Laura. „Taky tě miluju. Z čeho máš divný pocit?“

„Nevím. Možná je to tím počasím. Připadá mi, že kdyby začala bouřka, bylo by pak všecko fajn.“

„Tady je hezky. Na stromech ještě zůstalo trochu listí. Jestli nepřijde vítr, ještě je uvidíš, až přijedeš domů.“

„Pět dní,“ řekl Stín.

„Sto dvacet hodin a budeš doma,“ odpověděla.

„A co u vás? Všechno v pořádku?“

„Všechno je fajn. Večer se sejdu s Robbiem. Musíme naplánovat mejdan, na uvítanou. Je to překvapení.“

„Mejdan? Pro mě?“

„Jasně. A nic o tom nevíš, rozumíš?“

„Jak bych mohl.“

„Tak je to správnější zlatíčko.“ Stín si uvědomil, že se usmívá. Byl zavřený tři roky, ale ona ho pořád ještě dovedla rozesmát.

„Miluju tě, kotě,“ řekl Stín.

„Miluju tě, punťo,“ řekla Laura.

Stín položil telefon.

Když se vzali, svěřila se mu Laura, že by chtěla štěně, ale jejich domácí jim vysvětlil, že podle smlouvy nesmějí mít žádná domácí zvířata. „Víš co?“ navrhl jí tenkrát, „já budu tvůj punťa. Co mám udělat? Rozkousat ti bačkory? Čůrat na podlahu v kuchyni? Olizovat ti nos? Čichat ti k rozkroku? Když to zvládne štěně, zvládnu to já taky!“ Zvedl ji v náručí, jako by vůbec nic nevážila, a začal jí olizovat nos a ona kvičela a smála se a on ji odnesl do ložnice.

V jídelně se k němu přitočil Sam Fetisher. Usmíval se, až mu byly vidět vykotlané zuby, sedl si vedle něho a pustil se do makarónů se sýrem.

„Musíme si promluvit,“ řekl Sam Fetisher.

Sam Fetisher byl asi nejčernější černoch, kterého Stín znal. Mohlo mu být tak šedesát. Nebo taky osmdesát. Na druhé straně, Stín už potkal třicetileté feťáky, kteří vypadali starší než Sam Fetisher.

„Hmm?“ zamručel Stín.

„Blíží se bouřka,“ řekl Sam.

„Vypadá to tak. Možná přijde i sníh.“

„Nemyslím tudle bouřku. Čekaj nás větší bouřky. Dej na mě, hochu, až přijdou, tady ti bude líp než venku v ulicích.“

„Odkroutil jsem si svoje,“ řekl Stín. „V pátek už tu nebudu.“

Sam Fetisher na něho upřel oči. „Odkuď jsi?“

„Eagle Point. V Indianě.“

„Kecáš,“ řekl Sam Fetisher. „Myslím původně. Odkuď sou vaši?“

„Z Chicaga,“ řekl Stín. Jeho matka žila odmalička v Chicagu a taky tam zemřela; ale to už bylo dávno.

„Jak sem řek‘. Blíží se velká bouřka. Drž se při zemi, Stíne. Je to jako… jak říkaj těm věcem, co po nich jezděj celý kontinenty? Taktický desky?“

„Tektonické desky?“ riskl Stín.

„To je vono. Tektonický desky. No, chápeš, když se ty desky rozjedou, když jako Severní Amerika se začne navážet do Jižní Ameriky, není dobrý bejt mezi nima. Chápeš?“

„Vůbec ne.“

Jedno hnědé oko se zavřelo v pomalém mrknutí. „Sakra, nemůžeš říct, že sem tě nevaroval,“ řekl Sam Fetisher a strčil si do úst lžičku třesoucího se pomerančového želé.

„Neřeknu.“

V noci Stín špatně spal. Každou chvíli se probouzel a poslouchal, jak jeho nový spolubydlící na spodní palandě chrápe a chrochtá. O několik cel dál kdosi kňoural, kvílel a vzlykal jako zvíře a čas od času na něho někdo zařval, ať drží hubu. Stín se to snažil neslyšet. Nechal se unášet prázdnými minutami, pomalými a osamělými.

Ještě dva dny. Čtyřicet osm hodin, začínajících ovesnou kaší, vězeňskou kávou a dozorcem Wilsonem, který mu poklepal na rameno silněji, než bylo třeba, a řekl: „Stíne? Pojďte za mnou.“

Stín provedl rychlou inspekci svého svědomí. Bylo čisté, což ve vězení ovšem neznamenalo, že nemůže být po krk v průseru. Oba muži kráčeli skoro vedle sebe a jejich kroky se na betonu a kovu dutě rozléhaly.

Stín cítil v hrdle pachuť strachu. Byla hořká jako stará káva. Děje se něco zlého…

Vzadu v hlavě mu nějaký hlas šeptal, že mu přirazí ještě další rok, že ho dají na samotku, useknou mu ruce, utnou mu hlavu. Říkal si, že je to blbost, ale srdce mu bušilo, až se mu mohl hrudník rozskočit.

„Nevyznám se ve vás, Stíne,“ utrousil Wilson cestou.

„Co je na mně k nevyznání, pane?“

„Všechno. Jste až moc tichý. Moc zdvořilý. Čekáte jako staří mazáci, a je vám kolik? Dvacet pět? Dvacet osm?“

„Třicet dva, pane.“

„A co vůbec jste? Mexikán? Cikán?“

„Pokud vím, ne, pane. Možná.“

„Třeba máte v žilách negerskou krev. Máte v žilách negerskou krev, Stíne?“

„Je to možné, pane.“ Stín šel vzpřímeně a hleděl přímo před sebe. Ze všech sil se soustředil, aby se tím chlápkem nedal vyvést z rovnováhy.

„Jo? No, jedno je jisté, mám z vás husí kůži.“ Wilson měl pískově blond vlasy a pískově blond pleť a pískově blond úsměv. „Už nás brzy opustíte.“

„Doufám, pane.“

Prošli několika kontrolními stanovišti. Wilson vždycky ukázal svůj odznak. Pak nahoru po schodech a byli před kanceláří správce věznice. Černými písmeny stálo na dveřích jeho jméno – G. Patterson – a vedle dveří byl miniaturní semafor.

Svítila na něm červená.

Wilson zmáčkl knoflík pod světly.

Několik minut tam stáli a čekali. Stín se snažil sám sebe přesvědčit, že je všechno v pořádku, že v pátek ráno už bude v letadle do Eagle Pointu, ale nevěřil tomu.

Červené světlo zhaslo a rozsvítilo se zelené. Wilson otevřel dveře a vešli dovnitř.

Stín viděl během těch tří let správce možná dvakrát nebo třikrát. Jednou prováděl vězením nějakého politika. Jednou, při vzpouře, s nimi správce hovořil po skupinách, asi sto v každé, a vysvětloval jim, že věznice je přeplněná, a jelikož přeplněná zůstane, mají si na to radši zvyknout.

Takhle zblízka vypadal Patterson horší. Měl oválný obličej a šedé vlasy měl sestříhané na vojenského ježka. Voněl po Old Spice. Vzadu za ním byla police s knihami – všechny měly někde v názvu slovo vězení. Pracovní stůl měl pečlivě uklizený, kromě telefonu a obrázkového trhacího kalendáře Dálky na něm nic neleželo. V pravém uchu měl naslouchátko.

„Posaďte se, prosím.“

Stín se posadil. Wilson stál za ním.

Správce otevřel zásuvku a vytáhl z ní složku. Položil ji na stůl.

„Tady stojí, že jste byl odsouzen k šesti letům za napadení s přitěžujicími okolnostmi a ublížení na zdraví. Odseděl jste si tři roky. V pátek jste měl být propuštěn.“

Měl? Stín cítil, jak se mu sevřel žaludek. Uvažoval, o kolik déle bude muset sedět – další rok? Dva roky? Celé tři? Řekl však jen: „Ano, pane.“

Správce si přejel jazykem rty. „Co jste říkal?“

„Řekl jsem ‚ano, pane.‘“

„Stíne, pustíme vás dnes odpoledne. Dostanete se ven o dva dny dřív.“ Stín kývl a čekal, jakou jobovku se dozví dál. Správce sklonil hlavu k papíru na stole. „Tohle přišlo z Johnsonovy nemocnice v Eagle Pointu… Vaše manželka. Zemřela dnes v časných ranních hodinách. Byla to automobilová nehoda. Upřímnou soustrast.“

Stín znovu přikývl.

Wilson s ním šel zpátky do cely beze slova. Odemkl a pustil ho dovnitř. Pak řekl: „Je to jako ty vtipy ‚mám dvě zprávy‘, co? Ta dobrá je, že vás pouštíme dřív, ta špatná, že vám umřela žena.“ Zasmál se, jako by to byl opravdu vtip.

Stín neřekl nic.

Otupěle si sbalil věci, většinu jich rozdal. Nechal tam i Hérodota a tu knížku triků s mincemi, a s kapkou lítosti i ta malá kovová kolečka, která si propašoval z dílny místo mincí. Tam venku budou mince, opravdové mince. Oholil se. Oblékl si civilní šaty. Prošel spoustou dveří a uvědomoval si, že jimi už nikdy nepůjde zpátky, a uvnitř cítil jen prázdnotu.

Z šedé oblohy se spustil mrznoucí déšť. Ledové krupičky ho pálily do obličeje a tenký svrchník měl promočený, dřív než došli k vyřazenému žlutému školnímu autobusu, který je měl odvézt do nejbližšího města.

Propouštěli jich osm. Patnáct set jich bylo ještě uvnitř. Stín seděl u okna a třásl se zimou, dokud nezapnuli topení. Seděl a přemýšlel, co tu vlastně dělá a kam teď půjde.

Hlavou se mu honily přeludy, nechtěné a nevolané. Ve svých představách opouštěl jiné vězení, kdysi dávno.

Byl uvězněný v nějaké místnosti beze světla a byl tam strašně dlouho: vyrostly mu dlouhé vousy a vlasy měl rozcuchané a neupravené. Strážci ho vedli dlouhými šedými chodbami a po kamenných schodech na nějaké náměstí plné barevných věcí, lidí a předmětů. Byl den trhu a jemu se až zatočila hlava ze všeho toho hluku a barev, mžoural do jasu, který plnil náměstí, čichal vlhký slaný vzduch a vůni dobrot na trhu a po levé straně zahlédl třpyt slunce na vodě…

Autobus se se škubnutím zastavil na křižovatce.

Kolem fičel vítr, stěrače se ztěžka brodily po čelním skle sem a tam a rozmazávaly město do červených a žlutých mokrých šmouh. Bylo kolem třetí hodiny, ale vypadalo to spíš jako pozdní večer.

„Kurva,“ řekl muž, který seděl vedle Stína a zuřivě otíral zamlžené sklo rukou, oči vypoulené na promáčenou postavu spěchající po chodníku. „Tamhle je pěkná kost.“

Stín polkl. Napadlo jej, že ještě vůbec neplakal – že vůbec nic necítil. Žádné slzy. Žádnou lítost. Nic.

Přistihl se, jak vzpomíná na chlápka, který se jmenoval Johnie Larch. Bydlel s ním v cele v prvních týdnech po tom, co ho zavřeli. Johnie mu vyprávěl, jak jednou vyšel po pěti letech z basy a v kapse měl sto dolarů a letenku do Seattlu, kde žila jeho sestra.

Dojel na letiště, podal letenku slečně u přepážky a ona po něm chtěla řidičský průkaz.

Ukázal jí ho. Měl na něm už dva roky prošlou platnost. Řekla mu, že ho nemůže použít jako průkaz totožnosti. On jí vysvětloval, že ho asi nebude moct použít jako řidičský průkaz, ale rozhodně stačí jako průkaz totožnosti a kdo si ona kruci myslí, že on je, když ne Johnie Larch?

Řekla mu, že by mu byla vděčná, kdyby mluvil potichu.

On jí řekl, ať mu dá jeho zasraný palubní lístek, nebo ji to bude mrzet, a že on se nenechá urážet. V base se jeden urážet nenechá.

Ona pak zmáčkla nějaký knoflík a za chvíli se objevila letištní ochranka a snažila se Johnieho Larche přesvědčit, aby v klidu opustil letiště. Nepřál si opustit letiště a došlo k ostré výměně názorů.

Výsledkem bylo, že Johnie do Seattlu nikdy nedorazil a strávil několik následujících dní ve městě v barech, a když mu došlo těch sto dolarů, přepadl s dětskou pistolkou benzínku, aby měl peníze na chlast, takže ho nakonec sebrala policie za to, že byl ožralý na ulici. Než se nadál, byl zpátky v base a odseděl si zbytek trestu, a ještě něco navíc za tu benzínku.

Mravní naučení celého příběhu bylo, aspoň podle Johnieho Larche: nehádej se s lidma, co dělaj na letištích.

„Víš určitě, že to není spíš něco jako: ‚Způsob chování, který se osvědčuje ve specifickém prostředí, jako je věznice, může být nevhodný, ba dokonce škodlivý, je-li přenesen do odlišného prostředí‘?“ přeformuloval jeho ponaučení Stín.

„Ne, poslouchej, co ti povídám, mladej,“ řekl Johnie Larch, „nikdy se nehádej s těma čubkama na letišti.“

Stín se nad tou vzpomínkou pousmál. Jeho řidičák bude platný ještě několik měsíců.

„Autobusové nádraží! Vystupovat!“

Budova nakysle páchla močí a rozlitým pivem. Stín nastoupil do taxíku a řekl řidiči, ať ho odveze na letiště. A řekl mu, že dostane pět dolarů navíc, když to dokáže bez mluvení. Zvládli to za dvacet minut a řidič neřekl jediné slovo.

Pak už klopýtal přes jasně osvětlený terminál. Dělal si starosti, jak to dopadne s tou letenkou. Věděl, že má lístek na páteční let, ale nevěděl, jestli ho může uplatnit už dnes. Cokoliv elektronického mu připadalo jako čáry a mohlo to kdykoliv zmizet.

Nevadí, má u sebe, poprvé po třech letech, zase náprsní tašku a v ní několik neplatných kreditních karet a jednu Visa kartu, která, jak s příjemným překvapením zjistil, vyprší až na konci ledna. Má taky číslo rezervace. A najednou si s naprostou jistotou uvědomil, že v okamžiku, kdy se dostane domů, bude všechno v pořádku. Laura bude v pohodě. Třeba to byla nějaká bouda, aby ho dostali z lochu o nějaký den dřív. Nebo omyl, z toho rozbitého auta určitě vytáhli tělo nějaké úplně jiné Laury Moonové.

Nebe nad letištní plochou proťal blesk a Stín zatajil dech. Na něco čekal. Dunění hromu v dálce. Vydechl.

Zpoza okénka na něho hleděla unavená běloška.

„Brý den,“ pozdravil Stín. Ty jsi první cizí ženská, se kterou jsem za tři roky promluvil. „Mám číslo elektronické letenky. Měl jsem cestovat v pátek, ale musím letět dnes. Úmrtí v rodině, víte.“

„Ehm, upřímnou soustrast.“ Vyťukala číslo na klávesnici, chvíli studovala monitor, znovu něco napsala. „Je to v pořádku. Dala jsem vás na let ve tři třicet. Možná bude mít zpoždění, kvůli té bouřce, takže si musíte hlídat informace. Máte nějaká zavazadla?“

Zvedl tašku. „Tohle odbavovat nemusím, že ne?“

„Ne. To je v pořádku. Máte nějaký průkaz s fotografií?“

Stín jí ukázal řidičák.

Nebylo to moc veliké letiště, ale překvapovalo ho, kolik tam bloumá lidí. Fakt, jen tak bloumali. Pozoroval je, jak nepozorně odkládají tašky, sledoval, jak jim ze zadních kapes čouhají peněženky, viděl, jak si strkají kabelky pod židle a vůbec je nehlídají. Tehdy si poprvé opravdu uvědomil, že už není ve vězení.

Musel čekat půl hodiny, než mohl na palubu. Koupil si porci pizzy a spálil si rty horkým sýrem. Zavolal Robbiemu do posilovny, ale ozval se mu záznamník.

„Ahoj, Robbie. Řekli mi, že Laura je mrtvá. Pustili mě dřív. Vracím se domů.“

Pak, protože lidé opravdu dělají chyby, už se mu to taky stalo, zavolal domů a poslouchal Lauřin hlas.

„Ahoj,“ říkala. „Nejsem tu nebo nemůžu k telefonu. Nechte mi zprávu a já se vám ozvu. A mějte se fajn.“

Stín se nedokázal přinutit zavěsit.

Sedl si na plastovou židli poblíž východu k letadlu a držel si tašku tak pevně, až dostával křeč do ruky.

Myslel na to, jak uviděl Lauru poprvé. Dokonce tehdy ani nevěděl, jak se jmenuje. Byla kamarádkou Audrey Burtonové. Seděl tenkrát s Robbiem v boxu u Čičiho, když Laura vešla krok za Audrey, a Stín se přistihl, že na ni hledí s otevřenou pusou. Měla dlouhé kaštanové vlasy a oči tak modré, že si myslel, že nosí barevné kontaktní čočky. Objednala si jahodové daiquiri a přinutila ho, aby to ochutnal, a radostně se smála, když to udělal.

Laura hrozně ráda nutila lidi, aby ochutnali to, co měla ona.

Dal jí tenkrát pusu na dobrou noc. Chutnala jako to jahodové daiquiri a on už nikdy nechtěl líbat žádnou jinou.

Ženský hlas oznámil, že mohou nastupovat do letadla, a jeho řada byla první, kterou vyvolali. Seděl úplně vzadu a vedle něho bylo volné místo. Do okének letadla bez ustání bušil déšť: představoval si, že to nějaké malé děti házejí z nebe hrsti suchého hrachu.

Když se letadlo zvedlo, usnul.

Stín byl na jakémsi temném místě a to stvoření, které na něho hledělo, mělo nasazenou hlavu bizona, velikou a chlupatou, s obrovskýma mokrýma očima. Tělo to mělo lidské, mužské; lesklo se jako naolejované.

„Blíží se změny,“ řekl bizon, aniž pohnul rty. „Přišel čas učinit jistá rozhodnutí.“

Na vlhkých stěnách jeskyně se mihotalo světlo ohně.

„Kde to jsem?“ zeptal se Stín.

„V zemi a pod zemí,“ řekl bizoní muž. „Jsi tam, kde čekají zapomenutí.“ Oči se mu leskly jako černé skleněnky a hlas zněl jako hřmot podzemí. Páchl jako namoklá kráva. „Věř,“ řekl ten dunící hlas. „Pokud máš přežít, musíš věřit.“

„Věřit čemu?“ zeptal se Stín. „Čemu bych měl věřit?“

Bizoní muž na něj upíral pohled a zvedal se, až se před ním tyčil v celé mohutnosti. Oči mu zaplály, otevřel svou bizoní tlamu, která byla uvnitř rudá plameny, jež hořely uvnitř něho, pod zemí.

„Všemu,“ zaburácel bizoní muž.

Svět se převrátil a zatočil a Stín byl zase v letadle. Ale nakláněni pokračovalo. Kdesi v přední části nějaká žena bázlivě vykřikovala.

Všude kolem letadla létaly oslnivé záblesky. Z reproduktoru se ozval kapitán a oznámil jim, že se pokusí vyletět trochu výš, aby se dostal z té bouřky.

Letadlo se otřásalo a drnčelo a Stín chladně a lenivě uvažoval, jestli tady zemře. Připadalo mu to možné, ale málo pravděpodobné. Hleděl z okna a pozoroval, jak blesky ozařují horizont.

Pak si znovu zdříml a zdálo se mu, že je zpátky ve vězení a Low Key mu ve frontě na jídlo pošeptal, že prý si kdosi objednal jeho vraždu. Stín nemohl zjistit, kdo a proč. A když se probudil, letadlo už začalo rolovat na přistání.

Vyklopýtal z letadla a mnul si rukama oči, aby se probudil.

Všechna letiště vypadají velice podobně. Nezáleží na tom, kde jste, jste prostě na letišti: dlaždičky a chodníky a toalety, východy a novinové stánky a zářivky. I tohle letiště vypadalo jako letiště. Potíž byla v tom, že to nebylo to letiště, na kterém měl být. Tohle bylo veliké letiště, bylo tu příliš mnoho lidí a příliš mnoho východů.

„Promiňte, slečno?“

Žena zvedla hlavu od svého seznamu: „Ano?“

„Co je tohle za letiště?“

Podívala se na něho trochu zmateně, snažila se odhadnout, jestli si z ní nedělá legraci. Pak řekla: „St. Louis.“

„Myslel jsem, že to je letadlo do Eagle Pointu.“

„Bylo. Přesměrovali ho sem kvůli bouřkám. V letadle vám to neoznámili?“

„Asi ano. Usnul jsem.“

„Budete se muset domluvit s tím mužem tamhle, s tím v červeném plášti.“

Muž byl skoro tak vysoký jako Stín. Vypadal jako taťka ze sitcomu sedmdesátých let. Naklepal něco do počítače a řekl Stínovi, ať běží – běží! – k východu na druhém konci terminálu.

Stín přeběhl přes letiště, ale všechny dveře už byly zavřené. Velkým oknem sledoval letadlo, jak roluje od budovy.

Žena na informacích (malá a hnědá, s bradavicí po straně nosu) se poradila s jinou úřednicí a někam volala. („Ne, ne, to vypadlo. Právě je zrušili.“), pak vytiskla další palubní lístek. „Tohle vás tam dostane,“ řekla mu. „Zavoláme k vašemu exitu a řekneme jim, že už jdete.“

Stín se cítil jako hrášek, který hazardní hráči přehazují z kelímku pod kelímek, nebo karta, když ji mícháte v balíčku.

Drobný mužík u východu k letadlu si vzal jeho palubní lístek. „Čekáme na vás,“ svěřil se mu a trhal přitom kontrolní útržek s číslem sedadla – 17D. Stín spěchal dovnitř a dveře se za ním zavřely.

Prošel první třídou – byla v ní jen čtyři sedadla, tři z toho obsazená. Muž s bradkou ve světlém obleku, který seděl vedle toho neobsazeného sedadla úplně vpředu, se na něho usmál, pak zvedl zápěstí s hodinkami a poklepal na ně, když ho Stín míjel.

No jo, no jo, pomyslel si Stín, kvůli mně máte zpoždění. Kéž by se vám nic horšího nepřihodilo.

Letadlo se zdálo být poměrně plné. Prodíral se dozadu ke svému místu a zjistil, že je tam plno: dokonce i na sedadle 17D seděla nějaká žena ve středním věku. Stín jí ukázal svůj útržek a ona mu ukázala svůj: byly totožné.

„Můžete se prosím vrátit na své sedadlo?“ zeptala se ho letuška.

„Ne, je mi líto, nemůžu.“

Mlaskla jazykem a zkontrolovala jim útržky, pak ho zavedla zpátky dopředu a ukázala na volné sedadlo v první třídě. „Vypadá to, že dnes máte štěstí,“ usmála se na něho. „Mohu vám přinést něco k pití? Akorát nám to vyjde, než odstartujeme. A po tom spěchu se jistě potřebujete napít.“

„Dal bych si pivo, prosím. To je jedno, jaké.“

Letuška odešla.

Ten muž ve světlém obleku vedle něho si zase poklepal na hodinky. Byly to černé rolexky. „Jdete pozdě,“ řekl a usmál se širokým úsměvem bez kapky tepla.

„Prosím?“

„Řekl jsem, že jdete pozdě.“

Letuška podala Stínovi sklenici piva.

Okamžik uvažoval, jestli je ten muž cvok, a pak se rozhodl, že nejspíš mluví o letadle, že museli čekat na jednoho cestujícího. „Je mi líto, jestli jsem vás zdržel,“ omlouval se zdvořile. „Spěcháte?“

Letadlo couvalo od haly. Zase se objevila letuška a odnesla mu sklenku se zbytkem piva. Ten muž ve světlém obleku se na ni zašklebil a prohlásil: „Nebojte, já si to budu pevně držet,“ a ona mu nechala jeho skleničku Jacka Daniela, i když chabě zaprotestovala, že je to proti předpisům. („Nechte to na mně, má milá.“)

„Čas je rozhodně velmi důležitý,“ obrátil se muž zase k němu. „Ale ne. Jen jsem měl obavy, že to nestihnete.“

„To je od vás milé.“

Letadlo se netrpělivě chvělo na letištní ploše, motory spuštěné, jako by se nemohlo dočkat, až odstartuje.

„Prd milé,“ opáčil muž ve světlém obleku. „Mám pro tebe džob, Stíne.“

Řev motorů. Malé letadlo sebou škublo dopředu a zatlačilo Stína do sedadla. Pak byli ve vzduchu a světla letiště běžela dozadu a dolů. Stín se podíval na muže na vedlejším sedadle.

Vlasy měl šedivé s rezavým nádechem, bradku – bylo to spíš jen strniště – rezavou s šedivým nádechem. Drsný, hranatý obličej se světle šedýma očima. Jeho oblek vypadal draze a měl barvu rozpuštěné vanilkové zmrzliny. Kravatu měl z tmavě šedého hedvábí a jehlice v ní měla tvar stromu: kmen, větve a hluboké kořeny, všechno ze stříbra.

Když se zvedali, držel svou sklenku Jacka Daniela a nevyšplíchl ani kapičku.

„Ani se nezeptáš, jakou práci?“

„Jak víte, kdo jsem?“

Muž se zasmál. „Vědět, jak se lidé jmenují, je to nejsnadnější na světě. Trocha přemýšlení, trocha štěstí, trocha pamatování. Zeptej se mě, jakou práci.“

„Ne,“ řekl Stín. Letuška mu přinesla další sklenici piva a on se napil.

„Proč ne?“

„Vracím se domů. Mám tam místo. Nechci žádné jiné.“

Drsný obličej se, aspoň navenek, nijak nezměnil, ale najednou vypadal jaksi pobaveně. „Žádné místo tam na tebe nečeká. Zato já ti tu nabízím naprosto legální zaměstnání – slušný výdělek, fantastické sociální výhody, úměrné riziko. Kruci, jestli se dožiješ, dohodneme se i na penzi. Už jsi o ní přemýšlel?“

„Musel jste si přečíst moje jméno na visačce, na tašce,“ řekl Stín

Muž mlčel.

„Ať jste, kdo jste, nemohl jste přece vědět, že budu v tomhle letadle. Já sám jsem to nevěděl. A kdyby moje letadlo nepřesměrovali do St. Louis, nikdy bych tady nebyl. Hádám, že jste nějaký recesista. Třeba jedete v nějakém švindlu. Asi bude nejlepší, když náš rozhovor ukončíme.“

Muž pokrčil rameny.

Stín si otevřel jeden z časopisů, které letecká společnost nabízela. Letadlo sebou cukalo a poskakovalo po obloze, takže bylo těžké se soustředit. Slova mu proplouvala vědomím jako mýdlové bubliny, četl je a byla tam, v dalším okamžiku zmizela.

Ten muž seděl tiše na vedlejším sedadle a usrkával svou whisky. Oči měl zavřené.

Stín si přečetl seznam hudebních kanálů, které jste si mohli pustit na transatlantických letech, a pak studoval mapu světa s červenými čárami, jež ukazovaly, kam tahle společnost létá. Když časopis dočetl, neochotně jej zavřel a zasunul zpátky do kapsy sedadla.

Muž vedle otevřel oči. Na jeho očích je cosi divného, pomyslel si Stín. Jedno je temněji šedé než druhé. Podíval na Stína. „Mimochodem, je mi líto, co se stalo tvé ženě, Stíne. Je to velká ztráta.“

Stín měl co dělat, aby muže neuhodil. Místo toho se však nadechl. („Jak ti povídám, nehádej se s těma čubkama na letišti,“ připomínal mu Johnie Larch kdesi vzadu v hlavě, „nebo se zas budeš válet tady na tý posteli, dřív než si odplivneš.“) Napočítal do pěti.

„Mně také,“ řekl pak.

Muž potřásl hlavou. „Kdyby to tak šlo jinak,“ povzdechl si.

„Zemřela při automobilové nehodě,“ řekl Stín. „Jsou horší způsoby jak umřít.“

Muž pomalu potřásal hlavou. Stín měl na okamžik pocit, že ten muž je jaksi nehmotný. Jako by se letadlo nějak zreálnilo, zatímco jeho soused zpřízračněl.

„Stíne, poslouchej mě. Není to vtip. Není to žádný švindl. Můžu ti zaplatit víc, než ti dají v kterémkoliv jiném zaměstnání, co si najdeš. Jsi bývalý mukl. Nepředstavuj si, že se o tebe budou lidi rvát.“

„Pane, aťstekurvakdoste,“ řekl Stín právě tak nahlas, aby překřičel rachot motorů, „ani za všechny prachy světa.“

Úsměv se ještě zvětšil. Stín si náhle vzpomněl na televizní program o šimpanzech. Říkali tam, že když se opice a šimpanzi smějí, je to jen proto, aby vycenili zuby v grimase nenávisti, agresivity či děsu. Když se šimpanz usmívá, je to hrozba.

„Dělej pro mne. Možná to bude trochu riskantní, pochopitelně, ale když přežiješ, dostaneš, po čem tvoje srdce zatouží. Mohl bys být příštím králem Ameriky. No, kdopak ti takhle zaplatí? Co?“

„Kdo jste?“ zeptal se Stín.

„Aha, ano. Věk informací – slečno, mohla byste mi nalít ještě skleničku Jacka Daniela? S ledem to nepřehánějte – ne že by kdy byl nějaký jiný věk, samozřejmě. Informace a znalosti: platidla, jež nikdy nezastarají.“

„Ptal jsem se, kdo jste.“

„Okamžik. No, když uvážím, že dnes mám opravdu svůj den – co kdybys mi říkal Středa? Pan Středa. Na druhé straně, když vidím to počasí, klidně bych mohl být Čtvrtek (Čtvrtek – ang. Thursday neboli den zasvěcený bohu Thorovi Hromovládci. Středa (Wednesday) je věnována Wodenovi, tedy Ódinovi. Pozn. Překl.), co?“

„Jak se jmenujete doopravdy?“

„Pracuj pro mě dostatečně dlouho a dostatečně dobře,“ odpověděl muž ve světlém obleku, „a já ti to možná řeknu. Tak. To je moje nabídka. Promysli si to. Nikdo nečeká, že řekneš ano okamžitě, když ani nevíš, jestli skáčeš do bazénu s piraněmi nebo do jámy lvové. Nech si to projít hlavou.“ Zavřel oči a opřel si hlavu o sedadlo.

„Myslím, že ne. Nelíbíte se mi. Nechci pro vás pracovat.“

„Jak říkám.“ Muž ani neotevřel oči. „Nespěchej. Dej si na čas.“

Letadlo s nárazem přistálo a několik pasažérů vystoupilo. Stín se podíval z okna: bylo to takové menší letiště uprostřed ničeho a do Eagle Pointu zbývala ještě dvě podobná. Stočil pohled na muže na vedlejším sedadle – pana Středu? Zdálo se, že spí.

Stín se z náhlého popudu zvedl, sebral svou tašku a vystoupil z letadla na kluzký mokrý asfalt. Klidně došel k letištní hale. Do tváře mu padaly drobné kapky.

Než vstoupil dovnitř, zastavil se, otočil se a pozoroval letadlo. Nikdo jiný už z něj nevystoupil. Pozemní četa odtáhla schůdky, dveře se zavřely a letadlo se vzneslo. Stín vešel do haly a najal si auto. Na parkovišti zjistil, že je to malá červená toyota.

Rozevřel mapu, kterou mu dali. Rozložil si ji na sedadlo vedle sebe. Do Eagle Pointu to bylo asi 250 mil.

Bouře už skončila, pokud tu vůbec nějaká byla. Bylo chladno a jasno. Přes měsíc se občas přehnal mrak a Stín si chvíli nebyl jistý, co se vlastně pohybuje, jestli měsíc nebo ten mrak.

Asi hodinu a půl jel na sever.

Bylo už dost pozdě. Potřeboval se najíst, a když si uvědomil, jak hrozný má hlad, sjel na nejbližší odbočce z dálnice a zajel do města Nottamun (1301 obyvatel). U pumpy Amoco nabral benzín a zeptal se otrávené ženy u pokladny, kde by mohl dostat něco k jídlu.

„V Jackově krokodýlím baru,“ informovala ho. „Je to na západ, po okresce S.“

„Krokodýlí bar?“

„Jo. Jack tvrdí, že mu dodávají atmosféru.“ Namalovala mu mapku na zadní stranu světle fialového letáku s pozvánkou na grilování kuřat ve prospěch dívky, co potřebuje novou ledvinu. „Má dva krokodýly, hada a jednu takovou tu velikou ještěrku.“

„Leguána?“

„Jo. To je ono.“

Přes město, přes most, několik mil rovně a stál před nízkou obdélníkovou budovou s osvětleným vývěsním štítem.

Parkoviště bylo zpola prázdné.

Uvnitř byl vzduch hustý kouřem a z jukeboxu se linula Walking After Midnight. Stín se rozhlížel po krokodýlech, ale nikde je neviděl. Napadlo ho, jestli si z něho ta žena u pumpy nevystřelila.

„Co to bude?“ zeptal se hostinský.

„Pivo a hamburger se vším. Hranolky.“

„Co talíř chilli jako předkrm? Nejlepší chilli ve státě.“

„Fajn, to bude skvělé. Kde jsou toalety?“

Muž ukázal na dveře v rohu. Byl na nich pověšený vycpaný aligátor. Stín jimi prošel.

Byl to čistý, dobře osvětlený záchod. Stín se nejdřív dobře rozhlédl, síla zvyku. („Pamatuj si, Stíne, když chčiješ, nemůžeš se bránit,“ připomínal mu Low Key, opatrný jako vždycky, kdesi vzadu v hlavě.) Vybral si mušli vlevo. Pak si rozepnul poklopec a dlouho močil. Cítil obrovskou úlevu. Četl si přitom zažloutlý novinový výstřižek s fotkou Jacka a dvou aligátorů.

Od mušle hned vedle něho se ozvalo zdvořilé zakašlání, ačkoliv neslyšel nikoho vejít.

Muž ve světlém obleku byl vestoje vyšší, než vypadal v letadle. Byl skoro tak vysoký jako Stín, a Stín byl veliký chlap. Hleděl upřeně před sebe. Domočil, vytřepal poslední kapky a zapnul si kalhoty.

Pak se zašklebil, jako liška, když olizuje hovna z ostnatého drátu. „Tak co, už jsi měl čas na rozmyšlenou, Stíne. Chceš tu práci?“

NĚKDE V AMERICE

Los Angeles 23:26

V tmavě červeném pokoji – barva stěn se velice podobá barvě syrových jater – je vysoká žena oblečená jako v kresleném vtipu: obepnuté hedvábné šortky, prsa zvednutá a vystrčená dopředu žlutou halenkou uvázanou pod nimi. Černé vlasy má vyčesané a na temeni svázané. Vedle ní stojí malý muž v olivově zeleném tričku a drahých modrých džínách. V pravé ruce drží náprsní tašku a mobil značky Nokia s červeno – modro – bílým čelním panelem.

V pokoji je postel, na ní bílé povlečení napodobující satén a přehoz v barvě býčí krve. V nohách postele je dřevěný stolek a na něm kamenná soška ženy s obrovskými boky a svícen.

Žena podává muži červenou svíčku. „Tu máš. Zapal ji.“

„Já?“

„Ano. Jestli mě chceš.“

„Chtěl jsem si ho jen nechat vykouřit v autě.“

„Možná,“ řekla. „Nechceš mě?“ Rukou si přejede od stehna k ňadru, reklamním gestem, jako by předváděla nový výrobek.

Červené hedvábné šátky přehozené přes lampu v rohu pokoje zbarvují světlo do červena.

Muž se na ni hladově dívá, pak vezme svíčku a vloží ji do svícnu. „Máš sirky?“

Podá mu sešitek. Muž jednu zápalku odlomí a zapálí knot: ten chviličku bliká a pak se rozhoří klidným plamenem, který dává kamenné sošce iluzi pohybu, samá ňadra a boky.

„Polož peníze pod tu sošku.“

„Padesát doláčů.“

„Ano,“ přisvědčí. „Teď mě pomiluj.“

On si rozepne modré džíny a sundá si olivové tričko. Ona mu masíruje bílá ramena hnědými prsty. Pak ho otočí a začne se s ním milovat rukama, prsty a jazykem.

Připadá mu, že všechna světla v pokoji se ztlumila a jediná záře vychází z té svíčky, která hoří jasným plamenem.

„Jak ti říkají?“ ptá se jí.

„Bilquis, odpoví mu a zvedne hlavu. „S kvéčkem.“

„S čím?“

„To je fuk.“

Muž začne prudce oddechovat. „Chci tě ošukat,“ funí. „Honem, musím tě ošukat.“

„Dobře, zlato,“ souhlasí. „To víš, že budeme šukat. Ale udělal bys při tom i něco pro mě?“

„Hej,“ zavrčí a najednou je nedůtklivý. „Já tu platím, jestli sis nevšimla.“

Ona si na něho obkročmo nasedne jediným hladkým pohybem a šeptá: „Já vím, zlato, já vím, že platíš, a vím, když na tebe koukám, že bych měla platit já tobě. Mám fakt kliku…“

On našpulí rty, aby jí ukázal, že její řečičky na něho neplatí, na něho tedy ne, prokrista, vždyť ona je šlapka, kurva z ulice, kdežto on je prakticky producent a ví absolutně všecko o zlodějských praktikách prostitutek, ale ona nechce peníze. Místo toho řekne: „Zlato, když mi to budeš dělat, když do mě budeš vrážet toho svého velkého tvrdého macka, budeš mě uctívat?“

„Co jestli tě budu?“

Houpá se na něm dopředu a dozadu: jeho zduřený žalud se jí vlhce otírá o stydké pysky.

„Budeš mi říkat bohyně? Budeš se ke mně modlit? Budeš mě uctívat svým tělem?“

Usměje se. To je všechno, po čem touží? Když se to tak vezme, každý jsme nějakým způsobem cvok. „Jasně.“ Ona si sáhne rukou mezi stehna a zasune si ho do sebe.

„Je to dobře, líbí se ti to, bohyně?“ zeptá se jí zajíkavě.

„Uctívej mě, zlato,“ naléhá Bilquis, štětka.

„Ano. Zbožňuji tvá ňadra a tvoje vlasy a tvou kundu. Zbožňuji tvá stehna a tvoje oči a tvoje rty jako třešničky…“

„Ano…“ mrouká si ona a rajtuje ho.

„Zbožňuji tvé bradavky, ze kterých tryská mléko života. Tvůj polibek je med a tvůj dotek pálí jako oheň a já ho zbožňuju.“ Jeho slova jsou stále rytmičtější, ladí s narážením a zmítáním jejich těl. „Daruj mi vášeň po ránu a uvolnění a úlevu navečer. Nech mě kráčet temnými místy beze škody a dovol mi vrátit se k tobě a spát vedle tebe a milovat se s tebou. Uctívám tě vším, co je v mém těle, a vším, co je v mé mysli, vším, čím jsem kdy byl, a svými sny a svým…“ přeruší proud slov a snaží se popadnout dech. „Co mi to děláš? Je to úžasné. Tak zvláštní…“ Pohlédne dolů na své boky, na místo, kde jsou spojeni, ale její ukazováček se dotkne jeho brady a zvrátí mu hlavu dozadu, takže vidí jen její obličej a strop.

„Mluv dál, zlato. Nepřestávej. Nebo se ti to nelíbí?“

„Je to to nejlepší ze všeho, co jsem kdy zažil,“ vydechne a myslí to přesně tak, jak to říká. „Tvoje oči jsou hvězdy, hořící na nebeské… do prdele! nebeské kupoli a tvé rty jsou něžné vlny, jež olizují písek, a já je zbožňuji,“ a vráží do ní hlouběji a hlouběji: má pocit, jako by jím protékala elektřina, jako by spodní polovina jeho těla byla sexuálně nabitá, nadržená, překrvená, blažená.

„Obdaruj mě,“ mumlá, už ani neví, co říká, „přines mi svůj jediný pravý dar a dej, abych byl vždycky tak… vždycky takový… modlím… já…“

A pak rozkoš vyvrcholí v orgasmu a jeho vědomí se rozletí do nicoty, hlava a bytí a jsoucno jsou absolutní prázdnota a on do ní vráží hlouběji a ještě hlouběji…

Oči zavřené, tělo se svíjí v křeči a on se oddává rozkoši okamžiku. Pak ucítí, jak se naklání, a zdá se mu, že visí hlavou dolů, ale slast pokračuje.

Otevře oči.

Myslí, už zase se mu vrací vědomí a rozum, myslí na své zrození a uvažuje, v tom okamžiku dokonalé postkoitální jasnozřivosti naprosto beze strachu, jestli to, co vidí, je nějaká iluze.

Vidí toto:

Je v ní až po hrudník, a zatímco na to nevěřícně a užasle poulí oči, ona mu položí obě ruce na ramena a jemně zatlačí.

Klouže hlouběji do ní.

„Jak mi to děláš?“ ptá se, nebo si aspoň myslí, že se ptá, možná je to jen v duchu.

„Ty to děláš, zlato,“ šeptá ona. Cítí, jak se mu rty její pochvy svírají kolem hrudi a zad, obklopují jej a tisknou. Uvažuje, jak by to asi připadalo někomu, kdo by je pozoroval. Uvažuje, jak je možné, že nemá strach. A pak to najednou ví.

„Uctívám tě svým tělem,“ šeptá, zatímco si ho zasouvá do sebe. Její stydké pysky se mu vlhce otřou o obličej a oči vklouznou do tmy.

Protáhne se na posteli jako velká kočka a zívne. „Ano,“ řekne. „Uctíváš.“

Nokia začne hrát pištivou elektronickou verzi ‚Ódy na radost‘. Zvedne ji a přiloží si mobil k uchu.

Břicho má ploché, pohlaví zavřené a malé. Na čele a na horním rtu se jí třpytí kapičky potu.

„Jo?“ ohlásí se. A pak řekne: „Ne, zlato, není tady. Už je pryč.“

Než se znovu rozvalí na postel, vypne telefon. Pak se ještě jednou protáhne, zavře oči a spí.

KAPITOLA DRUHÁ

Na hřbitov ji odvezli

v cadillaku černém,

na hřbitov ji odvezli,

ale zpátky už ne…

– stará písnička

„Dovolil jsem si,“ řekl pan Středa zatímco si umýval ruce na pánském záchodě Jackova krokodýlího baru, „dovolil jsem si požádat číšníka, aby mi přinesl jídlo ke tvému stolu. Musíme toho koneckonců spoustu probrat.“

„Myslím, že vás zklamu,“ odpověděl Stín. Utřel si ruce do papírového ručníku, zmačkal ho a hodil do koše.

„Práci potřebuješ,“ řekl Středa. „Lidi nezaměstnávají bývalé mukly. Nemají z vás dobrý pocit.“

„Já práci mám. Dobrou práci.“

„Máš na mysli ten džob v posilovně?“

„Může být,“ pokrčil rameny Stín.

„Ne. Nemáš. Robbie Burton je mrtvý. A bez něho je mrtvá i posilovna.“

„Jste lhář.“

„Samozřejmě. A dobrý. Lepšího nepotkáš. Ale, obávám se, že v tomhle případě mluvím pravdu.“ Sáhl do kapsy, vyndal složené noviny a podal je Stínovi. „Strana sedm. Pojďme do baru. Můžeš si to přečíst u stolu.“

Stín strčil do dveří a vešel do restaurace. Vzduch byl modrý kouřem a v jukeboxu zpívali Dixie Cups ‚Iko Iko‘. Stín se při té staré dětské písničce pousmál.

Barman kývl ke stolu v rohu. Stála tam na jedné straně miska chilli a burger a na protější straně krvavý biftek a miska hranolků.

Look at my king all dressed in red,

Iko Iko all day,

bet you five dollars he’ll kill you dead,

Jockamo-feena-nay

Stín si sedl na svou stranu. Položil noviny. „Tohle je mé první jídlo na svobodě. Nejdřív se najím, a až pak si přečtu tu vaši stranu sedm.“

Pustil se do hamburgeru. Byl mnohem chutnější než vězeňské hamburgery. I chilli bylo dobré, ale ne nejlepší ve státě, konstatoval po několika lžičkách.

Laura dělala fantastické chilli. Dávala do něho libové maso, tmavé velké fazole, drobně nakrájenou mrkev, láhev černého piva a čerstvě sekané pálivé papriky. Nechala to chvíli povařit, pak přidala červené víno, citrónovou šťávu a špetku čerstvého kopru. A úplně na konec namíchala a přidala své speciální chilli koření. Stín ji kolikrát prosil, aby mu ukázala, jak to dělá: pozorně sledoval každý krok, od nakrájení cibule a vhození kostiček do olivového oleje na dně hrnce. Dokonce si napsal celý recept a jednou si Lauřino chilli uvařil, když byla někde pryč. Bylo dobré – rozhodně velice jedlé, ale nebylo jako od Laury.

Článek na straně sedm byl první písemná informace o smrti jeho ženy, kterou Stín četl. Laura Moonová, jejíž věk stanovil článek na dvacet sedm, a Robbie Burton, třicet devět, jeli v Robbieho autě po silnici první třídy a z neznámých příčin vjeli do cesty dvaatřicetikolovému tahači. Tahač vyhodil Robbieho auto ze silnice.

Záchranáři vytáhli Robbieho a Lauru z vraku. Oba zemřeli cestou do nemocnice.

Stín zase noviny složil a poslal je přes stůl ke Středovi, který se cpal biftekem tak krvavým, že snad ani vůbec neprošel kuchyní.

„Tu máte. Vemte si to zpátky.“

Robbie řídil. Určitě byl opilý, i když v novinách nic takového neřekli. Stín si představoval Lauřin výraz, když si uvědomila, že je Robbie příliš opilý, aby mohl za volant. Scéna se mu odvíjela před očima a on ji nedokázal zastavit: Laura křičí na Robbieho – křičí na něho, aby sjel ze silnice, pak náraz auta do náklaďáku a volant vyrvaný z ruky…

… auto vedle silnice, rozbité sklo se v předních světlech třpytí jako ledové krystalky a diamanty, kolem nich rubínové kaluže krve. Z vraku vynášejí dvě těla a úhledně je ukládají u cesty.

„No?“ zeptal se pan Středa. Dojedl mezitím biftek, zhltl ho jako člověk umírající hladem. Teď pojídal hranolky, rozvážně jeden za druhým, napichoval je na vidličku a okusoval.

„Máte pravdu,“ řekl Stín, „nemám zaměstnání.“

Stín vyndal z kapsy čtvrťák, rubovou stranou nahoru. Vyhodil ho do vzduchu, cvrnkl do něho nehtem, když ho vypouštěl, takže se roztočil, chytil ho a připlácl dlaní na hřbet druhé ruky.

„Panna, nebo orel?“ vyzval Středu.

„Proč?“

„Nechci dělat s nikým, kdo je větší smolař než já. Takže?“

„Panna,“ prohlásil pan Středa.

„Smůla,“ Stín se ani nenamáhal zkontrolovat čtvrťák. „Je to orel. Zfalšoval jsem to.“

„Zfalšované hry vyhrávám nejsnadněji,“ řekl pan Středa a káravě zahrozil hranatým prstem. „Jen se dobře podívej.“

Stín zvedl ruku z mince. Byla lícem vzhůru.

„Musel jsem to nějak zmršit,“ zamumlal nechápavě.

„Škodíš sám sobě,“ řekl Středa a zakřenil se. „Jsem prostě klikař, úžasný klikař.“ Pak vzhlédl. „To mě podrž! Mak Sweeney! Dáš si s námi skleničku?“

„Southern Comfort s kolou, bez ledu,“ řekl hlas za Stínem.

„Půjdu si promluvit s barmanem,“ prohlásil Středa, vstal a zamířil k baru.

„To se ani nezeptáte, co budu pít já?“ zavolal za ním Stín.

„To už vím,“ řekl Středa už od baru. Patsy Clineová začala zase zpívat Walking After Midnight.

Southern Comfort s kolou se posadil vedle Stína. Měl krátkou rezavou bradku, na sobě riflovou bundu s barevnými záplatami a pod ní flekaté bílé tričko. Na tričku byl nápis:

KDYŽ TO NEMŮŽEŠ JÍST, PIJ TO, KUŘ TO NEBO TO

ŠŇUPEJ… PAK TO J*BEJ!

Na hlavě měl basebalovou čapku s nápisem:

JEDINÁ ŽENA, CO JSEM MILOVAL, BYLA MANŽELKOU

JINÉHO MUŽE… MOJE MATKA!

Špinavým nehtem otevřel měkký balíček Lucky Strikes, vyklepl cigaretu a nabídl Stínovi. Stín se automaticky pro jednu natáhl – nekouřil, ale cigarety jsou dobrý směnečný artikl – když tu si uvědomil, že už není v base. Zavrtěl hlavou.

„Takže už děláte pro našeho šéfa?“ zeptal se muž s bradkou. Nebyl střízlivý, ale nebyl ještě ani opilý.

„Vypadá to tak. Co děláte vy?“

Bradatý mužík si zapálil. „Já jsem lupruchán,“ ušklíbl se.

Stín se neusmál. „Opravdu?“ opáčil. „Neměl byste pít radši Guinness?“

„Stereotypy. Musíte se naučit myslet novým způsobem. Irsko, to není jenom Guinness.“

„Nemáte irský přízvuk.“

„Jsem tu taky už děsně dlouho.“

„Takže původně jste opravdu z Irska?“

„Už jsem vám to řekl. Jsem lupruchán. Takže jsem asi nemohl přijít z nějaký podělaný Moskvy.“

„Nejspíš ne.“

Středa se vrátil se třemi sklenicemi v ruce. „Southern Comfort a kola pro tebe, ty cvoku Maku Sweeney, a Jack Daniel’s pro mne. A tohle je pro tebe, Stíne.“

„Co je to?“

„Ochutnej.“

Nápoj měl temně zlatou barvu. Stín si usrkl a na jazyku cítil zvláštní kombinaci kyselého a sladkého. Pod nimi byl náznak alkoholu a podivná směsice příchutí. Trochu mu to připomínalo vězeňský chlast kvašený v sáčku na odpadky ze shnilého ovoce, chleba, cukru a vody, ale bylo to sladší a daleko zajímavější.

„Oukej. Ochutnal jsem to. Co je to?“

„Medovina,“ odpověděl Středa. „Medové víno. Nápoj hrdinů. Nápoj bohů.“

Stín si zase opatrně usrkl. Ano, rozpoznal v tom chuť medu, rozhodně. Mezi spoustou dalších. „Chutná to jak šťáva z nakládaného ovoce,“ konstatoval. „Jak sladké ovocné víno.“

„Chutná to jak chcanky ožralého cukrovkáře,“ přitakal mu Středa. „Nenávidím to.“

„Tak proč jste mi to přinesl?“ zeptal se Stín logicky.

Středa na něho upřel pohled svých disharmonických očí. Jedno je skleněné, pomyslel si Stín, ale nedokázal se rozhodnout které. „Přinesl jsem ti medovinu, protože je to tradiční pití. A teď zrovna potřebujeme všechnu tradici, kterou můžeme mít. Zpečetíme tím naši dohodu.“

„Ještě žádnou nemáme.“

„Jasně že máme. Odteď pracuješ pro mne. Ochraňuješ mě. Přepravuješ mne z místa na místo. Vyřizuješ mi drobné záležitosti. V naléhavých případech, ale opravdu jen v naléhavých případech, ubližuješ lidem, kterým je třeba ublížit. Ve velmi nepravděpodobném případě mé smrti u mne budeš držet stráž. A já se na oplátku postarám, aby všechny tvé potřeby byly adekvátně uspokojeny.“

„Šije na tebe boudu,“ řekl Mak Sweeney a poškrábal se v ježaté rezavé bradce. „Je to šejdíř.“

„To máš zatraceně pravdu. Jsem šejdíř, a proto potřebuju někoho, kdo bude dohlížet na mé zájmy,“ přisvědčil spokojeně Středa.

Písnička v jukeboxu skončila a v baru se na okamžik rozhostilo ticho. Jako by všichni najednou přestali mluvit.

„Kdysi mi někdo povídal, že tyhle momenty, kdy najednou všichni ztichnou, se přiházejí akorát dvacet minut po celé nebo dvacet minut před celou hodinou,“ poznamenal Stín.

Sweeney ukázal na hodiny nad barem, umístěné v rozevřených čelistech obrovské preparované aligátoří hlavy. Bylo na nich 23:20.

„No vida,“ zajásal Stín. „Ať se propadnu, jestli vím, čím to je.“

„Já vím, proč,“ řekl Středa. „Dopij tu medovinu.“

Stín do sebe obrátil zbytek nápoje jedním lokem. „Možná by to bylo lepší s ledem.“

„Nebo taky ne,“ řekl Středa. „Je to příšerný dryák.“

„To teda jo,“ souhlasil Mak Sweeney. „Omluvte mne na chvíli, pánové, ale cítím velkou a naléhavou potřebu dlouhého tentování.“ Vstal a kráčel ke dveřím v rohu. Byl až neuvěřitelně vysoký. Stín odhadoval, že musí mít přes dva metry.

Servírka posbírala prázdné talíře a přejela stůl vlhkým hadrem. Středa ji požádal, aby jim přinesla ještě jednou totéž, ale medovinu tentokrát s ledem.

„Takže zpátky k dohodě – tohle bude tvoje pracovní náplň,“ řekl Středa.

„Zajímalo by vás, co chci já?“

„Po ničem víc netoužím.“

Servírka přinesla pití. Stín se napil medoviny. Led nepomohl – pokud něco změnil, tak jen zdůraznil kyselost a způsobil, že chuť zůstávala v ústech, i když jste nápoj polkli. Stín se utěšoval, že to aspoň nechutná moc alkoholicky. Ještě se nehodlal opít. Zatím ne.

Zhluboka se nadechl.

„Tak jo. Můj život, který se v posledních letech nedal hodnotit jako bůhvíco úžasného, se právě náhle a zásadně změnil k horšímu. Je tu několik věcí, které musím udělat. Chci jít na Lauřin pohřeb. Chci se rozloučit. Měl bych dát do pořádku její věci. Pokud mě ještě chcete, žádám pět set dolarů týdně, ze začátku.“ Ta cifra byla výstřel do prázdna. Středa nezareagoval. „Pokud nám to spolu bude fungovat, po šesti měsících popojedeme na tisíc za týden.“

Odmlčel se. Byla to nejdelší řeč, jakou za celá léta pronesl. „Říkáte, že možná bude nutné ubližovat lidem. Fajn, jsem ochotný ublížit lidem, kteří budou chtít škodit vám. Ale ne pro legraci nebo pro zisk. Nepůjdu zpátky do lochu. Jednou mi to stačilo.“

„To nebudeš muset,“ ujistil ho Středa.

„Ne. Nebudu.“ Dopil medovinu. Náhle ho napadlo, jestli to nebyla právě ona, co uvolnilo stavidla jeho výřečnosti. Ale slova se z něho řinula jako voda z prasklého požárního hydrantu a nedokázal by je zastavit, ani kdyby chtěl. „Nelíbíte se mi, pane Středo, nebo jak se ve skutečnosti jmenujete. Nejsme kamarádi. Nevím, jak jste se z toho letadla dostal, že jsem vás neviděl, ani jak jste mě sledoval. Ale teď zrovna nemám, co bych dělal. Až uděláte, co chcete udělat, půjdu po svých. A jestli mě naštvete, zabalím to taky. Do té doby jsem váš.“

„Tak se mi to líbí,“ pochválil ho Středa. „Takže jsme dohodnutí. Platí.“

„To mě podrž,“ řekl Stín. Na druhé straně místnosti cpal Mak Sweeney do jukeboxu mince. Středa si plivl na dlaň a nastavil ji. Stín pokrčil rameny. Také si plivl do dlaně a podali si ruce. Středa mu ji silně stiskl. Stín mu to oplatil. Po několika vteřinách ho začala bolet ruka. Středa to vydržel o chviličku déle, pak mu ruku pustil.

„Dobrá. To bychom měli. To bychom měli. Takže poslední sklenku té zatracené hnusné medoviny, ať zpečetíme smlouvu, a jsme hotovi.“

„Pro mě Southern Comfort s kolou,“ křikl na ně Mak Sweeney a spěchal od jukeboxu.

Automat začal hrát Who Loves the Sun? od Velvet Underground. Napadlo ho, že by zrovna tuhle píseň v jukeboxu nečekal. Nebyl to normální jukeboxový hit. Ale koneckonců, celý tenhle večer byl nenormální.

Stín vzal čtvrťák, kterým před chvílí házel. Dělalo mu dobře cítit mezi prsty čerstvě vyraženou minci. Uchopil ji mezi ukazováčkem a palcem pravé ruky a jakoby ji jediným plynulým pohybem přendal do levačky, sevřel ji mezi prsty těsně nad dlaní. Zavřel levou dlaň s imaginárním čtvrťákem. Pak vzal do pravé ruky druhý čtvrťák, zase mezi ukazováček a palec, a když předstíral, že ho opět dává do levé ruky, nechal ten první vklouznout zpátky do pravačky mezi prsty, až o sebe cinkly. To cinknutí posílilo iluzi, že obě mince jsou v levé ruce, zatímco nyní byly obě bezpečně v pravé.

„Kouzla s mincemi?“ zeptal se Sweeney. Vystrčil bradu a jeho rozcuchaný vous se naježil. „Jestli se tady dělají kouzla s mincemi, koukni se na tohle.“

Vzal ze stolu prázdnou sklenici. Pak natáhl ruku a vzal ze vzduchu nad stolem velkou minci, zlatou a blýskavou. Pustil ji do sklenice, pak vzal ze vzduchu další zlatou minci a vhodil ji za první, až o sebe oba zlaťáky zazvonily. Další minci vytáhl z plamínku svíčky na stěně, další z vousů, třetí ze Stínovy prázdné levé dlaně a jednu po druhé je vhazoval do sklenice. Pak ohnul prsty nad sklenkou do kornoutku, prudce foukl a z ruky se mu do sklenice vysypaly další mince. Obrátil si sklenku ulepených sladkých mincí do kapsy bundy a poklepal na ni, aby dokázal, že je prázdná.

„A je to. Tomu říkám trik s mincemi.“

Stín, který ho pozorně sledoval, naklonil hlavu na stranu. „Musíte mi ukázat, jak jste to udělal.“

„Udělal jsem to s elegancí a noblesou,“ prohlásil Sweeney, jako by mu svěřoval obrovské tajemství. „Tak jsem to udělal.“ Zasmál se nehlučně a široce, až mu byly vidět všechny mezery po vypadaných zubech, a pyšně se houpal na patách.

„Ano,“ uznal Stín. „Přesně tak jste to udělal. Musíte mě to naučit. Všechny návody na Skrblíkův sen, co jsem kdy četl, jsou postavené na tom, že mince schováváte v té ruce, co v ní držíte sklenici, a házíte je dovnitř, zatímco vystrkujete a necháváte mizet jednu, co máte v pravé ruce.“

„To musí být pěkná fuška,“ konstatoval Mak Sweeney. „Chytat je ze vzduchu je mnohem snadnější.“

„Medovina pro tebe, Stíne,“ ozval se Středa. „Já zůstanu s panem Jackem Danielem a pro vyžírku Ira…?“

„Lahvové pivo, nějaké tmavé, jestli si můžu vybrat. Tak příživník, říkáte?“ Uchopil zbytek předchozího pití a zvedl sklenku k přípitku panu Středovi. „Nechť se bouře přežene nad námi a zůstaví nás zdravé a nezraněné,“ pronesl přípitek a nalil si nápoj do hrdla.

„Pěkné přání,“ řekl Středa. „Ale nesplní se.“

Před Stínem se objevila další medovina.

„Opravdu to musím vypít?“

„Už asi ano. Pečetí to naši smlouvu. Do třetice všeho dobrého, ne?“

„Blbost,“ řekl Stín. Dvěma velkými loky vypil medovinu. Chuť nakvašeného medu mu zaplnila ústa.

„Takže,“ pochvaloval si pan Středa, „teď jsi můj člověk.“

„Takže,“ ozval se Sweeney, „ty se chceš naučit ten trik, jak se to dělá?“

„Jo. Kdy jste si je nacpal do rukávu?“

„Nikdy jsem je tam neměl,“ zasmál se vítězoslavně a přitom se houpal na židli, až nadskakoval. Vypadal jako vytáhlý vousatý vulkán, který se chystá vybuchnout nadšením z vlastní dokonalosti. „Je to ten nejjednodušší trik na světě. Když mě přepereš, prozradím ti ho.“

Stín zavrtěl hlavou. „Skládám karty.“

„No to je teda pěkné,“ prohlásil Sweeney. „Starej Středa si najme bodyguarda a mladej se bojí použít pěsti.“

„Nebudu se s vámi bít,“ souhlasil Stín.

Sweeney se pohupoval a potil se. Pohrával si se štítkem své basebalové čepice. Pak vytáhl ze vzduchu jednu ze svých zlatých mincí a položil ji na stůl. „Pravé zlato, jestli tě to zajímá. Hop, nebo trop – a ty prohraješ – je tvá, jestli se se mnou popereš. Chlap jako ty – kdo by si byl pomyslel, že jsi takový posera?“

„Už řekl, že se s tebou prát nebude,“ vložil se do sporu Středa. „Padej, Maku Sweeney. Seber si pivo a nech nás na pokoji.“

Sweeney udělal krok ke Středovi. „Tak ty mi říkáš vyžírka, ty zatracená stará stvůro? Ty chladnokrevný, bezcitný viselče.“ Jeho obličej začal rudnout zlostí.

Středa zvedl ruce dlaněmi vzhůru v pacifistickém gestu. „Žvaníš, Sweeney. Dej si pozor na jazyk.“

Sweeney ho zlostně probodával očima. Pak prohlásil s vážností typickou pro opilce: „Najal sis zbabělce. Co by udělal, kdybych ti ublížil, co myslíš?“

Středa se obrátil ke Stínovi. „Už mě nebaví,“ prohlásil. „Postarej se o něj.“

Stín vstal a podíval se Maku Sweeneymu do obličeje: jak je ten chlap vlastně vysoký? napadlo ho. „Obtěžujete nás. Jste opilý. Myslím, že byste měl odejít.“

Po Sweeneyho tváři se pomalu rozlil úsměv. „Konečně,“ řekl. Jeho velká pěst se mihla vzduchem směrem k Stínovi. Stín ucukl: Sweeneyho pěst ho zasáhla pod pravé oko. Před očima se mu roztančily hvězdičky a ucítil bolest.

A tím začala rvačka.

Sweeney neměl styl ani techniku, neměl nic než nadšení pro boj samotný. Rozdával mohutné, prudké a rozmáchlé rány, které zasahovaly cíl stejně často, jako ho míjely.

Stín bojoval defenzivně, byl opatrný, vykrýval Sweeneyho údery nebo jim uhýbal. Začal si jasně uvědomovat obecenstvo, které se kolem nich shromáždilo. Stoly se přemisťovaly, aby boxeři měli dost místa. Uvědomoval si také, že z něho Středa nespouští oči, že se usmívá svým neveselým úšklebkem. Byla to zkouška, to bylo jasné, ale jaká zkouška?

Ve vězení se Stín naučil, že jsou dva druhy rvaček: typ neser mě a nezahrávej si, při kterém jste bojovali co nejokázaleji, a soukromé rvačky, opravdové boje, které byly rychlé a tvrdé a ošklivé a trvaly jen několik vteřin.

„Hej, Sweeney,“ zeptal se zadýchané, „proč se pereme?“

„Pro radost,“ řekl Mak Sweeney, který už vystřízlivěl, nebo aspoň nevypadal opile. „Pro čisté zatracené nesvaté potěšení ze rvačky. Necítíš, jak se ti v žilách rozlévá radost jako míza na jaře?“ Ze rtu mu tekla krev. Stín zase krvácel z kloubů na ruce.

„Tak jak děláš ten trik s mincemi?“ zajímal se Stín. Zhoupl se do dozadu a pootočil se, takže ránu, která mu mířila na obličej, dostal do ramene.

„Řekl jsem ti, jak to dělám, hned jak jsme spolu začali mluvit,“ funěl Sweeney. „Ale nikdo není tak slepý, jako ten – au! dobrá trefa! – kdo nechce naslouchat.“

Stín mu zasadil tvrdý prudký úder, který Sweeneyho odhodil na stůl. Prázdné sklenice a popelníky se s řinkotem sesuly na podlahu. Stín mohl vítězně ukončit zápas.

Ohlédl se po Středovi a ten přikývl. Stín se sklonil k Maku Sweeneymu. „Stačí?“ zeptal se. Mak Sweeney na okamžik zaváhal, pak kývl. Stín ho pustil a o několik kroků ustoupil. Sweeney se snažil chytit dech a zvedl se ze země.

„Ani za prase!“ zařval. „Neskončíš, dokuď já neřeknu!“ Pak se zašklebil a vrhl se dopředu s napřaženou pěstí. Šlápl na spadlou kostku ledu a jeho úsměšek se proměnil v nechápavý úžas, jak mu podjely nohy a on padal s otevřenou pusou dozadu. Zátylkem se praštil o podlahu, až to zadunělo.

Stín se mu opřel kolenem o hrudník. „Ptám se podruhé, končíme s tím zápasem?“

„Asi to bude nejrozumnější,“ odpověděl Sweeney a pomalu zvedl hlavu ze země. „Radost ze mě utekla jak čurání z malého kluka, když vleze v horkém dni do studeného bazénu.“ Vyplivl z úst krev, zavřel oči a začal hlasitě a velkolepě chrápat.

Kdosi poplácal Stína po zádech. Středa mu vložil do ruky láhev piva.

Chutnalo podstatně lépe než medovina.

* * *

Stín se probudil natažený na zadním sedadle auta. Ranní slunce ho bolelo do očí a hlava mu třeštila. Neobratně se posadil a protíral si oči.

Středa seděl za volantem. Při jízdě si pobrukoval písničku bez melodie. V držáku u volantu měl papírový kelímek s kávou. Uháněli po mezistátní dálnici. Místo vedle Středy bylo prázdné.

„Jak se cítíš v dnešním krásném ránu?“ zeptal se ho Středa, aniž otočil hlavu.

„Co se stalo s mým autem? Bylo z půjčovny.“

„Mak Sweeney ho za tebe vrátil. Bylo to součástí dohody, kterou jste v noci uzavřeli. Po tom zápase.“

Rozhovory předešlého večera a noci se mu začaly nepříjemně handrkovat v hlavě. „Nezbylo tam ještě trochu kafe?“

Dlouhán natáhl ruku pod sedadlo a podal mu neotevřenou láhev vody. „Tu máš. Budeš dehydrovaný. Tohle ti pomůže víc než káva. Pro teď. U nejbližší benzínky zastavíme a dáš si něco k snídani. Taky se budeš muset dát do pořádku. Vypadáš, jako by tě vytáhli koze ze žaludku.“

„Krávě ze žaludku,“ opravil ho Stín.

„Koze,“ trval na svém Středa. „Obrovskému smradlavému kozlovi s velkými zuby.“

Stín odšrouboval víčko a napil se. V kapse saka mu něco hlasitě zazvonilo. Strčil do kapsy ruku a vytáhl minci o velikosti půldolaru. Byla těžká a tmavě žlutá.

U benzínky si Stín koupil toaletní soupravu, která obsahovala holicí strojek, tubičku krému na holení, hřeben a kartáček na zuby s tubou zubní pasty. Pak zašel na toaletu a postavil se před zrcadlo.

Pod jedním okem měl modřinu – když ji zkusmo zmáčkl prstem, zjistil, že bolí až hluboko na kosti – a k tomu opuchlý dolní ret.

Umyl si obličej tekutým mýdlem z dávkovače u umyvadla a pak si napěnil na tvářích krém a oholil se. Vyčistil si zuby. Namočil si vlasy a sčesal si je dozadu. Pořád ještě vypadal dost divoce.

Uvažoval, co řekne Laura, až ho uvidí, a pak si vzpomněl, že Laura už neřekne nikdy nic, a viděl, jak se mu obličej v zrcadle zachvěl, ale jen na okamžik.

Vyšel ven.

„Vypadám příšerně,“ zhodnotil se.

„Pochopitelně,“ souhlasil Středa.

Středa odnesl papírovou tašku s nejrůznějšími potravinami k pokladně a zaplatil za ně i za benzín. Rozčílil žvýkající slečnu v pokladně, protože se nemohl rozhodnout, jestli má platit hotově nebo kartou. Stín sledoval, jak je Středa čím dál nervóznější a zmatený. Najednou mu připadal velice starý. Dívka mu vrátila peníze a stáhla si nákup z karty, pak mu vrátila kartu a zase posbírala peníze, pak hotovost vrátila a vzala jinou kartu. Středa už byl málem v slzách, stařec naprosto bezmocný v neúprosném plastovém pochodu moderního světa.

Vyšli z vyhřáté místnosti obchodu a od úst se jim kouřilo.

Znovu na cestě: po obou stranách silnice ubíhaly hnědnoucí louky. Stromy bez listí, mrtvé. Dva černí ptáci na ně hleděli z telegrafního drátu.

„Poslyšte, Středo.“

„Copak?“

„Když si to tak vybavuju, vy jste ten benzín vůbec nezaplatil!“

„Ne?“

„Podle toho, co jsem viděl, vám ta slečna nakonec zaplatila za poctu, jíž se jí dostalo vaším nákupem. Myslíte, že už jí to došlo?“

„Té to nedojde nikdy.“

„Takže, co vlastně jste? Šestákový podvodník?“

Středa přikývl. „Ano. Dá se to tak říct. Mezi jiným.“

Přejel do levého pruhu, aby mohl předjet náklaďák. Obloha měla chmurnou šedou barvu.

„Bude sněžit,“ hádal Stín.

„Ano.“

„Sweeney. Ukázal mi nakonec ten trik se zlatými mincemi?“

„Samozřejmě.“

„Nemůžu si vzpomenout.“

„Časem si vzpomeneš. Byla to dlouhá noc.“

Na přední sklo dopadlo několik drobných vloček. Okamžitě se rozplynuly.

„Tělo tvé ženy je teď vystaveno ve Wendellově pohřební síni,“ poznamenal Středa. „Odpoledne ji pak odvezou na hřbitov pochovat.“

„Jak to víte?“

„Zavolal jsem tam, když jsi byl na hajzlíku. Víš, kde je Wendellova pohřební síň?“

Stín kývl. Sněhové vločky vířily a točily se nad přední kapotou.

„Tohle je náš sjezd,“ řekl Stín. Auto zahnulo z dálnice a mířilo podél shluku motelů na severní stranu Eagle Pointu.

Nejel tudy tři roky. Ano. Bylo tady víc semaforů, míjeli neznámé obchodní štíty. Požádal Středu, aby zpomalil, když jeli kolem Robbieho posilovny. ZAVŘENO DO ODVOLÁNÍ stálo na rukou napsané vývěsce na dveřích, Z DŮVODU ÚMRTÍ.

Doleva na Hlavní ulici. Kolem nového tetovacího salónu a Armádního náborového střediska, pak Burger King a, známá a nezměněná, Olsenova drogerie. Nakonec žlutá cihlová fasáda Wendellovy pohřební síně. Neonový nápis v předním okně hlásal DŮM SPOČINUTÍ. Pod nápisem stály nepokřtěné a nezdobené černé náhrobní kameny.

Středa zajel na parkoviště.

„Chceš, abych tam šel s tebou?“

„Nijak zvlášť.“

„Fajn.“ Úsměv bez úsměvu. „Mám tu nějaké zařizování, než se rozloučíš. Objednám pokoje v motelu Amerika. Až tu skončíš, přijď tam za mnou.“

Stín vystoupil a díval se za ním, jak odjíždí. Pak šel dovnitř. Slabě osvětlená chodba voněla květinami a leštěnkou na nábytek, s téměř neznatelným nádechem formaldehydu. Úplně na konci chodby byla Kaple spočinutí.

Stín si uvědomil, že svírá tu zlatou minci a bezmyšlenkovitě si ji prsty přesouvá z důlku uvolněné dlaně mezi prsty a pak pod kořen palce, pořád dokola. Tíha mince ho uklidňovala.

Jméno jeho ženy bylo na listu papíru vedle dveří. Vešel do kaple. Většinu lidí, kteří tam byli, znal: Lauřini spolupracovníci, několik jejích přátel.

Oni všichni poznali jeho. Viděl jim to na tvářích. Nikdo se ale neusmál, nikdo ho nepozdravil.

Na konci místnosti bylo malé pódium a na něm smetanově bílá rakev obložená několika kyticemi: červené a žluté a bílé a krvavě rudé skvrny. Postoupil o krok. Z místa, kde stál, viděl Lauřino tělo. Nechtěl jít blíž, neodvážil se jít pryč.

Nějaký muž v tmavém obleku – hádal, že je to zaměstnanec pohřebního ústavu – ho oslovil: „Pane? Podepsal byste se laskavě na kondolenční listinu a do pamětní knihy?“ a ukázal na knihu v kožené vazbě, jež ležela otevřená na nízkém pultíku.

Napsal svým úhledným rukopisem Stín a pak, pomalu, připsal ještě (Punťa). Nechtělo se mu jít zpět ke skupince lidí a k rakvi a k té věci v ní, co už nebyla Laura.

Nějaká drobná žena prošla dveřmi a váhavě se zastavila. Měla měděně červené vlasy, její šaty byly velice drahé a velice černé. Vdovský smutek, prolétlo mu hlavou. Znal ji dobře. Audrey Burtonová, manželka Robbieho.

Audrey držela kytičku fialek vázanou do stříbrné manžety. Takové kytky vážou děti v červnu, napadlo Stína. Ale teď není červen. Kde je sehnala?

Přešla kaplí k Lauřině rakvi. Stín šel za ní.

Laura ležela s očima zavřenýma. Ruce měla zkřížené přes prsa. Na sobě měla konzervativní černý kostým, který neznal. Dlouhé hnědé vlasy měla sčesané z očí. Byla to jeho Laura, a nebyla: to, jak tu ležela, ten klid, ta poloha, to bylo nepřirozené. Laura byla vždycky tak neklidný spáč!

Audrey položila fialky Lauře na prsa. Pak chvilku pohybovala pusou a plivla, divoce, na Lauřin mrtvý obličej.

Slina zasáhla tvář a začala stékat k uchu.

Audrey už byla na cestě ke dveřím. Stín spěchal za ní.

„Audrey?“

„Stíne? Ty jsi utekl? Nebo tě pustili?“

Uvažoval, jestli bere prášky na uklidnění. Hlas zněl chladně a jako zdálky.

„Pustili mě včera. Jsem svobodný člověk. Co to sakra mělo znamenat?“

Zastavila se v temné chodbě. „Ty fialky? Vždycky je měla ráda. Když jsme byly holky, trhávaly jsme je spolu.“

„Ty fialky ne.“

„Aha, tamto,“ řekla. Setřela si neviditelné smítko z koutku úst. „No, řekla bych, že to je každému jasné.“

„Mně ne, Audrey.“

„Oni ti to neřekli?“ Hlas měla vyrovnaný, bez náznaku citu. „Tvá žena zemřela s ptákem mého muže v ústech, Stíne.“

Vrátil se do obřadní místnosti. Někdo už plivanec setřel.

Po obědě – Stín se najedl v Burger Kingu – byl pohřeb. Lauřina krémová truhla byla uložena do země na malém necírkevním hřbitůvku na okraji města: neoplocená loučka na pahorku, několik lesních stromů a černé žulové a bílé mramorové náhrobky.

Jel na hřbitov vozem Wendellovy pohřební služby, s Lauřinou matkou. Paní McCabová mu dala jasně najevo, že je to všechno jeho chyba. „Kdybys tady byl, nikdy by se to nebylo stalo. Nechápu, jak si tě mohla vzít. Říkala jsem jí to. Nesčetněkrát. Jenže matku nikdo neposlouchá, samozřejmě.“

Odmlčela se a upřela pohled na zeťův obličej. „Ty ses rval?“

„Ano.“

„Barbarské,“ zhodnotila a sevřela rty. Zvedla hlavu, až se jí zatřásly podbradky, a hleděla upřeně před sebe.

Stín byl překvapený, když na pohřbu viděl i Audrey Burtonovou. Stála na samém okraji hloučku. Krátký obřad skončil, rakev byla spuštěna do studené jámy a lidé odešli.

Stín zůstal. Stál tam s rukama v kapsách, třásl se a díval se do jámy v zemi.

Obloha nad ním byla ocelově šedá, od horizontu k horizontu stejná a plochá jako zrcadlo. I nyní sněžilo, vzduchem se snášely řídké, zmatené vločky.

Měl pocit, že chce Lauře něco říct, a byl připravený čekat, dokud nezjistí co. Svět začal zvolna ztrácet světlo a barvu. Nohy mu znecitlivěly, zatímco ruce a obličej bolely zimou. Schoval ruce hlouběji do kapes kabátu, aby se zahřál. Prsty zavadily o zlatou minci.

Přistoupil až k hrobu.

„To je pro tebe,“ řekl.

Lidé naházeli na rakev několik lopatek hlíny, ale hrob zdaleka nebyl plný. Hodil minci do jámy a zasypal ji trochou hlíny, aby ji nenašli hrobníci. Otřepal si ruce a řekl: „Dobrou noc, Lauro.“ Pak ještě dodal. „Mrzí mě to.“ Obrátil se čelem ke světlům města a vydal se zpátky do Eagle Pointu.

K motelu to byly skoro čtyři kilometry, ale po třech letech ve vězení ho těšila představa, že může jen tak jít a jít, třeba navěky, bude-li třeba. Mohl se vydat na sever a skončit na Aljašce, nebo zamířit na jih, do Mexika a dál. Mohl jít do Patagonie nebo do Tierra del Fuega.

Dojelo ho nějaké auto. Okno se se zabzučením otevřelo.

„Chceš svézt, Stíne?“ zeptala se Audrey Burtonová.

„Ne. A ne od tebe.“

Kráčel dál. Audrey jela vedle něho rychlostí šest kilometrů za hodinu. V kuželech jejích reflektorů tančily sněhové vločky.

„Myslela jsem, že je má nejlepší kamarádka. Každý den jsme si spolu povídaly. Když jsme se s Robbiem pohádali, byla vždycky první, kdo o tom věděl – šly jsme k Čičimu na margaritu a povídaly si, jak nás chlapi dovedou vytočit. A celý ten čas s ním mně za zády šoustala.“

„Jeď pryč, Audrey, prosím tě.“

„Jenom chci, abys věděl, že jsem měla důvod pro to, co jsem udělala.“

Mlčel.

„Hej!“ rozkřikla se. „Hej, slyšíš? Mluvím s tebou!“

Otočil se. „Chceš, abych ti řekl, že jsi udělala dobře, když jsi plivla Lauře do obličeje? Chceš, abych ti řekl, že to nebolelo? Nebo že po tom, co jsi mi řekla, ji víc nenávidím, než mi schází? Tak s tím nepočítej, Audrey.“

Vlekla se vedle něho další minutu mlčky. Pak řekla: „Jaké to bylo v kriminále, Stíne?“

„Fajn,“ řekl Stín. „Ty by ses tam cítila jako doma.“

Sešlápla plyn, až se motor rozeřval, a odjela.

Bez zářících reflektorů byl svět temný. Soumrak sklouzl do noci. Stín pořád čekal, že ho chůze zahřeje, že mu rozmrazí znecitlivělé ruce a nohy. Nestalo se to.

Tam, ve vězení, kdysi nazval Low Key Lyesmith malý vězeňský hřbitov za ošetřovnou Sadem kostí a ta představa se Stínovi uhnízdila v mysli. Tu noc potom se mu zdálo o sadu v měsíčním světle, o stromech bílých jako těla kostlivců, s větvemi, které končily kostnatýma rukama, s kořeny, jež vrůstaly hluboko do hrobů. V tom snu rostlo na těch stromech ovoce a cosi na tom ovoci ho velmi znepokojilo, ale když se probudil, nemohl si vzpomenout, co to bylo za ovoce, ani proč mu připadalo tak odporné.

Auta ho míjela. Bylo protivné, že vedle silnice není chodník. Zakopl o něco, co ve tmě neviděl, a skulil se do příkopu. Pravá ruka mu zajela hluboko do studeného bláta. Vstal a otřel si ruce o kalhoty. Nejistě stál a snažil se získat rovnováhu. Sotva stačil zaregistrovat, že tam není sám, když se mu na nos a ústa přitisklo cosi mokrého a on ucítil ostré chemické výpary.

Tentokrát mu příkop připadal teplý a příjemný.

Měl pocit, jako by mu někdo připevnil spánky ke zbytku lebky pokrývačskými hřebíky. Ruce měl svázané za zády nějakými řemínky. Byl v autě a seděl na koženém sedadle. Okamžik uvažoval, jestli má nějak poškozené prostorové vnímání, a pak pochopil, že ne, že sedadlo naproti němu je opravdu tak daleko.

Vedle něho seděli lidé, ale nemohl se otočit, aby si je prohlédl.

Tlustý mladík na druhém konci dlouhé limuzíny vyndal z baru plechovku dietní koly a otevřel ji. Měl na sobě dlouhý černý plášť z jakési hedvábné látky a nemohlo mu být moc přes dvacet: na jedné tváři měl ještě několik pupínků akné. Když si všiml, že Stín je vzhůru, usmál se.

„Nazdar, Stíne. Snaž se mě nenasrat.“

„Oukej. Budu se snažit.. Můžeš mě vysadit v motelu Amerika, nahoře u dálnice?“

„Prašti ho,“ řekl mladík osobě po Stínově levici. Na solar plexus mu dopadl úder, který mu vyrazil dech a zlomil ho v půli. Pomalu se narovnal.

„Řekl jsem, že mě nemáš nasrat. Neposlechl jsi. Odpovídej stručně a k věci, nebo tě, sakra, zabiju. Nebo tě třeba nezabiju. Třeba dovolím dětem, aby ti zpřelámaly všecky kosti ve tvém zkurveném těle. Máš jich dvě stě šest. Tak se mě snaž nenasrat.“

„Rozumím,“ řekl Stín.

Stropní světla limuzíny změnila barvu z fialkové na modrou a pak na zelenou a na žlutou.

„Ty děláš pro Středu,“ konstatoval ten mladý muž.

„Ano.“

„Po čem sakra jede? Co dělá tady? Musí mít něco v plánu. Co má v plánu?“

„Já jsem začal u pana Středy dnes ráno. Mám mu být k ruce.“

„Chceš říct, že nevíš?“

„Říkám, že nevím.“

Hoch si rozepnul sako a vyndal z náprsní kapsy stříbrnou tabatěrku. Otevřel ji a nabídl Stínovi. „Kouříš?“

Stín uvažoval, že by mohl požádat, aby mu rozvázali ruce, ale rozhodl se, že ne. „Ne, děkuji.“

Cigareta vypadala ručně točená, a když si ji hoch matně černým zapalovačem Zippo zapálil, páchla jako hořící elektronické součástky.

Mladík zhluboka potáhl, pak zadržel dech. Nechal kouř pomalu unikat z úst, vtáhl ho zpět do nozder. Stín ho podezíral, že to určitě pěknou chvíli trénoval doma před zrcadlem, než to zkusil na veřejnosti. „Jestli jsi mi zalhal,“ řekl hoch jakoby odkudsi zdaleka, „tak tě kurva zabiju. Ty to víš.“

„Už jsi mi to řekl.“

Mladý muž znovu zhluboka potáhl. „Takže říkáš, že jsi ubytovaný v motelu Amerika?“ Zaklepal na okénko k řidiči za svými zády. Sklouzlo dolů. „Hej! Motel Amerika, nahoře u dálnice. Musíme tam nechat našeho hosta.“

Řidič kývl a okno zase vyjelo nahoru.

Mrkající světla optického kabelu v limuzíně trpělivě probíhala spektrem tlumených barev. Stín měl pocit, že chlapcovy oči také pableskují, takovým tím zeleným světlem starých počítačových monitorů.

„Vyřiď ode mě něco Středovi, kámo. Řekni mu, že je minulost. Je dávno zapomenutý. Je starý. Řekni mu, že budoucnost jsme my a že nám čerta záleží na něm a jemu podobných. On je určený na smetiště dějin, kdežto lidi jako já se řítí ve svých limuzínách po dálnici zítřka.“

„Řeknu mu to,“ řekl Stín. Začínala se mu točit hlava. Doufal, že nebude zvracet.

„Řekni mu, že jsme přeprogramovali realitu. Řekni mu, že jazyk je virus a náboženství je operační systém a modlitby nejsou nic než přiblblá náhražka. Řekni mu to nebo tě kurva zabiju,“ promlouval mladík přívětivě z oblaků dýmu.

„Rozumím,“ ujistil ho Stín. „Můžete mě vysadit tady. Zbytek už dojdu.“

Mladý muž kývl. „Rád jsem tě poznal.“ Cigareta ho uklidnila. „Měl bys vědět, že jestli tě hergot zabijeme, bude to jednoduše výmaz. Chápeš? Jedno kliknutí, a jsi přepsaný nahodilými nulami a jedničkami. Nevymazání ve výběru není.“ Zase zaklepal na okno za sebou. „On vysedá tady.“ Pak se obrátil zpět ke Stínovi a ukázal na svou cigaretu. „Syntetické žabí kůže,“ vysvětlil. „Víš, že už dovedou synteticky vyrobit bufotenin?“

Auto zastavilo a dveře se otevřely. Stín vyklopýtal ven. Někdo mu přeřízl pouta. Otočil se. Vnitřek vozu byl svíjející se kouřový mrak, v němž blikala dvě světla, momentálně měděně červená, jako dvě krásné žabí oči. „Všechno je to o zatraceném dominantním paradigmatu, Stíne. Na ničem jiném nezáleží. Jo, a je mi líto, co se stalo tvé staré.“

Dveře se zavřely a limuzína se tiše rozjela. Stín byl dvě stě metrů od motelu. Šel k němu, vdechoval studený vzduch, četl si červené a modré a žluté světelné reklamy na všemožné rychlé občerstvení, které je pro vás připraveno za předpokladu, že chcete hamburger, a došel do motelu Amerika bez nehody.

KAPITOLA TŘETÍ

Každá hodina zraňuje. Ta poslední zabíjí.

– staré rčení

Na recepci motelu Amerika byla hubená mladá žena. Oznámila Stínovi, že ho přítel už zapsal, a dala mu obdélníkový plastový klíč od pokoje. Měla blond vlasy a její obličej připomínal spíš myš nebo krysu, obzvlášť když se tvářila podezíravě. Když se usmála, byla docela hezká. Odmítla mu sdělit číslo Středova pokoje a trvala na tom, že mu musí zatelefonovat, že jeho host už přišel.

Středa vyšel z pokoje na konci haly a pozdravil Stína. „Jaký byl pohřeb?“

„Je to za mnou.“

„Chceš o tom mluvit?“

„Ne.“

„Fajn.“ Středa se zašklebil. „Stejně se poslední dobou zbytečně mluví. Řeči, řeči, řeči. Tahle země by na tom byla mnohem líp, kdyby se lidi naučili trpět v tichosti.“

Středa ho zavedl k sobě do pokoje, který byl na opačné straně chodby než ten, který přidělili Stínovi. Pokoj byl plný map. Některé byly složené, jiné rozložené na posteli nebo přilepené lepicí páskou na zeď. Středa do nich čmáral barevnými značkovači, svítivě zelenými, bolestivě růžovými a jasně oranžovými.

„Unesl mě nějaký tlustý kluk,“ řekl Stín. „Mám vám vyřídit, že jste byl odsouzen na hnojiště dějin, kdežto lidé jako on se řítí ve svých limuzínách po dálnici života. Nebo tak něco.“

„Ten smrkáč.“

„Znáte ho?“

Středa pokrčil rameny. „Vím, kdo to je.“ Ztěžka se posadil na jedinou židli v pokoji. „Nemají ani tušení,“ řekl. „Nemají, sakra, ani nejmenší tušení. Jak dlouho se ještě potřebuješ zdržet ve městě?“

„Nevím. Možná týden. Nejspíš budu muset dát do pořádku Lauřiny záležitosti. Postarat se o byt, zbavit se jejích šatů a tak. Její matka se ze mě zcvokne, ale ta ženská si to zaslouží.“

Středa kývl velkou hlavou. „No, čím dřív s tím budeš hotov, tím dřív můžeme vyrazit z Eagle Pointu. Dobrou noc.“

Stín přešel přes chodbu. Jeho pokoj byl přesnou kopií Středova, i s tiskem krvavého západu slunce na zdi nad postelí. Objednal si pizzu se sýrem a mletým masem, pak si napustil vanu a vylil do ní všechny plastové lahvičky se šamponem, které v pokoji našel, aby hodně pěnila.

Byl příliš velký, aby si mohl do vany lehnout, ale seděl v ní a oddával se požitku. Slíbil si horkou koupel, až vyjde z basy, a on svoje sliby plní.

Pizzu přinesli chvilku potom, co vylezl z vany, a Stín ji jedl a zapíjel ji nealkoholickým pivem.

Pak si lehl na postel a říkal si: Tohle je moje první postel na svobodě, a ta myšlenka mu působila menší radost, než si představoval, že mu způsobí. Nezatáhl závěsy a sledoval světla aut a blikání reklam na občerstvení a dělalo mu dobře, když viděl, že tam za oknem je jiný svět a on do něho může vyrazit, kdykoliv se mu zachce.

Napadlo ho, že mohl vlastně být ve své posteli, v bytě, v němž žili s Laurou – v posteli, v níž spával s Laurou. Ale představa, že by tam byl bez ní, obklopený jejími věcmi, její vůní, jejím životem, byla příliš bolestivá…

Nechoď tam, myslel si. Rozhodl se myslet na něco jiného, Přemýšlel o tricích s mincemi. Věděl, že nemá vlohy na to, aby mohl být kouzelníkem: nedovedl spřádat příběhy, které byly nutné, aby lidé uvěřili, ani nechtěl dělat karetní kouzla či vyčarovávat papírové kytky. Chtěl jen manipulovat s mincemi. Líbila se mu ta řemeslná dovednost. Začal počítat všechny způsoby mizení mincí, které už ovládá, což mu připomnělo ten zlaťák, který hodil do Lauřina hrobu, a v duchu slyšel Audrey, jak mu říká, že Laura umřela s Robbieho klackem v ústech, a znovu ho bodlo u srdce.

Každá hodina zraňuje. Ta poslední zabíjí. Kde to jen slyšel?

Vzpomněl si na Středovu poznámku a neubránil se úsměvu. Slyšel příliš mnoho lidí, jak jeden druhému říkají, že city se nesmějí potlačovat, že je třeba je vyjádřit, sdělit bolest. Stín měl představu, že utajit city není marná věc. Když to děláte dost dlouho a zatlačíte je dost hluboko, brzy nebudete cítit vůbec nic, tím si byl skoro jist.

Ani si nevšiml, že usíná.

Šel…

Přecházel místností větší než celé město a všude, kam se podíval, byly sochy a řezby a hrubě vytesané postavy. Zastavil se před artefaktem připomínajícím ženskou postavu: obnažená prsa visela splaskle na hrudi, kolem pasu měla řetěz z uřezaných rukou, ve svých vlastních rukou svírala ostré nože a místo hlavy se jí od krku zvedali dva hadi. Těla měli prohnutá do oblouku a stáli proti sobě, připravení zaútočit. Něco na té soše ho znepokojovalo, cosi na ní bylo strašně špatně. Ucouvl od ní.

Šel dál tím velkým sálem. Vyřezané oči těch soch, které je měly, jako by sledovaly každý jeho krok.

Uvědomil si, že každá z nich má jméno; hořela na podlaze před nimi. Ten bělovlasý muž s náhrdelníkem ze zubů na krku a bubínkem v rukou byl Leucotios. Širokoboká žena s obludami padajícími z obrovského přirození byla Hubur a muž s beraní hlavou, držící zlatou kouli, byl Hershef.

Pak ho v tom snu oslovil pedantický hlas, přesný a zřetelný, ale nikoho neviděl.

„Toto jsou bohové, na které už se zapomnělo a kteří jako by byli mrtví. Nalezneš je jen v suchých historických knihách. Jsou pryč, všichni jsou pryč, ale jejich jména a podoby zůstávají s námi.“

Stín zahnul za roh a bylo mu jasné, že je v jiném sále, ještě větším než byl ten první. Táhl se do nedohledna. Poblíž spatřil hnědou a vyleštěnou lebku mamuta a chlupatý plášť, který na sobě měla drobná žena s deformovanou levou rukou. Vedle pak byly tři ženy, vytesané z jednoho žulového balvanu, spojené v pase: jejich obličeje byly nepropracované, jen načrtnuté, ale ňadra a genitálie byly vysekané velmi pečlivě a dokonale. Také tam byl nehybný pták, Stín ten druh neznal, byl dvakrát větší než on, měl zobák jako sup, ale lidské paže. A další a další.

Hlas se znovu ozval, jako by se obracel ke třídě: „Toto jsou bohové, kteří zcela vypadli z naší paměti. Zmizela už i jejich jména. Lidé, kteří je uctívali, jsou stejně zapomenuti jako jejich bohové. Jejich totemy už jsou dávno rozbité a svržené. Jejich poslední knězi zemřeli, aniž předali tajemství dalším.

Bohové umírají. A když opravdu zemřou, nikdo je neoplakává, nikdo je nepřipomíná. Ideje nelze tak snadno zabít jako lidi, ale nakonec i ony mohou být zabity.“

Síň se potom rozšuměla šepotavým zvukem, hlubokým mumláním, jež způsobilo, že se Stín začal ve svém snu nevysvětlitelně a velice bát. Zachvátila ho panika, tam uprostřed sálů plných bohů, na jejichž existenci už lidé dávno zapomněli – bohů s tvářemi chobotnic a bohů, kteří nebyli víc než mumifikované paže nebo padající skály či lesní požáry…

Probudil se a srdce mu v hrudi divoce bušilo. Čelo měl zbrocené potem a hleděl do tmy vytřeštěnýma očima. Červené číslice na budíku hlásily, že je půl druhé ráno. Za oknem blikal neon motelu Amerika. Stín zmateně vstal a šel do koupelny. Vymočil se potmě a vrátil se do pokoje. Sen měl dosud čerstvý a živý v mysli, ale nedovedl si vysvětlit, proč ho tak vyděsil.

Světlo, jež dopadalo zvenku, nebylo nijak silné, ale jeho zrak už si na temnotu přivykl. Na pelesti jeho postele seděla žena.

Znal ji. Byl by ji poznal mezi tisíci, mezi statisíci. Pořád ještě na sobě měla ten tmavý kostým, ve kterém ji pochovali.

Hlas jí jen šeptal, ale byl to její hlas. „Asi se mě zeptáš,“ řekla Laura, „co tady dělám.“

Nezeptal se.

Posadil se na jedinou židli motelového vybavení a konečně řekl: „Jsi to ty?“

„Ano. Je mi zima, punťo.“

„Jsi mrtvá, kotě.“

„Ano. Ano, mrtvá.“ Poklepala na postel vedle sebe. „Pojď sem ke mně.“

„Ne. Zůstanu zatím radši tady. Je tu pár věcí, které musíme prodebatovat.“

„Třeba to, že jsem mrtvá?“

„Třeba. Ale spíš jsem měl na mysli to, jak jsi umřela. Ty a Robbie.“

„Aha. To.“

Stín cítil – nebo možná, napadlo ho, si jen představoval, že cítí – pach hniloby, květin a prezervativů. Jeho manželka – jeho bývalá manželka… ne, opravil se, jeho zesnulá manželka… seděla na posteli a hleděla na něho bez hnutí brvou.

„Punťo,“ řekla. „Mohl bys – byl bys tak hodný a sehnal bys mi – cigaretu?“

„Myslel jsem, že jsi přestala kouřit.“

„Přestala. Ale teď už si nemusím dělat starosti se škodlivostí kouření. A možná by mi to uklidnilo nervy. V hale je automat.“

Stín si natáhl džíny a tričko a bosý vyšel do haly. Postarší recepční si četl knížku od Johna Grishama. Stín koupil v automatu krabičku Virginia Slims. Recepčního požádal o krabičku zápalek.

„Jste v nekuřáckém pokoji,“ připomněl mu úředník. „Nezapomeňte si otevřít okno.“ Podal mu zápalky a popelník z umělé hmoty s logem motelu Amerika.

„Nebojte se,“ ujistil ho Stín.

Vrátil se do pokoje. Laura se mezitím natáhla na postel, jen tak, na zmuchlané přikrývky. Stín otevřel okno a pak jí podal cigarety a zápalky. Měla studené prsty. Škrtla zápalkou. Všiml si, že nehty, obvykle dokonale čisté, má olámané a okousané a že za nimi má hlínu.

Zapálila si cigaretu, vdechla kouř, sfoukla zápalku. Znovu potáhla. „Vůbec to necítím. Asi to není k ničemu.“

„To mě mrzí.“

„Mě taky.“

Když si potáhla, rozhořel se konec cigarety a on jí viděl do tváře.

„Takže. Pustili tě.“

„Ano.“

Koneček slimky se oranžově rozzářil. „Nepřestanu ti být vděčná. Nikdy jsem tě do toho neměla namočit.“

„To je fuk. Souhlasil jsem s tím. Mohl jsem říct ne.“ Přemýšlel, jak to, že se jí nebojí: proč ho sen o nějakém muzeu mohl tak rozklepat, kdežto s chodící mrtvolou si klidně povídá.

„Ano. To jsi mohl. Ty můj hlupáčku.“ Kouř jí věnčil obličej. V tom tlumeném světle byla velice krásná. „Chceš slyšet o mně a o Robbiem?“

„Asi jo.“

Zamáčkla cigaretu v popelníku. „Byl jsi v base. A já jsem potřebovala někoho, s kým bych si mohla povídat. Potřebovala jsem rameno, na kterém bych se mohla vyplakat. Nebyl jsi tam. Bylo mi smutno.“

„To je mi líto.“ Uvědomil si, že její hlas je nějak jiný, a snažil se přijít na to, čím je jiný.

„Já vím. No a tak jsme se občas sešli na kafe. Povídali jsme si, co uděláme, až se vrátíš. Jak prima to bude, až zase budeš doma. On tě měl opravdu rád. Těšil se, jak ti dá zase zpátky tvůj džob.“

„Ano.“

„A pak Audrey odjela na týden k sestře. To bylo, počkej, tak rok, třináct měsíců po tom, co jsi odešel.“ Jejímu hlasu chyběl výraz, slova byla plochá a prázdná, padala jí od úst jako oblázky, jeden za druhým, do hluboké studny. „Robbie přišel ke mně. Opili jsme se. Udělali jsme to v ložnici na podlaze. Bylo to dobré. Fantasticky dobré.“

„Tohle jsem slyšet nemusel.“

„Ne? Promiň. Člověk už to tak nebere, když je mrtvý. Je to jako fotka, víš. Už na tom tak nezáleží.“

„Mně ano.“

Laura si zapálila další cigaretu. Pohyby měla plynulé a zručné, ne ztuhlé. Na okamžik ho napadlo, jestli je vůbec mrtvá. Třeba je to nějaký složitý kouzelnický trik. „Ano,“ pokračovala. „To chápu. No, udržovali jsme poměr – i když my jsme tomu poměr neříkali, neříkali jsme tomu nijak – skoro celé ty dva poslední roky.“

„Chtěla jsi mě kvůli němu opustit?“

„Proč bych to proboha dělala? Ty jsi můj velký medvěd. Ty jsi můj punťa. To, co jsi udělal, jsi udělal kvůli mně. Tři roky jsem čekala, až se ke mně vrátíš. Miluju tě.“

Málem řekl: Já tebe taky. Neřekne to. Už nikdy. „Tak, co se stalo onehdy v noci?“

„Tu noc, co jsem se zabila?“

„Ano.“

„No, šli jsme s Robbiem na večeři a domlouvali jsme ten večírek na přivítanou, víš, to překvapení. Mohlo to být tak fajn. A já jsem mu řekla, že to je konec. Dál už nic nebude. Že teď, když už jsi zpátky, to tak musí být.“

„Mm. Díky, kotě.“

„Rádo se stalo, miláčku.“ Po tváři jí přelétl stín úsměvu. „Začali jsme být sentimentální. Bylo to kouzelné. Začali jsme hloupnout. Já jsem se hrozně opila. On ne. Musel řídit. Jeli jsme domů a já jsem prohlásila, že ho na rozloučenou ještě naposledy vykouřím, opravdu s citem, a rozepnula jsem mu kalhoty a udělala jsem mu to.“

„Velká chyba.“

„To mi povídej. Loktem jsem vrazila do řadicí páky a Robbie se mě snažil odstrčit, aby mohl zařadit, a začali jsme se na silnici točit a ozvala se příšerná rána a vzpomínám si ještě, že se svět začal točit a vrtět a já si myslela ‚Umřu‘. Bylo to naprosto věcné konstatování. To si pamatuju. Nebála jsem se. Potom si už nepamatuju nic.“

V pokoji byl cítit zápach pálící se umělé hmoty. Byla to ta cigareta. Stín si uvědomil: shořela až k filtru. Laura jako by si toho vůbec nevšimla.

„Co děláš tady, Lauro?“

„To nemůže manželka navštívit svého muže?“

„Jsi mrtvá. Odpoledne jsem ti byl na pohřbu.“

„Ano.“ Přestala mluvit a hleděla do prázdna. Stín se zvedl a šel k ní. Vzal jí čadící nedopalek z prstů a vyhodil ho z okna.

„Takže?“

Pohlédla mu do očí. „Nevím toho o moc víc, než jsem věděla, dokud jsem žila. Většinu z toho, co vím teď a co jsem předtím nevěděla, nedovedu vyjádřit.“

„Normálně zůstávají lidé, co umřou, ve svých hrobech,“ řekl Stín.

„Zůstávají? Víš to jistě, punťo? Myslívala jsem si to taky. Teď už si tím nejsem tak jistá. Možná jo.“ Vylezla z postele a přešla k oknu. Její obličej byl ve světle motelového neonu stejně krásný, jako býval vždycky. Tvář ženy, kvůli které šel do vězení.

Srdce ho v hrudi zabolelo, jako by je někdo vzal do dlaně a zmáčkl. „Lauro…?“

Nedívala se na něho. „Nechal ses zatáhnout do hodně zlých věcí, Stíne. Zmršíš to, když tu nebude nikdo, kdo by na tebe dohlédl. Já na tebe dávám pozor. A díky za ten dárek.“

Sáhla do kapsy blůzky a vytáhla tu zlatou minci, co odpoledne vhodil do hrobu. Ještě na ní byla černá hlína. „Možná si ji nechám dát na řetízek. Bylo to od tebe moc milé.“

„Rádo se stalo.“

Pak se obrátila a pohlédla na něho očima, které jako by ho viděly i neviděly. „Myslím, že na některých aspektech našeho manželství budeme muset zapracovat.“

„Kotě,“ řekl jí, „jsi mrtvá.“

„To je zrovna jeden z nich.“ Odmlčela se. „Oukej. Už půjdu. Bude lepší, když půjdu.“ A naprosto přirozeně a normálně se otočila, položila mu ruce na ramena a zvedla se na špičkách, aby ho mohla políbit na rozloučenou, jak to dělávala vždycky.

Neobratně se sehnul, aby ji políbil na tvář, ale ona se pootočila a přitiskla mu na ústa rty. Její dech byl velice jemně cítit naftalínem.

Lauřin jazyk mu vklouzl do úst. Byl studený a suchý a chutnal po cigaretách a po žluči. Pokud měl Stín nějaké pochybnosti o tom, zda je jeho žena mrtvá, nebo ne, teď je ztratil.

Odtáhl se.

„Miluju tě,“ řekla prostě. „Budu na tebe dávat pozor.“ Poodešla ke dveřím. V ústech mu zůstala divná chuť. „Zkus ještě spát, punťo. A snaž se nedostat do maléru.“

Otevřela dveře do haly. Ostré světlo zářivky na chodbě k ní bylo velice nelaskavé, vypadala v něm opravdu mrtvá. Ale to zářivky dělají každému.

„Mohl jsi mi říct, ať s tebou přes noc zůstanu,“ řekla studeným, neosobním hlasem.

„Nemyslím, že bych to dokázal.“

„Nakonec to uděláš, zlato. Než tohle všechno skončí. Uděláš to.“ Odvrátila se a odcházela chodbou pryč.

Stín vyhlédl ze dveří. Noční recepční si pořád ještě četl svého Johna Grishama a sotva vzhlédl, když šla kolem něj. Na botách měla kusy bláta ze hřbitova. A pak byla pryč.

Stín pomalu a zhluboka vydechl. Srdce mu v hrudi nepravidelně bušilo. Přešel halou ke Středovu pokoji a zaklepal. Měl při tom prazvláštní pocit, že do něho narazila černá křídla, jako by jím prolétla obrovská vrána a ulétla chodbou ven, do jiného světa.

Středa otevřel dveře. Kolem pasu měl obtočený bílý motelový ručník, jinak byl nahý. „Co sakra chceš?“

„Musím vám něco říct. Možná to byl sen – ale nebyl – nebo jsem se možná nadýchal těch syntetických ropuších kůží, co kouřil ten tlustej kluk, nebo už cvokatím…“

„No jo, jo. Tak to vyklop,“ řekl Středa. „Mám tu zrovna něco rozdělaného.“

Stín nahlédl do pokoje. Uviděl, že tam někdo je. V posteli. Dívala se na něho. Přes drobná ňadra měla přetažené prostěradlo. Světlé vlasy, cosi myšího v obličeji. Ztlumil hlas. „Právě jsem viděl svou ženu. Byla u mne v pokoji.“

„Myslíš duch? Viděl jsi ducha?“

„Ne. Nebyl to duch. Byla hmotná. Byla to ona. Jasně, byla mrtvá, to jo, ale nebyl to žádný duch. Dotkl jsem se jí. Políbila mě.“

„Aha.“ Středa se ohlédl k ženě v posteli. „Hned jsem zpátky, má milá,“ řekl.

Přešli halou do Stínova pokoje. Středa rozsvítil lampu. Pohlédl na nedopalek cigarety v popelníku. Poškrábal se na hrudi. Měl tmavé bradavky, stařecké bradavky, a chlupy na hrudníku měl prošedivělé. Na jednom boku měl bílou jizvu. Zavětřil. Pak pokrčil rameny.

„Tak jo. Takže tvá mrtvá žena tě navštívila. Vyděsilo tě to?“

„Trochu.“

„To je moudré. Z mrtvých mi vždycky naskakuje husí kůže. Ještě něco?“

„Pokud jde o mne, můžeme odjet z Eagle Pointu. O byt a všechno kolem se může postarat Lauřina matka. Stejně mě nenávidí. Můžeme jet třeba hned, když se vám to bude hodit.“

Středa se usmál. „To je dobrá zpráva, hochu. Pojedeme ráno. Teď by ses měl trochu vyspat. Mám u sebe kapku skotské, jestli potřebuješ něco na spaní. Ano?“

„Ne. Já to zvládnu.“

„Tak už mě neruš. Mám před sebou dlouhou noc.“

„Dobrou noc,“ řekl Stín.

„Přesně tak,“ kývl Středa a při odchodu za sebou zavřel dveře.

Stín se posadil na postel. Ve vzduchu byl pořad ještě cítit pach cigaret a prezervativů. Mrzelo ho, že Lauru neoplakává: připadalo mu to mnohem patřičnější než to, že ho ona pronásleduje nebo – teď, když byla pryč, si to mohl přiznat – trochu děsí. Nastal čas, aby ji oplakal. Zhasl světla, lehl si na postel a vzpomínal na Lauru, jaká byla, než odešel do vězení. Vzpomínal na své manželství v dobách, kdy byli mladí a šťastní a hloupí a kdy se pořád muchlali.

Bylo to už hrozně dávno, co Stín naposledy plakal, tak dávno, že myslel, že to ani nebude umět. Neplakal dokonce, ani když mu umřela matka.

Ale teď se rozplakal, plakal bolestnými, trhavými vzlyky a poprvé od té doby, co byl ještě malý kluk, usnul v slzách.

PŘÍCHOD DO AMERIKY

813 n.l.

Řídili loď na zeleném moři podle hvězd a podle pobřeží, a když se pobřeží stalo jen vzpomínkou a noční oblohu zakryly mraky a tma, řídili se vírou a prosili Praotce, aby je opět bezpečně dovedl ke břehu.

Byla to pro všechny zlá cesta, prsty měli ztuhlé zimou a byli prokřehlí do morku kostí, že je ani víno nedokázalo rozehřát. Ráno se probouzeli s jinovatkou na vousech, a dokud je slunce neohřálo, vypadali jako starci, předčasně šediví.

Zuby se jim viklaly a oči měli zapadlé hluboko v důlcích, když konečně přistáli v zelené zemi na západě. Muži řekli: „Jsme daleko, daleko od našich domovů a našich ohnišť, daleko od moří, která známe, a břehů, jež milujeme. Tady na konci světa na nás naši bohové zapomenou.“

Jejich vůdce vystoupil na vrchol veliké skály a vysmíval se jim pro jejich ztrátu víry. „Otec veškerenstva stvořil svět,“ zvolal. „Postavil ho vlastníma rukama z rozházených kostí a masa Ymiho, svého děda. Umístil Ymiho mozek na oblohu jako mračna a jeho slaná krev se stala mořem, jež jsme přepluli. Jestliže stvořil svět, musel stvořit i tuto zemi, copak to nechápete? A jestliže zde zemřeme jako muži, proč bychom neměli být přijati do jeho síně?“

A tu muži jásali a radovali se. S chutí se pustili do práce a vystavěli dům z půlených kmenů a bláta a obehnali jej hradbou ze zašpičatělých kůlů, i když věděli, že jsou jedinými lidmi v této nové zemi.

Toho dne, kdy byl dům hotov, se strhla bouře: polední obloha se změnila v půlnoc a nebe trhaly vidlice bílých plamenů a burácení hromů bylo tak silné, že lidé téměř ohluchli. A kočka, kterou si s sebou přivezli pro štěstí, se ukryla pod veslici vytaženou na břeh. Ta bouře byla tak divoká a tak silná, že se muži smáli a plácali jeden druhého po zádech a volali: „Hromovládce je tady, v této daleké zemi, s námi,“ a skládali mu díky a radovali se a pili, až se jim točila hlava.

V zakouřeném přítmí jejich nového příbytku jim té noci bard zpíval staré písně. Zpíval o Ódinovi, Otci veškerenstva, který se sám sobě obětoval stejně statečně a ušlechtile, jako byli jiní obětováni jemu. Zpíval o devíti dnech, kdy Otec veškerenstva visel ze stromu světa s probodnutým bokem a z rány mu prýštila krev, a zpíval jim o všech věcech, které se bůh dozvěděl ve svém utrpení: devět jmen a devět run a dvakrát devět kouzel. Když jim vyprávěl o oštěpu, který proťal Ódinův bok, vykřikl bard bolestí, jako vykřikl ve své trýzni Praotec, a všichni muži se zachvěli, představujíce si jeho bolest.

Skraelinga našli následující den, což byl zrovna Praotcův den. Byl to maličký mužík, dlouhé vlasy měl černé jako křídla havrana, jeho pleť měla barvu sytě červené hrnčířské hlíny. Hovořil slovy, kterým nikdo z nich nerozuměl, dokonce ani jejich pěvec ne, a ten byl kdysi na lodi, jež proplula mezi Herkulovými sloupy a uměl mluvit obchodní hantýrkou užívanou lidmi po celém Středomoří. Ten cizinec byl oblečený v peří a kožešinách a v dlouhých vlasech měl vpletené drobné kosti.

Zavedli ho do tábora a dali mu najíst pečeného masa a pořádně napít, aby uhasil žízeň. Bujaře se smáli, když pak klopýtal a zpíval, smáli se tomu, jak se mu kymácela hlava – a to všechno po necelém rohu medoviny. Dali mu pít ještě víc a on brzy ležel pod stolem schoulený do klubíčka.

Pak ho dva muži zvedli, každý pod jednou paží, jiní dva ho vzali každý za jednu nohu a nesli ho ve výši ramen, ti čtyři muži mu byli osminohým koněm a nesli ho v čele průvodu k jasanu na kopci nad zálivem, kde mu dali kolem hrdla silný provaz a pověsili ho vysoko ve větru na počest Otce veškerenstva, pána šibenic. Skraelingovo tělo se ve větru houpalo, obličej mu černal, jazyk mu vylézal z hrdla a oči z důlků. Jeho penis byl tak tvrdý, že se na něj dala pověsit kožená helmice, a muži jásali a křičeli a smáli se, pyšní, že přinesli svou oběť Nebesům.

A když dalšího dne přilétli ke skraelingovu tělu dva velikánští havrani a usedli mu na ramena, každý na jedné straně, a začali vyklovávat jeho oči a tváře, věděli muži, že jejich oběť byla přijata.

Ta zima byla dlouhá a oni měli hlad, ale utěšovali se myšlenkou, že až přijde jaro, pošlou člun zpátky do severních zemí a on přiveze osadníky a přiveze ženy. Počasí bylo stále chladnější a dny stále kratší, a nakonec se několik mužů vydalo hledat skraelingovu vesnici v naději, že najdou jídlo a ženy. Nenašli nic, jen místa, kde kdysi hořely ohně, a stopy po opuštěných tábořištích.

Jednoho dne uprostřed zimy, když slunce bylo tak vzdálené a studené jako zašlá stříbrná mince, zpozorovali, že zbytky skraelingova těla z jasanu zmizely. To odpoledne začalo sněžit. Z nebe padaly velké, pomalé sněhové vločky.

Seveřané zavřeli bránu tábora a ukryli se za svou dřevěnou ohradou.

Válečná výprava skraelingů je napadla téže noci: pět set mužů proti třiceti. Přelezli palisády a v následujících sedmi dnech zabili všech třicet mužů třiceti různými způsoby. Námořníci upadli v zapomnění. Zapomněly na ně dějiny, zapomněli na ně jejich lidé.

Ohradu strhli a vesnici vypálili. Člun, obrácený dnem vzhůru a vytažený vysoko na kamenitý břeh, spálili také, doufajíce, že ti bledí cizinci měli jen jeden člun a že tím, že ho spálí, si zajistí, že už nikdy žádný Seveřan k jejich břehům nedopluje.

To se stalo více než sto let před tím, co Leif Šťastný, syn Erika Rudého, znovu objevil zemi, kterou nazval Vineland. Když tam přijel, jeho bohové už na něho čekali: Tý jednoruký, šedivý Ódin, bůh šibenice, a Thor, bůh hromu.

Byli tam.

Čekali.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Tichem nočním pádí rychlík půlnoční,

jako by vez náklad mojí naděje a zmizel s ní.

– Půlnoční rychlík, tradicionál ( Český text Ivo Havlů)

Stín a Středa posnídali ve Venkovské kuchyni naproti přes cestu od jejich motelu. Bylo osm ráno a svět byl mlhavý a studený.

„Pořád ještě chceš vypadnout z Eagle Pointu?“ zeptal se Středa. „Musím zavolat několika lidem, jestli jsi tedy připravený. Dnes je pátek. Pátek je volný den. Ženský den. Zítra sobota. V sobotu je spousta práce.“

„Já jsem připravený. Tady už mě nic nedrží.“

Středa si naložil plný talíř všelijakých druhů masa, co se ke snídani podávají. Stín si vzal kousek melounu, koblihu a balíček žervé. Sedli si k oddělenému stolku.

„To tedy byl zvláštní sen, co jsi v noci měl,“ poznamenal Středa.

„Jo, zvláštní.“ Lauřiny blátivé stopy byly na motelovém koberci ještě ráno, když vstával; špinavá cestička ode dveří jeho pokoje, přes halu k hlavním dveřím.

„Poslyš,“ zajímal se Středa, „proč ti říkají Stín?“

Pokrčil rameny. „Je to jméno,“ řekl. Za velikým oknem se svět v mlze změnil v uhlokresbu vyvedenou v různých odstínech šedé, tu a tam osvěžené šmouhou svítivé červené nebo čistě bílé. „Jak jste ztratil oko?“

Středa si nacpal do úst několik plátků slaniny najednou, chvíli žvýkal, pak si setřel mastnotu ze rtů hřbetem ruky. „Já ho neztratil. Vím naprosto přesně, kde je.“

„Takže, co máte v plánu?“

Středa se tvářil zamyšleně. Snědl několik jasně růžových plátků šunky, vylovil si z vousů kousíček masa a hodil jej zpátky na talíř. „Plán je následující: zítra večer se setkáme s řadou osob, které jsou špičkami ve svých profesích – nedej se zastrašit jejich chováním. Setkáme se s nimi na jednom z nejdůležitějších míst celé země. Pak je všechny pozveme na večeři. Potřebuji je získat pro své záměry.“

„A kde je to důležité místo?“

„To poznáš, hochu. Řekl jsem jedno z nich. Názory se oprávněně liší. Už jsem dal vědět kolegům. Cestou se zastavíme v Chicagu, protože si potřebuju vyzvednout nějaké peníze. Hostina, na takové úrovni, na jaké ji musíme připravit my, bude stát víc, než kolik mám momentálně v hotovosti k dispozici. No a pak vyrazíme do Madisonu.“ Středa zaplatil, vyšli ven a přes ulici na parkoviště před motelem. Středa hodil Stínovi klíče od auta. Dojeli k dálnici a ven z města.

„Bude se ti stýskat?“ zeptal se Středa a probíral se přitom složkou s mapami.

„Po městě? Ne. Nikdy jsem se tu doopravdy neusadil. Jako dítě jsem se pořád někam stěhoval a sem jsem přišel, když už mi bylo přes dvacet. Tohle bylo Lauřino město.“

„Doufejme, že tu zůstane,“ poznamenal Středa.

„Byl to sen,“ řekl Stín. „Nezapomeň.“

„Tak je to správné. Zdravý přístup k věci. Šukal jsi s ní včera?“

Stín se zhluboka nadechl. „Do toho vám nic není. A ne.“

„Chtěl jsi?“

Neřekl nic. Jel na sever, směrem na Chicago. Středa se tiše zasmál a začal studovat své mapy. Rozkládal je a zase skládal, občas si dělal velkým stříbrným kuličkovým perem poznámky do žlutého bloku.

Po chvíli skončil. Zavřel pero a odložil blok na zadní sedadlo. „To nejlepší na státech, do kterých míříme, Minnesota, Wisconsin a okolí, jsou ženské. Ten typ se mi vždycky líbil, když jsem byl mladší. Světlá pleť a modré oči, vlasy tak světlé, až jsou skoro bílé, červené rty a kulatá plná ňadra s modrými žilkami – jako dobrý sýr.“

„Jen když jste byl mladší?“ zeptal se Stín. „Mně se zdálo, že jste si v noci vedl docela dobře.“

„Ano.“ Středa se usmál. „Chceš znát tajemství mého úspěchu?“

„Platíte jim?“

„Nic tak primitivního. Ne, tím tajemstvím je kouzlo. Čisté a jednoduché.“

„Kouzlo? No, jak se říká, buď ho člověk má, nebo nemá.“

„Kouzla se dají naučit,“ namítl Středa.

Stín si v rádiu vyhledal stanici se starými melodiemi a poslouchal písničky, které byly populární, když ještě nebyl na světě. Bob Dylan zpíval o lijácích, které přijdou, a Stín přemýšlel, jestli už spadly, nebo to je něco, co se teprve stane. Silnice před nimi byla prázdná a ledové krystalky na asfaltu se třpytily v ranním slunci.

Chicago začínalo pomalu jako migréna. Nejdřív jeli otevřenou krajinou, pak se nepozorovatelně městečka spojila v rozlezlé předměstí a předměstí se stalo městem.

Zaparkovali před nízkou, černou honosnou budovou. Z chodníku před ní někdo odmetl sníh. Vešli do haly a Středa stiskl horní zvonek na kovovém panelu se sloupcem jmenovek. Nic se nedělo. Zmáčkl ho znovu. Pak začal mačkat další tlačítka na další nájemníky, ale bez odpovědi.

„Nefunguje,“ informovala ho starší kostnatá žena, scházející po schodech. „Je pokažené. My volali dozorce, ptali ho, kdy on přijde napravit, kdy on přijde topení spravit, jemu jedno, jde do Arizona na zimu na plíce.“ Měla silný přízvuk, východoevropský, pokud se v tom Stín vyznal.

Středa se hluboce uklonil. „Zorjo, má drahá, smím ti říct, jak nevýslovně krásně vypadáš? Přímo záříš. Vůbec jsi nezestárla.“

Stará žena na něho zlostně pohlédla. „On nechce tě vidět. Já nechci tě vidět taky. Ty vždycky zlá zpráva.“

„To je proto, že nechodím, dokud to není důležité.“

Žena ohrnula nos. Nesla prázdnou síťovku a na sobě měla starý červený kabát, zapnutý až po bradu. Podezíravě si změřila Stína.

„Kdo je ten velký chlap?“ zeptala se Středy. „Další ze tvých vrahů?“

„To od tebe není hezké, holubičko. Co si o mně můj přítel pomyslí. Tento pán se jmenuje Stín. Pracuje pro mne, to ano, ale ve tvém zájmu. Stíne, dovolíš, abych ti představil půvabnou slečnu Zorju Večernjuju?“

„Těší mě,“ řekl Stín.

Žena naklonila hlavu jako pták. „Stín. Stín. Dobré jméno. Když jsou dlouhé stíny, to je můj čas. A vy jste dlouhý stín.“ Přelétla ho očima od hlavy k patě, pak se usmála. „Smíte mi políbit ruku,“ prohlásila a natáhla ji k němu.

Stín se sklonil a studenou, hubenou ruku políbil. Na prostředníčku měla veliký jantarový prsten.

„Hodný hoch,“ řekla. „Jdu na nákup. Víte, já jsem tady jedna sama, kdo vydělá peníze. Ti druzí dva neumí vydělat peníze hádáním budoucnosti. To je proto, že říkají pravdu, ale lidi ne pravdu chtějí slyšet. Pravda zlá věc a trápí lidi, a tak oni už znovu nepřijdou. Ale já jim umím lhát, řeknu jim, co chtějí slyšet. Tak já nosím chleba domů. Myslíte, že tu budete na večeři?“

„Doufám, že ano,“ řekl Středa.

„Tak to mi raději dej nějaké peníze na víc chleba,“ prohlásila. „Já jsem hrdá, ale já nejsem hloupá. Ti druzí hrdější než já a on je nejhrdější z nás. Tak mi dej peníze a neřekni jim, že jsi mi je dal.“

Středa otevřel peněženku a sáhl do ní. Vytáhl dvacetidolarovku. Zorja Večernjaja mu ji vytrhla z prstů a čekala. Vytáhl další dvacítku a podal ji ženě.

„To dobré,“ řekla. „Nakrmíme vás jak prince. Teď běžte po schodech nahoru. Zorja Jutrenjaja je vzhůru, ale naše druhá sestra ještě spí, tak nedělejte příliš hluk.“

Stín a Středa vystupovali po temných schodech. Odpočívadlo o dvě patra výš bylo zpola zaplněné černými plastovými pytli na odpadky a páchlo hnijící zeleninou.

„Jsou to cikáni?“ zeptal se Stín.

„Zorja a její rodina? Ne, kdepak. Nejsou Rómové. Jsou to Rusové. Slované, jestli se nemýlím.“

„Ale ona hádá budoucnost.“

„Spousta lidí hádá budoucnost. Já to taky sem tam zkouším.“ Středa funěl do posledního úseku schodiště. „Nějak nejsem ve formě.“

Odpočívadlo na konci schodiště končilo červeně natřenými dveřmi se špehýrkou.

Středa zaklepal. Nic se nedělo. Zaklepal znovu, tentokrát hlasitěji.

„Dobrá! Dobrá! Slyšel jsem. Nejsem hluchý!“ Bylo slyšet odemykání zámků, odsouvání petlic a chřestění řetězu. Červené dveře na škvíru pootevřely.

„Kdo je to?“ Byl to mužský hlas, starý a drsný z kouření.

„Starý přítel, Černobogu. Se společníkem.“

Dveře se otevřely na délku bezpečnostního řetězu. Stín spatřil šedý obličej, který na ně hleděl ze stínu. „Co chceš, Votane?“

„V prvé řadě jen potěšení ze tvé společnosti. A pak mám jednu informaci, o kterou se s tebou chci podělit. Jak je ta fráze… aha, už vím: Mohl by ses dovědět něco, co ti bude ku prospěchu.“

Dveře už se otevřely dokořán. Muž ve špinavě šedém koupacím plášti byl malý, měl ocelově šedé vlasy a drsné rysy. Zpod županu mu trčely šedé proužkované kalhoty, oblýskané stářím, a pantofle. V ruce s hranatými prsty držel cigaretu bez filtru, a když z ní potahoval, držel ji schovanou v pěsti. Jako trestanec, pomyslel si Stín, nebo voják. Muž podával Středovi levou ruku. „Tak tě vítám, Votane.“

„Teď mi říkají Středa,“ informoval ho Středa a potřásl mu rukou.

Úzký úsměv, zablesknutí žlutých zubů. „Ano. Velmi legrační. A tohle je kdo?“

„To je můj partner. Stíne, seznam se s Černobogem.“

„Potěšení je na mé straně,“ řekl Černobog. Uchopil levačkou Stínovu levou ruku. Měl drsné a mozolnaté ruce a konečky prstů žluté, jako by je máčel do jódu.

„Jak se máte, pane Černobogu?“

„Mám se staře. Bolí mě střeva, bolí mě záda a každé ráno si můžu vykašlat plíce.“

„Proč stojíte ve dveřích?“ zeptal se ženský hlas. Stín pohlédl přes Černobogovo rameno na starou ženu stojící za ním. Byla menší a křehčí než její sestra, ale vlasy měla dlouhé a dosud zlaté. „Já jsem Zorja Jutrenjaja,“ představila se. „Nestůjte přece na chodbě. Musíte jít dál, posadit se. Já vám přinesu kávu.“

Dveřmi vešli do bytu, který páchl jako převařené zelí, bedna s kočičím trusem a zahraniční cigarety bez filtru. Uvedli je mrňavou předsíní s několikerými zavřenými dveřmi do obývacího pokoje na konci chodby a usadili na obrovskou starou žíněnou pohovku. Vyrušili tím postarší šedivou kočku, která se zvedla, protáhla se a uraženě odkráčela na druhý konec pohovky, tam si lehla, podezíravě si je oba prohlédla, pak zavřela jedno oko a opět usnula. Černobog usedl do křesla naproti nim.

Zorja Jutrenjaja našla prázdný popelník a položila jej vedle Černoboga. „Jak tu kávu chcete?“ zeptala se hostů. „My ji pijeme černou jako noc a sladkou jako hřích.“

„Tak to bude skvělé, madam,“ ujistil ji Stín. Pohlédl ven z okna, na budovy na druhé straně ulice.

Zorja Jutrenjaja vyšla z pokoje. Černobog se za ní díval. „Je to hodná ženská. Ne jako její sestry. Jedna je harpyje a ta druhá, ta jen spí.“ Položil si nohu v pantofli na dlouhý nízký konferenční stolek s intarzií šachovnice uprostřed a vypálenými skvrnami po cigaretách a kolečky od mokrých hrnků všude kolem.

„To je vaše žena?“ zeptal se Stín.

„Není ničí žena.“ Stařec chvíli seděl mlčky a hleděl na své rozpraskané ruce. „Ne. Jsme všichni příbuzní. My přišli sem všichni spolu, už velmi dávno.“

Z kapsy županu vytáhl balíček cigaret. Středa vyndal úzký zlatý zapalovač a připálil mu. „Napřed my přišli do New Yorku. Pak my přišli sem, do Chicaga. Všechno bylo horší. Dokonce ve staré zemi, skoro na mě zapomněli. Tady jsem jen zlá vzpomínka. Víte, co jsem dělal, když jsem přišel do Chicaga?“

„Ne,“ řekl Stín.

„U mě práce v masné firmě. Na jatkách. Když býček přišel na rampu, já byl bouchač. Vy víte, proč se nám říká bouchač? Proto, že my vzali těžkou palici a my bouch tu krávu na hlavu. Bum! To chce sílu v rukách. Ano? Pak spoutávač sváže dobytek řetězem, vytáhne nahoru a oni říznou krk. Nejdřív vypustí krev, pak teprve uřežou hlavu. My byli nejsilnější, my bouchači.“

Vyhrnul si rukáv županu a ohnul paži, aby předvedl svaly, jež se mu rýsovaly pod starou kůží. „Nestačí jen silný. Bylo to umění. Umění bouchnout. Jinak je kráva jen omráčená nebo nazlobená. Pak, v padesátých letech, nám dali řeznické pistole. Dáte ji k čelu, bum! bum! Teď si myslíte, každý umí zabít. Kdepak!“ Naznačil, jak proráží hlavu dobytka kovovým průrazníkem. „Pořád to musíte umět.“ Usmál se při té vzpomínce a předvedl jim přitom železitě šedý zub.

„Nepovídej jim příběhy o zabíjení krav.“ Zorja Jutrenjaja jim na červeném dřevěném podnosu přinesla v pestře malovaných šálcích kávu. Podala každému jeden a posadila se vedle Černoboga. „Zorja Večernjaja šla na nákup. Bude hned zpátky.“

„Potkali jsme ji na schodech,“ řekl Stín. „Ona prý umí věštit budoucnost.“

„Ano,“ kývla její sestra. „Za soumraku, to je dobrý čas na lži. Já neumím říkat dobré lži, tak jsem špatná kartářka. A naše sestra, Zorja Polunočnaja, ta neumí lhát vůbec.“

Káva byla ještě sladší a silnější, než čekal.

Stín se omluvil a šel do koupelny – malé místnůstky vyzdobené několika fotografiemi mužů a žen ve ztuhlých viktoriánských pózách. Bylo časné odpoledne, ale už se začínalo stmívat. Z předsíně slyšel zvýšené hlasy. Umyl si ruce protivně voňavým růžovým mýdlem a ledovou vodou.

Černobog stál v předsíni.

„Ty vždycky smrdíš malérem!“ křičel. „Nic než potíže! Nebudu tě poslouchat! Vypadni z mého domu!“

Středa pořád ještě seděl na pohovce, upíjel kávu a hladil tu šedou kočku. Zorja Jutrenjaja stála na prošoupaném koberci a nervózně si rukou kroutila dlouhé žluté vlasy. „V čem je problém?“ zeptal se Stín.

„V něm je problém!“ křičel Černobog. „V něm! Povězte mu, že mě nic nedonutí, abych mu pomáhal! Nic! Chci, aby šel pryč! Chci, aby vypadl! Oba vypadněte!“

„Prosím,“ uklidňovala ho Zorja Jutrenjaja. „Prosím tě, tiše, vzbudíš Zorju Polunočnuju.“

„Jsi stejná jako on, chceš, abych se do toho šílenství zapojil!“ vykřikoval Černobog. Vypadal, jako by se měl každým okamžikem rozplakat. Sloupek cigaretového popela mu upadl na prošlapaný koberec v předsíni.

Středa se zvedl a přešel k Černobogovi. Položil mu ruku na rameno. „Poslyš,“ řekl konejšivě, „za prvé to není šílenství. Je to jediný způsob. Za druhé, budou tam všichni. Přece tam nechceš chybět, nebo ano?“

„Ty víš, kdo já jsem. Ty víš, co tyto ruce udělaly. Chceš mého bratra, ne mne. A on je pryč.“

Otevřely se jedny z dveří a ospalý ženský hlas řekl: „Něco se stalo?“

„Nic se nestalo, sestřičko,“ řekla Zorja Jutrenjaja. „Klidně spi dál.“ Pak se otočila k Černobogovi. „Vidíš? Vidíš, co děláš? Takový křik. Hned se vrať do pokoje a sedni si. Sednout!“ Černobog vypadal, jako by chtěl něco namítnout, ale pak z něho vyprchala všechna bojovnost. Náhle vypadal slabý. Churavý a opuštěný.

Všichni tři se vrátili do chudého obývacího pokoje. Kolem místnosti se točil pruh hnědého dýmu, který končil asi půl metru pod stropem jako čára označující hladinu vody na staré vaně.

„Nemusí to být kvůli tobě,“ vysvětloval Středa Černobogovi. „Když je to kvůli tvému bratrovi, je to i kvůli tobě. V tom máte vy dualistické typy proti nám výhodu.“

Černobog mlčel.

„Když už mluvíme o Bělobogovi, ozval se vám?“

Černobog zavrtěl hlavou. Vzhlédl ke Stínovi. „Vy máte bratra?“

„Ne. Aspoň o žádném nevím.“

„Já mám bratra. Říkají, dáte nás dohromady a jsme jako jedna osoba, vy víte? Když my byli mladí, jeho vlasy, ony velice světlé, velice blond. A lidi řekli, on je ten hodný. A moje vlasy byly černé, mnohem tmavší než vaše, a lidi řekli, že já darebák. A čas jede a mé vlasy jsou šedivé, jeho vlasy jsou asi taky šedivé. Podíváte se na nás a vy nevidíte, kdo je tmavý a kdo je světlý.“

„Byli jste si blízcí?“ zeptal se Stín.

„Blízcí? Jak jsme mohli? Záleželo nám na úplně jiných věcech.“

Od hlavního vchodu se ozval hluk a vešla Zorja Večernjaja. „Večeře za hodinu,“ oznámila a vyšla ven.

Černobog si povzdechl. „Myslí si, že je dobrá kuchařka. Vyrostla, kde měli kuchaře. Nyní není služebnictvo. Není nic.“

„Ne nic,“ vložil se Středa. „Nikdy nemůže být nic.“

„Ty,“ utrhl se na něj Černobog, „nebudu tě poslouchat.“ Otočil se ke Stínovi. „Hrajete dámu?“

„Ano.“

„Dobře. Budete se mnou hrát dámu,“ oznámil mu a vzal z krbové římsy krabici s hracími kameny. Vysypal je na stůl. „Budu mít černé.“

Středa se dotkl jeho ramene. „Nemusíš, je ti to jasné.“

„To je v pohodě. Chci hrát.“ Středa pokrčil rameny a vzal si z hromádky zažloutlých časopisů na parapetu okna starý výtisk Reader’s Digest.

Černobog rozložil hnědými prsty kameny na čtverečky a hra začala.

V následujících dnech si Stín na tu partii často vzpomínal. Občas se mu o ní v noci zdálo. Jeho ploché kulaté kameny měly barvu starého, špinavého dřeva, oficiálně tedy byly bílé. Černobogovy byly matně, vybledle černé.

Stín začínal. Ve snech při hře nemluvili, bylo slyšet jen ťukání, když pokládali kameny, nebo šoupání dřeva o dřevo, když posunovali kameny z políčka na políčko.

Prvních dvanáct tahů oba jen posunovali kameny na šachovnici ke středu a nechávali zadní řady být. Mezi jednotlivými tahy byly pauzy, dlouhé jako v šachu, kdy sledovali a promýšleli hru.

Stín hrával dámu ve vězení: pomáhalo mu to zabíjet čas. Hrával tam i šachy, ale ty mu neseděly, neměl povahu na plánování. Raději si vybíral ten nejvhodnější tah v dané situaci. V dámě se s tím dalo vyhrát, někdy.

Ozvalo se klepnutí, to Černobog uchopil jeden ze svých černých kamenů a přeskočil jím přes jeho bílý. Sebral jej a položil na stůl vedle šachovnice.

„První krev. Prohrál jste,“ oznámil Černobog. „Hra skončila.“

„Ne. Ještě dlouho ne.“

„Chtěl byste se vsadit? Sázečka bokem, jen tak, aby byla hra zajímavější, co?“

„Ne,“ zavrčel Středa, aniž zvedl hlavu od rubriky ‚Humor v uniformě‘. „Nechtěl.“

„S tebou nehraju, dědku. Hraju s ním. Tak, chcete si na tu partii vsadit, pane Stíne?“

„O čem jste se to vy dva předtím hádali?“

Černobog zvedl huňaté obočí. „Váš pán chce, abych jel s ním. Abych mu pomáhal s tím jeho nesmyslem. To bych radši umřel.“

„Chcete se vsadit? Fajn. Když vyhraju, pojedete s námi.“

Stařec ohrnul rty. „Třeba. Ale jen když přistoupíte na mou sázku, pokud prohrajete.“

„A co to bude?“

Černobogův výraz se vůbec nezměnil. „Když vyhraju, smím vám vyrazit mozek z hlavy. Řeznickou palicí. Nejdřív si kleknete na kolena. Pak vás praštím palicí, že už se nezvednete.“ Stín hleděl starci do tváře a snažil se v ní číst. Nežertoval, tím si byl Stín jistý: v té tváři byl hlad po něčem, po bolesti, po smrti nebo po odplatě.

Středa zavřel Reader’s Digest. „To je absurdní. Neměl jsem sem chodit. Stíne, jdeme pryč.“ Šedá kočka, vyrušená ze spánku, vstala a přešla na konferenční stolek vedle rozložené hry. Hleděla na kameny, pak seskočila na zem a s ocasem nahoře odkráčela uraženě z místnosti.

„Ne,“ odsekl Stín. Nebál se zemřít. Koneckonců, stejně neměl pro co žít. „To je v pořádku. Přijímám. Pokud vyhrajete, máte možnost vyrazit mi mozek z hlavy jedním úderem řeznické palice.“ Posunul svůj bílý kámen na sousední políčko při kraji šachovnice.

Pak už se nemluvilo, ale Středa už si Reader’s Digest nečetl. Sledoval hru skleněným okem i živým okem s výrazem, který nic neprozrazoval.

Černobog sebral další kámen. Stín vzal dva Černobogovy. Z chodby se linula vůně jídel, která neznal. I když něco z toho mu moc voňavé nepřipadalo, uvědomil si náhle, jaký má hlad.

Oba posunovali své kameny, černé a bílé, jeden tah za druhým. Hromádka sebraných kamenů rostla, objevily se dvoupatrové dámy: už nebylo třeba jen se pomalu pohybovat dopředu, jeden tah – jedno políčko. Dámy mohly postupovat hluboko dopředu i dozadu. Nebezpečné figurky. Dostaly se hned třeba do nejvzdálenější řady a mohly jít, kam chtěly. Černobog měl tři dámy, Stín měl dvě.

Černobog skákal jednou dámou po šachovnici a sbíral jeho zbývající kameny, zatímco dvěma dalšími blokoval jeho figury.

A pak si udělal další dámu a vrátil se přes šachovnici k oběma Stínovým a bez úsměvu je sebral. Hra skončila.

„Tak,“ řekl Černobog. „Mám právo vyrazit vám mozek. A vy půjdete ochotně na kolena. To dobré.“ Natáhl starou paži a poplácal Stína po rameni.

„Ještě máme chvíli čas, než bude večeře. Dáme si ještě jednu partii? Stejné podmínky?“

Černobog si zapálil další cigaretu. „Jak můžeme mít stejné podmínky? Chcete, aby já zabil vás dvakrát?“

„Teď právě máte jednu ránu, to je všechno. Sám jste mi řekl, že to není jen síla, že je to i umění. Takhle, pokud vyhrajete tuhle partii, budete mít dvě šance.“

Černobog se rozzlobil. „Jedna rána, to stačí. Jedna rána. To je to umění.“ Poplácal si levačkou svaly na pravé paži roztřepí přitom popel z cigarety.

„Už jste to dávno nedělal. Pokud jste vyšel ze cviku, mohl byste mi jen udělat bouli. Jak už je to dlouho, co jste naposled rozhoupal řeznickou palici na jatkách? Třicet let? Čtyřicet?“

Černobog mlčel. Sevřená ústa vypadala jako šedá jizva přes tvář. Prsty klepal do dřevěné desky stolku a vyťukával jakýsi rytmus. Pak postrčil čtyřiadvacet kamenů zpátky na šachovnici. „Hrej. Zase, ty jsi světlý. Já jsem tmavý.“

Stín vysunul první kámen. Černobog posunul jeden z černých. A Stína napadlo, že se Černobog snaží hrát tutéž hru, kterou právě vyhrál, že možná tam bude jeho mez.

Tentokrát hrál Stín hazardně. Získával drobné výhody, pohyboval kameny bezmyšlenkovitě, bez pauz na promyšlení postupu. A tentokrát se při hře usmíval. A po každém Černobogově tahu byl jeho úsměv širší.

Netrvalo dlouho a Černobog svými kameny o šachovnici skoro tloukl, práskal jimi do dřevěného stolu tak zuřivě, že se zbývající kameny na svých černých čtverečcích až třásly.

„Tak,“ řekl Černobog, když přeskočil jednu ze Stínových figurek a zase bouchl svým černým kamenem na hrací pole. „Tak. Co vy na to?“ Stín neřekl nic, jen se usmál a přeskočil kámen, který Černobog právě položil, a další a ještě jeden a ještě jeden, a čtvrtý, až ve středu šachovnice nezůstal jediný černý kámen. Vzal ze své hromádky na stole bílý kámen a udělal si dámu.

Potom už to bylo jen vyklízecí cvičení: dalších několik tahů a hra skončila.

Stín navrhl: „Třetí hra rozhodne?“

Černobog na něho upřeně hleděl, šedé oči jako ocelové bodce. A pak se rozesmál a poplácal ho po zádech. „Líbíte se mi. Máte kuráž.“

Vtom strčila do dveří hlavu Zorja Jutrenjaja a oznámila, že je večeře hotová a že mají uklidit hru a dát na stůl ubrus.

„Nemáme jídelnu. Omlouvám se, ale jíme tady.“

Na stolek dali mísy s jídlem. Každý stolovník dostal malý podnos se zašlými příbory, který si držel na kolenou.

Zorja Večernjaja přinesla pět misek, dala do každé vařený brambor ve slupce a zalila ho pořádnou naběračkou jasně červeného boršče. Nahoru plácla lžíci husté kyselé smetany a podala každému jednu porci.

„Myslel jsem, že je nás šest,“ poznamenal Stín.

„Zorja Polunočnaja ještě spí,“ vysvětlila Zorja Večernjaja. „Necháváme jí jídlo v ledničce. Až se probudí, bude jíst.“

Boršč byl kyselý a chutnal jako nakládaná červená řepa. Vařené brambory byly moučnaté.

Dalším chodem bylo tuhé dušené hovězí a k němu jakási zelenina – i když najít v té hmotě něco zeleného po tak dlouhém a důkladném vaření bylo mimo lidskou představivost. Možná se to mělo spíš jmenovat hnědina.

Následovaly zelné listy plněné rýží a masem. Listy zelí byly tak houževnaté, že bylo skoro nemožné je pokrájet, aniž jste rozházeli mleté maso a zrnka rýže po koberci. Stín postrkával svůj závitek bezmocně po talíři.

„Hráli jsme dámu,“ řekl Černobog a přidával si dušené hovězí. „Tenhle mladík a já. On vyhrál jednu partii a já taky jednu. Jelikož on vyhrál, souhlasil jsem, že pojedu s ním a Středou a pomůžu jim v tom šíleném podniku. A protože já jsem vyhrál, až to všechno skončí, budu moct toho mladíka zabít jednou ranou kladiva.“

Ty dvě Zorje vážně pokyvovaly. „Taková škoda,“ naklonila se Zorja Večernjaja ke Stínovi. „Kdybych vám hádala budoucnost, byla bych vám předpověděla dlouhý a šťastný život se spoustou dětí.“

„Proto jsi oblíbená kartářka,“ popíchla ji Zorja Jutrenjaja. Vypadala ospale, jako by ji namáhalo být takhle dlouho vzhůru. „Ty nejlíp lžeš.“

Bylo po večeři, a Stín měl pořád hlad. Strava ve vězení stála za psí štěk, a byla lepší než tohle.

„Pochutnal jsem si,“ řekl Středa, který vyjedl talíř se zjevnou chutí. „Děkuji vám, dámy. A nyní se budeme muset bohužel rozloučit. Můžete nám doporučit tady v sousedství nějaký dobrý hotel?“

Zorja Večernjaja se zatvářila uraženě. „Proč byste chodili do hotelu? Nejsme vaši přátelé?“

„Nedovolili bychom si obtěžovat…“ namítl Středa.

„Není to obtíž,“ řekla Zorja Jutrenjaja, jednou rukou si prohrábla nepřirozeně zlaté vlasy a druhou si přikryla zívající ústa.

„Ty můžeš spát v Bělobogově pokoji,“ navrhla Zorja Večernjaja a ukázala na Středu. „Je prázdný. A vám, mladý muži, ustelu na pohovce. Bude se vám spát pohodlněji než v kolébce. Přísahám.“

„To by od vás bylo velice milé. Zůstaneme tedy,“ řekl Středa.

„A zaplatíte ne víc, než co platíte v hotelu,“ dodala Zorja Večernjaja s vítězným úsměvem. „Sto dolarů.“

„Třicet,“ řekl Středa.

„Padesát.“

„Třicet pět.“

„Čtyřicet pět.“

„Čtyřicet.“

„Dobře. Čtyřicet pět dolarů.“

Zorja Večernjaja se naklonila přes stůl a potřásla si se Středou rukou.

Poté začala uklízet ze stolu. Zorja Jutrenjaja zívla tak silně, až měl Stín strach, aby si nevykloubila čelist, oznámila, že si jde lehnout, dřív než usne s hlavou v koláči, a všem popřála dobrou noc.

Stín pomohl Zorje Večernjej odnést nádobí do kuchyňky. Ke svému překvapení našel pod dřezem starší myčku a naskládal do ní talíře a misky. Zorja Večernjaja se mu podívala přes rameno, vylekaně mlaskla a vyndala dřevěné misky na bořšč. „Ty do dřezu,“ poučila ho.

„Promiňte.“

„Nic se neděje. Teď poběžte zpátky, budeme mít koláč.“

Koláč – byl to jablkový koláč – byl z obchodu a ohřátý v troubě, a byl moc, moc dobrý. Snědli jej se zmrzlinou a Zorja Večernjaja je pak vyhnala z obývacího pokoje a vyrobila na pohovce velice lákavě vyhlížející lůžko.

Středa se k němu na chodbě obrátil.

„To, co jsi udělal, předtím, při té dámě…“ řekl.

„Ano?“

„To bylo dobré. Velice, velice hloupé. Ale dobré. Dobrou noc.“

Stín si v mrňavé koupelně vyčistil zuby a umyl si zase tou ledovou vodou obličej a přešel do pokoje. Zhasl světlo a usnul hned, jak položil hlavu na polštář.

Ve snu slyšel výbuchy: jel v náklaďáku přes minové pole a po obou stranách kolem něho vybuchovaly bomby. Vysypalo se mu přední sklo a on cítil, jak mu po tváři stéká krev.

Někdo po něm střílel.

Kulka mu proletěla plící, jiná mu roztříštila páteř, další zasáhla rameno. Sesul se na volant.

Poslední exploze skončila ve tmě.

To se mi určitě zdá, říkal si, sám ve tmě. Myslím si, že jsem právě umřel. Vzpomněl si, jak jako dítě slyšel a věřil tomu, že když zemřete ve snu, zemřete i ve skutečnosti. Necítil se mrtvý. Zkusmo otevřel oči. V pokoji byla nějaká žena. Stála u okna, zády k němu. Srdce se mu na okamžik zastavilo a on řekl: „Lauro?“

Obrátila se, orámovaná měsíčním světlem. „Nezlobte se. Nechtěla jsem vás vzbudit.“ Měla měkký, východoevropský přízvuk. „Půjdu.“

„Ne, to nevadí. Nevzbudila jste mě. Měl jsem sen.“

„Ano. Křičel jste a sténal. Chtěla jsem vás vzbudit, ale pak jsem si řekla, ne, měla bych ho nechat.“

Ve slabém měsíčním světle měla světlé, skoro bezbarvé vlasy. Na sobě měla tenkou bílou noční košili s vysokým krajkový límečkem a lemem, který sahal až k podlaze. Stín se posadil, úplně probraný. „Vy jste Zorja Polu…“ zaváhal, „ta sestra, která spala.“

„Jsem Zorja Polunočnaja, ano. A vám říkají Stín, ano? Tak mi to řekla Zorja Večernjaja, když jsem se probudila.“

„Ano. Na co jste se dívala, tam venku?“

Pohlédla na něho a naznačila mu, aby šel za ní k oknu. Obrátila se zády, než si oblékl džíny. Připojil se k ní. Zdálo se mu, že to byl kus cesty na tak malý pokoj.

Nedokázal odhadnout, kolik jí je. Pleť měla hladkou, oči tmavé, dlouhé řasy a vlasy až do pasu a bílé. Bílé měsíční světlo z nich obou vypilo barvy a udělalo z nich přízraky. Byla vyšší než její dvě sestry.

Ukázala k noční obloze. „Dívala jsem se tamhle na to,“ řekla a mířila prstem na Velký vůz. „Vidíte?“

„Ursa major,“ řekl. „Velký medvěd.“

„I tak se na to můžete dívat. Ale tam, odkud pocházím, je to jiné. Půjdu si sednout na střechu. Chtěl byste jít se mnou?“

Otevřela okno a vyklouzla bosa na požární žebřík. Oknem zavál ledový vítr. Stín měl nepříjemný pocit, ale nevěděl z čeho. Zaváhal, pak si navlékl svetr, ponožky a boty a vylezl za ní na zrezivělý požární Žebřík. Čekala na něho. Dech mu mrzl u úst. Sledoval její bosá chodidla, jež vystupovala po zledovatělých železných schodech, a šplhal za ní na střechu.

Nárazy studeného větru jí tiskly košili k tělu a Stín si v rozpacích uvědomil, že Zorja Polunočnaja pod ní nic nemá.

„Vám není zima?“ zeptal se, když vyšplhali na konec žebříku. Vítr mu slova sebral a odnesl je pryč.

„Prosím?“

Naklonila se k němu. Měla sladký dech.

„Ptal jsem se, jestli vám nevadí ta zima?“

Místo odpovědi zvedla prst: počkejte. Lehce přešla z žebříku na plochou střechu. Stín přelezl poněkud neobratněji a šel za ní na druhou stranu střechy, do stínu vodárenské věže. Čekala tam na ně dřevěná lavička. Posadila se a on si přisedl. Vodárenská věž fungovala jako větrolam, za což byl Stín hluboce vděčný.

„Ne,“ odpověděla na jeho otázku. „Zima mi nevadí. Tato doba je má doba: jako je ryba spokojená v hluboké vodě, tak jsem já spokojená v nočních hodinách.“

„To musíte mít noc opravdu ráda,“ řekl Stín a mrzelo ho, že neřekl něco moudřejšího, filozofičtějšího.

„Mé sestry patří jinam. Zorja Jutrenjaja patří ke svítání. Ve staré zemi se probouzela, aby otevřela brány a pustila ven našeho otce v – hmm, nemůžu si vzpomenout, jako auto, ale s koňmi?“

„Kočár?“

„V jeho kočáře. Náš otec v něm vždycky vyjížděl na projížďku. A Zorja Večernjaja, ta mu zase vždycky otvírala bránu za soumraku, když se k nám vracel.“

„A vy?“

Chvíli neodpovídala. Měla plné rty, ale velice bledé. „Já jsem otce nikdy nespatřila. Já jsem spala.“

„Máte nějaký zdravotní problém?“

Neodpověděla. Pokrčení rameny, pokud je vůbec pokrčila, bylo nepostřehnutelné. „Tak. Chtěl jste vědět, na co se dívám.“

„Na Velký vůz.“

Zvedla ruku, aby mu ho ukázala, a vítr jí zase přimáčkl košili těsně k tělu. Na okamžik bylo vidět její bradavky, každičký jejich hrbolek na areole se hnědě rýsoval pod bílou bavlnou. Stín se zachvěl.

„Říkají tomu Ódinův vůz. A Velký medvěd. Tam, odkud pocházíme, věříme, že je to, no, věc, něco, ne bůh, ale jako bůh, zlá věc, připoutaná řetězy tam v těch hvězdách. Pokud uprchne, sežere úplně všechno. A jsou tři sestry, které musí oblohu hlídat, celý den, celou noc. Jestli se vysvobodí, ta věc ve hvězdách, je konec světa. Pff! Jen tak.“

„A lidé tomu věří?“

„Věřili. Kdysi dávno.“

„A vy jste se dívala, jestli tu obludu v těch hvězdách uvidíte?“

„Tak nějak. Ano.“

Usmál se. Kdyby mu nebyla taková zima, myslel by si, že se mu to jen zdá. Všechno to bylo jako sen.

„Smím se zeptat, kolik je vám let? Vaše sestry vypadají mnohem starší.“

Kývla. „Já jsem nejmladší. Zorja Jutrenjaja se narodila ráno a Zorja Večernjaja večer. Já jsem přišla na svět o půlnoci. Jsem půlnoční sestra: Zorja Polunočnaja. Jste ženatý?“

„Moje žena je mrtvá. Zemřela minulý týden při autonehodě. Včera měla pohřeb.“

„To je mi líto.“

„Včera v noci mě navštívila.“ Takhle ve tmě a za svitu měsíce se mu to říkalo snadno. Nebylo to tak nemyslitelné jako za denního světla.

„Zeptal jste se jí, co chce?“

„Ne. Vlastně ani ne.“

„Možná byste měl. To je ta nejmoudřejší otázka, když jde o mrtvé. Někdy vám to řeknou. Zorja Večernjaja říkala, že jste prý hrál s Černobogem dámu.“

„Ano. Vyhrál právo praštit mě do hlavy řeznickou palicí.“

„Za starých časů vodili lidi na vrchol hory. Na nejvyšší místa v kraji. Tam jim rozbili hlavu kamenem. Pro Černoboga.“

Stín se rozhlédl. Ne, byli na střeše sami.

Zorja Polunočnaja se zasmála. „Hlupáčku, on tu není. A vy jste taky vyhrál. Nesmí vás praštit, dokud tohle všechno neskončí. Řekl, že to neudělá. Až to přijde, poznáte to. Jako ty krávy, co zabíjel. Vždycky to vědí. Jaký by to jinak mělo smysl?“

„Mám pocit, jako bych byl ve světě, který má svou vlastní logiku,“ svěřil se jí Stín. „Svá vlastní pravidla. Jako když jste ve snu a víte, že v něm platí jistá pravidla a vy je nesmíte porušit. I když třeba nevíte, jaká pravidla. Prostě se snažím přizpůsobit, rozumíte mi?“

„Já vím,“ kývla. Vzala ho za ruku. Dlaň měla ledově studenou. „Jednou už se vám dostalo ochrany. Dostal jste samotné slunce. Ale už jste ji ztratil. Rozdal jste ji. Já vám můžu dát jen mnohem slabší ochranu. Dceru, ne otce. Ale každá pomoc dobrá. Ano?“ V mrazivém větru jí bílé vlasy poletovaly kolem tváří.

„Musím s vámi zápasit? Nebo hrát dámu?“

„Nemusíte mě ani políbit. Jen si ode mne vezměte měsíc.“

„Jak?“

„Vezměte ten měsíc.“

„Nerozumím vám.“

„Dávejte pozor.“ Zorja Polunočnaja zvedla levou ruku a podržela ji před měsícem, takže to vypadalo, jako by jej uchopila mezi palcem a prostředníkem: Pak škubla rukou. Na okamžik se zdálo, jako by utrhla měsíc z oblohy, ale pak viděl, že je pořád na stejném místě. A Zorja Polunočnaja otevřela dlaň, na níž ležel stříbrný dolar.

„To bylo perfektní,“ pochválil ji Stín. „Vůbec jsem si nevšiml, kdy jste si ten stříbrňák schovala do dlaně. A nevím, jak jste udělala ten poslední krok.“

„Nic jsem si neschovala. Vzala jsem ho. A teď vám ho dám do opatrování. Tu máte. Tenhle nikomu nedávejte.“

Položila mu ho do pravé dlaně a zavřela mu ji. Mince ho studila v ruce. Zorja Polunočnaja se naklonila, zavřela mu prsty víčka a lehounce ho políbila, jeden polibek na každé víčko.

Stín se probudil na pohovce. Byl úplně oblečený. Oknem proudil do místnosti úzký proud slunečních paprsků a v něm tančila zrníčka prachu.

Vstal a šel k oknu. V denním světle byl pokoj mnohem menší.

Když vyhlédl ven a dolů a přes ulici, uvědomil si, co mu to v noci nehrálo. Před oknem nebyl žádný požární žebřík: žádný balkon, žádné zrezivělé schůdky.

Přesto však v pravé ruce pevně svíral stříbrný dolar se sochou Svobody, lesklý a zářivý jako v roce 1922, kdy ho vyrazili.

„Á, ty už jsi vzhůru,“ řekl Středa s hlavou ve dveřích. „To je dobře. Chceš kávu? Jdeme vyloupit banku.“

PŘÍCHOD DO AMERIKY

1721

To nejdůležitější, co musíme pochopit o americké historii, napsal pan Ibis ve svém deníku vázaném v kůži, je, že je to fikce, jednoduchý náčrt uhlem pro děti nebo pro ty, kteří se snadno znudí. Z naprosté většiny je kriticky nepřezkoumaná, nepromyšlená, bez fantazie, jen symbolizace věci, ne věc sama. Je to líbivá pohádka, pokračoval a na okamžik přerušil psaní, aby namočil pero v kalamáři a srovnal si myšlenky, že Ameriku založili poutníci hledající svobodu pro svou víru, že přišli na americký kontinent, šířili se po ní a množili se, a zaplnili prázdnou zemi.

Ve skutečnosti byly americké kolonie stejnou měrou smetištěm, ne pouze místem úniku, zapomnění. V těch dobách, kdy vás za krádež dvanácti penny mohli v Londýně pověsit na tyburnském tříkorunovém stromě, se Amerika stala symbolem shovívavosti, druhé šance. Ale podmínky deportace byly tak hrozné, že pro mnohé bylo snadnější zhoupnout se z bezlistnáče a tančit v prázdnu, dokud nedotančili. Deportace, tak tomu říkali: na pět roků, na deset roků, na doživotí. Tak zněly rozsudky.

Prodali vás kapitánovi a ten vás ve své lodi, přecpané jako lodě otrokářů, dovezl do amerických kolonií nebo do Západní Indie. Z lodi vás kapitán prodal jako pomocnou sílu, otroka, někomu, kdo si cenu vaší kůže vybíral ve vaší práci, dokud nevypršely roky vaší smlouvy. Ale aspoň jste nečekali v anglickém vězení, až vás pověsí (neboť v těch dobách bylo vězení místo, kde jste byli, dokud jste nebyli osvobozeni, deportováni nebo pověšeni: do vězení se neodsuzovalo na nějakou konkrétní dobu jako dnes), a pak jste byli volní a mohli jste si život v novém světě zařídit podle svých schopností. Mohli jste také podplatit kapitána, aby vás odvezl zpět do Anglie, dříve než vypršel čas vaší deportace. Lidé to dělali. A když vás úřady při návratu chytily – když Vás nějaký starý nepřítel, nebo starý přítel, u kterého jste měli vroubek, spatřil a udal vás – pak vás bez mrknutí oka pověsili.

To mi připomíná, psal dál po krátké odmlce, během níž doplnil kalamář na stole tmavohnědým inkoustem z lahvičky ve skříňce a znovu namočil pero, příběh Essie Tregowanové, která pocházela ze studené vesničky na útesu v Cornwallu na jihozápadě Anglie, kde její rodina žila odnepaměti. Její otec byl rybář a šeptalo se, že je jedním z vrakařů – to byli ti, kteří záměrně zavěšovali své lampy na nebezpečných místech pobřeží, kde zuřily divoké větry a bouře, a lákali lodě na skaliska, aby pak mohli vraky vyloupit.

Essiina matka sloužila jako kuchařka u zemana, a když bylo Essii dvanáct, začala tam pomáhat u nádobí. Byla vyžle s velikýma hnědýma očima a tmavě hnědými vlasy a práce jí moc nevoněla. Každou chvíli vyklouzla ven a poslouchala příběhy a pověsti, pokud našla někoho, kdo byl ochoten vyprávět: příběhy o skřítcích hospodáříčcích, ohnivých mužíčcích, o černých psech z vřesovišť a tulení ženě z průlivu La Manche. A třebaže se tomu zeman posmíval, kuchařky vždycky dávaly večer na práh kuchyně talířek nejlepšího mléka, pro skřítky.

Uplynulo několik let a Essie už nebyla vyžle: nyní se její tělo zaoblilo a na některých místech vzedmulo jako vlny na zeleném moři, její hnědé oči se smály a kaštanové vlasy se vlnily a kadeřily. Essiiny hnědé oči spočinuly na Bartoloměji, osmnáctiletém synovi jejího pána, který se vrátil ze školy v Rugby, a Essie se v noci vypravila ke stojícímu balvanu na okraji lesa a položila na něj kousek chleba, který Bartoloměj jedl, ale nedojedl, zabalený do pramínku svých vlasů. A hned další den k ní Bartoloměj přišel a mluvil s ní a prohlížel si ji očima, jež měly nebezpečně modrou barvu oblohy, když se blíží bouřka. To bylo v jeho ložnici, když tam čistila ohniště.

Měl tak nebezpečné oči, říkala Essie Tregowanová.

Brzy potom odjel Bartoloměj do Oxfordu, a když už se Essiin stav nedal utajit, vyhodili ji. Ale dítě se narodilo mrtvé a jako projev přízně k její matce, která byla výborná kuchařka, přesvědčila zemanova manželka muže, aby vzal bývalou služku zpátky do černé kuchyně.

Jenže Essiina láska k Bartoloměji se změnila v nenávist k jeho rodině, a než uplynul rok, namluvila si muže ze sousední vesnice, muže se špatnou pověstí jménem Josiah Horner. A jednou v noci, když rodina spala, vstala Essie a otevřela zadní dveře a pustila svého milence dovnitř. Josiah dům vyloupil a rodina se nevzbudila.

Podezření okamžitě padlo na někoho z domu, neboť bylo jasné, že někdo musel zloději otevřít dveře (zemanova manželka si naprosto přesně vzpomínala, že je sama zamykala) a někdo musel vědět, kde má zeman uložené své stříbrné nádobí a ve které zásuvce jsou peníze a dlužní úpisy. Nemohli však Essii usvědčit, protože všechno rozhodně popírala. Teprve až dopadli pana Josiaha Hornera, když u kupce v Exeteru prodával jeden z úpisů, pán úpis identifikoval a Horner a Essie šli k soudu.

Horner byl souzen u porotního soudu hrabství a dostal, jak to slang té doby krutě a nonšalantně nazýval, zhoupnutí, ale nad Essii se soudce slitoval, kvůli jejímu věku nebo jejím kaštanovým vlasům, a odsoudil ji k sedmi letům deportace. Měla odjet na lodi Neptun kapitána Clarka. A tak odjela Essie do Karoliny a cestou tam se sblížila s řečeným kapitánem Clarkem a přesvědčila ho, aby ji odvezl zpět do Anglie jako svou ženu a vzal ji ke své matce do Londýna, kde ji nikdo nezná. Zpáteční cesta, kdy byl živý náklad vyměněn za tabák a bavlnu, byla pro kapitána a jeho novomanželku klidná a šťastná. Chovali se jako dvě hrdličky, obletovali jeden druhého jako motýlci, neustále se muchlovali a dávali si drobné dárky a ujištění.

Když dojeli do Londýna, ubytoval kapitán Clarke Essii u své matky, která se k ní ve všech ohledech chovala jako k ženě svého syna. O osm týdnů později vyplul Neptun na novou plavbu a půvabná novomanželka s kaštanovými vlasy v slzách zamávala svému muži z nábřeží. Pak se vrátila do domu své tchyně, a protože stará paní nebyla přítomna, pomohla si ke štůčku hedvábí, několika zlatým mincím a stříbrnému džbánku, v němž tchýně mívala knoflíky, a zmizela v uličkách Londýna.

Během příštích dvou let se Essie vypracovala ve zručnou zlodějku, jejíž široké sukně dovedly skrýt spoustu hříchů, hlavně role hedvábí a krajek z lepších obchodů, a užívala si života plnými doušky. Za svůj únik z nepříznivých životních situací vzdávala dík všem těm stvořením, o nichž jako dítě slýchala, skřítkům (jejichž vliv, jak byla přesvědčena, sahal až do Londýna), a jediný večer neopomněla dát na okenní římsu dřevěnou misku s mlékem. Přátelé se jí smáli, ale stejně to byla ona, kdo se smál naposledy, neboť její přátelé dostávali syfilis nebo kapavku, a Essie kvetla zdravím.

Chyběl jí rok do dvacátých narozenin, když jí osud uštědřil zlou ránu: seděla v hospodě U Zkřížených vidliček poblíž ulice Fleet, ve Zvonovém dvoře, když zahlédla mladíka, který vešel dovnitř a posadil se u krbu. Určitě nějaký univerzitní student. „Ohó! To je holoubek na oškubání,“ pomyslí si a hned se k němu přitočí a vypráví mu, jaký že je šikovný mládeneček, a jednou rukou mu hladí koleno, zatímco druhou, opatrně, začne pátrat po jeho hodinkách. A tu se jí muž podíval přímo do tváře a jí vyskočilo srdce až do krku a hned zase spadlo zpátky, protože na ni hleděly oči nebezpečné modři oblohy před bouřkou a mladý pan Bartoloměj ji oslovil jménem.

Odvedli ji do Newgatu a obvinili ji z útěku z deportace. Byla shledána vinnou a podle očekávání tvrdila, že je samodruhá. Starší ženy, které byly přivolávány, aby taková tvrzení (obvykle nepravdivá) posoudily, byly překvapeny, když musely uznat, že Essie je opravdu těhotná. Odmítla však říct, kdo je otcem dítěte.

Její rozsudek smrti byl tedy znovu změněn na deportaci, tentokrát na doživotní.

Plavila se na Mořské panně. Na lodi bylo dvě stě deportovaných, všichni nacpaní v podpalubí, jako by to byli vypasení čuníci, které vezou na trh. Deptaly je horečky a úplavice, neměli místo, aby si pohodlně sedli, natožpak lehli, v koutě podpalubí zemřela pří porodu nějaká žena, a protože lidé byli tak natěsnáni, že nebylo možné vynést její tělo nahoru, byla i se svým dítětem vyhozena malým okýnkem přímo do rozbouřeného šedivého moře. Essie byla v osmém měsíci a byl to opravdový zázrak, že dítě udržela, ale opravdu je donosila.

Do konce života se jí pak zdávaly hrozné sny o té cestě v podpalubí a ona se budívala s křikem a v ústech cítila pachuť a zápach toho místa.

Mořská panna přistála v Norfolku ve Virginii a Essiinu službu si koupil ‚drobný plantážník‘, farmář, který pěstoval tabák a jmenoval se John Richardson, neboť jeho žena zemřela na horečku omladnic týden po tom, co mu porodila dcerušku, a on potřeboval kojnou a vůbec výpomoc na farmě.

A tak Essiin chlapeček, kterého pojmenovala Anthony, po svém zemřelém manželovi, jeho otci (jak tvrdila a nebylo nikoho, kdo by ji mohl usvědčit z klamu, a možná skutečně někdy znala nějakého Anthonyho), sál z jejího prsu zároveň s Phyllidou Richardsonovou a dítě zaměstnavatele dostávalo vždycky pít jako první, takže z něj vyrostla zdravá holčička, vysoká a silná, kdežto Essiin synek z toho, co na něho zbylo, vyrostl neduživý a slabý.

Zároveň s mlékem sály obě děti, jak rostly, i Essiiny příběhy: o permonících a trpaslících, kteří žili hluboko v dolech, o Buccovi, nejlstivějším duchovi země, mnohem nebezpečnějším než rudovlasí skřítci s bambulatým nosem. Pro Bucca se vždycky musela na břehu nechávat první ryba z úlovku a o žních se mu na pole nosil bochník čerstvě upečeného chleba, aby dopřál hospodáři dobrou úrodu. Vyprávěla jim o jabloňových mužíčcích – starých jabloňových stromech, které mluvily, když se jim zachtělo, a které bylo třeba si podplatit prvním moštem ze sklizně. Ten mošt jste museli na Nový rok nalít stromům do kořenů, pokud vám měly dát v příštím roce hodně ovoce. Svým medovým cornwallským nářečím jim recitovala starou říkanku o stromech, na které si musíte dávat pozor:

Jilm působí zádumčivost,

dub zase nenávist.

Když se večer venku touláš,

lapne tě dědek vrbák.

To všechno jim povídala a ony tomu věřily, protože tomu věřila ona.

Farma prosperovala a Essie Tregowanová každý večer dávala na práh kuchyně porcelánový talířek s mlékem pro skřítky. A po osmi měsících přišel John Richardson a potichoučku zaklepal na dveře Essiina pokojíku a žádal po ní přízeň toho druhu, co žena projevuje muži, a Essie mu řekla, jak ji to šokuje a bolí, že ji, ubohou chudou vdovu a bezprávnou služebnou, skoro otroka, žádá, aby smilnila s mužem, jehož si tolik váží – a bezprávná služebná se ani nesmí provdat, co ho to jen napadlo tak trýznit ubohou bezprávnou deportovanou dívku, to se ona ani neodváží pomyslet – a její hnědé oči se naplnily slzami. A John Richardson se začal omlouvat a odprošovat ji a výsledek té dojemné scény byl, že John Richardson tam, na chodbě u jejích dveří, klekl na koleno před Essie Tregowanovou a zapřísahal se jí, že okamžitě ukončí její vazalství a nabídl jí manželství. Přijala, ale za žádnou cenu s ním nechtěla spát, dokud všechno nebylo právně sepsáno, načež se odstěhovala ze svého pokojíku na půdě do velké ložnice v hlavní části domu. A pokud se někteří přátelé farmáře Richardsona a jejich manželky otočili zády, když ho příště potkali na trhu, mnozí další zase tvrdili, že ta nová paní Richardsonová je po čertech pěkná ženská a že si Johnie Richardson docela polepšil.

Než se rok s rokem sešel, porodila další dítě, opět chlapce, s vlásky stejně světlými jako měli jeho otec a nevlastní sestřička. Dali mu jméno John, po tátovi.

Každou neděli chodily děti do místního kostela vyslechnout kázání hostujícího kazatele a v místní škole se učily s dětmi ostatních farmářů číst a počítat. Doma se zase Essie postarala o to, aby znaly všechna tajemství skřítků, což byla ta nejdůležitější tajemství v životě: rudovlasí mužíčci s očima a oblečením zelenými jako řeka a se zvednutými nosy, legrační šilhající mužíčci, kteří vás mohli zatočit a zmást a odvést ze správné cesty – pokud jste ovšem neměli v kapse sůl nebo kousek chleba. Když děti odcházely do školy, nikdy si nezapomněly dát aspoň špetku soli do jedné kapsičky a kousek chleba do druhé, staré symboly života a země, aby měly jistotu, že se v pořádku vrátí domů. A vždycky se v pořádku vrátily.

Děti na žírných pahorcích Virginie rostly jako z vody a vyrostly velké a silné (i když Anthony, její první syn, byl pořád slabší a bledší a náchylnější k nemoci) a Richardsonovi byli šťastní. Essie manžela upřímně milovala. Byli spolu deset let, když Johna tak hrozně rozbolely zuby, že z toho spadl z koně. Odvezli ho do nejbližšího města, kde mu zub vytrhli, ale už bylo pozdě – otrava krve ho zabila a oni ho pohřbili pod jeho oblíbenou vrbou.

Vdova Richardsonová se měla starat o farmu, dokud obě Johnovy děti nedosáhnou plnoletosti: řídila služebnictvo i otroky a rok za rokem sklízela úrodu tabáku, každý rok, v předvečer Nového roku nalévala do kořenů jabloní v sadu mošt a o žních pokládala na mez čerstvý chléb a nešla spát, dokud na prahu kuchyně nebyl talířek s mlékem. Hospodářství kvetlo a vdova Richardsonová si získala pověst tvrdé obchodnice, ale také uznání, protože její úroda byla vždycky dobrá a protože nikdy neprodávala špatné zboží jako prvotřídní.

A tak šel život spokojeně dalších deset let. Ten jedenáctý byl však zlý, neboť Anthony, její syn, zabil v zuřivé hádce o budoucnost farmy a o Phylliinu ruku Johna, svého nevlastního bratra. Našli se takoví, kteří tvrdili, že vůbec nechtěl bratra zabít, že to byla nešikovná rána, jež šla příliš hluboko, ale našli se i jiní, kteří tvrdili opak. Anthony uprchl a nechal Essii, aby pohřbila svého nejmladšího syna vedle jeho otce. Někdo říkal, že Anthony utekl do Bostonu, někdo zase, že šel na jih, na Floridu, a jeho matka byla přesvědčená, že odjel lodí do Anglie, aby se nechal naverbovat do armády krále Jiřího a šel bojovat se skotskými vzbouřenci. Jenomže bez obou synů byla farma prázdné a smutné místo a Phyllida se trápila a naříkala, jako by měla zlomené srdce, a ať říkala či dělala matka cokoliv, nedokázala jí vrátit na rty úsměv.

Farma však potřebovala hospodáře, a tak, byť se zlomeným srdcem, provdala se Phyllida za Harryho Soamese. Hany byl povoláním lodní truhlář, kterého už unavilo moře a snil o životě na souši, na farmě podobné té v Lincolnshiru, kde vyrostl. A ačkoliv ta Richardsonová se jí podobala pramálo, našel tam Hany Soames dost věcí, jež ho činily šťastným. Phyllida mu porodila pět dětí, z nichž tři přežily.

Vdově Richardsonové se po synech velice stýskalo, stýskalo se jí i po manželovi, třebaže ten už byl spíš jen vzpomínkou na světlovlasého muže, který na ni byl hodný. Phyllidiny děti si k ní chodily pro pohádku a ona jim vypravovala o Černém psu z vřesovišť a jiné strašidelné historky, a o Jabloňovém mužíčkovi, ale je to nezajímalo, oni chtěli jen pohádky o Jackovi – Jack a dlouhá fazole, Jak Jack zabil obra a Jack a kocour v botách. Milovala ty děti, jako by byly její vlastní krev, i když jim občas říkala jmény těch dávno mrtvých.

Byl květen a Essie si vynesla na zahradu stoličku, že otrhá hrách a vyloupe ho na sluníčku, protože i v teplé Virginii jí mráz prochladil kosti a obílil vlasy a trocha tepla byla příjemná věc.

Brala lusk za luskem a snila o tom, jak by bylo krásné ještě jednou se projít po vřesovištích a po slaných útesech rodného Cornwallu, a vzpomínala, jak jako děvčátko seděla na pobřeží a čekala, až se z šedých moří vrátí otcova loď. Její prsty, zkroucené a neobratné, otevíraly lusky, shrnovaly zelené kuličky do kameninové misky a házely prázdné lusky do zástěry v klíně. A pak si vzpomněla, na co už dlouho nevzpomínala: na to, jak vytahovala z cizích kapes portmonky a jak hbitými prsty kradla hedvábí. Při tom si vzpomněla na dozorce v Newgatu, který jí řekl, že to bude nejmíň dvanáct neděl trvat, než se její případ dostane k soudu, a že by mohla uniknout šibenici, kdyby mohla žádat o milost kvůli břichu, a jaká je hezká – a vzpomínala, jak se otočila ke zdi a statečně zvedla sukně, jak nenáviděla sebe a nenáviděla jeho, ale věděla, že má pravdu, a jak cítila, jak se v ní pohnul nový život, který jí dal šanci ještě na chvíli obelstít smrt…

„Essie Tregowanová?“ zeptal se ten cizinec.

Vdova Richardsonová vzhlédla a stínila si přitom oči před prudkým májovým sluncem. „Měla bych vás znát?“ zeptala se. Vůbec ho neslyšela přicházet.

Muž byl celý v zeleném: úzké zelené tartanové kalhoty, zelený kabátec a temně zelený plášť. Vlasy měl červené jako mrkev a usmíval se na ni pokřiveným úsměvem. Bylo na něm cosi, co ji činilo šťastnou, když se tak na něho dívala, a také cosi, z čeho šel strach. „Dalo by se říct, že mě znáte,“ přikývl.

Shlížel na ni, jak tam seděla na stoličce, a ona k němu vzhlížela, jak tam stál, a hledala nějaký náznak, podle nějž by si ho zařadila. Vypadal stejně mladě jako její vnuci, ale oslovil ji přece jejím dívčím jménem. A v hlase měl přízvuk, který znala z dětství, ze skal a vřesovišť svého domova.

„Vy jste z Cornwallu?“ zeptala se.

„To tedy jsem, čistokrevný Cornwallan,“ řekl ten zrzek, „nebo spíš, byl jsem, ale teď jsem tady, v Novém světě, kde nikdo nedává na práh mléko nebo pivo pro počestného spolubydlícího, ani čerstvý chléb o žních.“

Stará žena pevně sevřela misku v klíně. „Jestli jsi, kdo si myslím, že jsi, žádný spor s tebou nemám.“ Uvnitř, v domě, se Phyllida zlobila na hospodyni.

„Já s tebou také ne,“ opáčil zrzek. „I když jsi to byla ty, kdo mě sem přivedl, ty a pár tobě podobných. Kvůli vám jsem v téhle zemi, kde nikdo nemá čas na kouzla a není tu místo pro skřítky a jim podobné.“

„Mnohokrát jsi mi pomohl,“ děkovala mu.

„Pomohl i uškodil,“ opáčil šilhavý cizinec. „My jsme jako vítr, foukáme oběma směry.“

Essie přikývla.

„Podáš mi ruku, Essie Tregowanová?“ A natáhl k ní paži. Byla pihovatá, a třebaže už Essii oči moc nesloužily, viděla na hřbetu ruky každičký oranžový chloupek zářící v odpoledním slunci. Kousla se do rtu. Pak váhavě vložila ruku do jeho dlaně.

Když ji našli, byla ještě teplá, i když z jejího těla už vyprchal život a jen polovina lusků byla prázdná.

KAPITOLA PÁTÁ

Madam Život je ráže v květu.

Smrťák vždy stopu zavětří,

ona si tančí na parketu,

on je ten trhan u dveří.

– W. E. Henley, Madam Život je růže v květu

To sobotní ráno byla vzhůru jen Zorja Jutrenjaja. Vzala od Středy pětačtyřicet dolarů a trvala na tom, že mu svým velikým kulatým písmem napíše na zadní stranu propadlého kuponu na nealko nápoj stvrzenku. V ranním světle vypadala jako panenka na hraní, starý obličej měla pečlivě upravený a zlaté vlasy vyčesané na temeni hlavy.

Středa jí při loučení políbil ruku. „Děkujeme za vaši pohostinnost, drahá paní. Vy a vaše půvabné sestry jste stále tak zářivé jako sama obloha.“

„A vy jste starý darebák,“ odsekla a zahrozila mu prstem. Pak ho objala. „Dejte na sebe pozor,“ prosila ho. „Nerada bych slyšela, že jste nás opustil nadobro.“

„Také by mě to mrzelo, má drahá.“

Se Stínem si potřásla rukou. „Zorja Polunočnaja má o vás velice příznivé mínění,“ svěřila mu. „Já také.“

„Děkuji vám. A díky za večeři.“

Zvedla obočí. „Chutnalo vám? Tak to musíte zase někdy zajít.“

Středa a Stín scházeli po schodech. Stín sáhl do kapsy bundy. Stříbrný dolar ho zastudil v dlani. Byl větší a těžší než mince, jež dosud používal. Klasickým způsobem ji palmoval, nechal levou ruku přirozeně viset podél boku, a když mince sklouzla do přední části dlaně, narovnal ruku. Mince držela mezi prsteníčkem a malíčkem pohodlně, jen slabým stiskem.

„To bylo elegantní,“ poznamenal Středa.

„Teprve se to učím. Zvládám už několik technik. Nejtěžší je přimět lidi, aby se koukali na nesprávnou ruku.“

„Skutečně?“

„Ano. Říká se tomu misdirekce, nesprávné zaměření.“ Vsunul pod minci prostředník a posunul si ji na zadní stranu dlaně, ale nějak se mu to nepovedlo. Mince mu vypadla z ruky a s cinkáním skákala dolů po schodech. Na odpočívadle zůstala ležet. Středa se sehnul a zvedl ji.

„Nesmíte být tak neopatrný na dárky od jiných lidí,“ napomínal ho. „Když něco takového dostanete, musíte si to hlídat. Ne to jen tak rozhazovat.“ Prohlížel si minci pečlivě, nejdřív rubovou stranu s orlem, pak se zahleděl do tváře Svobody na lícní straně. „Á. Paní Svoboda. Je krásná, co?“ Hodil minci Stínovi, který ji chytil v letu, udělal klouzavé zmizení – vypadalo to, že si ji dává do levé ruky, zatímco ve skutečnosti si ji nechal v pravé – a pak ji jako strčil levou rukou do kapsy. Mince ležela na pravé dlani, každému k vidění. Její dotek ho uklidňoval.

„Paní Svoboda,“ pokračoval Středa. „Jako tolik bohů, jimž se Američané klanějí, cizinka. V tomto případě Francouzka, i když, v úctě k americkým citům, přikryli Francouzi té soše, již New Yorku věnovali, velkolepá ňadra. Svoboda,“ ohrnul nos nad použitým prezervativem, který ležel na poslední části schodiště, a odsunul jej špičkou boty štítivě stranou. „Někdo na tom ještě uklouzne. Zláme si vaz,“ bručel. „Je jako slupka od banánu, ale navíc je to nevkus a ironie.“ Otevřel hlavní dveře a ucukl před sluncem. „Svoboda,“ vykřikoval cestou k autu, „je mrcha, kterou je třeba šoustat na matraci z mrtvol.“

„Cože?“

„Cituju,“ vysvětlil Středa. „Cituju jakéhosi Francouze. Jo, to její sochu mají tam v newyorském přístavu: mrchu, které se líbilo, když ji klátili na odpadu z popravčí káry. Můžeš si držet svou pochodeň sebevýš, má milá, stejně máš krysy pod sukní a po stehně ti stéká vychladlé semeno.“ Odemkl auto a poslal Stína na místo spolujezdce.

„Podle mě je krásná,“ prohlásil Stín a podržel si minci před očima. Stříbrný obličej Svobody mu trochu připomínal Zorju Polunočnuju.

„V tom spočívá věčná pošetilost muže,“ opáčil Středa a rozjel se. „Honíme se za šťavnatým masíčkem a neuvědomujeme si, že je to jen hezký obal na kosti. Žrádlo pro červy. V noci se třeš o žrádlo pro červy. Neuraz se.“

Stín dosud nezažil Středu tak sdílného. Dospěl k názoru, že jeho nový šéf prochází fázemi extroverze, po nichž následují období výrazného ticha. „Tak vy nejste Američan?“ zeptal se ho.

„Nikdo není Američan,“ odpověděl Středa. „Ne původní.“ Podíval se na hodinky. „Ještě máme spoustu hodin, než v bance zavřou. Mimochodem, včera večer se ti to s Černobogem podařilo. Já bych ho byl časem stejně přesvědčil, aby s námi do toho šel, ale kvůli tobě to udělá s daleko větším nasazením.“

„Jen proto, že mě pak bude moct zabít.“

„K tomu přece nemusí dojít. Jak jsi sám moudře poznamenal, je už starý a jeho úder tě může, řekněme, jen nadosmrti ochromit. Bude z tebe bezmocný invalida. Takže se máš na co těšit, pokud pan Černobog přežije nadcházející potíže.“

„A je snad možnost, že by se tak nestalo?“ zeptal se Stín tónem napodobujícím Středu a pak se za to nenáviděl.

„To si piš,“ odpověděl Středa a zajel na parkoviště před bankou. „Tohle,“ ukázal, „to je ta banka, kterou vyloupím. Zavírají až za několik hodin. Pojďme je pozdravit.“

Pokynul Stínovi. Ten zdráhavě vystoupil. Pokud starý pán hodlá provést nějakou pitomost, neviděl důvod, proč by se měl jeho obličej objevit na kameře. Ale zvědavost byla silnější a vtáhla ho do banky. Hleděl na podlahu, třel si rukou nos, zkrátka dělal vše pro to, aby mu nebylo vidět do tváře.

„Depozitní formuláře, madam?“ zeptal se Středa osamělé pokladní.

„Tamhle.“

„Dobře. A kdybych potřeboval uložit peníze v noci?“

„Stejné formuláře.“ Usmála se na něho. „Kde jsou noční trezory, víte, cukrouši? Vlevo za hlavními dveřmi, na zdi.“

„Můj nejhlubší dík.“

Středa vzal několik formulářů, usmál se na pokladní a spolu se Stínem vyšel ven.

Tam se na chvilku zastavil na chodníku a přemýšlivě se škrábal na bradě. Pak šel k bankomatu a k nočnímu sejfu v boční stěně budovy a prohlížel si je. Zavedl Stína do supermarketu na protější straně ulice a koupil tam čokoládový nanuk pro sebe a šálek horké čokolády pro Stína. Na zdi u vchodu byl veřejný telefon, pod vývěskou s místnostmi k pronajmutí a štěňaty a koťaty, která potřebují dobrý domov. Středa si opsal číslo toho telefonu a vrátili se zpět k bance. „Co potřebujeme,“ řekl náhle, „je sníh. Pořádný hustý sníh, co fičí do tváře a pěkně tě otravuje. Opakuj si v duchu ‚sníh‘, jo?“

„Cože?“

„Soustřeď se na to, aby se tamty mraky – tamhle ty na západě – aby se zvětšily a zčernaly. Mysli na šedivou oblohu a větry vanoucí od severního pólu. Soustřeď se na sníh.“

„K ničemu to nebude.“

„Pitomost. Kdyby už nic jiného, budeš se mít čím bavit,“ odemykal auto. „Teď je na řadě Kinko. Pospěš si.“

Sníh, odříkával si v duchu Stín a popíjel horkou čokoládu. Velké vločky a chumáče sněhu, které se řítí proti přednímu sklu, až se vám točí hlava, sníh padající vzduchem, bílé záplaty na ocelově šedém nebi, sníh, co vám dosedá na jazyk s chladem a zimou, co tě líbá na tváře váhavými dotyky, než tě zmrazí navěky. Dvanáct palců sněhové cukrové vaty, jež změní svět v pohádku, ve které je všechno krásné k nepoznání…

Středa na něho mluvil.

„Promiňte?“

„Řekl jsem, že už jsme tady. Byl jsi duchem někde jinde.“

„Myslel jsem na sníh.“

U Kinka se Středa pustil do kopírování depozitních formulářů z banky. Přiměl asistenta, aby mu na počkání vytiskl dvě sady navštívenek po deseti kusech. Stína začala bolet hlava a mezi lopatkami měl nepříjemný pocit. Uvažoval, jestli v noci nějak špatně ležel, jestli je to z té pohovky v noci.

Středa seděl u počítače a skládal dopis, pak s asistentovou pomocí vyrobil několik velkých tabulek.

Sníh, myslel Stín. Vysoko v atmosféře, dokonalé drobounké krystalky, jež se tvoří kolem ještě drobnějších zrníček prachu, jeden každý krajkářské dílo fraktálního umění. A ty sněhové krystalky se shlukují do vloček a padají a pokrývají Chicago bílou závějí, centimetr po centimetru…

„Tu máš,“ řekl Středa a podal mu hrnek kávy, na jejíž hladině plavala zpola rozpuštěná kostka umělé smetany. „Myslím, že to stačí, co ty?“

„Co stačí?“

„Toho sněhu. Nechceme přece ochromit celé město, nebo jo?“

Obloha měla šedou barvu bitevních lodí. Mraky byly plné sněhu.

„To jsem přece já neudělal. Myslím doopravdy. Nebo ano?“

„Vypij kávu. Je odporná, ale pomůže ti na tu hlavu.“ Následovala pochvala: „Dobrá práce.“

Středa zaplatil asistentovi a odnesl si tabulky, dopisy a navštívenky k autu. Otevřel zavazadlový prostor, uložil papíry do velkého černého kovového kufru, v jakých nosí ozbrojený doprovod výplaty, a zase kufr zavřel. Podal Stínovi jednu navštívenku.

„Kdo je A. Haddock, vedoucí bezpečnostního oddělení, Bezpečnostní služba A1?“

„Ty.“

„A. Haddock?“

„Ano.“

„Co je to A.?“

„Alfredo? Alfonz? Augustýn? Ambrose? Vyber si.“

„Aha. Chápu.“

„Já jsem James O’Gorman,“ řekl Středa. „Pro přátele Jimmy. Vidíš? Taky mám navštívenky.“

Nasedli do auta. Středa poznamenal: „Pokud si budeš umět myslet ‚A. Haddock‘ stejně dobře, jako sis myslel ‚sníh‘, měli bychom mít spoustu peněz, za které bychom mohli dnes večer počastovat mé přátele.“

„Já zpátky do vězení nejdu.“

„Proč bys tam chodil?“

„Měl jsem dojem, že jsme se dohodli, že nic nelegálního dělat nebudu.“

„Taky neděláš. Možná trocha napomáhání a podněcování, kapka konspirování a pak samozřejmě přijímání kradených peněz, ale důvěřuj mi, vyjdeš z toho a budeš vonět po růžích.“

„A to bude předtím, nebo potom, co mi váš postarší slovanský Karel Atlas rozdrtí jedním úderem lebku?“

„Slábne mu zrak,“ utěšoval ho Středa. „Nejspíš tě vůbec netrefí. Tak, ještě máme trochu času, v sobotu zavírá banka v poledne. Máš chuť na oběd?“

„Ano. Umírám hlady.“

„Vím, kde ti bude chutnat.“ Jel a pobrukoval si nějakou veselou písničku, kterou Stín nedokázal rozpoznat. Začaly padat sněhové vločky, přesně takové, jaké si Stín předtím představoval, a on cítil zvláštní pýchu. Rozum mu říkal, že s tím sněhem nemá nic společného, právě tak, jako mu říkal, že ten stříbrný dolar, co má v kapse, není a nikdy nebyl měsíc. Ale i tak…

Zastavili před velkou budovou připomínající skladiště. Nápis nade dveřmi sděloval, že oběd typu sněz-co-se-do-tebe-vejde stojí $4,99. „Miluju tenhle podnik,“ svěřil se mu Středa.

„Dobře vaří?“

„Ani ne. Ale ta atmosféra je nedostižná.“

Poté, co Stín snědl smažené kuře a pochutnal si na něm, se ukázalo, že ta atmosféra, o níž Středa básnil, je obchod, který se odehrává v zadní části hangáru: byl to, jak informovala vlajka visící uprostřed místnosti, Prodej skladových zásob zbankrotovaných a likvidovaných obchodů.

Středa odběhl do auta a vrátil se s kufříkem, který si vzal s sebou na toaletu. Stín předpokládal, že se brzy dozví, co má Středa v úmyslu, ať už chce, nebo ne, a tak bloumal mezi pulty se zbožím a hleděl na věci, jež se tu nabízely. Krabice kávy ‚vhodné pouze do filtrů leteckých společností‘, Želví Nindžové pro teenagery a panenky Xena: Princezna Bojovnice, plyšoví medvídci, kteří hráli na xylofon vlastenecké písně, když jste je zapnuli do elektriky, masové konzervy, galoše a podobná obuv do nepohody, želé bonbóny, hodinky z předvolební kampaně Billa Clintona, miniaturní umělé vánoční stromky, solničky a pepřenky ve tvaru zvířat, částí těla, ovoce a jeptišek a Stínovo nejoblíbenější – souprava ‚už jen čerstvou mrkev‘ na stavění sněhuláka s plastovým uhlím na oči, kukuřičnou dýmkou a plastovým kloboukem.

Díval se a přemýšlel, jak je možné způsobit, že to vypadá, jako by měsíc utekl z oblohy a proměnil se ve stříbrný dolar, a co přiměje ženu vstát z hrobu a přejít celé město, aby si s vámi promluvila.

„Není to tu úžasné?“ zeptal se Středa, když vyšel ze záchodu. Ruce měl ještě mokré a utíral si je do kapesníku. „Došly jim papírové ručníky.“ Měl na sobě jiné šaty. Teď byl v tmavě modrém saku, tlustém modrém svetru a bílé košili, pod krkem měl pletenou modrou kravatu. S černými botami vypadal jako člen ochranky a Stín mu to hned řekl.

„Co ti na to mám jiného říct,“ pravil Středa a zvedl krabici plovoucích akvarijních rybek z umělé hmoty (‚Nikdy vám neonemocní – a nemusíte je krmit!!‘), „než ti blahopřát ke tvé všímavosti. Co třeba Arthur Haddock? Arthur je dobré jméno.“

„Příliš přízemní.“

„Však ty už si něco vymyslíš. Takže, teď dál. Vrátíme se do města. Měli bychom tam být akorát na tu bankovní loupež, pak už budu mít dost peněz na útratu.“

„Většina lidí by si je prostě vybrala z automatu.“

„Což je, kupodivu, v podstatě to, co jsem hodlal učinit.“

Tentokrát Středa nechal auto na parkovišti u supermarketu naproti banky. Z kufru auta vyndal kovový kufřík, psací podložku a pár želízek. Těmi si připoutal kufřík k levému zápěstí. Začal padat sníh. Pak si nasadil modrou čepici se štítkem a suchým zipem si na náprsní kapsu saka připevnil cedulku. Na štítku čepice i na cedulce stálo BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA A1. Na podložku přicvakl depozitní formuláře. Pak se celý sehnul a nahrbil. Najednou vypadal jako policajt v důchodu, a dokonce budil dojem, že mu narostlo břicho.

„Takže poslouchej,“ řekl. „Ty něco nakup v supermarketu a pak se poflakuj poblíž telefonu. Kdyby byl někdo zvědavý, čekáš na telefon od své slečny. Pokazilo se jí auto.“

„Tak proč mi volá sem?“

„Jak to mám sakra vědět?“

Středa si nasadil na uši teplé růžové klapky. Přibouchl zavazadlový prostor. Na čepici a na kožešinových klapkách se mu usazovaly sněhové vločky.

„Jak vypadám?“

„Směšně.“

„Směšně?“

„Nebo možná praštěně,“ uvažoval Stín. „Hmm, směšně a praštěně. To je fajn.“

Středa se usmál. V těch obnošených růžových klapkách vypadal zároveň legračně, důvěryhodně a veskrze mile. Přešel přes ulici a podél budovy zamířil k hlavnímu vchodu banky. Stín vešel do supermarketu a pozoroval ho skleněnými dveřmi.

Středa lepicí páskou přilepil na bankovní automat tabulku MIMO PROVOZ. Přes noční sejf upevnil červenou pásku a nad sejf přilepil jednu z těch nakopírovaných cedulek. Stín pobaveně četl:

NAŠE BANKA PROVÁDÍ OPATŘENÍ KE ZLEPŠENÍ SLUŽEB KLIENTŮM. OMLOUVÁME SE ZA DOČASNÉ OBTÍŽE.

Pak se Středa obrátil a rozhlížel se ulicí. Každý mohl vidět, že je mu zima a osud ho pronásleduje.

Nějaká mladá žena přistoupila k automatu. Středa kroutil hlavou a vysvětloval jí situaci. Zaklela, omluvila se za neslušné slovo a odběhla.

Přijelo auto, z něho vystoupil muž s hnědým sáčkem a klíčem. Stín sledoval, jak se Středa muži omlouvá, jak muž podepisuje papír na podložce, jak Středa kontroluje úložní formulář, jak pečlivě vyplňuje stvrzenku a několikrát se ujišťuje, že ji správně vyplnil, a jak nakonec otvírá svůj velký černý kovový kufr a ukládá do něho mužův sáček.

Muž se třásl zimou a podupával, celý netrpělivý, kdy už ten dědula z ochranky skončí s nesmyslnými formalitami a on se bude moci vrátit do teplého vozu a jet na oběd. Pak sebral stvrzenku a odjel.

Středa přešel s kufrem do supermarketu a koupil si kávu. „Vodpoledne, mladej,“ pozdravil s bodrým úsměvem, když procházel kolem Stína. „Pěknej samec, co?“

Vrátil se k bance a přebíral šedé sáčky a obálky od lidí, kteří přišli uložit své výdělky a tržby za sobotní dopoledne, příjemný stařík z bezpečnostní služby v růžových plyšových klapkách na uších.

Stín si koupil něco na čtení – časopisy Lidé a Lov krocanů, a protože se mu líbila fotografie amerického sněžného muže na titulní straně, ještě Týden ve světě – a zase hleděl z okna.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se ho asi padesátiletý černoch s bílým knírem, nejspíš manažer.

„Díky, pane, ale ne. Čekám telefonický hovor. Mé přítelkyni se pokazilo auto.“

„To bude baterie. Lidi zapomínají, že tyhle věci vydrží tři, nejvýš čtyři roky. A přitom to nestojí majlant.“

„To mi povídejte,“ přitakal Stín.

„Tak ať se vám brzo ozve, kamaráde,“ popřál mu manažer a šel řídit supermarket.

Sníh proměnil ulici ve skleněné těžítko, dokonalé do posledního detailu.

Stín se uneseně díval na akci před bankou. Jelikož nemohl slyšet konverzaci, měl dojem, že sleduje kouzelný němý film, samou pantomimu a výraz: ten starý strážný toho moc nenamluvil, byl trochu popleta a důležitý, ale velice ochotný. Každý, kdo mu odevzdal peníze, odcházel spokojený, že ho poznal.

A pak před bankou zastavilo policejní auto a Stínovi se zastavilo srdce. Středa jim zasalutoval a přiloudal se k vozu. Pozdravil se s posádkou a potřásl si s nimi rukama skrz pootevřené okénko, kývl, pak šmátral v kapsách, až našel svou navštívenku a dopis a podal jim ho oknem. Čekal, až si všechno prostudují, a popíjel kávu.

Zazvonil telefon. Stín zvedl sluchátko a snažil se, aby vypadal co nejotráveněji. „A1, Bezpečnostní služba,“ ohlásil se.

„Mohu mluvit s A. Haddockem?“ zeptal se policista z auta.

„Andy Haddock u telefonu,“ řekl Stín.

„Pane Haddocku, tady je policejní hlídka. Váš člověk je u První Illinoiské banky na rohu Tržní a Druhé.“

„Jo, no jo. To je v pořádku. Jimmy O’Gorman. V čem je problém, důstojníku? Něco vyvedl? Doufám, že nepil?“

„Ne, nic takového. Váš zaměstnanec nic neprovedl, jen jsme se chtěli ujistit, že je všechno v pořádku.“

„Vyřiďte Jimmovi, že jestli ho chytím, jak pije, okamžitě letí. Rozumíte? Vyrazím ho. Poletí jak blesk. U nás v A1 takové věci netrpíme.“

„Myslím, pane, že by to ode mne nebylo vhodné. Odvádí tady perfektní práci. Víte, jen jsme si mysleli, že takovou službu by měli držet dva strážní. Je to dost riziko, nechat jednoho neozbrojeného strážného hlídat takové sumy peněz.“

„To mi nemusíte povídat. Nebo spíš, vysvětlete to těm krkounům v První Illinoiské. Jsou to moji chlapi, které riskuju. Dobří chlapi. Chlapi jako vy.“ Stín se začal ve své roli vyžívat. Cítil, jak se z něho stává Andy Haddock, s ožvýkaným levným cigárem v popelníku, s horou papírů, které musí za sobotní odpoledne projít, s rodinou v Schaumburgu a milenkou v bytečku na Nábřežní ulici. „Poslyšte, připadáte mi jako inteligentní mladý muž, důstojníku, ehm…“

„Myerson.“

„Důstojníku Myersone. Kdybyste někdy hledal na víkend nějakou bokovku, nebo až vás přestane bavit služba u policie, z jakéhokoliv důvodu, brnkněte nám. Vždycky rádi vezmeme šikovné lidi. Mou vizitku máte?“

„Ano, pane.“

„Schovejte si ji,“ radil Andy Haddock. „Ozvěte se.“

Policejní auto odjelo a Středa se opatrně brodil sněhem k řádce lidí, kteří na něho čekali.

„Tak co, je oukej?“ strčil do dveří hlavu manažer. „Vaše slečna?“

„Byla to baterka,“ řekl mu Stín. „Teď už se snad dočkám.“

„Ženské,“ mávl rukou manažer. „Doufám, že ta vaše za čekání stojí.“

Začalo se stmívat a šedé odpoledne přecházelo do večerní tmy. Rozsvěcovala se světla. Další lidé odevzdávali Středovi peníze. Najednou, jako na nějaký signál, který Stín nemohl vidět, přistoupil Středa ke zdi, odstranil cedule o poruchách a vlekl se přes rozbředlou ulici k parkovišti. Stín minutu počkal a pak šel za ním.

Středa seděl na zadním sedadle. Kovový kufr měl otevřený a metodicky rozkládal všechno, co za odpoledne vybral, na úhledné hromádky.

„Jeď,“ přikázal mu. „Jedeme k První Illinoiské bance na Státní ulici.“

„Další představení? Nezahráváte si zbytečně?“

„Kdepak. Jedeme ukládat.“

Stín řídil a Středa vzadu vyndával ze sáčků hrsti bankovek, šeky a stvrzenky od plateb kreditní kartou dával stranou a z některých obálek, ne ze všech, vybíral hotovost.

Peníze dal zpátky do kufru. Stín zastavil před bankou, tedy na ulici asi padesát metrů od ní, aby se nedostal do záběru kamer, Středa vystoupil a vložil obálky do otvoru pro noční deposit. Pak otevřel noční sejf a šoupl do něho ty šedé sáčky. Zase ho zavřel.

Posadil se vedle Stína. „Jeď směrem na 1-90,“ informoval ho. „Hlídej si ukazatele na západ, na Madison.“

Stín nastartoval.

Středa se ohlížel zpátky k bance. „Tak, chlapče, tohle je totálně zmate. Víš, když chceš opravdu balík, musíš to udělat v neděli ráno, kolem půl páté, když všechny kluby a bary odevzdávají tržby. Když padneš na dobrou banku a na správného maníka – vybírají si na to veliké a opravdové chlapy a někdy s nimi posílají i pár vyhazovačů, jenže nebývají žádní ajnštajni – můžeš odejít se čtvrtmilionem dolarů za šichtu.“

„Když je to tak snadné, jak to, že to všichni nedělají?“

„No, ani tohle povolání není úplně bez rizika, obzvlášť o půl páté ráno.“

„Chcete říct, že poldové jsou o půl páté ráno podezíravější?“

„Kdepak. Ale ti boxeři jo. A může to být docela nepříjemné.“

Projel palcem svazek padesátidolarovek, přidal balíček dvacítek, potěžkal bankovky v ruce a podal je Stínovi: „Tu máš. Mzda za první týden.“

Stín strčil peníze do kapsy bez počítání. „Takže tohle provozujete? Tak si vyděláváte?“

„Zřídka. Jen když rychle potřebuji velkou hotovost. Normálně většinou získávám peníze od lidí, kterým vůbec nedojde, že byli napáleni, kteří si nikdy nestěžují a kteří si obvykle nenechají ujít příležitost si to zopakovat, když se znovu objevím.“

„Ten Sweeney říkal, že jste podvodník.“

„Měl pravdu. Ale to jsem ze všeho nejméně. A na to tě nejmíň potřebuji, Stíne.“

Sníh vířil ve světlech auta ze tmy za předním sklem. Působilo to skoro hypnoticky.

„Tohle je jediná země na světě,“ prohlásil Středa do ticha, „která si dělá starosti s tím, co je.“

„Cože?“

„Ty ostatní vědí, co jsou. Nikdo nikdy nemusí jít hledat srdce Norska. Nebo hledat duši Mozambiku. Vědí, co jsou zač.“

„A…?“

„Jen si tak přemýšlím nahlas.“

„Takže jste byl ve spoustě jiných zemí?“

Středa neodpověděl. Stín se po něm ohlédl. „Ne,“ vzdychl si Středa. „Ne, nikdy nikde.“

Zastavili se na benzín a Středa vešel na toaletu v uniformě strážného a vyšel ven v elegantním světle hnědém obleku, hnědých botách a tříčtvrtečním kabátě, který vypadal velice italsky.

„Až dojedeme do Madisonu, co pak?“

„Jeď dálnicí číslo čtrnáct na západ do Spring Greenu. Setkáme se s ostatními v podniku, kterému říkají Dům na skále. Byl jsi tam někdy?“

„Ne. Ale viděl jsem reklamy.“

Reklamy na Dům na skále byly na tomhle konci Ameriky na každém kroku: záhadné a záludné reklamy po celém Illinois a Minnesotě a Wisconsinu, pravděpodobně až kamsi do Iowy. Reklamy, které upozorňovaly na existenci Domu na skále. Stín je viděl a uvažoval o nich. Že by ten dům nebezpečně balancoval na špičce té skály? Co na té skále bylo tak zajímavého? Nebo na tom domě? Chvíli se tím tenkrát bavil, ale pak na to zapomněl, neměl ve zvyku navštěvovat atrakce u silnic.

V Madisonu sjeli z mezistátní a vydali se podél kupole kapitolu – další dokonalá těžítková scéna s bílými vločkami – a pak už mimo dálnici po venkovských silnicích. Po hodině jízdy městy se jmény jako Černá země zabočili na úzkou příjezdovou cestu, minuli několik obrovských zasněžených květináčů pospojovaných draky, co vypadaly spíš jako ještěrky. Parkoviště lemované stromy bylo skoro prázdné.

„Brzy už budou zavírat,“ řekl Středa.

„Co je to za podnik?“ zajímal se Stín, když kráčeli k nízké, nezajímavé dřevěné budově.

„Je to atrakce pro turisty. Jedna z nejlepších. Což znamená, že je to místo moci.“

„Nechápu.“

„Je to naprosto jednoduché. V jiných zemích lidé během času rozpoznali místa, která mají moc. Někdy to byl přírodní útvar, někdy jenom místo, které bylo nějak zvláštní. Věděli, že se tam něco důležitého děje, že je to jakési ohnisko, kanál, okno imanence. Na takových místech pak budovali chrámy a katedrály nebo stavěli kamenné kruhy… víš, co myslím.“

„Ale kostely jsou přece po celých Spojených státech.“

„V každém městě. Někdy v každém bloku. A z toho hlediska, o kterém jsem ti povídal, jsou důležité asi tak jako trafika. Ne, v USA lidé dosud cítí to nutkání, aspoň někteří, cítí, že je něco volá z transcendentna, a odpovídají na to volání tím, že postaví z pivních lahví model místa, které nikdy nenavštívili, nebo vybudují obrovskou věž pro netopýry v kraji, kde netopýři nikdy nežili. Atrakce u silnice: lidi něco táhne na místa, kde by si v jiných částech světa uvědomili tu část sebe samých, jež je skutečně transcendentní, a koupí si tam párek v rohlíku a procházejí se a cítí se spokojeně v rovině, kterou vlastně ani nedovedou popsat, a jsou naprosto nespokojení v rovině pod ní.“

„Vy tedy máte pěkně praštěné teorie,“ řekl Stín.

„Na tom není nic teoretického, chlapče. Na to už jsi měl přijít sám.“

Otevřená byla jen jedna pokladna. „Za půl hodiny přestáváme prodávat lístky,“ upozornila je dívka za okénkem. „Prohlídka trvá nejméně dvě hodiny, víte.“

Středa zaplatil za vstupenky hotově.

„Kde je ta skála?“ chtěl vědět Stín.

„Pod domem,“ řekl Středa.

„Kde je ten dům?“

Středa si položil prst na rty a vyrazili. Kdesi dál uvnitř hrálo piano něco, co mělo být Ravelovo Bolero. Budova vypadala jako geometricky uspořádané staromládenecké doupě z šedesátých let, s neomítnutými kamennými zdmi, vysokými měkkými koberci a velkolepě ohyzdnými muchomůrkovitými stínítky z barevného skla. Po točitém schodišti se šlo nahoru do další místnosti nacpané krámy.

„Prý to postavilo zlé dvojče Franka Lloyda Wrighta,“ informoval ho Středa. „Frank Lloyd Wrong.“ Zasmál se svému vtipu (wright = řemeslník, ale výslovnost stejná jako right = správný; wrong = zlý, falešný).

„Četl jsem to na tričku,“ řekl Stín.

Další schodiště, nahoru, dolů a byli v dlouhatánské místnosti ze skla, která trčela jako jehla nad černobílou krajinou bez listů stovky stop pod nimi. Stín stál a pozoroval, jak sněhové vločky víří a poletují.

„Tak tohle je Dům na skále?“ divil se.

„Víceméně. Toto je Místnost nekonečna, část domu samotného, ale je to novější přístavba. Ale ne, můj mladý příteli, nepoodhalili jsme ani nejmenší kousíček toho, co nám může Dům nabídnout.“

„Podle té vaší teorie by Disneyland byl nejposvátnějším místem v Americe.“

Středa se zamračil a poškrábal se na bradě. „Walt Disney koupil pomerančovníkové háje uprostřed Floridy a postavil na nich turistické město. Nebylo tam vůbec nic čarovného. Řekl bych, že v tom původním Disneylandu mohlo být něco opravdového. Možná je tam nějaká síla, i když je pokřivená a těžko přístupná. Ale některé části Floridy jsou naplněné opravdovým kouzlem. Jen musíš mít oči otevřené. Á, k mořským pannám z Weeki Wachee… pojď, půjdeme tudy.“

Všude zněla hudba: drnčivá, nepříjemná hudba, pořád kapku z rytmu a kapku falešně. Středa vzal pětidolarovou bankovku a vložil ji do automatu na drobné. Vypadla mu hrst mincí. Hodil jednu Stínovi, ten ji chytil, a když si uvědomil, že ho pozoruje jakýsi hošík, podržel ji mezi palcem a ukazováčkem a nechal ji zmizet. Chlapeček se rozběhl k mamince, která si prohlížela jednoho ze všudypřítomných Santa Clausů – NABÍZÍME JICH VÍCE NEŽ ŠEST TISÍC!! stálo na informační tabuli – a naléhavě ji tahal za kabát.

Stín šel za Středou ven a pak zamířili podle ukazatelů k Ulicím včerejška.

„Před čtyřiceti lety Alex Jordan – vidíš jeho tvář na té minci, co máš v pravé dlani, Stíne – začal stavět dům. Na vysokém skalním výběžku, na pozemku, který ani nevlastnil, a nebyl by ti ani dokázal vysvětlit, z jakého důvodu to dělal. A lidé se přicházeli dívat, jak ho staví – zvědavci, nechápavci i ti, co nebyli ani jedno ani druhé a nebyli by ti po pravdě mohli říct, proč přišli. No a Alex Jordan udělal, co udělá každý rozumný Američan jeho generace: začal od nich vybírat peníze. Ne moc, možná niklák od každého. Nebo čtvrťák. A stavěl dál a lidé dál přicházeli.“

„A tak vzal ty čtvrťáky a nikláky a udělal něco ještě podivnějšího. Postavil na pozemku pod tímhle domem sklady a naplnil je věcmi, na které se lidé mohli chodit dívat, a oni chodili. Každý rok jich sem přijdou miliony.“

„Proč?“

Ale Středa se jen usmál a vešli do špatně osvětlených Ulic včerejška. Zaprášenými výklady obchodů na ně hleděly viktoriánské porcelánové panenky s přísně sevřenými rty jako rekvizity z filmového hororu. Kočičí hlavy ulice pod nohama, temnota střechy nad hlavou, drnčivá mechanická hudba v pozadí. Prošli kolem skleněné vitríny plné rozbitých loutek a kolem neforemně velké zlaté hrací skříňky v další vitríně. Minuli zubní ambulanci a drogerii (‚OBNOVTE SVOU POTENCI! POUŽÍVEJTE O’LEARYHO MAGNETICKÝ PÁS!‘)

Na konci ulice byla skleněná vitrína s ženskou figurínou oblečenou jako cikánská kartářka.

„A nyní,“ překřikoval Středa mechanickou hudbu, „jako vždy na počátku výpravy či důležitého podniku se sluší poradit se s nornami. Zvolíme si tuto Sybilu za naši Urd, co ty na to?“ Vhodil do otvoru mosazně žluté platidlo Domu na skále. Cikánka zvedla trhavými pohyby robota ruku a zase ji spustila. Ze škvíry vypadl papírek.

Středa jej vzal, přečetl, zabručel, složil jej a dal do kapsy.

„Neukážete mi ho? Já vám dám přečíst svůj,“ byl zvědavý Stín.

„Budoucnost člověka je soukromá věc,“ opáčil Středa škrobeně. „Nechtěl bych po tobě, abys mi to ukazoval.“

Stín vhodil svou minci. Vzal si papírek a četl:

KAŽDÝ KONEC JE ZAČÁTKEM NĚČEHO NOVÉHO.

VAŠE ŠŤASTNÉ ČÍSLO NENÍ.

VAŠE ŠŤASTNÁ BARVA JE MRTVÁ.

Motto:

JABLKO NEPADNE DALEKO OD STROMU.

Stín se zašklebil. Složil věštbu a dal si ji do náprsní kapsy.

Pokračovali v prohlídce, červenou chodbou, podél pokojů naplněných prázdnými židlemi, na nichž spočívaly housle a violy a cella, jež samy hrály, když jste hodili do štěrbiny minci, nebo to tak aspoň vypadalo. Klapky se pohybovaly, činely o sebe břinkaly, píšťaly vháněly do klarinetů a hobojů stlačený vzduch. Stín s ironickým pobavením zaregistroval, že smyčce strunných nástrojů, tahané mechanickými pažemi, se ve skutečnosti nikdy nedotkly strun, jež byly často povolené nebo tam vůbec nebyly. Byl by rád věděl, jestli všechny ty zvuky, jež slyšel, vycházely z těch foukacích a bicích nástrojů, nebo jestli i to byl magnetofonový pásek.

Zdálo se mu, že ušli možná několik kilometrů, když dorazili do místnosti označené Mikádo. Jedna její stěna byla pseudoorientální síň děsu z devatenáctého století, ve které mechaničtí bubeníci s huňatým obočím tloukli do bubnů a břinkali činely a upírali přitom na návštěvníky skleněné oči ze svého doupěte potaženého dračí kůží. V té chvíli právě ve vší vážností znásilňovali Saint-Saënsův Dance macabre.

Černobog seděl na lavici u zdi naproti stroje Mikáda a vyťukával prsty rytmus. Píšťaly pískaly, zvonky cinkaly.

Středa se posadil vedle něj. Stín se rozhodl, že zůstane stát. Černobog natáhl levou paži a potřásl si s nimi rukama. „Vítám vás.“ Pak si zase sedl a s potěšením se věnoval hudbě.

Dance macabre byl ukončen drsným a disharmonickým akordem. Fakt, že všechny ty mechanické nástroje hrály malinko falešně, jen dodal místu na chiméričnosti. Hudba spustila další skladbu.

„Jak to dopadlo v bance?“ zajímalo Černoboga. „Proběhlo to hladce?“ Vstal, očividně se mu nechtělo opustit Mikádo a jeho hřmotnou, drnčivou hudbu.

„Jako had sudem másla,“ pochvaloval si Středa.

„Já dostávám z jatek slušnou penzi. Víc ani nepotřebuji.“

„Nebude to věčně,“ namítl Středa. „Nic netrvá věčně.“

Další chodby, další hudební stroje. Stín si uvědomil, že nesledují šipky vedoucí místnostmi pro turisty, nýbrž jdou úplně jinou trasou, kterou vybral Středa. Scházeli ze svahu a Stín zmateně přemýšlel, jestli už tudy nešli předtím.

Černobog mu sevřel paži. „Rychle, pojďte sem,“ táhl ho k velké skleněné vitríně u zdi. Obsahovala diorama tuláka spícího na hřbitově přede dveřmi do kostela. OPILCŮV SEN, stálo na štítku a pod tím byla ještě informace, že se jedná o automat na mince z 19. století, původně z britského nádraží. Štěrbina byla uzpůsobena na mince Domu na skále.

„Vhoďte tam peníze,“ pobídl ho Černobog.

„Proč?“

„To musíte vidět. Já ukážu.“

Stín tedy vhodil do automatu minci. Opilec na hřbitově zvedl láhev k ústům. Jeden z náhrobních kamenů sklouzl z hrobu a odhalil mrtvolu s křečovitě sevřenýma rukama. Náhrobek se pootočil a místo květin tam byla rozšklebená lebka. U pravého rohu kostela se objevil duch, u levého pak cosi, z čeho byl vidět jen náznak špičatého obličeje nepříjemné podobného ptačímu, bledý přízrak z Boschových obrazů, co se pohybovalo hladkým, klouzavým plynutím od náhrobku k náhrobku a kamsi dál do stínů a pak to zmizelo. Nato se otevřely dveře kostela, vyšel kněz a – přízraky, mrtvoly a duchové byli pryč. Na hřbitově zůstali jen opilec a kněz. Kněz se na opilce pohrdlivě podíval a zacouval do otevřených dveří, jež se za ním zavřely, a opilec se zase uložil k spánku.

Nekonečně se opakující příběh byl hluboce znepokojivý. Mnohem znepokojivější, než má příběh na klíček právo být, pomyslel si Stín.

„Víte, proč já vám ukázal?“ zeptal se Černobog.

„Ne.“

„To je svět, jaký opravdu je. To je skutečný svět. Je to tam, v té vitríně.“

Bloumali rudě vytapetovanou místností plnou starých divadelních varhan, velkých píšťal do varhan a nástrojů, jež připomínaly obrovské měděné pivovarnické sudy, vysvobozené z pivovaru.

„Kam jdeme?“ zeptal se Stín.

„Kolotoč,“ vysvětlil Černobog.

„Vždyť šipky ke kolotoči jsme minuli už nejmíň desetkrát.“

„On chodí tudy. Cestujeme ve spirále. Nejkratší cesta je někdy nejdelší.“

Stína už začínaly bolet nohy a hluboká myšlenka, již se právě dozvěděl, mu připadala extrémně nepravděpodobná.

Hrací automat hrál Octopus’s Garden v místnosti, která měla mnoho pater a jejíž střed byl zcela zaplněn replikou velké černé bestie podobné velrybě držící v rozevřené sklolaminátové tlamě repliku člunu v životní velikosti. Odtud přešli do Sálu cestování, kde mohli obdivovat auto obložené kachličkami, funkční líheň Rubeho Goldberga a rezivějící reklamní tabule na holicí pěnu firmy Burma Shave.

ŽIVOT NENÍ ŽÁDNÝ MED

JE TO DŘINA A TRAMPOTY

STRNIŠTĚ TĚ ZBAVÍ HNED

SKVĚLÁ HOLÍCÍ PĚNA

BURMA SHAVE

stálo tam a

PŘI PŘEDJÍŽDĚNÍ RISKOVAL

V ZATÁČCE Z CESTY VYJEL

HROBNÍK JEHO JEDINÝ

JE TEĎ PŘÍTEL

BURMA SHAVE

a pak už byli na konci rampy a před nimi stál zmrzlinářský stánek. Oficiálně byl dosud otevřený, ale dívka, která umývala pult, nasadila nepřístupný výraz, takže stánek obešli a zabočili do bufetu za ním. Uvnitř byl jen starší černoch ve výrazně kostkovaném obleku a kanárkově žlutých rukavicích. Byl malý, takový ten stařík, co vypadá, jako by se věkem scvrkl, a před sebou měl obrovský zmrzlinový pohár se spoustou kopečků a půllitrový hrnek kávy. V popelníku na jeho stole hořelo černé cigáro.

„Tři kávy,“ řekl Středa Stínovi a odešel na toaletu.

Stín koupil kávy a odnesl je k Černobogovi, který seděl s tím černochem a kouřil cigaretu svým kradmým způsobem, jako by se bál, že bude přistižen. Druhý muž si pochutnával na svém poháru a cigára si většinou vůbec nevšímal, ale když se Stín blížil, chopil se ho, zhluboka potáhl a vyfoukl dva kroužky dýmu – nejdříve jeden veliký, pak druhý, menší, který hladce prošel tím prvním – a usmál se, jako by byl sám se sebou nadmíru spokojený.

„Stíne, toto je pan Nancy,“ představil muže Černobog.

Stařec se namáhavě zvedl a vymrštil k Stínovi ruku v kanárkové rukavici. „Těší mě, že vás poznávám,“ prohlásil s oslnivým úsměvem. „Už vím, vy určitě děláte pro toho jednookého bastarda, že?“ V řeči měl náznak huhňavé nosové výslovnosti příznačné pro lidi ze Západní Indie.

„Jsem zaměstnaný u pana Středy. Ano. Posaďte se, prosím.“

Černobog si šlukl z cigarety.

„Myslím,“ prohlásil chmurně, „že naše sorta, my máme tak rádi cigarety proto, že nám připomínají oběti, co nám kdysi zapalovali, kouř, stoupající vzhůru, když žádali náš souhlas nebo podporu.“

„Mně tedá nic takovýho nedali,“ opáčil Nancy. „Já jsem moh doufat tak akorát v hromádku vovoce, možná kozí curry, něco studenýho nealkoholickýho na pití a pořádnou prsatici aby mi dělala společnost.“ Vycenil bílé zuby a mrkl na Stína.

„A dnes? Dnes nemáme nic,“ stěžoval si dál Černobog.

„No, já už taky nedostávám tolik vovoce, co sem dostával,“ připustil pan Nancy a v očích se mu zablesklo. „Ale stejně, když už mám do něčeho vrazit prachy, není nad pořádnou ceckatou ženskou. Někerý lidi vám řeknou, že se máte nejdřív kouknout na zadek, ale pokud de vo mě, nejlíp mě rozfofrujou pořádný kozy.“ Nancy se začal smát dýchavičným, chrastivým dobrosrdečným smíchem a Stín si nemohl pomoct, ten člověk mu byl sympatický.

Středa se vrátil z toalety a potřásl si s panem Nancym rukou. „Stíne, chceš něco sníst? Kousek pizzy? Chlebíček?“

„Nemám hlad.“

„Poslechněte ho,“ ozval se zase pan Nancy. „Mezi dvěma jídly vobčas uplyne pořádně dlouhej čas. Jak vám někdo nabídne žvanec, dycinky kejvněte. Už nejsem mladej, jako sem bejval, ale todle vám povím: nikdy nevodmítejte šanci nacpat si nácka, vyvenčit se nebo si na chvilku dáchnout. Chápete?“

„Ano. Ale opravdu nemám hlad.“

„Jste velkej chlap,“ zhodnotil ho Nancy a upíral své mahagonové oči do jeho světle šedých. „Pořádnej čahoun, jen co je pravda, ale rozumu ste nejspíš moc nepobral. Mám syna, ten si šel pro nášup, když rozdávali blbost, a vy mi ho připomínáte.“

„Jestli vám to nevadí, vezmu to jako kompliment,“ řekl Stín.

„Když vám říkám, že ste to ráno, co rozdávali rozum, zaspal?“

„Když mě srovnáváte s členem své rodiny.“

Pan Nancy típl cigárko a oprášil si ze žluté rukavice neviditelné smítko popela. „Když na to příde, mohl si jednookej vybrat i hůř.“ Otočil se ke Středovi. „Máš představu, kolik nás tu dneska večír bude?“

„Poslal jsem zprávu všem, koho se mi podařilo najít. Je jasné, že ne každý bude moci přijít. A někteří,“ dodal s významným pohledem k Černobogovi, „možná ani nebudou chtít. Ale věřím, že můžeme čekat několik desítek hostů. A ono se to roznese.“

Míjeli expozici brnění („Viktoriánské padělky“, prohlásil Středa, když šli kolem zasklené části, „moderní padělek, helmice z dvanáctého století na replice ze sedmnáctého, levá rukavice je patnácté…“), pak strčil do dveří z budovy a vedl je za roh („Todle přecházení z baráku do baráku nesnáším,“ stěžoval si Nancy, „už nejsem žádnej mladík a pocházím z teplejch krajůch.“) po krytém chodníku, do dalších dveří a byli v místnosti s kolotočem.

Parní varhany hrály Straussův valčík, dojemný a místy disharmonický. Na stěně, u které stáli, když vešli, visely stovky starožitných kolotočových koní, někteří potřebovali přetřít, jiní pořádně očistit. Nad nimi visely tucty okřídlených andělů, vyrobených velice lacině z ženských figurín do výkladních skříní. Někteří odhalovali svá asexuální ňadra, jiní ztratili křídla a odvážně a slepě na ně upírali oči z temnoty pod stropem.

A pak tam byl kolotoč.

Cedule před ním ohlašovala, že je to největší kolotoč na světě, sdělovala, kolik váží, kolik tisíc žárovek je na lustrech, které na něm visely v gotické rozmařilosti, a zakazovala jakékoliv vylézání na kolotoč a sedání na zvířata.

A byla to, panečku, zvířata! Stín uneseně zíral na stovky stvoření v životní velikosti rozestavených po plošině kolotoče. Skutečná stvoření, vymyšlené bytosti a transformace obojího: každá byla jiná. Viděl mořskou pannu a mořského muže, kentaura a jednorožce, slony (jeden obrovský, jeden mrňavý), buldoka, žábu a fénixe, zebru, tygra, mantichoru a baziliška, labutě táhnoucí kočár, bílého volka, lišku, párek mrožů, a dokonce i mořského hada, všechny natřené zářivými barvami a skutečnější než skutečnost; než skončil valčík, všechny projely kolem nich. Hned spustil nový valčík a kolotoč ani nezpomalil.

„K čemu je?“ zeptal se Stín. „Fajn, je největší na světě, stovky zvířat, tisíce žárovek, točí se pořád dokola a nikdo na něm nejezdí.“

„Není tu od toho, aby se na něm jezdilo, aby na něm jezdili lidé,“ vysvětlil mu Středa. „Je tu, aby se mu obdivovali. Je tu, aby byl.“

„Jako modlitební mlýnek, co se točí a točí,“ dodal pan Nancy. „Akumuluje sílu.“

„Kde se s těmi ostatními setkáme? Myslel jsem, že jste řekl, že budou tady. Ale nikdo tu není.“

Středa se zase usmál svým děsivým úsměvem. „Moc se vyptáváš, Stíne. Neplatím ti, abys mi kladl otázky.“

„Omlouvám se.“

„Postav se tamhle a pomoz nám,“ přikázal mu Středa a přešel ke stupínku, na kterém byla z jedné strany informace o kolotoči a z druhé varování, že se na něm nesmí jezdit.

Stín chtěl něco říct, ale pak si to nechal pro sebe a dělal, co po něm chtěli – pomáhal jednomu po druhém na ochoz. Středa mu připadal pořádně těžký, Černobog vyšplhal sám, jen se mu opřel o rameno, Nancy byl jako peříčko. Všichni tři vylezli na ochoz a pak přeskočili na kroužící plošinu kolotoče.

„Tak co je?“ štěkl Středa, „ty nejdeš?“

Stín krátce zaváhal, rychle se rozhlédl, jestli není nablízku někdo z personálu Domu na skále, a vyhoupl se na ochoz vedle Největšího kolotoče světa. Pobavilo ho a zmátlo, když si uvědomil, že mu dělá daleko větší starost porušit zákaz vstupu na kolotoč, než mu dělala spoluúčast na odpoledním vyloupení banky.

Každý z mužů si vybral jedno zvíře. Středa vyšplhal na zlatého vlka. Černobog se rozhodl pro kentaura v brnění, s obličejem skrytým v kovové helmě. Nancy s pochechtáváním vylezl na záda obrovského skákajícího lva, kterého sochař zvěčnil se řvoucí tlamou. Poplácal ho po boku. Straussův valčík je vznešeně unášel kolem dokola.

Středa se usmíval a Nancy se smál nahlas a radostně, a dokonce i nakyslý Černobog vypadal spokojeně. Stín cítil, jako by mu někdo náhle sňal z ramen velkou tíhu: tři staří muži si jezdí na největším kolotoči světa a radují se. Třeba je odsud vyhodí, no a co? Nestálo to za to? Není to úžasné, moci říct, že jste se svezli na Největším kolotoči světa? Není to úžasné, sedět na jedné z těch nádherných oblud?

Zaváhal nad buldokem, jakousi mořskou stvůrou a slonem se zlatým palankýnem a pak si vylezl na hřbet stvoření s hlavou orla a tělem tygra a pevně se ho držel kolem krku.

Melodie Na krásném modrém Dunaji zurčela a zvonila a zpívala mu v hlavě, světla tisíců žárovek zářila a blikala a Stín byl na okamžik opět dítětem a ke štěstí mu stačilo vozit se na kolotoči. On tu seděl dokonale nehybný, jel na orlotygrovi v centru všeho a svět obíhal kolem něj.

Nad zvukem hudby slyšel, jak se směje. Byl šťastný. Bylo to, jako by se těch posledních třicet šest hodin nikdy nestalo, jako by nikdy nebyly poslední tři roky, jako by se celý jeho život vypařil do snění dítěte vozícího se na kolotoči v parku Golden Gate v San Francisku při prvním výletu zpět do Států, předlouhém maratónu lodí a autem, maminka tam stojí a pyšně se na něho dívá a on líže rozpouštějící se nanuk, drží se ze všech sil a doufá, že hudba nikdy neskončí, že kolotoč nikdy nezpomalí, že ta jízda nikdy neskončí. Jezdil dokola a dokola a dokola…

Pak zhasla světla a Stín uviděl bohy.

KAPITOLA ŠESTÁ

Dokořán a bez stráží jsou naše brány

a přepestrý dav jimi hrne se k nám.

Tu muži z volžských a tatarských stepí,

tam bez rysů postavy z Chuang-che.

Malajec, Skyth, Teuton, Kelt a Sláv

před bídou prchají, jež starý svět kruší.

Ten v srdci neznámé bohy a mýty si nese,

ta tygra zas vášeň, co drápy rozpíná.

Jazyky podivné dnes v ulicích zní,

přízvuk zla ucho zachytí,

ty hlasy kdys Babylon znal.

– Thomas Bailey Aldrich: Brány bez stráží, 1882

Jednu chvíli jel Stín na Největším kolotoči světa, držel kolem krku orlohlavého tygra, a v dalším okamžiku se červená a bílá světla kolotoče natáhla a roztřásla a zhasla. A on padal oceánem hvězd a valčík z automatu vystřídalo řinčení a rytmické dunění jako nárazy činelů nebo příboje u pobřeží vzdáleného oceánu.

Jediným světlem byl svit hvězd, ale ozařoval všechno kolem chladným jasem. Jeho oř se pod ním vzpínal a hnal kupředu, v levé ruce cítil teplou tygří srst, v pravé orlí peří.

„Dobrá jízda, že?“ Ten hlas přicházel odněkud zezadu, z jeho uší a z jeho vědomí.

Pomalu se otočil. Při tom pohybu se mu před očima odvíjel kaleidoskop obrazů sebe samého, zmrazené okamžiky, každý zachycený ve zlomku vteřiny, každý ten kratičký okamžik trvající nekonečně dlouho. Ty obrazy nedávaly žádný smysl: bylo to jako vidět svět složenýma očima vážky, ale kdy každá faseta ukazuje něco zcela jiného. A on v té chvíli nedokázal spojit ty věci, jež viděl, nebo myslel, že vidí, do celku, který by měl nějaký smysl.

Díval se na pana Nancyho, starého černého muže s knírem, v kostkovaném saku a citrónově žlutých rukavicích, jak jede na kolotočovém lvu, který se houpal nahoru a zase dolů. A zároveň na stejném místě viděl pavouka posázeného drahokamy – byl vysoký jako kůň, místo očí měl smaragdové kameny a upíral je na Stína – a současně se díval na úžasně vysokého muže s temně hnědou pletí a třemi páry paží. Na hlavě měl ozdobu z pštrosích per, obličej měl pomalovaný červenými pruhy, seděl na podrážděném zlatém lvu a dvěma ze svých šesti rukou se pevně držel hřívy. A k tomu viděl otrhaného černošského chlapce, jehož levá noha byla celá opuchlá a obalená muchničkami, a konečně, vzadu za těmito obrazy, viděl Stín hnědého pavoučka, ukrývajícího se pod uschlým okrovým listem.

Všechny ty věci viděl a věděl, že jsou jedna věc.

„Jestli nezavřeš ústa,“ řekla ta mnohověc, která byla pan Nancy, „něco ti do nich vlítne.“

Stín zavřel ústa a prudce polkl.

Na kopci, asi míli před nimi, byla dřevěná budova. Klusali k ní, kopyta jejich zvířat se nehlučně bořila do suchého písku na okraji moře.

Černobog klusal na svém kentaurovi. Poplácal lidskou paži svého oře. „Nic z tohohle se ve skutečnosti neděje,“ řekl Stínovi. V hlase měl smutek. „Je to jen v tvé hlavě. Radši o tom nepřemýšlej.“

Stín viděl šedovlasého imigranta z východní Evropy v obnošeném baloňáku, s jedním šedivě železným zubem v ústech, to ano. Ale zároveň viděl přikrčenou černou věc, temnější než temnota, jež je obklopovala, s očima jako dva žhnoucí uhlíky. A viděl prince s dlouhými černými rozevlátými vlasy a dlouhým černým knírem, na rukou a na obličeji krev, jak uhání, nahý až na kus medvědí kůže přes rameno, na stvoření, které je napůl člověk, napůl zvíře, s tváří a trupem tetovanými modrými kruhy a spirálami.

„Kdo jste?“ zeptal se Stín. „Co jste?“

Jejich zvířata dusala podél břehu.

Středa zavedl svého vlka – nyní obrovské temně šedé zvíře se zelenýma očima – vedle Stína. Stínovo zvíře se k němu začalo točit zády a Stín je hladil po krku a uklidňoval je. Přesto útočně švihalo ohonem. Stína napadlo, že je tu někde ještě jeden vlk, dvojče toho, na kterém jede Středa, a že kluše písečnými dunami zároveň s nimi, ale tak, aby ho neviděli.

„Znáš mě, Stíne?“ Jel na svém vlkovi s hlavou vysoko vztyčenou. Pravé oko se mu třpytilo a blýskalo, levé bylo matné. Přes ramena měl plášť s hlubokou, mnišskou kápí a jeho obličej se v ní ztrácel. „Řekl jsem, že ti povím svá jména. Tady jsou: Válkorád, Ponurý, Jezdec a Třetí. Taky Jednooký. Občas Nejvyšší nebo Hadač pravdy. Jsem Grímni a jsem Ten v kápi. Jsem Otec veškerenstva a jsem Göndli, bůh kouzel. Mám tolik jmen, kolik je větrů, tolik titulů, kolik je způsobů smrti. Mí havrani jsou Hugin a Munin, Myšlenka a Paměť, mí vlci jsou Freki a Geri. Mým koněm je šibenice.“

Na Středových ramenech přistáli dva přízračně šediví havrani jako průhledné ptačí kůže, vsunuli zobáky do Středových spánků, jako by ochutnávali jeho mysl, a opět odlétli do světa.

Čemu mám věřit? uvažoval Stín. A opět se mu ozval odkudsi zpod světa ten hlas, jako dunění basy: Věř všemu.

„Ódin?“ zeptal se Stín a vítr mu to slovo ukradl od úst.

„Ódin,“ zašeptal Středa a tříštění vln na pláži z lebek nebylo dost hlučné, aby ten šepot přehlušilo. „Ódin,“ řekl Středa a vychutnával zvuk toho slova v ústech. „Ódin,“ řekl Středa a jeho hlas byl triumfální výkřik, rozléhající se od horizontu k horizontu. Jeho jméno se vzdouvalo a rostlo a plnilo svět jako bušení krve v Stínových uších.

A pak, jako ve snu, už nejeli ke vzdálenému sídlu. Už tam byli a jejich zvířata byla připoutána v přístřešku vedle hlavní budovy.

Ta budova byla obrovská, ale primitivní. Došková střecha, dřevěné stěny. Uprostřed sálu hořel oheň a kouř štípal Stína do očí.

„Měli jsme to udělat v mý mysli, ne v tý jeho,“ stěžoval si pan Nancy. „Bylo by nám tam teplejc.“

„My jsme v jeho mysli?“

„Víceméně. Todle je Valaskjálf. Jeho stará síň.“

Stín si oddechl, když viděl, že Nancy je opět ten stařík ve žlutých rukavicích, i když se jeho stín chvěje a třese a mění se v plamenech ohně, a při těch změnách nevypadá vždycky úplně jako lidský stín.

Podél stěn síně stály dřevěné lavice a na nich sedělo nebo postávalo vedle nich snad deset lidí. Každý z nich se snažil být co nejdál od ostatních. Byla to zvláštní směsice: nějaká snědá matrónovitá žena v červeném sán, několik ošuntělých obchodníků, a další, ti byli příliš blízko u ohně, takže je nedokázal rozpoznat.

„Kde jsou?“ zašeptal Středa zuřivě Nancymu. „No? Kde jsou? Měly by jich tu být tucty. Veletucty!“

„Ty jsi je zval,“ řekl Nancy. „Řekl bych, že je zázrak, kolik jich tu vůbec je. Myslíš, že bych měl začít vyprávět nějaký příběh, pro začátek?“

Středa zavrtěl hlavou. „Nepřipadá v úvahu.“

„Netváří se moc přátelsky,“ namítal Nancy. „Příběhem si je můžeme získat. Stejně nemáš barda, aby jim zazpíval.“

„Žádné příběhy nebudou,“ opakoval Středa. „Teď ne. Později bude čas na vyprávění. Ne teď.“

„Žádné příběhy. Dobře. Tak budu jen rozehřívač.“ A pan Nancy zamířil s nenuceným úsměvem k ohništi.

„Já vím, co si teďka všici myslíte,“ začal. „Všici si myslíte, co to ten compé Anansi dělá, že si sem kliďánko přijde a chce nám tu něco povídat, když vás sem přeci svolal Praotec, stejně jako sem pozval mě? No, víte, lidi vobčas potřebujou, aby se jim věci připomínaly. Vejdu sem, rozhlídnu se a říkám si, kdepak sou vostatní? Ale pak sem si pomyslel, no a co má bejt, jenom proto, že nás je málo a jich moc, že my jsme slabí a voni jsou silný, to ještě přeci neznamená, že musíme prohrát.

Víte, jednou sem viděl tygra, tam dole u tůně: měl ty největší koule ze všech zvířat, co jich jenom na světě je, ty nejvostřejší drápy a tesáky dlouhý jak nože a ostrý jak břitvy. A já sem mu řek‘: Bratře tygře, běž si zaplavat, já ti zatím vohlídám koule. Byl na ty svý koule tak pyšnej! A von teda vlezl do vody, že si jako zaplave, a já sem mu štíp ty jeho maxikoule a nechal sem mu tam svoje mrňavý pavoučí kulky. A víte, co sem udělal pak? Mazal jsem pryč, co mi nohy stačily.

Zastavil sem se až v sousedním městě. Tam sem uviděl Starýho vopičáka. Tobě to teda sluší, Anansi, řek‘ ten Starej vopičák. A já na to: Víš, co všichni tamhle ve městě zpívaj‘? Co zpívají? ptá se von. Zpívaj‘ tu nejlegračnější písničku, řek‘ sem mu. Pak jsem mu zatančil a zazpíval:

Tygří koule, hej

já ty koule sněd‘,

teď už mě nikdo nikdy nezastaví

k žádný černý zdi mě nepostaví

páč jsem zblajznul tygří varle

já tygří koule sněd‘.

Starej vopičák se může utlouct smíchy, popadá se za boky a nadskakuje a podupává, pak začne zpívat Tygří koule, luská si prsty a točí se dokola. To je prima písnička, povídá, tu zazpívám všem kámošům. To zazpívej, já na to, a zamířím zpátky k tůni.

U tůně tygr chodí sem, chodí tam, mrská a švihá ocasem a uši a srst na krku mu stojí v pozoru. Obrovskejma šavlema zubů seká po každý mouše, co tam přelítne, a z očí mu srší oranžovej oheň. Je pěkně zlej a děsivej a velikej, ale mezi nohama se mu kymácej‘ ty nejmrňavější kulky v tom nejmrňavějším, nejčernějším a nejscvrklejším pytlíku, co ste kdy viděli.

Hej, Anansi, povídá, sotva mě zvočí. Tys měl přeci hlídat mý koule, než se vykoupu. Ale když sem vylez z tůně, ležely na břehu jen tydle scvrklý nanicovatý pavoučí kulky.

Já se snažil, dušoval sem se, ale to ty vopice, přiběhnou si a schlamstnou tvý koule jako nic. A když sem na ně řval, urvaly mi mý vlastní kulky. Hrozně sem se styděl, tak sem utek‘.

Jsi lhář, Anansi, na to ten tygr. Sežeru ti za to játra. Jenže vtom uslyší vopice, šly z vopičího města k tůni. Tucet šťastnejch vopic, hopsaly si tam po pěšině, luskaly prsty a zpívaly, co jim plíce stačily:

Tygří koule, hej

já ty koule sněd‘,

teď už mě nikdo nikdy nezastaví

k žádný černý zdi mě nepostaví

páč jsem zblajznul tygří varle

já tygří koule sněd‘.

Tygr zavrčí a zařve a vlítne do lesa za nima a vopice ječej a vrhaj‘ se na nejvyšší stromy. A já si škrábu své krásné nové velké koule a koukám, jak sou zatraceně hezký a jak se mi fajnově pohupujou mezi tenkejma nohama, a du domů. A Tygr, ten ještě dneska honí vopice. Takže si pamatujte: to, že ste malí, neznamená, že nemáte žádnou moc.“

Pan Nancy se usmál, uklonil se a rozpřáhl ruce. Přijímal potlesk a smích jako profík, pak se otočil a vrátil se ke dveřím, kde stáli Stín a Černobog.

„Měl jsem dojem, že jsem říkal žádné příběhy,“ zavrčel Středa.

„Tomu ty říkáš příběh?“ podivil se Nancy. „Ani sem se nenadechl k řeči. Jen sem ti je zahřál. Teď běž a vodrovnej je.“

Středa vešel do kruhu osvětleného ohništěm. Teď to byl starý muž se skleněným okem, v hnědém obleku a starém převlečníku od Armaniho. Stál tam, díval se na lidi na dřevěných lavicích a mlčel déle, než Stín dokázal uvěřit, že by někdo mohl mlčet a necítit se trapně. Pak konečně promluvil.

„Znáte mne. Všichni mě znáte. Někteří z vás nemáte důvod mě milovat, ale milujte mě, nebo ne, znáte mě.“

Ozvalo se šepot, mezi lidmi na lavicích proběhlo vzrušení.

„Jsem tady déle než většina z vás. Jako vy ostatní, počítám, že bychom mohli vystačit s tím, co máme. Není toho dost, abychom byli šťastní, ale dá se z toho vyžít.

Jenomže tomu tak už nadále asi nebude. Blíží se bouře a nezpůsobíme ji my.“

Odmlčel se. Nyní postoupil dopředu a zkřížil ruce na prsou.

„Když lidé přišli do Ameriky, přivezli si nás s sebou. Přivezli mne a Lokiho a Thora, Anansiho a Lvího boha, lupruchány, koboldy a banshee, Kubem, Frau Holdu a Astaroth a přivezli vás. Dostali jsme se sem v jejich myslích a zakořenili jsme tady. Putovali jsme s osadníky do jejich nových zemí přes oceán.

Země je rozlehlá. Naši lidé nás brzy opustili, vzpomínali na nás jen jako na bytosti staré země, jako na věci, jež s nimi do nového světa nepřišly. Ti, kteří v nás opravdu věřili, zemřeli nebo přestali věřit a my jsem tu zůstali opuštění, vylekaní a ztracení, živořili jsme na drobtech uctívání a víry, jež se nám podařilo najít.

To jsme dělali, živořili, na okraji společnosti, kde se o nás nikdo příliš nestaral.

Přiznejme si, že máme velice malý vliv. Okrádáme je a odíráme a máme sotva na živobytí. Odhalujeme se a kurvíme a chlastáme přes míru. Pumpujeme benzín a krademe a podvádíme a existujeme v dírách na okraji společnosti. Staří bohové, zde, v této nové zemi bez bohů.“

Středa se odmlčel. Zrakem přejížděl po svých posluchačích, vážný a státnický. Oni na něho hleděli bez hnutí, jejich tváře byly jako neprůhledné masky. Odkašlal si a prudce plivl do ohně. Vzplál a rozhořel se vysokým plamenem. V místnosti bylo najednou plno světla.

„Ale teď v Americe vyrůstají noví bohové. Každý z vás měl spoustu příležitostí si toho všimnout. Jsou pevně přisátí na rostoucích uzlech víry: bohové kreditní karty a dálnice, internetu a telefonu, rádia a nemocnice a televize, bohové umělých hmot a dálkového ovládání, bohové neonu. Pyšní bohové, tlustá a hloupá stvoření, domýšlivá na vlastní novost a důležitost.

Vědí o nás, bojí se nás a nenávidí nás,“ pokračoval Ódin. „Klamete sami sebe, pokud si myslíte, že je tomu jinak. Zničí nás, bude-li to možné. Je na čase, abychom se spojili. Přišel čas, abychom jednali.“

Ta stará žena v červeném sárí postoupila blíž k ohni. Na čele měla malý temně modrý drahokam. „To jsi nás sem svolal kvůli těmhle nesmyslům?“ Odfrkla si – gesto vyjadřující pobavení a podráždění zároveň.

Středa stáhl obočí. „Svolal jsem vás, ano. Ale tohle je smysl, Mama-ji, ne nesmysl. Musí to být jasné i dítěti.“

„Takže já jsem dítě, ano?“ Pohrozila mu prstem. „Já jsem byla ve svém Kálíghátu stará, ještě než se o tobě vůbec komu snilo, ty pošetilče. Já že jsem dítě? Pak jsem skutečně dítě, protože v těch tvých žvástech není jasného vůbec nic.“

Stín opět zažil ten okamžik dvojí vize: viděl starou ženu s tváří svraštělou věkem a nesouhlasem, ale za ní viděl cosi velikého, nahou ženu s kůží černou jako nová kožená bunda a rty a jazykem jasně červenými tepennou krví. Kolem krku měla náhrdelník z lebek, v mnoha rukou držela nože a meče a usekané hlavy.

„Nenazval jsem tě dítětem, Mama-ji,“ uklidňoval ji Středa. „Ale zdá se nabíledni –“

„Jediné, co je nabíledni,“ skočila mu do řeči stará žena a zabodla prst do vzduchu (a zároveň s ní za ní, skrz ni, nad ní, černý prst s ostrým drápem učinil totéž), „je tvá vlastní touha po slávě. Žijeme v této zemi v míru už dlouhá léta. Některým se vede lépe než jiným, v tom s tebou souhlasím. Mně se daří dobře. Doma v Indii je má inkarnace, která se má mnohem lépe, ale nechť. Nejsem závistivá.“ Ruka jí klesla k boku. Stín viděl, jak ji ostatní sledují: směs výrazů – úcta, pobavení – rozpaky – to vše měli v očích. „Uctívali tady železnici, zdá se to jako dnes. A nyní jsou železní bohové stejně zapomenuti jako lovci smaragdů…“

„Co tedy navrhuješ, Mama-ji?“ zeptal se Středa.

„Co navrhuji?“ Chřípí se jí rozšířilo a koutky úst poklesly. „Já – a jsem zřejmě jen dítě – říkám, že budeme čekat. Nebudeme podnikat nic. Nevíme, jestli nám chtějí uškodit.“

„A budeš stále radit, abychom čekali, až v noci přijdou a zabijí tě nebo unesou?“

Tvářila se zároveň pohrdavě a pobaveně: obojí se odráželo na jejích rtech a obočí a postavení nosu. „Pokud si něco takového zkusí, zjistí, že je těžké mě chytit, a ještě těžší zabít.“

Přihrblý mladý muž sedící na lavici za ní si odkašlal, aby upoutal pozornost, a prohlásil dunivým hlasem: „Nejvyšší, Otče veškerenstva, mí lidé jsou spokojení. Snažíme se vystačit s tím, co máme. Když se ta válka, kterou navrhuješ, obrátí proti nám, mohli bychom ztratit všechno.“

„Vy už jste všechno ztratili,“ řekl Středa. „Já vám nabízím šanci vzít si něco zpátky.“

Při jeho řeči oheň vysoko vzplál a ozářil obličeje přítomných.

Já ve skutečnosti nevěřím, myslel si Stín. Já ničemu z toho tady nevěřím. Možná je mi pořád patnáct, máma ještě žije a já jsem zatím nepotkal Lauru. Všechno, co se zatím stalo, je nějaký obzvlášť živý sen. Ale nedokázal uvěřit ani tomu. Všechno, co máme, abychom uvěřili, jsou naše smysly: nástroje, jimiž vnímáme svět, náš zrak, hmat, naše paměť. Pokud nám lžou, pak nelze věřit ničemu. A i když nevěříme, stejně nemůžeme jít jinou cestou než tou, již nám ukazují naše smysly. A musíme tou cestou jít až na konec.

Pak oheň dohořel a ve Valaskjálfu, Ódinově síni, zavládla tma.

„Co teď?“ zašeptal Stín.

„Teď se de zpátky do kolotočovýho sálu,“ zamumlal pan Nancy. „Starej Jednovokej nám všem vobjedná večeři, pár jich podmázne, zlíbá pár miminek a nikdo už nevysloví to slovo na B.“

„Slovo na B?“

„Bohové. Cos dělal, když rozdávali rozum, synku, to by mě fakt zajímalo.“

„Kdosi vykládal příběh o tom, jak tygrovi ukradl koule, a já jsem musel zůstat a zjistit, jak to dopadlo.“

Pan Nancy se uchechtl.

„Ale nic se nerozhodlo. Nikdo se na ničem nedomluvil.“

„Von na nich maká zvolna. Uloví je jednoho po druhým. Uvidíš. Nakonec mu budou zobat z ruky.“

Stín odněkud cítil závan větru. Čuchal mu vlasy, dotýkal se obličeje, tahal ho za šaty.

Stáli v místnosti s Největším kolotočem světa a poslouchali Císařský valčík.

Na druhé straně sálu stála skupina lidí, podle vzhledu turisté. Bylo jich tolik, kolik bylo těch mlhavých postav ve Středově síni. Hovořili se Středou. „Tudy,“ zahlaholil a vedl je jediným východem, udělaným tak, že vypadal jako rozevřená ústa nějaké příšery. Jejich ostré zuby byly připravené je roztrhat na kousky. Středa se mezi lidmi pohyboval jako politik, chlácholil je, povzbuzoval, jemně nesouhlasil, lichotil jim.

„Stalo se to?“ zeptal se Stín.

„Copak se mělo stát, skopová hlavo?“ nechápal pan Nancy.

„Ta síň. Ten oheň. Tygří koule. Jízda na kolotoči.“

„Houby, na kolotoči se přeci jezdit nesmí. Copak si neviděl tu ceduli? Teď kušuj.“

Ústy obludy se dostali do Varhanního sálu, což Stína vyvedlo z míry – nešli tamtudy už jednou? Podruhé to bylo neméně zvláštní. Středa je vedl po nějakých schodech nahoru, kolem modelu čtyř jezdců Apokalypsy v životní velikosti, a dál podle šipek zkrácené prohlídky.

Stín a Nancy průvod uzavírali. A pak byli před Domem na skále a míjeli obchod se suvenýry a mířili k parkovišti.

„Škoda, že jsme museli vodejít před koncem,“ litoval pan Nancy. „Tak nějak sem doufal, že uvidím největší automatickej vorchestr na celým světě.“

„Já ho viděl,“ řekl Černobog. „Není to nic moc.“

Restaurace byla asi deset minut jízdy od Domu na skále. Středa už sdělil všem hostům, že platí on, a zorganizoval odvoz pro ty, kteří neměli vlastní dopravu.

Stín by byl rád věděl, jak se tedy vůbec dostali do Domu na skále a jak se dostanou z restaurace, ale neříkal nic. Připadalo mu to jako to nejchytřejší, co v dané situaci mohl říct.

Měl za úkol odvézt do restaurace skupinku hostů: ta žena v červeném sárí se posadila na sedadlo vedle něj. Vzadu seděli dva muži: ten přihrblý zvláštní mladík, jehož jméno pořádně nezachytil, ale bylo to něco jako Elvis, a ještě jeden, v tmavém obleku, na kterého si Stín nevzpomínal.

Stál vedle něho, když nastupoval do auta, otvíral a zavíral mu dveře a nebyl schopen si ho vybavit. Otočil se od volantu a prohlédl si jej, pečlivě si všímal jeho obličeje, vlasů, oděvu, aby měl jistotu, že pozná, až se s ním zase setká, a pak otočil klíčkem zapalování a uvědomil si, že mu ten muž opět vyklouzl z paměti. Zůstal dojem bohatství, ale nic víc.

Jsem unavený, vysvětlil si to. Pohlédl napravo a vrhl kradmý pohled na Indku. Všiml si jemného stříbrného náhrdelníku z lebek, který jí ovíjel hrdlo, jejího náramku s přívěsky lebek na rukou, jež slabounce cinkaly, když se pohnula, a tmavě modrého šperku na čele. Voněla po koření, po kardamomu a muškátovém oříšku a po květinách. Měla prošedivělé vlasy, a když si všimla, že ji pozoruje, usmála se.

„Říkejte mi Mama-ji.“

„Já jsem Stín, Mama-ji.“

„A co si myslíte o plánech svého zaměstnavatele, pane Stíne?“

Přibrzdil, neboť se kolem nich hnal velký černý náklaďák a předjížděl je v gejzíru rozbředlého sněhu. „Já se neptám, on mi to nepoví.“

„Chcete-li znát můj názor, jde mu o poslední vystoupení. Chce, abychom zanikli v plné slávě. To chce. A my jsme tak staří, nebo tak hloupí, že někteří z nás možná řeknou ano.“

„Já tu nejsem od toho, abych se vyptával, Mama-ji.“ Vnitřek vozu naplnil zvonivý smích.

Muž vzadu, ne ten zvláštně vypadající mladík, ten druhý – cosi řekl a Stín mu odpověděl, ale o vteřinu později si už nedokázal vzpomenout, o čem byla řeč.

Ten zvláštně vypadající mladík dosud mlčel, ale nyní si začal pobrukovat. Hluboké, melodické bručení rozechvívalo interiér auta, až rachotil a klepal.

Zvláštně vypadající mladík byl středně vysoký, ale měl divnou postavu: Stín už dříve slyšel o lidech, kteří měli hrudník jako skříň, ale neměl k té metafoře obraz. Tenhle mladík tedy rozhodně hrudník jako skříň měl a nohy, nohy měl jako, ano, jako sloupy a ruce jako, to je ono, jako vepřové kýty. Měl na sobě černou dlouhou bundu s kapuci, několik svetrů, oteplené kalhoty s laclem a poněkud nepatřičně k zimě a zbytku oblečení bílé tenisky, jež velikostí i tvarem výrazně připomínaly krabice od bot. Jeho prsty se podobaly buřtům s rovnými hranatými nehty.

„Vy tedy umíte broukat,“ řekl mu Stín z předního sedadla.

„Promiňte,“ omlouval se zvláštně vypadající mladý muž velice hlubokým hlasem, celý v rozpacích. Přestal si broukat.

„Ne, líbilo se mi to,“ řekl Stín. „Nepřestávejte.“

Zvláštně vypadající mladík zaváhal, ale pak si znovu začal pobrukovat a jeho hlas byl stejně melodický, stejně hluboký a stejně rezonující jako předtím. Tentokrát bylo možné zachytit i útržky slov. „Dolů, dolů, dolů,“ zpíval si tak hluboko, až se třásla okna. „Dolů, dolů, dolů, dolů, dolů, dolů, dolů.“

Nad okenními římsami všech domů a budov, jež míjeli, zářily girlandy vánočních světel. Bylo tam všechno, od nenápadných zlatých řetězů, jež rozsypávaly světelné jiskřičky, až po mohutné sněhuláky a medvědy a pestrobarevné hvězdy.

Stín zastavil před restaurací, velkou stavbou připomínající stodolu, a nechal pasažéry vystoupit u hlavního vchodu. Pak odvezl auto na konec parkoviště. Chtěl být chvíli sám a nechat chladný vzduch, aby mu pročistil hlavu.

Zaparkoval vedle velkého černého náklaďáku. Napadlo ho, jestli to není ten, který se kolem nich před chvílí přehnal. Vystoupil, zamkl dveře a zůstal stát. Pozoroval obláčky páry, které se mu tvořily před ústy.

Dovedl si představit, jak tam, uvnitř v jídelně, Středa usazuje své hosty kolem velkého stolu. Byl by rád věděl, jestli skutečně vezl na předním sedadle Kálí a kdo byli ti dva vzadu…

„Hej, kámo, byl by oheň?“ ozval se hlas, který mu byl jaksi povědomý. Otočil se, aby se omluvil, že nemá, ale pažba revolveru ho zasáhla nad levé oko a on začal padat. Natáhl ruku, aby se zachytil. Někdo mu vrazil do úst něco měkkého, aby nemohl křičet, a přichytil to lepicí páskou: hbitými, nacvičenými pohyby, jako když řezník kuchá kuře.

Stín se pokusil zakřičet, varovat Středu, varovat je všechny, ale z úst se mu vydral jen tlumený zvuk.

„Kořist už je uvnitř,“ řekl ten povědomý hlas. „Všichni na svých místech?“ Praskot hlasu ve vysílačce. „Vrazíme dovnitř a obklíčíme je.“

„A co ten velký chlap?“ řekl další hlas.

„Svaž ho a vezmi ho pryč,“ poručil ten první hlas.

Natáhli mu přes hlavu nějaký pytel, páskou na koberce mu svázali zápěstí a kotníky, naložili ho na korbu nákladního auta a odvezli pryč.

V místnůstce, do které ho zamkli, nebyla žádná okna. Byla tam plastová židle, lehký karetní stolek a kbelík s víkem, který sloužil jako záchod. Pak tam ještě byl skoro dva metry dlouhý pruh žlutého molitanu na podlaze a tenká přikrývka se starou, dávno ztvrdlou hnědou skvrnou uprostřed: krev nebo výkaly nebo jídlo, nevěděl a nehodlal to zkoumat. Za kovovou mřížkou vysoko na stropě svítila holá žárovka, ale nikde neviděl vypínač. Světlo svítilo pořád. Na jeho straně dveří nebyla klika.

Měl hlad.

První, co udělal, když ho ti špioni strčili do místnosti (poté, co mu strhli pásku z úst, kotníků a zápěstí) a nechali ho o samotě, bylo, že obešel pečlivě celý pokoj a prozkoumal ho. Proklepal zdi. Kovově dutě zvonily. Pod stropem místnosti byla malá ventilační mřížka. Dveře byly pevně zamčené.

Z rány nad levým okem mu pomalu vytékala krev. Bolela ho hlava.

Na podlaze nebyl koberec. Zaklepal na ni. Byla ze stejného kovu jako stěny.

Sundal z kbelíku víko, vymočil se a zase ho přikryl. Podle hodinek uplynuly od útoku na restauraci jen čtyři hodiny.

Jeho peněženka zmizela, ale mince mu nechali.

Posadil se na židli u stolku. Deska stolu byla pokrytá propáleným kulečníkovým suknem. Nejdříve cvičil trik, při kterém mince jako by procházely deskou stolu. Pak vzal dva čtvrťáky a vymyslel Trik k ničemu.

Skryl jeden čtvrťák v pravé dlani a druhý předložil k inspekci v levé ruce, mezi palcem a prstem. Pak předstíral, že bere ten čtvrťák z levačky, zatímco ve skutečnosti jej nechal spadnout do levé ruky. Otevřel pravou ruku a ukázal čtvrťák, který tam byl od začátku.

Podstatné na manipulaci s mincemi bylo, že se na ni musel plně soustředit, nebo spíš, nemohl ji provádět, když byl naštvaný nebo rozčilený. Proto procvičování iluze, dokonce i takové, jež sama o sobě neměla žádné využití – neboť investoval obrovské úsilí a dovednost, aby předstíral, že přesunul čtvrťák z jedné ruky do druhé, něco, na co nepotřeboval žádnou dovednost, kdyby to dělal doopravdy – ho uklidňovalo a vyhánělo mu z hlavy zmatek a strach.

Začal další, ještě zbytečnější trik: jednoruční proměnu půldolaru v cent, ale se svými dvěma čtvrťáky. Každá z mincí byla v průběhu triku střídavě skrývána a odhalována: začal s jedním čtvrťákem skrytým, druhým viditelným. Zvedl ruku k ústům a foukl na tu viditelnou minci, zatímco ji klasicky palmoval a zároveň dva prsty vytáhly ten skrytý čtvrťák a ukázaly ho. Výsledný efekt byl, jako by ukázal čtvrťák, zvedl ho k ústům, foukl na něj a zase ho dal dolů, celou dobu jen ten jeden.

Dělal to pořád a pořád dokola.

Když ho napadlo, že ho možná zabijí, ruka se mu trochu zachvěla, jen maličko, a jeden ze čtvrťáků mu vypadl z prstů na propálené zelené sukno karetního stolku.

A pak, protože už to nedokázal dál dělat, uložil mince a vytáhl ten stříbrný dolar se sochou Svobody, který mu dala Zorja Polunočnaja, sevřel jej v dlani a čekal.

Měl na hodinkách tři ráno, když se ti agenti vrátili, aby mu položili několik otázek. Dva muži v tmavých oblecích, s tmavými vlasy a v naleštěných černých polobotkách. Agenti. Jeden měl hranatou bradu, široká ramena, spoustu vlasů na hlavě a nehty okousané až na maso. Stín odhadoval, že na střední škole hrával baseball. Druhý měl vlasy nad čelem prořídlé, na nose kulaté brýle se stříbrnými obroučkami a dokonale upravené nehty. Nebyli si ani trochu podobní, a přece měl Stín podezření, že na nějaké úrovni, možná buněčné, jsou ti muži totožní. Stáli každý na jednom konci karetního stolu a shlíželi dolů na něho.

„Jak dlouho pracujete u Carga, pane?“ zeptal se jeden.

„Nevím, co to je.“

„Říká si Středa. Grím. Otec veškerenstva. Starej. Viděli vás s ním, pane.“

„Pracuju u něho pár dní.“

„Nelžete nám, pane,“ řekl ten agent v brýlích.

„Oukej. Nebudu. Ale přesto jsou to pořád dva dny.“

Ten s hranatou bradou natáhl ruku a zkroutil mu ucho mezi palcem a ukazovákem. Pořádně ho přitom zmáčkl. Bolelo to. „Říkali jsme vám, abyste nám nelhal, pane,“ řekl zdvořile. Pak ho pustil.

Pod sakem měli oba boule pistolí. Stín mu to nezkoušel oplatit. Předstíral, že je zpět ve vězení. Odseď si svoje. Neříkej jim nic, co už nevědí. Neptej se.

„Ti lidé, se kterými se přátelíte, jsou nebezpeční, pane,“ prohlásil brýlatý agent. „Prokážete své vlasti velkou službu, když proti nim budete svědčit.“ Usmál se přátelsky: Já jsem ten hodný polda, říkal ten úsměv.

„Chápu,“ řekl Stín.

„Ale pokud nám nechcete pomoct, pane,“ dodal oholený agent, „tady je příklad, jací jsme, když nejsme spokojení.“ Uštědřil mu ránu do žaludku, až mu vyrazil dech. To není týrání, říkal si Stín, on se jen představuje: Já jsem ten zlý polda. Začal dávit. „Moc bych chtěl, abyste byli spokojení,“ řekl jim, hned jak mohl opět mluvit.

„Žádáme jen vaši spolupráci, pane.“

„Smím se zeptat…“ lapal Stín po dechu (neklaď otázky uvědomil si, ale už bylo pozdě, slova byla venku), „smím se zeptat, s kým budu spolupracovat?“

„Chcete, abychom vám řekli svá jména?“ zeptal se oholený agent. „Asi jste se zbláznil.“

„Ne, má pravdu,“ řekl brýlatý. „Možná se mu s námi bude lépe hovořit.“ Pohlédl na Stína a usmál se jako reklama na zubní pastu. „Nazdar. Já jsem pan Kámen, pane. Můj kolega je pan Dřevo.“

„Vlastně mě spíš zajímalo,“ řekl Stín, „u které služby pracujete? CIA? FBI?“

Kámen zavrtěl hlavou: „Jejda. To už není tak jednoduché, pane. Věci jsou nyní mnohem složitější.“

„Soukromý sektor,“ promluvil pan Dřevo, „veřejný sektor. Znáte to. Dnes je to hodně propojené.“

„Ale mohu vás ujistit, řekl Kámen s dalším smajlíkovým úsměvem, „že jsme na správné straně. Máte hlad, pane?“ Sáhl do kapsy saka a vytáhl tyčinku Snickers. „Vezměte si. Dárek.“

„Díky.“ Rozbalil ji a snědl.

„Nejspíš se budete chtít také napít. Kávu? Pivo?“

„Vodu, prosím.“

Kámen šel ke dveřím a zaklepal. Řekl cosi strážnému na druhé straně, ten kývl a za minutu se vrátil s plastovým pohárkem studené vody.

„CIA,“ potřásal Dřevo smutně hlavou. „Takoví frajeři. Poslouchej, Kameni, slyšel jsem nový vtip o CIA. Takže: Jak si můžeme být jistí, že CIA nemělo prsty ve vraždě Kennedyho?“

„To nevím. Jak si můžeme být jistí?“

„Je přece mrtvý, ne?“ vysvětlil Dřevo.

Oba se rozesmáli.

„Cítíte se už lépe, pane?“

„Asi jo.“

„Tak co kdybyste nám pověděl, co se dnes večer dělo, pane?“

„Udělali jsme si výlet. Turistika, víte. Šli jsme do Domu na skále. Pak jsme chtěli do té restaurace. Zbytek znáte.“

Kámen si ztěžka povzdechl. Dřevo zavrtěl hlavou, jako by byl zklamaný, a kopl ho do kolena. Příšerně to bolelo. Pak mu Dřevo položil ruku na záda, těsně nad pravou ledvinu, a prudce sekl. Tohle byla ještě horší bolest než ta v koleně.

Jsem větší než oni. Převálcuju je. Ale byli ozbrojení, a i kdyby je – nějak – zabil nebo přemohl, pořád by s nimi byl zamčený v téhle cele. Ale měl by zbraň. Měl by dvě zbraně. (Ne.)

Dřevo si dával pozor, aby mu nesáhl na obličej. Žádné stopy. Nic trvalého: jen pěsti a kopance na těle a kolenou. Bolelo to a Stín pevně svíral stříbrný dolar v dlani a čekal, až to skončí.

Skončilo to po nekonečně dlouhé době.

„Uvidíme se za pár hodin, pane,“ informoval ho Kámen. „Víte, Dřevo vám to opravdu dělal velice nerad. Jsme rozumní lidé. Jak jsem řekl, my jsme ti hodní. Vy jste na špatné straně. No, pokuste se trochu prospat.“

„Měl byste nás brát vážně,“ dodal Dřevo.

„Dřevo vám radí dobře, pane,“ ujistil ho Kámen. „Přemýšlejte o tom.“

Dveře se za nimi zabouchly. Napadlo ho, že možná zhasnou světlo, ale neudělali to a žárovka dál zírala na místnost jako studené oko. Stín se odplížil na žlutý molitan, přetáhl přes sebe tenkou přikrývku, zavřel oči a snažil se na nic nemyslet. Hlavou mu postupně plynuly sny.

Čas míjel.

Bylo mu zase patnáct a matka umírala a snažila se mu říct cosi velice důležitého, ale on jí nerozuměl. Ve snu se pohnul a hrot bolesti jej vyhnal z polospánku do polobdění. Zaúpěl.

Třásl se pod dekou. Pravou rukou si zakrýval oči před oslňujícím světlem žárovky. Byl by rád věděl, jestli Středa a ostatní jsou ještě na svobodě, jestli jsou vůbec ještě naživu. Doufal, že ano.

Stříbrný dolar v levé dlani byl stále studený. Cítil ho tam, jako ho cítil, když ho tloukli. Lenivě uvažoval, jak to, že se od jeho těla neohřeje. Napůl spal, napůl blouznil a představy Svobody, měsíce, Zorji Polunočnoj se mu spletly v jediný paprsek stříbrného světla, který svítil z hlubin nebes a on na tom stříbrném paprsku odjížděl vzhůru a pryč od bolesti a žalu a strachu, pryč od utrpení a díky bohu zpátky do snů…

Kdesi zdálky k němu doléhal hluk, ale už bylo pozdě nad tím přemýšlet: teď patřil spánku.

Jen matně mu prolétlo hlavou: hlavně aby to nebyli lidé, co ho jdou budit nebo mlátit nebo budou na něho křičet. Pak si uvědomil, že opravdu spí a že už mu není zima.

Někdo někde volal o pomoc, hlasitě, snad v jeho snu, snad mimo něj.

Ve spánku se na molitanové matraci obrátil. Při tom pohybu objevil nová místa, jež ho bolela.

Někdo mu třásl ramenem.

Chtěl jim říct, ať ho nebudí, ať ho nechají spát a dají mu pokoj, ale vydal ze sebe jen zachroptění.

„Punťo?“ naléhala Laura. „Musíš se probudit. Prosím tě, vzbuď se, zlato.“

Na okamžik ho zalila něžná úleva. Zdál se mu podivný sen: o vězení a podvodnících a ošuntělých bozích, a nyní ho Laura budí, aby mu řekla, že je čas jít do práce, a třeba mu to vyjde i na rychlou kávu a rychlý polibek, nebo třeba víc než polibek. Natáhl ruku, aby ji pohladil.

Byla studená jako led a lepkavá.

Otevřel oči.

„Kde se tu vzala všechna ta krev?“

„Z jiných lidí. Moje není. Já jsem naplněná formaldehydem smíchaným s glycerinem a lanolinem.“

„Jakých jiných lidí?“

„Stráží. Neboj. Zabila jsem je. Raděj sebou hoď. Řekla bych, že neměli šanci vyvolat poplach. Vezmi si kabát, nebo mi zmrzneš.“

„Ty jsi je zabila?“

Pokrčila rameny a trochu rozpačitě se usmála. Její ruce vypadaly, jako by zkoušela malbu prstem a používala výhradně odstíny rudé barvy. Cákance měla i na obličeji a na šatech (tentýž modrý kostým, ve kterém ji pohřbili). Stín musel myslet na Jacksona Pollocka, protože bylo méně problematické myslet na Jacksona Pollocka než přijmout tu druhou alternativu.

„Je snadnější zabíjet lidi, když jsi sám mrtvý,“ vysvětlila mu. „Už na tom tolik nesejde. Už nemáš předsudky.“

„Mně na tom sejde hodně.“

„Chceš tu čekat, až přijde ranní směna? Klidně můžeš. Myslela jsem, že se odtud chceš dostat.“

„Budou si myslet, že jsem to udělal já,“ řekl hloupě.

„Možná. Hoď na sebe kabát, zlato. Zmrzneš.“

Vyšel na chodbu. Na jejím konci byla místnost strážných. V ní našel čtyři mrtvé muže: tři strážné a muže, co si říkal Kámen. Jeho přítele nikde neviděl. Podle krvavých čar na podlaze soudil, že ti dva byli dovlečeni do místnosti a hozeni na podlahu.

Jeho kabát visel na věšáku. Peněženku měl dosud v náprsní kapse, zjevně netknutou. Laura otevřela velkou krabici plnou čokoládových tyčinek.

Při bližším pohledu zjistil, že strážci na sobě mají tmavé maskáčové uniformy, ale nemají na nich žádné oficiální odznaky, nic, co by naznačovalo, pro koho pracují. Mohli to být víkendoví lovci kachen oblečení na hon.

Laura natáhla studenou ruku a sevřela v ní jeho dlaň. Na krku měla na zlatém řetízku minci, kterou jí dal.

„To je moc hezké,“ řekl.

„Díky.“ Koketně se usmála.

„Co ostatní? Středa a ti další? Kde jsou?“ Laura mu podala hrst tyčinek a on si je nacpal do kapsy.

„Nikdo jiný tu nebyl. Spousta prázdných cel a v jedné jsi byl ty. Jo, a jeden z těch chlapů šel dolů do jedné s časopisem, honit si ho. Měl z toho pěkný šok.“

„Ty jsi ho zabila, když si ho honil?“

Pohodila ramenem. „Nejspíš,“ připustila nerada. „Bála jsem se, že ti ubližují. Někdo tě musí ohlídat a já jsem ti říkala, že se o tebe budu starat, ne? Na, vezmi si tohle.“ Podávala mu chemické ohřívače rukou a nohou – roztrhnete plombu a ony se zahřejí a zůstanou teplé celé hodiny. Stín si je dal do kapsy.

„Dávat na mne pozor. Ano, řekla jsi to.“

Natáhla prst a pohladila ho nad levým obočím. „Jsi zraněný.“

„To nic není.“

Otevřel železné dveře ve zdi. Pomalu se rozevřely. Byly něco přes metr nad zemí a Stín seskočil dolů, na štěrk. Zvedl Lauru kolem pasu a sundal ji, jak to dělával vždycky, samozřejmě, bez přemýšlení…

Zpoza černého mraku vyšel měsíc. Byl nízko nad obzorem, chystal se zapadnout, ale svítil dost silně, aby viděli kolem sebe.

Jak zjistil, vyskočili právě z černě natřeného železného vagónu dlouhého nákladního vlaku, zaparkovaného a opuštěného na vedlejší trati kdesi v lese. Řada vagónů pokračovala, kam až dohlédl, hluboko mezi stromy a do tmy. Byl ve vlaku. Jak to, že to nepoznal?

„Jak jsi mě tu, sakra, našla?“ zeptal se své mrtvé ženy.

Pomalu a pobaveně zavrtěla hlavou. „Svítíš jako maják v temném světě. Nebylo to tak těžké. Teď padej. Utíkej co nejdál a co nejrychleji. Neplať kreditkami a budeš v pohodě.“

„Kam bych měl jít?“

Prohrábla si rukou matné vlasy a shrnula si je z očí. „Silnice je tímhle směrem,“ naznačila paží. „Snaž se. Ukradni auto, když to bude nutné. Jeď na jih.“

„Lauro,“ začal, pak se zarazil. „Máš tušení, o co tu jde? Víš, kdo jsou ti lidé? Koho jsi zabila?“

„Jo. Myslím, že vím.“

„Jsem ti vděčný. Nebýt tebe, ještě bych tam seděl. Myslím, že nic dobrého mě tam nečekalo.“

„Ne. To nečekalo.“

Odcházeli od prázdných vagónů. Stín uvažoval o jiných vlacích, které kdy viděl, o černých železných vagónech bez oken, jež uháněly kilometr za kilometrem a prohoukávaly si osamělou cestu nocí. Sevřel prsty kolem stříbrného dolaru v kapse a vzpomínal na Zorju Polunočnuju a na to, jak se na něho v měsíčním světle dívala. Zeptal ses jí, co chce? To je ta nejmoudřejší otázka, co se mrtvých můžeš zeptat. Někdy ti to řeknou.

„Lauro… Co chceš?“

„Opravdu to chceš vědět?“

„Ano. Prosím tě.“

Pohlédla na něho mrtvýma modrýma očima. „Chci být zase živá. Ne takhle položivá. Chci být doopravdy živá. Chci cítit, jak mi v hrudi bije srdce, chci cítit, jak mi žilami pumpuje krev – horká, slaná a skutečná. Je to zvláštní, neřekl bys, že ji cítíš, myslím tu krev, ale věř mi, když přestane téct, poznáš to.“ Protřela si oči a rozmazala si přitom po tváři krev z rukou. „Podívej se, je to těžké. Víš, proč mrtví lidé vycházejí jen v noci, punťo? Protože ve tmě je snadnější vypadat jako živý. A já nechci jen vypadat. Já chci být živá.“

„Nechápu, co chceš, abych udělal.“

„Udělej, aby se to stalo, zlato. Ty na to přijdeš. Já vím, že na to přijdeš.“

„Tak jo. Zkusím to. A když na to přijdu, jak tě najdu?“

Ale byla pryč a v lese zbyla jen našedlá skvrna na obloze, která mu ukazovala, kde je východ, a v mrazivém prosincovém větru osamělý výkřik, který mohl být zaúpěním posledního nočního ptáka, nebo voláním prvního ptáka úsvitu.

Stín obrátil tvář k jihu a vyrazil na cestu.

KAPITOLA SEDMÁ

Jelikož hindští bohové jsou ‚nesmrtelní‘ jen v jistém zvláštním smyslu – neboť se rodí a umírají – prožívají většinu velkých lidských dilemat a často to vypadá, že se od smrtelníků liší jen v několika bezvýznamných detailech… a od démonů ještě méně. Přesto je Hindové považují za bytosti naprosto odlišné od všech ostatních: jsou to symboly, jakými by člověk, ať už by jeho životní příběh byl jakkoli ‚archetypalní‘, nikdy být nemohl. Jsou herci hrajícími role, jež jsou skutečné jen pro nás. Jsou maskami, za nimiž vidíme vlastní tváře.

– Wendy Doniger O’Flahertyová, Úvod, Hindské mýty

(Penguin Books, 1975)

Stín šel směrem na jih, nebo aspoň směrem, o němž doufal, že je jižní, už několik hodin, úzkou a neznačenou lesní cestou kdesi, jak se mu zdálo, v jižním Wisconsinu. Jednu chvíli se proti němu objevila skupina džípů s rozsvícenými dálkovými světly – rychle uskočil mezi stromy a přikrčil se, dokud neprojely. Mlha časného rána mu sahala až do pasu. Auta byla černá.

Když asi o půl hodiny později zaslechl v dálce na západě hluk helikoptér, uhnul z dřevařské cesty do lesa. Helikoptéry byly dvě a on ležel schoulený v prohlubni pod spadlým stromem a poslouchal, jak nad ním přelétají. Opatrně vykoukl k šedé zimní obloze a potěšilo ho, že byly obě natřené matnou černou barvou. Čekal v prohlubni, dokud nebylo v lese opět úplné ticho.

Tady pod stromy tvořil sníh jen lehký poprašek, který křupal pod nohama. Byl hluboce vděčný za chemické ohřívače rukou a nohou, bez nich by mu určitě omrzly končetiny. Jinak byl naprosto otupělý – otupělé srdce, otupělá mysl, otupělá duše. Uvědomil si, že ta otupělost zasahuje celou jeho osobnost a zasahuje ji už dlouho.

Co tedy chci? ptal se sám sebe. Nedokázal odpovědět, a tak šel dál, kladl automaticky nohu před nohu, lesem dál a dál. Stromy mu připadaly povědomé, jednotlivé úseky krajiny představovaly dokonalé déjá vu. Chodí snad stále dokola? Možná by měl prostě jít a jít, dokud mu nedojdou ohřívače a čokoládové tyčinky, a pak si sednout a už nikdy nevstat.

Dorazil k dost velkému potoku, takovému, co mu místní lidé říkají řeka a vyslovují to říka, a rozhodl se jít podle něj. Potoky vedou k řekám a všechny řeky se vlévají do Mississippi, takže když půjde pořád dál nebo ukradne člun nebo si postaví vor, nakonec se dostane do New Orleansu, kde je teplo. Ta představa ho uklidňovala.

Helikoptéry už se neobjevily. Říkal si, že ty dvě, které nad ním prolétly, nejspíš uklízely tu spoušť ve vlaku a nepátraly po něm, jinak by se byly určitě vrátily. Už dávno by mu byli v patách psi a sirény a celá ta mašinérie pronásledovatelů. Ale ne, nic z toho se nedělo.

Co tedy vlastně doopravdy chce? Aby ho nechytili. Aby ho neobvinili ze smrti těch mužů ve vlaku. „To jsem nebyl já,“ slyšel se, jak jim vysvětluje, „to moje zemřelá manželka.“ Dovedl si představit výrazy na obličejích policejních úředníků. Až ho povedou k elektrickému křeslu, budou se hádat, jestli je cvok, nebo to jen předstírá…

Nemohl si vzpomenout, jestli je ve Wisconsinu trest smrti. Uvažoval, jestli na tom záleží. Chtěl pochopit, o co tu jde – a chtěl zjistit, jak to dopadne. A konečně, to mu na tváři vyskočil trochu lítostivý úsměv, ze všeho nejvíc chtěl, aby všechno zase bylo normální. Chtěl, aby nikdy nebyl šel do vězení, aby Laura byla dosud živá, aby se nic z toho všeho nebylo stalo.

„Obávám se, že nemáš na výběr, chlapče,“ řekl si v duchu Středovým nakřáplým hlasem a přikývl na souhlas. Nemáš na výběr. Spálil jsi za sebou mosty. Tak šlapej dál. Odkruť si svoje…

Někde kus dál bubnovala žluna do prohnilého stromu.

Stín si uvědomil, že ho někdo sleduje: hrstka červených kardinálů na něho upírala oči z holé větve černého bezu. Po chvíli se zase vrátili k ozobávání střapců černých bobulí. Vypadali jako ilustrace v kalendáři Zpěvní ptáci Severní Ameriky. Jejich trylky, štěbetání a křik ho ještě dlouho provázely pěšinou podél potoka. Pak se opět rozhostilo ticho.

Na palouku ve stínu kopce ležel zmrzlý kolouch a černý pták velký jako menší pes mu kloval bok velkým zlověstným zobákem a škubal a rval kusy červeného masa. Oči už v hlavě mrtvoly nebyly, ale jinak byla netknutá. Na zádech jí svítily bílé skvrny. Stína napadlo, jak asi koloušek zemřel.

Černý pták naklonil hlavu na stranu a pak pronesl hlasem, jako když o sebe tlučou kameny: „Ty jsi muž stínu.“

„Jsem Stín,“ řekl Stín. Pták vyskočil na zadek koloucha, zvedl hlavu a načepýřil peří na hlavě a na krku. Byl skutečně obrovský a měl oči jako černé korálky. Tak zblízka vypadal až hrozivě.

„Říká, že se sejdete v Krá-hiře,“ krákl havran. Stín by byl rád věděl, který z Ódinových havranů to je: Hugin, nebo Munin: Paměť nebo Myšlenka.

„V Krá-hiře?“ zeptal se.

„V Egyptě.“

„Jak se dostanu do Egypta?“

„Podél Mississippi. Jdi na jih. Najdi Šakala.“

„Poslyš,“ řekl Stín, „nechci vypadat, jako bych byl – Ježíši, poslouchej…“ zarazil se. Zpět. Je mu zima, stojí v lese a baví se s velkým černým ptákem, který přitom rozklovává Bambiho. „Dobrá. Snažím se ti vysvětlit, že nestojím o záhady.“

„Záhady,“ souhlasil pták ochotně.

„Já chci vysvětleni. Šakal v Káhiře. To mi moc nepomáhá. Je to věta ze špatného špionážního románu.“

„Šakal. Přítel. Krá. Krá-hira.“

„To už jsi říkal. Chtěl bych se dozvědět něco víc.“

Pták se pootočil a vytrhl další kus srnčího z žeber koloucha. Pak odlétl mezi stromy. Maso mu viselo ze zobáku jako dlouhá krvavá žížala.

„Hej! Nemohl bys mě aspoň dovést k nějaké opravdové silnici?“ křičel za ním Stín.

Havran poodlétl. Stín hleděl na mrtvé srnče. Kdyby byl opravdový zálesák, odřízl by si biftek a upekl ho na ohni. Jenže on sedí na pařezu a jí čokoládové tyčinky a ví, že není žádný zálesák.

Havran na okraji palouku zakrákal.

„Ty chceš, abych šel za tebou?“ zeptal se ho Stín. „Nebo Timmy už zase spadl do studny?“ Pták zase zakrákal, teď už netrpělivě. Stín se vydal k němu. Pták počkal, až byl docela blízko, pak ztěžka přelétl na další strom. Mířil trochu víc doleva od směru, kterým šel Stín původně.

„Hej,“ křikl Stín, „Hugine nebo Mugine, nebo jak ti říkají.“

Pták se otočil, hlava se podezíravě naklonila na stranu. Hleděl na něho korálkovýma očima.

„Řekni ‚víckrrát ne‘,“ zkusil to Stín.

„Trrhni si,“ opáčil havran. To bylo poslední, co řekl. Celou cestu lesem už nepromluvil.

Za půldruhé hodiny dorazili k asfaltové silnici na okraji města a havran odletěl zpátky do lesů. Stín uviděl vývěsní tabuli Culverových butterburgerů a mraženého krému a vedle ní benzínovou pumpu. Zašel ke Culverovi. Bylo tam prázdno, jen za pokladnou seděl ochotný mladík s vyholenou hlavou. Stín si objednal dva butterburgery a hranolky. Pak zašel na toaletu. Vypadal příšerně. Provedl inventuru kapes: měl několik mincí, včetně stříbrného dolaru Svobody, kartáček na zuby a pastu, tři tyčinky, pět chemických ohřívačů, peněženku (zůstal v ní jen řidičák a kreditka – uvažoval, jak dlouho ještě bude platná) a ve vnitřní kapse kabátu tisíc dolarů v padesátkách a dvacítkách, jeho podíl na včerejší bance. Umyl si obličej a ruce horkou vodou, přihladil si vlasy a vrátil se do restaurace, zrovna když mu nesli burgery a hranolky. Zapil je kávou.

Přistoupil k pultu. „Dáte si náš mražený krém?“ zeptal se ten ochotný mladík.

„Ne. Děkuji. Nevíte, kde by se tu dalo pronajmout auto? Mé se rozsypalo na silnici kousek odsud.“

Mladík se poškrábal ve strništi na lebce. „Tady nic takového není. Pokud se vám pokazilo auto, můžete si zavolat do opravny. Nebo se na benzínce poptejte na odtahovou službu.“

„Dobrý nápad. Dík.“

Přešel rozbředlým sněhem přes parkoviště od Culverů k pumpě. Koupil si oplatky, minisalámky a další ohřívače.

„Dá se tu někde najmout auto?“ zeptal se ženy u pokladny. Byla tlustá, brýlatá a nadšená, že má s kým promluvit.

„Počkejte. Víte, jsme tu tak trochu stranou. Tyhle služby jsou spíš v Madisonu. Kam chcete?“

„Do Káhiry. Nemám tušení, kde to je.“

„Já vím kde. Podejte mi tamhle z poličky mapu Illinois.“ Stín jí podal mapu v plastovém obalu. Rozložila ji a zabodla vítězně prst do spodního rohu. „Tady je to.“

„Cairo?“

„V Egyptě se to jmenuje Káhira. Ale té v Malém Egyptě, té říkají Cairo. Mají tam i Théby a tak. Má švagrová pochází z Théb. Zeptala jsem se jí na ty v Egyptě a ona na mě hleděla jak na cvoka.“ Žena se zasmála – žbluňkalo to jako voda v odtoku.

„Nějaké pyramidy?“ To město bylo pět set mil daleko, skoro přesně na jih.

„Nemám páru. Říká se tam tomu Malý Egypt, protože kdysi dávno, takových sto, sto padesát roků zpátky, tu byl hladomor. Neurodilo se. Ale tam dole úroda byla. A tak tam všichni jezdili nakupovat potraviny. Jako v bibli, víte. Josef a Kouzelnej plášť Technicolor. Hurá do Egypta, tra dá.“

„Takže kdybyste byla na mém místě a měla se tam dostat – jak byste jela?“

„Autem.“

„Auto se mi rozpadlo na silnici. Byl to zkurvený rezavý křáp, pokud mi prominete ten výraz.“

„Zet-Er-Ká,“ řekla. „Znám. Tak jim říká můj švagr. Tak trochu s nimi kšeftuje, víte. Kupuje a prodává auta. Sem tam mi brnkne a řekne: „Zrovna jsem střelil jedno Zet-Er-Ká, Mattie. Poslyšte, třeba by měl zájem o vaše staré auto. Na šrot nebo tak.“

„Patří mému šéfovi,“ odmítl Stín a byl sám překvapený, jak hbitě a snadno dokáže lhát. „Musím mu zavolat, aby si pro něj poslal.“ Pak ho náhle napadlo: „Ten váš švagr, bydlí daleko?“

„V Muscodě. Deset minut odtud, na jih. Proč?“

„No, myslíte, že by měl nějaké Zet-Er-Ká, které by mi byl ochotný prodat za nějakých pět, šest stovek?“ Sladce se usmála. „Pane, na jeho dvorku není auto, které byste za pět stováků nedostal, i s plnou nádrží. Ale neříkejte, že jsem vám to řekla.“

„Zavolala byste mu?“

„Jako by se stalo,“ řekla a zvedla telefon. „Zlato? Tady je Mattie. Hned sem přijeď. Mám tu člověka, co chce koupit auto.“

Ten zkurvený rezavý křáp byla Chevrolet Nova, rok výroby 1983. Dostal ho i s plnou nádrží benzínu za čtyři sta padesát dolarů. Na tachometru měl skoro čtvrt milionu kilometrů, slabě voněl whisky a tabákem a silně něčím, co byly nejspíš banány. Nedokázal poznat, jakou má barvu, byla skrytá pod vrstvou špíny a sněhu. Ale byl to jediný vůz na dvoře Mattiina švagra, který vypadal, že by ho mohl dovézt těch pět set mil.

Obchod byl uskutečněn v hotovosti a Mattiin švagr se ani v nejmenším nezajímal o jméno kupujícího nebo číslo pojistky či něco jiného. Zajímaly ho jen peníze.

Stín jel na západ, pak na jih, v kapse měl pět set padesát dolarů a držel se mimo dálnici. Ten Zet-Er-Ká měl rádio, ale když ho zapnul, nic se nedělo. Cedule mu oznámila, že opustil Wisconsin a je nyní v Illinois. Projel kolem povrchového dolu osvětleného obrovskými modrými obloukovými lampami.

Zastavil se na jídlo v hospodě U Mamky. Stihl to těsně před zavřením.

Každé město, kterým projížděl, mělo kromě tabule, jež mu sdělila, že právě vjíždí do Našeho města (720 obyv.), ještě další tabuli. Ta ho informovala, že místní žákovské družstvo je třetím semifinalistou pro mezistátní soutěž v košíkové nebo že město je domovem illinoiské semifinalistky řeckořímského zápasu v kategorii do 16 let.

Jel dál, až mu začala padat hlava. S každou minutou se cítil vyčerpanější. Pak projel na červenou a skoro ho smetla nějaká řidička v dodgi. Jakmile se dostal za město, vyjel na polní cestu rozrytou traktorem a zastavil u zasněženého strniště, po kterém pomalu kráčelo procesí tlustých černých divokých krocanů – vypadali jako smuteční průvod. Vypnul motor, natáhl se na zadní sedadlo a usnul.

Tma. Pocit, že padá – jako by v kotrmelcích klesal do hluboké díry, jako Alenka. Padal o čtyři sta let níž do tmy. Kolem něho se míhaly obličeje, vždycky vypluly z černoty, ale každý byl okamžitě vyrván nahoru, dříve než se ho mohl dotknout…

Náhle, bez nějakého přechodu, už nepadal. Byl v jeskyni a nebyl už sám. Hleděl do povědomých očí: velkých, vlhkých černých očí. Mrkly.

Pod zemí: ano. Pamatoval si na to místo. Pach vlhké krávy. Na mokrých stěnách jeskyně se míhalo červené světlo ohně a osvětlovalo bizoní hlavu a lidské tělo s kůží jako cihlářská hlína.

„Copak mě nemůžete nechat na pokoji?“ naříkal Stín. „Chci spát.“

Bizoní muž zvolna kývl. Rty se mu nepohnuly, ale hlas v Stínově hlavě řekl: „Kam jedeš, Stíne?“

„Do Caira.“

„Proč?“

„Kam jinam můžu jet? Středa chce, abych jel tam. Pil jsem jeho medovinu.“ Ve spánku, při neochvějné logice snů, mu ten závazek připadal naprosto jednoznačný: třikrát vypil Středovu medovinu a zpečetil tím dohodu – mohl tedy dělat něco jiného?

Bizoní muž natáhl ruku do ohně a rozhrábl uhlíky a polámané větve, až se rozhořely jasným plamenem. „Blíží se bouře,“ řekl. Ruce měl špinavé od popela. Otřel si je o hrudník a zanechal na něm černé čáry sazí.

„To mi říkáte všichni. Můžu se na něco zeptat?“

Následovala pauza. Na chlupatém čele se usadila moucha. Bizoní muž ji odehnal. „Ptej se.“

„Je tohle pravda? Jsou tihle lidé opravdu bozi? Je to všechno tak…“ Odmlčel se. Pak řekl ‚nemožné,‘ což nebylo přesně to slovo, které hledal, ale na nic lepšího nepřišel.

„Co jsou bohové?“ zeptal se bizoní muž.

„To nevím.“

Odněkud znělo klepání, neúnavné a duté klepání. Stín čekal, až mu bizoní muž něco řekne, až mu vysvětlí, co jsou tedy bohové, až mu vysvětlí celou tu zmatenou noční můru, ve kterou se v poslední době jeho život proměnil. Bylo mu zima.

Klep, klep, klep.

Stín otevřel oči a omámeně se posadil. Byl úplně promrzlý a obloha venku měla tu výrazně nachovou barvu, která odděluje soumrak od noci.

Klep, klep. Kdosi řekl: „Hej, pane,“ a Stín se otočil. Ten kdosi stál u auta, jen temnější tvar proti tmavému nebi. Natáhl ruku a spustil o kousek okénko. Vyrobil několik zvuků, jimiž dal najevo, že se probouzí, a pak řekl:

„Ahoj.“

„Jste v pořádku? Je vám blbě? Pil jste?“ Byl to vysoký hlas – ženský nebo chlapecký hlas.

„Nic mi není,“ řekl Stín. „Okamžik.“ Otevřel dveře, vystoupil a protáhl si strnulý krk a končetiny. Pak si třel ruce, aby se mu rozproudila krev a zahřál se.

„Páni! Vy jste teda čahoun.“

„Říkají to. Kdo jste?“

„Já jsem Sam,“ řekl ten hlas.

„Kluk Sam, nebo holka Sam?“

„Holka Sam. Bývala jsem Sammi s měkkým i a dělávala jsem si vždycky místo tečky usměvavý ksichtík, jenže pak se mi to absolutně zprotivilo, protože to tak dělal absolutně každý, a tak jsem toho nechala.“

„Tak jo, holko Sam. Běž tamhle a koukej se na silnici.“

„Proč? Jste nějaký vraždící maniak nebo něco podobného?“

„Ne,“ odpověděl Stín. „Ale musím si odskočit a rád bych při tom měl aspoň kousek soukromí.“

„Aha. Jasně. Jo. Chápu. V pohodě. Naprosto vás chápu. Já nedokážu čurat, ani když je někdo ve vedlejší kabině. Příšerný syndrom plachého měchýře.“

„Takže, prosím.“

Přešla na druhou stranu auta a Stín popošel několik kroků k poli, rozepnul zip a velice dlouho močil na sloupek plotu. Vrátil se k vozu. Konec soumraku přešel v noc.

„Ještě jsi tu?“ zeptal se.

„Ano. Musíte mít měchýř jako Erijské jezero. Za tu dobu, co jste tam stál, musely vzniknout a zaniknout celý říše. Pořád jsem slyšela, jak to teče.“

„Díky. Chceš něco?“

„No, chtěla jsem vědět, jestli jste v pořádku. Chápejte, kdybyste byl mrtvý nebo tak, zavolala bych poldy. Ale okna byla jako zamžená, tak jsem si říkala, že jste nejspíš ještě živý.“

„Bydlíš tu v okolí?“

„Ne. Stopuju. Z Madisonu.“

„To je nebezpečné.“

„Zvládla jsem to za poslední tři roky každý rok pětkrát. A ještě žiju. Kam máte namířeno?“

„Jedu až do Caira.“

„To je fajn. Já jedu do El Pasa. Na prázdniny k tetě.“

„Tam tě tedy nepovezu,“ prohlásil Stín.

„Ne do El Pasa v Texasu. Do toho druhého, v Illinois. Je to nějakou hodinu na jih. Víte, kde teď jste?“

„Ne. Nemám tušení. Někde na Dvaapadesáté dálnici?“

„Další město je Peru,“ informovala ho Sam. „Ne to v Peru. To v Illinois. Dýchněte na mě. Skloňte se trochu.“ Stín se sehnul a dívka mu čichla k obličeji. „Dobrý. Netáhne z vás chlast. Můžete řídit. Tak pojeďme.“

„Jak víš, že tě svezu?“

„Protože jsem mladá dáma v nesnázích,“ vysvětlila mu klidně. „A vy jste rytíř v čemsi. V příšerně špinavém autě. Víte, že vám někdo napsal na zadní okno ‚Umyj mě!‘?“ Stín nasedl do auta a otevřel dveře na druhé straně. Světlo, co se rozsvítí, když se otevřou přední dveře, se v tomhle autě nerozsvěcovalo.

„Ne. To jsem nevěděl.“

Vlezla si dopředu k němu. „Byla jsem to já. Já to napsala. Když ještě bylo vidět.“

Stín nastartoval, zapnul dálková světla a zamířil zpátky na silnici. „Doleva,“ navigovala Sam. Zahnul tedy doleva a jel. Po několika minutách začalo fungovat topení a autem se rozlévalo požehnané teplo.

„Ještě jste nic neřekl,“ prohodila Sam. „Povídejte něco.“

„Jsi člověk?“ chtěl vědět Stín. „Opravdická, z muže a ženy zrozená, živoucí a dýchající lidská bytost?“

„Jasně.“

„Fajn. Jen se ujišťuju. Tak o čem mám povídat?“

„Teď zrovna něco, co by mě uklidnilo. Najednou mám pocit, že jsem v nesprávném autě se správně zcvoklým chlapem, znáte to.“

„Jo. Taky jsem to zažil. Co by tě třeba uklidnilo?“

„Jen mi řekněte, že nejste uprchlý vězeň nebo masový vrah nebo něco podobného.“

Chvíli přemýšlel. „To fakt nejsem, určitě.“

„Ale musel jste dlouho přemýšlet, co?“

„Seděl jsem. Nikdy jsem ale nikoho nezabil.“

„Aha.“

Vjeli do městečka osvětleného pouličními lampami a blikajícími vánočními girlandami a Stín se podíval doprava. Dívka měla krátké kudrnaté vlasy a obličej, který byl jak přitažlivý, tak, aspoň mu připadalo, trochu mužský: Jako by měla rysy vytesané z kamene. Hleděla na něho.

„Za co jste byl ve vězení?“

„Ošklivě jsem zranil nějaké lidi. Hrozně jsem se naštval.“

„Zasloužili si to?“

Stín chvíli přemýšlel. „V té době jsem si to myslel.“

„Udělal byste to zase?“

„Sakra, ne. Ztratil jsem tři roky života.“

„Hmm. Máte v sobě indiánskou krev?“

„Žádnou, o které bych věděl.“

„Vypadáte na to, proto se ptám.“

„Je mi líto, jestli jsem tě zklamal.“

„V pohodě. Máte hlad?“

Kývl. „Něco bych snědl.“

„Hned za další světelnou křižovatkou je prima místo. Dobře tam vaří. A není tam draho.“

Stín zajel na parkoviště. Vystoupili. Nezamykal, kdo by takový křáp kradl, ale klíčky si dal do kapsy. Vytáhl drobné na noviny. „Můžeš si dovolit tu jíst?“ zeptal se.

„Jo,“ zvedla bradu. „Zaplatím si za sebe.“

Stín kývl. „Víš co? Hodíme si na to. Panna, platíš ty za mě, orel, platím já za tebe.“

„Napřed mi ukažte tu minci,“ řekla podezíravě. „Můj strejda měl čtvrťák s pannou na obou stranách.“

Prohlédla si ji a uklidnila se, že je to opravdu obyčejný čtvrťák. Stín si položil čtvrťák na nehet palce a zfalšoval hod, aby vypadal, že se točí, pak minci chytil a připlácí ji na hřbet levé ruky. Odkryl pravačku, aby se mohla podívat.

„Orel,“ konstatovala šťastně. „Platíte vy.“

„Jo. Člověk nemůže pokaždé vyhrát.“

Stín si objednal sekanou, Sam lasaně. Zatímco čekali, prolétl noviny, jestli je v nich něco o mrtvých mužích v odstaveném nákladním vlaku. Nebylo. Jediný zajímavý příběh byl na titulní straně: vrány v rekordním počtu zamořují město. Místní farmáři chtěli věšet na veřejné budovy mrtvé vrány, aby ostatní zastrašili. Ornitologové tvrdili, že to nemá smysl, že živé vrány by prostě sežraly ty mrtvé. Farmáři trvali na svém. „Když vrány uvidí mrtvoly svých přátel,“ tvrdil jejich mluvčí, „budou vědět, že je tady nechceme.“

Přinesli jídlo. Bylo teplé a byla ho spousta, víc než mohl člověk sníst.

„Co je vlastně v tom Cairu?“ zeptala se Sam s plnými ústy.

„Nemám představu. Dostal jsem od svého šéfa zprávu, že mě tam potřebuje.“

„Co děláte?“

„Jsem děvče pro všecko.“

Usmála se. „No, mafián nejste, za prvé na to nevypadáte a za druhé jezdíte v pěkném křápu. Proč vám to auto smrdí jak banán?“

Pokrčil rameny a jedl dál.

Sam se zúžily panenky. „Třeba jste pašerák banánů,“ prohlásila vítězně. „Ani jste se nezeptal, co dělám já.“

„Hádám, že nějakou školu.“

„Wisconsinskou univerzitu v Madisonu.“

„Kde nepochybně studuješ dějiny umění, problematiku žen a nejspíš taky odléváš vlastní bronzy. A nejspíš pracuješ v kavárně, aby sis přivydělala na kolejné.“

Položila vidličku, chřípí se jí rozšířilo, oči měla jako talíře. „Jak jste to kruci udělal?“

„Co? Teď mi řekneš: ne, ve skutečnosti studuju románské jazyky a ornitologii.“

„Takže chcete říct, že to byla jen klika?“

„A co?“

Upírala na něho tmavé oči. „Vy jste fakt číslo, pane… vlastně ani nevím, jak se jmenujete.“

„Říkají mi Stín,“ odpověděl.

Zkřivila ústa, jako by ochutnala něco protivného. Přestala mluvit, sklonila hlavu a dojídala lasaně.

„Nevíš, proč se to jmenuje Egypt?“ zeptal se jí, když odsunula talíř.

„Tam co je Cairo? Jo. Je to v deltě Ohia a Mississippi. Jako je egyptská Káhira v nilské deltě.“

„To zní rozumně.“

Sedla si rovně, objednala si kávu a čokoládový páj se šlehačkou a prohrábla si rukou tmavé vlasy. „Jste ženatý, pane Stíne?“ A pak, když zaváhal, dodala: „do háje, zase se ptám, na co nemám, že?“

„Ve čtvrtek měla pohřeb,“ opatrně vybíral slova. „Zabila se při autonehodě.“

„Ach. Panebože. To je mi líto.“

„Mně taky.“

Rozpačité ticho. „Moje nevlastní sestra ztratila dítě, mého synovce, na konci loňského roku. Je to hrozné.“

„Jo. Na co umřel?“

Upíjela kávu. „Nevíme. Ani vlastně nevíme, jestli je mrtvý. Jednoduše zmizel. Ale bylo mu teprve třináct. Stalo se to uprostřed zimy. Ségra z toho byla úplně vedle.“

„Našly se nějaké, ehm, stopy?“ Připadal si jako policista v televizním seriálu. Zkusil to znovu. „Měli podezření na zločin?“ To znělo ještě hůř.

„Podezírali mého pitomého švagra, jeho otce. Je to vůl, ten by byl schopný ho unést. Nejspíš to taky udělal. Jenže tohle je městečko v Severních lesích. Milé, sladké, půvabné městečko, kde nikdo ani nezamyká dveře.“ Povzdechla si a zavrtěla hlavou. „Určitě nejste aspoň kapku indián?“

„Pokud vím, ne. Možné to je. O otci toho moc nevím. I když máti by mi byla určitě řekla, kdyby byl indián. Snad.“

Znovu ta zkřivená ústa. Sam vzdala souboj s čokoládovým pájem. Porce byla jako pro dřevorubce. Postrčila talíř přes stůl. „Chcete?“ Usmál se, řekl: „Jasně,“ a dojedl ho.

Servírka jim podala účet a Stín zaplatil.

„Díky,“ zamručela Sam.

Ochlazovalo se. Auto párkrát zakašlalo, pak přece jen nastartovalo. Stín vyjel na hlavní a pokračoval dál na jih. „Slyšela jsi někdy o chlápkovi, co se jmenoval Hérodotos?“

„Ježíšmarjá. Jak?“

„Hérodotos. Četla jsi jeho Historii?“

„Víte,“ řekla zasněně, „nedokážu se v tom zorientovat. Nechápu, jak mluvíte, ani slova, co používáte, nic nechápu. Jednu chvíli jste přitroublý hromotluk, hned nato mi čtete mý zas… myšlenky a pak začnete o Hérodotovi. Takže ne. Nečetla jsem Hérodota. Slyšela jsem o něm. Nejspíš v rádiu. Není to ten, co mu říkají otec lží?“

„Myslel jsem, že to je Satan.“

„Jo. Ten taky. Ale oni tam říkali, že Hérodotos tvrdil, že existují obří mravenci a gryfové, co hlídají zlaté doly, a jak si to všecko vymýšlel.“

„Myslím, že nevymýšlel. Psal, co slyšel. Tak to on dělal, tak psal svoje knihy. A většinou jsou to moc dobré věci. Je tam spousta zajímavých podrobností – třeba, věděla jsi, že v Egyptě, když umřela zvlášť krásná dívka nebo žena nějakého pána nebo tak, že ji nechali tři dny tak a pak ji teprve nechali nabalzamovat? Napřed nechali její mrtvolu v tom horku zkazit.“

„Proč? Ne, počkejte. Oukej, myslím, že vím proč. Brr, to je odporné.“

„A taky je tam o bitvách, všechny možné normální věci. A pak jsou tam bohové. Jeden chlap utíká, aby podal zprávu o výsledku bitvy, běží a běží a na mýtině vidí Pana. A Pan mu povídá: ‚Řekni jim, ať tu postaví chrám.‘ A tak on že jo a kluše dál. Doběhne, řekne jim o bitvě a pak dodá: ‚Jo, a mimochodem, Pan chce, abyste mu postavili chrám.‘ Jen tak, úplně normálně, chápeš?“

„Takže jsou tam historky o bozích. Co tím chcete říct? Že ti chlápci měli halucinace?“

„Ne,“ řekl Stín. „V tom to není.“

Okusovala si záděr na prstu. „Četla jsem nějakou knížku o mozku. Měla ji holka od nás z pokoje a pořád se s ní oháněla. Bylo tam, jako že před pěti tisíci lety se mozkové laloky spojily a předtím že lidi mysleli, když jako pravý lalok něco řekl, že to je hlas boha a říká jim, co mají dělat. Je to jen mozkem.“

„Mně se ta moje teorie líbí víc.“

„Jakou máte teorii?“

„Že tehdy lidé čas od času potkávali bohy.“

„Aha.“ Ticho. Jen drnčení auta, vrčení motoru, vrzání tlumičů – uvědomil si, že zrovna moc dobře nezní. Pak: „Myslíte, že tam ještě jsou?“

„Kde?“

„V Řecku. V Egyptě. Na ostrovech. Co bývali. Myslíte, že kdybyste chodil tam, co chodívali ti lidi, že byste taky potkal bohy?“

„Možná. Ale myslím si, že by je lidé stejně nepoznali, kdyby na ně narazili.“

„Vsadím se, že to je jako s vetřelci, z vesmíru, víte. Dneska lidi všude vidí mimozemšťany. Tehdy viděli bohy. Třeba vetřelci taky pocházejí z pravé strany mozku.“

„Nemyslím, že bohové lidem někdy dělali rektální sondy,“ namítl Stín. „A ani dobytek sami nemrzačili. Přiměli lidi, aby to udělali za ně.“

Krátce se zasmála. Několik minut jeli mlčky a pak se ozvala: „Poslyšte, to mi připomíná mou nejmilejší story o bozích, ze Srovnávacího náboženství jedna-nula-jedna. Chcete to slyšet?“

„Jasně.“

„Tak jo. Tahle je o Ódinovi. Severský bůh. Znáte ho? To byl jeden vikingský král na vikingské lodi – samozřejmě za starých vikingských časů – a zůstali trčet v bezvětří, a tak on řekl, že obětuje jednoho ze svých mužů Ódinovi, když jim jako Ódin pošle vítr a dostane je na břeh. Tak jo. Přijde vítr a oni přistanou. No a na břehu tahají los, kdo jako bude obětovaný – a padne to na samotného krále. No, radost z toho neměl, to se ví, ale oni vymyslí, že pověsí jen figurínu a jemu se nic nestane. Vezmou vnitřnosti z telete a přehodí mu je kolem krku a uvážou druhý konec k tenké větvi a pak vezmou rákos místo kopí a šťouchají s ním do krále a melou: ‚Tak, teď jsi oběšený‘ – pověšený? – to je fuk – ‚byl jsi obětovaný Ódinovi.‘“

Silnice zahýbala: Další město, 300 obyv., domov semifinalisty na celostátním mistrovství mladších žáků v rychlobruslení, na každém konci ulice jeden velký pohřební ústav, a kolik pohřebních ústavů potřebujete, uvažoval Stín, když máte jen tři sta obyvatel…?

„Takže. Jak vysloví Ódinovo jméno, promění se ten rákos v oštěp a bodne chlapa do boku, telecí střeva se promění v tlustý provaz a z větvičky se stane silná větev a strom najednou vyroste a zem klesne a král tam visí s dírou v boku a obličej mu černá. Konec příběhu. Běloši mají pěkně hnusné bohy, pane Stíne.“

„Ano. Ty nejsi běloška?“

„Já jsem Čerokí.“

„Čistokrevná?“

„Ne. Jen dva litry. Máma byla bílá. Táta byl opravdický indián z rezervace. Dostal se sem, vzal si mámu, měli mě, pak se rozešli a on se vrátil do Oklahomy.“

„Zpátky do rezervace?“

„Ne. Půjčil si peníze a otevřel si Taco Bell bufáč. Říká se tam U Taco Billa. Vede se mu. Mě rád nemá. Tvrdí, že jsem míšenka.“

„To je mi líto.“

„Je to blbec. Já jsem na svou indiánskou krev hrdá. Pomáhá mi zaplatit školné. K čertu, jednou mi nejspíš dopomůže i k fleku, jestli se mi nebude dařit prodávat bronzy.“

„Má to své výhody,“ poznamenal Stín.

Zastavil v El Pasu, IL (2500 obyv.) a Sam vystoupila u sešlého domku na okraji města. Na předním trávníku stál velký drátěný sob pokrytý blikajícími žárovičkami. „Půjdete dál?“ zeptala se. „Teta by vám dala kafe.“

„Ne, díky,“ odmítl. „Musím sebou hodit.“

Usmála se a najednou, vůbec poprvé, vypadala bezbranně. Poklepala ho po rameně. „Jste prdlý, pane. Ale jste prima.“

„Mám dojem, že tomu říkají občanský stav,“ řekl Stín. „Díky za společnost.“

„Není zač. Jestli cestou do Caira potkáte nějaké bohy, nezapomeňte je ode mě pozdravovat.“ Otočila se a šla ke dveřím. Zmáčkla zvonek a čekala. Už se neohlédla. Počkal, dokud se dveře neotevřely a ona vešla v pořádku dovnitř, pak šlápl na plyn a zamířil zpět na dálnici. Projel Normálem, Bloomingtonem a Lawndalem.

V jedenáct večer se začal klepat. Právě vjížděl do Middletownu. Rozhodl se, že se musí vyspat, nebo aspoň už dál nejet, a zastavil u Nočního hostince, zaplatil pětatřicet dolarů, hotově a předem, dostal pokoj v přízemí a šel do koupelny. Uprostřed dlaždičkové podlahy ležel na zádech smutný šváb. Stín vzal ručník, vytřel vanu a pustil kohoutek. V pokoji si svlékl všechno oblečení a položil je na postel. Tělo měl poseté tmavými červenofialovými modřinami. Seděl ve vaně a pozoroval, jak se barva vody mění. Pak si, nahý, přepral v umyvadle ponožky, slipy a tričko, vyždímal je a pověsil na šňůru, jež se vytahovala ze zdi nad vanou. Nechal švába, kde byl, z úcty k mrtvým.

Vlezl si do postele. Napadlo ho, že by se mohl kouknout na porno, ale telefonní objednací služba požadovala platbu kartou a to bylo příliš riskantní. A stejně, nejspíš by nemělo cenu pozorovat lidi, jak dělají sex, který on nemá. Pustil si televizi, aby nebyl tak sám, a zmáčkl vypínání na dálkovém ovládání třikrát, což znamenalo, že se aparát za pětačtyřicet minut sám vypne. Bylo tři čtvrtě na dvanáct.

Obraz byl motelově rozmazaný a barvy plavaly přes obrazovku. Cvakal ovladačem z jednoho nočního programu na druhý, všechno to byla stejná televizní prázdnota, ale stejně se nedokázal soustředit. Kdosi předváděl cosi, co něco dělalo v kuchyni a nahradilo tucet tucet dalších kuchyňských udělátek, z nichž Stín nevlastnil ani jediné. Cvak. Nějaký muž v obleku vysvětloval, že nastal čas konce a že Ježíš – v jeho provedení to slovo mělo čtyři či pět slabik – požehná Stínovu podnikání a zajistí mu prosperitu, pokud mu Stín pošle peníze. Cvak. Končil M*A*S*H a začala Show Dicka Van Dyka.

Stín už Dicka Van Dyka neviděl celá léta, ale v tom černobílém světě roku 1965 bylo cosi uklidňujícího, takže odložil ovladač vedle postele a zhasl lampu. Sledoval show a oči se mu pomalu zavíraly. Měl pocit, že se děje něco divného. Neviděl sice mnoho dílů toho programu, takže ho nepřekvapilo, že si na tuhle epizodu nevzpomíná, ale nezdál se mu tón, v jakém byla vedena.

Všichni pravidelní účinkující si dělali starosti kvůli tomu, že Rob pije: v zaměstnání měl absence. Vypravili se za ním domů: byl zamčený v ložnici a museli ho dlouho přesvědčovat, aby vyšel ven. Opilecky se potácel, ale pořád byl docela legrační. Jeho kamarádky, hrané Maury Amsterdamovou a Rose Marií, předvedly několik dobrých vtipů a šly pryč. Pak mu začala jeho žena dělat scény a on ji surově uhodil do obličeje. Spadla na podlahu a rozplakala se, ne tím slavným kvílením Mary Tyler Moorové, ale drobnými, bezmocnými vzlyky. Choulila se zoufale a prosila: „Nebij mě, prosím tě, udělám, co chceš, jen už mě nebij.“

„Co to sakra je?“ zeptal se Stín nahlas.

Obraz se rozplynul do mrholivého mžikání. Když se zase objevil, změnila se Show Dicka Van Dyka nevysvětlitelně v Miluju Lucy. Lucy se snažila přesvědčit Ricka, aby jí dovolil vyměnit starý mrazák za nový. Když odešel, šla ke gauči, sedla si, zkřížila nohy v kotnících, složila ruce do klína a černobíle hleděla z obrazovky.

„Stíne?“ řekla. „Musíme si promluvit.“

Mlčel. Otevřela kabelku a vyndala cigaretu. Zapálila si laciným stříbrným zapalovačem a odložila ho: „Mluvím s tebou, neslyšíš?“

„Tohle je šílené,“ řekl Stín.

„Chceš říct, že to ostatní v tvém životě je normální? Nebuď směšný.“

„Pro mě za mě. Lucille Ballová na mě mluví z obrazovky – to je stokrát větší cvokařina, než jsem doteď zažil.“

„Já nejsem Lucille Ballová. Jsem Lucy Ricardová. A víš ty co – já nejsem ani ona. Je jen jednoduché tak vypadat, když už koukáš na tenhle seriál. To je všechno.“ Nervózně poposedla na pohovce.

„Kdo jsi?“ zeptal se Stín.

„Tak jo,“ řekla. „Dobrá otázka. Jsem bedna. Jsem telka. Jsem vševidoucí oko a svět katodového záření. Jsem oblbovací obrazovka. Oltáříček, který uctívá celá rodina.“

„Ty jsi televize? Nebo někdo v televizi?“

„Televize je oltář. Já jsem to, čemu na něm lidé obětují.“

„Co obětují?“ zeptal se Stín.

„Většinou čas,“ řekla Lucy. „Někdy jeden druhého.“ Zvedla dva prsty a odfoukla z nich imaginární kouř po výstřelu. Pak mrkla, typickým starým mrknutím ve stylu Miluju Lucy.

„Jsi bůh?“ otázal se Stín.

Lucy se ušklíbla a potáhla si z cigarety jako dáma. „Dá se to tak říct.“

„Sam tě nechá pozdravovat.“

„Cože? Kdo je Sam? O čem to mluvíš?“

Stín se podíval na hodinky. Bylo za pět minut půl jedné. „To je jedno. Takže, Lucy-v-televizi. O čem si chceš promluvit? Poslední dobou si se mnou potřebovala promluvit spousta lidí. Obvykle to končí tím, že mě někdo praští.“

Kamera najela na detail: Lucy se tvářila ustaraně, rty měla sevřené. „To nenávidím. Nechci, aby ti lidé ubližovali, Stíne. To bych nikdy neudělala, zlato. Ne, já ti chci nabídnout zaměstnání.“

„Co bych dělal?“

„Pracoval bys pro mě. Slyšela jsem, jaké potíže jsi měl s těmi špiony, a moc jsem obdivovala, jak jsi s nimi zatočil. Účinné, rychlé, efektivní. Kdo by to do tebe řekl? Jsou z toho pěkně vytočení.“

„Vážně?“

„Podcenili tě, drahoušku. Já takovou chybu neudělám. Chci tě na své straně.“ Vstala a popošla ke kameře. „Podívej se na to takhle, Stíne: My jsme to, co bude. My jsme hypermarkety – tví přátelé jsou omšelé pouliční atrakce. Do háje, my jsme nakupování on-line, zatímco tví kamarádi sedí v příkopu u silnice a prodávají mrkev ze svých zahrádek. Ne – oni nejsou ani zelináři. Trhovci s károu. Opraváři korzetů z velrybích kostí. My jsme dnešek a zítřek. Tví přátelé už nejsou ani včerejšek.“

Byl to zvláštně povědomý proslov. Zeptal se: „Setkala ses někdy s tlustým klukem v limuzíně?“

Rozpřáhla ruce a komicky obrátila oči k nebi, legrační Lucy Ricardová si myje ruce nad katastrofou. „Myslíš toho technickýho kluka? Ty ses setkal s technickým klukem? Věř mi, není zlý. On je jeden z nás. Akorát to neumí s lidmi, které nezná. Až s námi budeš spolupracovat, zjistíš, jak je úžasný.“

„A co když s vámi nechci spolupracovat, Miluju-Lucy?“

Na dveře Lucyina bytu někdo zaklepal a za scénou byl slyšet Rickyho hlas. Volal na Lú-sy, kde je tak dlouho, v další scéně už mají být v klubu. Po přehnaně nalíčeném obličeji Lucy přelétl náznak podráždění. „Kruci,“ řekla, „poslyš, ať už ti ti dědkové platí, kolik chtějí, dám ti dvakrát tolik. Třikrát. Stokrát. Cokoliv ti dávají, já ti dám mnohem víc.“ Usmála se. Byl to dokonalý, uličnický úsměv Lucy Ricardové. „Ty si řekni, zlato. Co potřebuješ?“ Začala si rozpínat halenku. „Koukni, chceš vidět kozičky Lucy Ricardové?“

Obrazovka zčernala. Uplynuly tři čtvrthodiny a naprogramované ovládání televizi vypnulo. Stín se podíval na hodinky: půl jedné. „Ani ne,“ řekl do tmy.

Obrátil se a zavřel oči. Napadlo ho, že důvod, proč má Středu a pana Nancyho a ty ostatní raději než jejich protivníky, je docela jasný: možná jsou špinaví a laciní a jejich jídlo chutná jako sračky, ale aspoň nemluví ve frázích.

A taky vždycky dával přednost pouličním atrakcím, i když byly laciné, staré a smutné, před nákupním centrem.

Ráno už byl zase na cestě. Projížděl mírně zvlněnou hnědou krajinou zimní trávy a stromů bez listí. Po sněhu tu nebylo ani památky. Ve městě, jež bylo domovem vicemistryně v běhu na tři sta metrů, kategorie starších žákyň, naplnil nádrž a v naději, že špína není to jediné, co drží vůz pohromadě, projel mycí linkou pumpy. Překvapilo ho, že auto je po umytí – navzdory všem předpokladům – bílé a skoro vůbec ne rezavé. Pokračoval pořád na jih.

Nebe bylo až nemožně modré a bílý průmyslový kouř z továrních komínů byl úplně nehybný, jako na fotografii. Z uschlého stromu se zvedl jestřáb a rozlétl se k němu, křídla mu ve slunci kmitala jako série fotografických snímků zachycujících pohyb.

V jedné chvíli zjistil, že míří do východního St. Louis. Snažil se mu vyhnout, ale nějak se zapletl do uliček vykřičené čtvrti v průmyslové části města. Před budovami, jež vypadaly jako dočasná skladiště, ale nesly nápisy 24HODINOVÝ NOČNÍ KLUB nebo NEJLEPŠÍ PEEPSHOW VE MĚSTĚ, parkovaly tiráky a tahače. Stín kroutil hlavou a jel dál. Laura ráda tančila, oblečená či nahá (nebo, na několika nezapomenutelných večerech, za přechodu z jednoho stavu do druhého) a on se na ni hrozně rád díval.

V poledne snědl sendvič a vypil plechovku koly ve městě Red Bud.

Projel údolím naplněným tisícovkami vraků žlutých buldozerů, traktorů a pásáků. Uvažoval, jestli je to hřbitov buldozerů, kam buldozery jezdí umřít.

Minul restauraci Pop-a-Top. Projel městem Chester (‚Domov Pepka Námořníka‘) – Všiml si, že domy začínají mít vpředu sloupky. Dokonce i ty nejmenší, nejoprýskanější se pyšnily bílými sloupky, které celému světu oznamovaly, že to není obyčejný dům, že to je sídlo. Přejel přes velkou bahnitou řeku a zasmál se, když si na mostě přečetl, že je to Velká bahnitá řeka. Viděl pokrývku hnědé puerarie na třech bezlistých stromech, která je zkroutila do podivných, skoro lidských tvarů: mohly to být čarodějnice, tři ohnuté stařeny připravené číst mu z ruky.

Jel dál podél Mississippi. Nikdy neviděl Nil, ale oslňující odpolední slunce na široké hnědé řece v něm vyvolalo myšlenky na bahnitou nedozírnost Nilu: ne takového, jaký je dnes, ale jaký byl kdysi dávno, když plynul jako tepna mezi papyrovými močály, domovem kober, šakalů a divokých krav…

Silniční ukazatel ho posílal do Théb.

Cesta tu byla o čtyři metry zvýšená, takže jel nad bažinami. Hejna ptáků přelétala sem a tam jako černé tečky na modré obloze.

Pozdě odpoledne začalo slunce klesat a pozlacovalo svět přízračným světlem, hustým, teplým, pudinkovým světlem, v němž vypadal kraj nezemsky a neskutečně. A v tom světle projel kolem značky, jež mu zvěstovala: Nyní vjíždíte do historického Caira. Podjel most a ocitl se v malém přístavním městě. Impozantní budova cairského soudu a ještě impozantnější budova celnice vypadaly v sirupově nažloutlém podvečerním světle jako čerstvě upečené koláčky.

Zaparkoval v postranní ulici a šel pěšky na nábřeží. Nebyl si jist, jestli se dívá na Ohio nebo na Mississippi. Mezi plechovkami za jedním z domů se proplétala hnědá kočka. V tom podivném světle vypadala i hromada odpadků čarovně.

Podél břehu řeky plachtil osamělý racek. Občas plácl křídlem, aby si udržel správný směr.

Stín si uvědomil, že není sám. Nějaká holčička v bílých teniskách a šedém pánském vlněném svetru místo šatů stála na chodníku deset metrů od něho a hleděla na něho se střízlivou vážností šestiletých. Měla černé vlásky, dlouhé a rovné. Pleť měla stejně hnědou, jako byla voda v řece.

Usmál se na ni. Hleděla stejně vzdorně.

Od řeky se ozvalo vřeštění a jekot a ta hnědá kočka vystřelila z rozlité plechovky. V patách za ní se hnal černý pes s dlouhým čumákem. Kočka se schovala pod auto.

„Hej,“ obrátil se Stín na dívenku. „Už jsi někdy viděla neviditelný prášek?“

Zaváhala. Pak zavrtěla hlavou.

„Dobře. Tak se dívej.“ Vytáhl levou rukou čtvrťák, zvedl ho, kýval jím ze strany na stranu, pak naznačil, že si jej přehazuje do pravé ruky, pevně sevřel prázdnou pěst a natáhl ruku dopředu. „A teď,“ řekl, „teď vezmu z kapsy trochu neviditelného prášku –“ a sáhl levou rukou do náprsní kapsy „– a posypu jím tu ruku s mincí –“ naznačil sypání „– a koukej – teď je čtvrťák taky neviditelný.“ Otevřel prázdnou pravou ruku a s hraným úžasem i prázdnou levou.

Holčička dál upřeně hleděla.

Stín pokrčil rameny. Zastrčil zase ruce do kapes a vzal do jedné čtvrťák a do druhé složenou pětidolarovku. Hodlal je vyčarovat ze vzduchu a pak dát těch pět dolarů holčičce, vypadala, že je potřebuje. „Podívej, máme diváky.“

Ten černý pes a malá hnědá kočka seděli každý z jedné strany vedle dítěte a upřeně ho pozorovali. Pes měl vztyčené uši. Dodávalo mu to komicky ostražitý výraz. Po chodníku se k nim blížil vytáhlý muž v brýlích se zlatými obroučkami, rozhlížel se na všechny strany, jako by něco hledal. Stín odhadoval, že je to asi majitel psa.

„Co na to říkáš?“ zeptal se Stín psa ve snaze zbavit holčičku nervozity. „Bylo to dobré?“

Černý pes si olízl dlouhý čenich. Pak řekl hlubokým suchým hlasem: „Jednou jsem viděl Harryho Houdiniho a řeknu ti, z tebe Houdini nikdy nebude.“

Děvče se podívalo na zvířata, zvedlo oči k Stínovi a pak uteklo. Nožky jí bušily do dláždění, jako by ji honili všichni čerti. Obě zvířata se dívala za ní. Vytáhlý muž mezitím došel k nim. Sehnul se a podrbal psa mezi špičatýma ušima.

„No tak,“ řekl psovi, „vždyť to byl jen trik s mincemi. Nedělal tu přece únik pod vodou.“

„Ještě ne,“ prohlásil pes. „Ale bude.“ Zlaté světlo pohaslo a nastal šedý soumrak.

Stín zastrčil minci i složenou bankovku zpět do kapsy. „Dobrá. Který z vás je Šakal?“

„Máš snad oči,“ štěkl ten černý pes. Pomalu se coural po chodníku vedle muže ve zlatých brýlích. Po chvilce váhání se Stín vydal za nimi. Kočka někam zmizela. Došli k velké staré budově v řadě zabedněných domů. Na ceduli vedle dveří stálo IBIS A JACQUEL. RODINNÁ FIRMA. POHŘEBNÍ SLUŽBA. OD R. 1863.

„Já jsem pan Ibis,“ představil se muž v brýlích se zlatými obroučkami. „Nejspíš bych vám měl koupit něco k večeři. Obávám se, že tady náš přítel má neodkladnou práci.“

NĚKDE V AMERICE

Salíma New York děsí, proto svírá svůj kufřík se vzorky ochranitelsky oběma rukama a tiskne si jej k hrudi. Má hrůzu z černých lidí, bojí se toho, jak na něho hledí, a má strach ze židů – těch v černých oblecích, s klobouky a vousy a spirálkami černých vlasů podél uší, které rozezná, i té spousty dalších, jež rozeznat nedovede. Děsí ho už sama kvantita těch lidí všech možných tvarů a velikostí, lidí, kteří jsou vyplivováni z vysokých, převysokých, špinavých budov na chodníky. Děsí ho troubící šílenství dopravy a úplně nejvíc ho děsí vzduch, který páchne zároveň špínou i sladkostí a vůbec se nepodobá vzduchu v Omanu.

Salím už je v Americe, v New Yorku, celý týden. Každý den navštíví dva, tři různé úřady, otevře svůj kufřík vzorků, předvede jim měděné ozdůbky, prstýnky, lahvičky a drobounké baterky, modely Empire State Building, sochy Svobody, Eiffelovy věže, samozřejmě také z blýskavé mědi. Každý večer pak pošle svému švagrovi Fuádovi domů do Muscatu fax a sdělí mu, že nepřevzal žádné objednávky, nebo – jednou měl šťastný den – že získal několik objednávek (ale Salím je si bolestně vědom, že to nestačí na pokrytí jeho letenky a ubytování v hotelu).

Z nějakého důvodu – který je Salímovi nepochopitelný – mu partneři jeho švagra objednali pokoj v hotelu Paramount na 46. ulici. Salímovi připadá nepřátelský, klaustrofobní, drahý a zmatený.

Fuád je manžel Salímovy sestry. Není žádný boháč, ale je spolumajitelem malé továrny na výrobu suvenýrů. Všechno se vyrábí na export, do dalších arabských zemí, do Evropy, do Ameriky. Salím už je u Fuáda zaměstnaný šest měsíců. Trochu se ho bojí. Tón Fuádových faxů začíná být dost nepříjemný. Večer sedá Salím ve svém pokoji, čte si v Koránu a ujišťuje sám sebe, že to přejde, že jeho pobyt v neznámém světě je omezený a konečný.

Švagr mu dal tisíc dolarů na drobné cestovní výdaje a peníze, které mu při prvním přepočítání připadaly jako obrovské bohatství, se vypařují rychleji, než Salím dokáže uvěřit. Když přijel, bál se, aby ho nepovažovali za špinavého Araba, proto rozdával spropitné na potkání. Pak došel k závěru, že ho využívají, že se mu možná i posmívají, a přestal spropitné dávat vůbec.

Při první a jediné cestě podzemkou se ztratil a propadl panice. Zmeškal schůzku. Teď jezdí taxíkem, pokud je to nezbytné, jinak chodí všude pěšky. Vklopýtá pak do přetopených kanceláří, tváře má ztuhlé zimou, pod kabátem je celý zpocený, boty má promočené rozbředlým sněhem. A když vítr fouká ulicemi (Salím už ví, že ulice vede od východu na západ, kdežto avenue od severu na jih, je to úplně jednoduché a on přesně ví, kterým směrem je Mekka), cítí na tváři zimu tak prudkou, že je to jako úder pěstí.

Nikdy nejí v hotelu (ubytování totiž platí Fuádovi obchodní partneři, kdežto za jídlo si musí platit sám). Nakupuje proto ve felafelových obchůdcích a v krámcích soukromníků a pašuje potraviny do hotelu. Zpočátku je nosíval pod kabátem, ale pak si uvědomil, že na tom nikomu nezáleží, nosí tedy tašku, ale i tak má vždycky divný pocit, když s ní nastupuje do úsporně osvětleného výtahu (vždycky se musí sehnout, aby vůbec viděl, který knoflík má zmáčknout) a do malého bílého pokojíku, v němž bydlí.

Je nešťastný. Fax, který na něho dnes ráno čekal, byl strohý, plísnící, studený a rozčarovaný. Salím je zklamal – sestru, Fuáda, Fuádovy obchodní partnery, Ománský sultanát, celý arabský svět. Pokud nedokáže v nejbližší době získat objednávky, nebude se Fuád dále cítit povinován ho zaměstnat. Spoléhali na něho. Jeho hotel je příliš drahý. Co Salím dělá s jejich penězi, žije si v Americe jako sultán? Salím si fax četl v pokoji (vždycky v něm bylo dusno a nedýchatelno, otevřel si proto včera večer okno, a nyní tam bylo hrozně zima) a pak tam dlouho seděl jako hromádka neštěstí.

Pak jde do města, svírá kufřík vzorků, jako by byl plný rubínů a diamantů, prodírá se ledovým větrem blok za blokem, až na rohu Broadwaye a 19. ulice najde přisedlou budovu nad lahůdkářstvím. Vystoupí po schodech do čtvrtého patra, do kanceláře Panglobal Imports.

Kancelář je omšelá a ušmudlaná, ale on ví, že Panglobal organizuje skoro polovinu veškerých ozdobných suvenýrů, jež přicházejí do USA z Dálného východu. Zásadní, podstatná objednávka od Panglobalu by zaplatila Salímovu cestu, znamenala by rozdíl mezi úspěchem a neúspěchem. A tak Salím sedí na nepohodlné dřevěné židli v přijímací kanceláři, kufřík má položený na kolenou a upírá zrak na recepční. Je to žena středního věku, má ohnivě červený přeliv a smrká do papírových kapesníků. Vytahuje jeden po druhém z krabice, vysmrká se, otře si nos a hodí kapesník do koše.

Salím sem dorazil v půl jedenácté dopoledne, půl hodiny před dohodnutým časem. Teď sedí, potí se a zároveň se třese a uvažuje, jestli nemá horečku. Čas se zoufale vleče.

Salím se podívá na hodinky. Pak si odkašle.

Žena za psacím stolem se na něho přísné podívá. „Ano?“ řekne. Zní to jako Ado.

„Je jedenáct třicet pět,“ špitne Salím.

Žena zkontroluje hodiny na zdi a souhlasí. „Ado, do jo.“

„Měl jsem domluvenou schůzku na jedenáct,“ odváží se Salím.

„Pan Blanding ví, že jste tady,“ řekne mu napomínavě. (‚Bad Bladding bí, že zde dady.‘)

Salím zvedne se stolku starý výtisk New York Post. Umí anglicky lépe mluvit než číst a prolouskává se články, jako by luštil křížovky. Čeká. Baculatý mladý muž s pohledem ukřivděného štěněte. Oči mu neustále přeskakují z novin na hodiny na zdi.

V půl jedné vyjde z hlavní kanceláře několik mužů. Hlasitě hovoří, jeden druhému něco povídají americkou angličtinou. Jeden z nich, mohutný břichatý chlap, má v ústech nezapálený doutník. Ve dveřích kanceláře se zastaví a přejede pohledem po Salímovi. Poradí ženě za stolem, aby zkusila citrónovou šťávu a zinek, protože jeho sestra přísahá na zinek a vitamin C. Žena slíbí, že to udělá, a podá mu několik obálek. Muž je strčí do kapsy a pak, spolu s ostatními muži, vejde do haly. Jejich smích sestupuje po schodech.

Je jedna. Žena za stolem otevře zásuvku a vyndá hnědý papírový sáček. Vytáhne několik sendvičů, jablko a Milky Way. A taky plastovou láhev pomerančového džusu.

„Promiňte,“ odváží se opět Salím, „ale mohla byste prosím zavolat panu Blandingovi a připomenout mu, že tu čekám?“

Pohlédne na něho, jako by ji překvapovalo, že je ještě tam, jako by ani nevěděla, že sedí poslední dvě a půl hodiny sotva dva metry od ní. „On je na obědě,“ vysvětlí mu. Od je da obědě.

Salím ví, hluboko uvnitř ví, že pan Blanding byl ten muž s nezapáleným doutníkem. „Kdy se vrátí?“

Pokrčí rameny a kousne do sendviče. „Celé odpoledne bude zaneprázdněný. Má domluvené schůzky.“ Celé odboledde bude zadebrázdněný. Bá doblubedé schůzky.

„Přijme mě, až se vrátí?“

Pokrčí rameny a vysmrká se.

Salím má hlad, je rozhořčený a bezmocný.

Ve tři hodiny se žena zvedne a rozhodne: „Od už se debrádí.“

„Prosím?“

„Bad Bladding. Už sem ddeska debřijde.“

„Mohla byste mě objednat na zítřek?“

Utře si nos. „Busíde dadelebodobat. Objeddábky jed bo delebodu.“

„Aha,“ řekna Salím. Pak se usměje: obchodník, opakoval mu Fuád mnohokrát, než odjel z Muscatu, je bez úsměvu v Americe nahý. „Zítra zavolám.“ Vezme kufřík a sejde po schodech na ulici, kde se ledový déšť mění v plískanici. Představí si tu dlouhou studenou cestu do hotelu na 46. ulici a tíhu kufříku se vzorky, pak se postaví na kraj chodníku a mává na každý taxík, který se přibližuje, ať už má světlo na střeše rozsvícené nebo zhasnuté. A každý taxík jede kolem něho dál.

Jeden zrychlí, když ho objíždí: kolo se ponoří do kaluže na kraji silnice a rozstříkne ledovou bahnitou vodu po Salínových kalhotách a kabátě. Na okamžik zvažuje nápad vrhnout se pod kola jednoho z těch rachotících automobilů a pak si uvědomí, že švagr by si dělal daleko větší starost o kufr se vzorky než o osud Salíma samotného a že by způsobil hoře jedině své milované sestře, Fuádově ženě (otec a matka se za něho vždycky trochu styděli a jeho milostné zkušenosti byly pokaždé krátké a relativně anonymní), a navíc, pochybuje, že kterékoliv z těch aut jede dost rychle, aby dokázalo jeho život ukončit.

U chodníku zastaví otlučený žlutý taxík a Salím, vděčný, že přetrhl trudnou nit jeho úvah, nastupuje.

Zadní sedadlo je vyspravené šedou kobercovou páskou, napůl odsunutá plexisklová přepážka byla polepená informacemi, že nemá kouřit a kolik má zaplatit za odvezení na jednotlivá letiště. Pásek s hlasem kohosi slavného, o kom nikdy neslyšel, mu říká, aby nezapomněl, že si má zapnout bezpečnostní pás.

„Hotel Paramount, prosím,“ řekne Salím.

Taxikář zamručí a odlepí se od obrubníku. Je neoholený a má na sobě tlustý šedivý svetr a sluneční brýle z černé umělé hmoty. Počasí je chmurné a už se smráká: Salím uvažuje, jestli snad má potíže s očima. Stěrače rozmazávají ulici do šedých a žlutých šmouh.

Zničehonic se před nimi objeví náklaďák a taxikář zakleje u brady prorokovy.

Salím upře zrak na jméno na palubní desce, ale nedokáže je na tu dálku přečíst. „Jak dlouho už taxikaříte, kamaráde?“ zeptá se muže rodným jazykem.

„Deset let,“ odpoví řidič stejnou řečí. „Odkud jste?“

„Muscat. V Omanu.“

„Z Omanu! Byl jsem v Omanu. Už je to dávno. Slyšel jste někdy o městě Ubar?“

„To víte, že ano. Ztracené město věží. Objevili je v poušti před nějakými pěti, deseti lety, nevím to přesně. Byl jste v expedici, která dělala vykopávky?“

„Tak nějak. Bylo to dobré město,“ říká taxikář. „Většinu nocí tam tábořily tři i čtyři tisíce lidí: každý pocestný se tam zastavil, hrála hudba a víno teklo jako voda a vody bylo taky dost – bez ní by město neexistovalo.“

„To jsem také slyšel,“ říká Salím. „A zmizelo, jak je to dávno? Tisíc roků? Dva tisíce?“

Řidič mlčí. Právě stojí na semaforu. Rozsvítí se zelená, ale řidič nejede, přestože se za ním rozléhá rozčilené a netrpělivé troubení klaksonů. Salím váhavě natáhne ruku otvorem v plexiskle a dotkne se řidičova ramene. Muž prudce zvedne hlavu a dupne na plyn. Přelétnou přes křižovatku. „Kurva svět, neposerte se,“ řekne anglicky.

„Musíte být velice unavený, můj příteli,“ řekne Salím.

„Jezdím tímhle bohem zatraceným taxíkem už třicet hodin,“ postěžuje si řidič. „Už je toho příliš. Předtím jsem spal pět hodin a to po čtrnácti hodinách práce. Teď před Vánocemi to nezvládáme.“

„Doufám, že jste hodně vydělal.“

Řidič vzdychne. „Nic moc. Dnes ráno jsem vezl člověka z 51. ulice na letiště v Newarku. Když jsme tam dojeli, utekl do haly a už jsem ho nenašel. Padesát dolarů pryč, a ještě jsem musel na zpáteční cestě zaplatit mostné.“

Salím kývne. „Já jsem strávil den čekáním na člověka, který se mnou nechce jednat. Můj švagr mě nenávidí. Jsem v Americe už týden a jen mě to stojí peníze. Obchody nejdou.“

„Co prodáváte?“

„Šmejd,“ říká Salím. „Bezcenné krámy a cetky a turistické drobnosti. Příšerné, laciné, hloupé pitominky.“

Taxikář trhne volantem doprava, cosi objede a jede dál. Salím nechápe, jak může vidět, kam jede, v tom dešti, tmě a černých brýlích, „To se snažíte prodat šmejd?“

„Ano,“ řekne Salím, nadšený a zděšený, že pravdivě zhodnotil švagrovy vzorky.

„A oni je nechtějí kupovat?“

„Ne.“

„Zvláštní. Koukněte se tu po obchodech, nic jiného tam neprodávají.“ Salím se nervózně usměje.

Silnici před nimi blokuje náklaďák: rudolící policajt stojí před ním a mává a křičí a ukazuje jim nejbližší odbočku.

„Pojedeme k Osmé avenue a dostaneme se do města tudy,“ rozhodne taxikář. Zabočí do ulice, kde už doprava stojí. Všude řvou klaksony, ale auta se nehýbají.

Řidič se zakymácí. Brada mu klesne k hrudi, jednou, dvakrát, třikrát. Pak začne tiše chrápat. Salím zase prostrčí ruku přepážkou a snaží se ho vzbudit. Doufá, že jedná správně. Jak mu třese ramenem, řidič sebou trhne a Salímova ruka zavadí o jeho obličej. Sluneční brýle spadnou muži do klína.

Taxikář otevře oči, sebere je a nasadí si je, ale už je pozdě. Salím viděl jeho oči.

Auto se plazí deštěm dál. Čísla na metru stoupají.

„Zabijete mě?“ zeptá se Salím.

Taxikář má sevřené rty. Salím sleduje jeho tvář v zrcátku.

„Ne,“ odpoví taxikář, velice tiše.

Auto znovu zastaví. Do střechy bubnuje déšť.

Salím začne mluvit. „Moje babička se zapřísahala, že viděla ifríta, nebo možná marída, jednou pozdě večer na okraji pouště. Říkali jsme jí, že to byla jen písečná bouře, větrný vír, ale ona tvrdila, že ne, že viděla jeho tvář a jeho oči byly, stejně jako ty vaše, hořící plameny.“

Řidič se usměje, ale oči má skryté za černými plastovými brýlemi a Salím nevidí, jestli je v tom úsměvu humor, nebo ne. „Babička tu také byla,“ řekne řidič.

„Je v New Yorku hodně džinů?“ zajímá se Salím.

„Ne. Není nás tu moc.“

„Existují andělé a lidé, které Alláh udělal z bláta, a pak jsou lidé ohně, džinové,“ odříkává si Salím.

„Lidé tady o mém rodu nevědí nic,“ stěžuje si řidič. „Myslí si, že plníme přání. Kdybych uměl plnit přání, myslíte, že bych jezdil s taxíkem?“

„Nerozumím.“

Taxikář vypadá zachmuřeně. Salím upírá pohled do zrcátka a sleduje ifrítovy tmavé rty.

„Věří, že plníme přání. Proč zrovna tohle? Já přespávám v páchnoucím kamrlíku v Brooklynu. Vozím v tomhle taxíku kdejakého smradlavého cvoka, co má peníze, aby mi zaplatil, a taky takové, co je nemají. Zavezu je, kam potřebují jet, a někdy mi dají spropitné. Někdy mi i zaplatí.“ Dolní ret se mu roztřásl. Vypadalo to, že se rozpláče. „Jeden se mi vysral na zadní sedadlo. Musel jsem to čistit, než jsem odevzdal auto do garáže. Jak to mohl udělat? Musel jsem čistit mokrá hovna ze sedadla. Je to fér?“

Salím natáhne ruku a poklepe ifríta po rameně. Pod tlustým svetrem cítí pevné svaly. Ifrít zvedne jednu ruku z volantu a na okamžik stiskne Salímovu ruku na svém svetru.

Salím v duchu vidí poušť, jak tenkrát vypadala: v jeho myšlenkách bouří červené písky a šarlatové hedvábí stanů, jež obklopují ztracené město. Ubar plápolá a vlaje jeho myslí.

Jedou po Osmé avenue.

„Ti staří věří. Nemocí do děr, protože Prorok jim řekl, že v děrách žijí džinové. Vědí, že andělé na nás házejí planoucí hvězdy, když se snažíme poslouchat, co si povídají. Ale i pro ty staré jsme najednou daleko, velice, velice daleko, když se odstěhují sem. Doma jsem nemusel jezdit s taxíkem.“

„To je mi líto,“ těší ho Salím.

„Jsou zlé časy. Blíží se bouře. Děsí mě to. Dal bych všechno, abych se dostal pryč.“

Zbytek cesty oba mlčí.

Když Salím před hotelem vystoupí, dá ifrítovi dvacetidolarovou bankovku a odmítne drobné. Pak mu, v návalu odvahy, řekne číslo svého pokoje. Taxikář mlčí. Do auta mezitím nastoupí nějaká mladá žena a řidič odjede do zimy a deště.

Je šest hodin večer. Salím ještě nenapsal fax svému švagrovi. Vyjde do mokré ulice, koupí si kebab a hranolky. Je tady teprve týden, ale má dojem, že těžkne, kulatí se a měkne.

Když se vrátí do hotelu, překvapeně zaregistruje řidiče taxíku. Stojí v hale, ruce má vražené v kapsách a hledí na výstavku černobílých pohlednic. Když uvidí Salíma, usměje se rozpačitě: „Telefonoval jsem vám do pokoje, ale nikdo to nebral. Řekl jsem si, že počkám.“ Salím se taky usměje a vezme muže za paži. „Už jsem tady.“

Spolu nastoupí do výtahu osvětleného matným zeleným světlem a ruku v ruce vyjedou do pátého patra. Ifrít poprosí, jestli by se mohl vykoupat. „Připadám si hrozně špinavý,“ posteskne si. Salím kývne. Sedí na posteli, která zabírá větší část bílého pokojíku, a poslouchá, jak teče sprcha. Sundá si boty, ponožky a pak zbytek oblečení.

Taxikář vychází ze sprchy. Je mokrý a kolem beder má obtočený ručník. Nemá brýle a oči mu v přítmí pokoje žhnou červeným plamenem.

Salím mrkne, aby zahnal slzy. „Kéž byste mohl vidět, co vidím já.“

„Já neplním přání,“ zašeptá ifrít, odhodí ručník a něžně, ale neodolatelně stlačí Salíma na polštáře.

Trvá to hodinu nebo déle, než ifrít divoce a trhavě ejakuluje v Salímových ústech. Salímovi se to za tu dobu podařilo dvakrát. Džinovo semeno má zvláštní, ostrou chuť a pálí Salíma v krku.

Salím jde do koupelny a vypláchne si pusu. Když se vrátí do pokoje, taxikář už pokojně pochrupuje v bílých přikrývkách. Salím si lehne vedle něho, přitulí se k němu a představuje si na jeho kůži poušť.

Usíná a náhle si vzpomene, že dosud nenapsal fax pro švagra Fuáda. Cítí se provinile. Hluboko uvnitř má pocit prázdnoty a osamění: natáhne ruku, sevře v dlani ifrítův lehce zduřelý úd a uklidněně usíná.

Oba se probudí brzy ráno, přitisknou se k sobě a opět se milují. V jedné chvíli si Salím uvědomí, že pláče a že mu ifrt slíbává slzy žhavými rty. „Jak se jmenuješ?“ ptá se ho Salím.

„Na řidičském průkazu je jméno, ale není moje.“

Později si Salím nedokázal vzpomenout, kde končil sex a kde začínal sen.

Když se probudí, svítí do pokoje chladné slunce. Je sám.

Zjistí také, že zmizel jeho kufr, všechny lahvičky a prsteny a měděné baterky, všechno je pryč, taky pas, peněženka a zpáteční letenky do Omanu.

Na podlaze najde džíny, tričko a šedý vlněný svetr. Pod nimi leží řidičský průkaz na jméno Ibráhím bin Irem, taxikářská licence na stejné jméno a svazek klíčů se štítkem, na němž je anglicky napsaná adresa. Fotografie na řidičáku a na licenci se Salímovi moc nepodobá, ale co na tom, ifrít na nich taky není.

Zvoní telefon: je to recepce. Volají, že Salím už se odhlásil a že jeho host musí opustit pokoj, aby tam mohli uklidit a připravit jej pro dalšího uživatele.

„Já neplním přání,“ řekne Salím a vychutnává, jak se slova v jeho ústech tvarují.

Obléká se a cítí se podivně uvolněný.

New York je velice jednoduchý: Ze severu k jihu vede vždycky avenue, z východu na západ ulice. Na tom přece nic není, ujišťuje se.

Vyhodí klíče od auta do vzduchu a chytí je. Pak si nasadí černé plastové brýle, jež našel v kapse, a odejde z hotelu. Jde hledat svůj taxík.

KAPITOLA OSMÁ

Řekl, že mrtví mají duše. A po mé námitce,

že mrtví přece nejsou nic než duše,

mě uzemnil: není ti divné,

že existuje něco, co nám mrtví tají?

Ano, je něco, co nám mrtví tají.

– Robert Frost, Dvě čarodějnice

U večeře se Stín dozvěděl, že ten týden před Vánocemi bývá obvykle v pohřebním ústavu klidný. Seděli v malé restauraci dva bloky od Obřadní síně Ibis a Jacquel. Stín měl na talíři snídani na vidličku – podáváno po celý den. Servírovali ji s kukuřičnými kroketami. Pan Ibis zobal a dloubal do klínku kávového koláče. Pan Ibis mu to vysvětlil: „Ti vytrvalí se drží, aby zažili ještě jedny Vánoce, nebo dokonce Nový rok, kdežto ti ostatní, kteří budou bolestně prožívat veselí a oslavy, se ještě nepřekulili přes okraj posledním sledováním Báječného života, dosud nedorazili k poslednímu stéblu, nebo lépe k poslední snítce jmelí, která ovšem nezlomí hřbet velblouda, ale soba.“ A vydal přitom tichý zvuk, napůl smích, napůl odfrknutí, který naznačil, že právě použil vybroušenou frázi, na niž byl obzvlášť hrdý.

Ibis a Jacquel byl malý, rodinný podnik: jeden z posledních skutečně nezávislých pohřebních ústavů v kraji, aspoň podle tvrzení pana Ibise. „Většina oblastí obchodování si cení celonárodních značek zboží,“ řekl. Pan Ibis mluvil, jako by neustále něco vysvětloval, jemně, vážně a důležitě, připomínal Stínovi jednoho středoškolského profesora, který chodil cvičit do Robbieho posilovny a který nedovedl mluvit, dovedl jen přednášet, vysvětlovat a komentovat. Během prvních pěti minut po setkání pochopil Stín, že jeho role v konverzaci s pane Ibisem spočívá v tom, že bude mlčet. „Vysvětluji si to tím, že lidé chtějí předem vědět, co dostanou. Proto McDonald, Wal-Mart, F. W. Woolworth (blahé paměti): to jsou obchody, s nimiž se setkáte v celé zemi. Kamkoliv jdete, vždy a všude dostanete s drobnými regionálními variacemi totéž.

V oboru pohřebnictví je však situace zákonitě jiná. Musíte cítit, že se vám dostává osobní, přátelské služby od někoho, kdo je pro tu profesi povolán. Vyžadujete osobní pozornost vám a vašemu drahému zesnulému v čase velké ztráty. Chcete vědět, že váš žal se odehrává na místní úrovni, ne v národním měřítku. Ale ve všech odvětvích průmyslu – a smrt je průmysl, můj mladý příteli, ne, že ne – se vydělává jen výrobou ve velkém, nákupem ve velkém, centralizací procesů. Není to hezké, ale je to pravda. Potíž je v tom, že nikdo nechce vědět, že jeho drazí putují v chladicím voze do nějakého velkého starého přebudovaného skladiště, kde už čeká dvacet, padesát, sto mrtvol. Ne, vážený pane. Lidi si chtějí myslet, že jdou do rodinného podniku, někam, kde se k nim budou chovat s úctou, kde majitel smekne klobouk, když je potká na ulici.“

Pan Ibis nosil klobouk. Byl to střízlivý hnědý klobouk, který se dobře hodil k jeho střízlivému hnědému saku a střízlivému hnědému obličeji. Na nose mu seděly malé brýle se zlatými obroučkami. Stín měl pořád představu, že pan Ibis je menší muž. Kdykoliv se pak vedle něho postavil, znovu zjistil, že má přes metr osmdesát, a to se hrbil. Když teď seděl proti němu, na druhé straně lesklého červeného stolu, hleděl mu rovnou do tváře.

„Když tedy přijdou velké společnosti, koupí jméno firmy, zaplatí ředitelům ústavů, aby zůstali, snaží se vytvořit iluzi různorodosti a individuality. Ovšem to je pouze špička náhrobku. Ve skutečnosti jsou asi tak místní jako Burger King. Kdežto my, z vlastních důvodů, my jsme skutečně nezávislí. Děláme si vlastní balzamování, a je to nejkvalitnější balzamování v zemi, třebaže to víme jenom my. Neděláme však kremace. Kdybychom měli vlastní krematorium, mohli bychom mít vyšší zisky, ale to není naše parketa. Jak můj partner říká, pokud vám Pán dá talent či zručnost, máte povinnost je využít co nejlépe. Co vy na to?“

„Připadá mi to správné,“ přitakal Stín.

„Pán dal mému partnerovi vládu nad mrtvými, jako dal mně talent ovládat slova. Slova jsou krásná věc. Píši knihy příběhů. Žádná velká literatura. Jen pro mé vlastní pobavení. Životní příběhy.“ Odmlčel se. Než Stínovi došlo, že se měl zeptat, zda by si nějaký nemohl přečíst, byl správný okamžik pryč. „V každém případě to, co my jim nabízíme, je kontinuita: vždyť firma Ibis a Jacquel tady existuje už téměř dvě století. Pravda, nebyli jsme vždycky řediteli pohřebního ústavu. Bývali jsme obstaravateli pohřbů a ještě předtím hrobníky.“

„A ještě předtím?“

„Nu,“ usmál se pan Ibis maličko samolibě, „máme velice dlouhou historii. Přirozeně, své místo tady jsme nalezli až po válce mezi státy. Tehdy jsme se stali pohřebním ústavem pro barevné lidi z okolí. Předtím nás nikdo za barevné nepovažoval – možná za cizince, exotické a snědé, ale ne barevné. Jakmile skončila válka, trvalo jen chvilku a už si nikdo nevzpomínal na doby, kdy nás nebrali jako černochy. Můj obchodní partner měl vždycky tmavší pleť než já. Pro něho byl ten přechod snadný. Většinou jste to, co si druzí myslí, že jste. Je jen zvláštní, když hovoří o Afroameričanech. To mi vyvolává představu lidí z Puntu, Ofiru, Núbie. My jsme se nikdy nepovažovali za Afričany – my jsme byli lid Nilu.“

„Takže jste byli Egypťané.“

Pan Ibis vyšpulil spodní ret, pak nechal hlavu kymácet ze strany na stranu, jako by byla na pružině, a zvažoval plusy a minusy, díval se na věci z obou hledisek. „Nu, ano i ne. ‚Egypťané‘ jsou pro mne lidé, kteří tam žijí nyní. Ti, kteří si stavějí města na našich hřbitovech a palácích. Vypadají snad jako já?“

Stín pokrčil rameny. Viděl černochy, kteří vypadali jako pan Ibis. Viděl i opálené bělochy, kteří vypadali jako pan Ibis.

„Chutnal vám koláč?“ zeptala se servírka a dolévala jim kávu.

„Lepší jsem ještě nejedl,“ pochvaloval si pan Ibis. „Srdečně pozdravujte paní matku.“

„Děkuju, vyřídím,“ usmála se a spěchala dál.

„Nehodí se, aby se člověk mé profese ptal, jak se lidem vede. Mohli by si myslet, že se nemůžete dočkat zakázky,“ poznamenal polohlasem pan Ibis. „Zjistíme, jestli už je váš pokoj připravený?“

V nočním vzduchu jim od úst stoupaly obláčky páry. Ve výkladních skříních obchodů, kolem nichž procházeli, blikala vánoční světla. „Je od vás moc milé, že mě necháte přespat. Velice si toho vážím.“

„Dlužíme to vašemu zaměstnavateli. A místa máme spoustu. Je to velký starý dům. Bývalo nás víc, víte. Teď už jsme jen tři. Nebudete překážet.“

„Máte představu, jak dlouho bych se u vás měl zdržet?“

Pan Ibis zavrtěl hlavou. „To neřekl. Ale jsme moc rádi, že jste tady, a najdeme vám nějakou práci. Pokud nejste přecitlivělý. A pokud dovedete nakládat s mrtvými s úctou.“

„Jak jste se dostali sem, do Caira?“ zeptal se Stín. „Kvůli tomu jménu?“

„Ne, to vůbec ne. Tenhle region byl vlastně nazván podle nás, třebaže to sotvakdo ví. Za starých časů to byla obchodní stanice.“

„Za pionýrských časů?“

„Dalo by se to tak říci,“ pokýval hlavou pan Ibis. „Brý večír, paní Simmonsová. Nápodobně, také přeji pěkné Vánoce! Lidé, kteří mě sem přivezli, připluli po Mississippi už hrozně dávno.“

Stín se zastavil na chodníku a nevěřícně na něho hleděl. „Pokoušíte se mi tvrdit, že starověcí Egypťané sem přišli za obchodem před pěti tisíci lety?“

Pan Ibis neříkal nic, jen se samolibě nahlas zasmál. Pak přece jen odpověděl: „Tři tisíce pět set třicet let zpátky. Nechcete-li, nevěřte.“

„Oukej, nejspíš vám věřím. S čím obchodovali?“

„Nic moc. Kožešiny. Jídlo. Měď z dolů v kraji, kde je teď horní poloostrov Michiganského jezera. Musím říct, že je to tu dost zklamalo. Nestálo to za tu cestu. Zůstali tu dost dlouho, aby v nás uvěřili, aby nás začali uctívat a aby jich tu hrstka zemřela na zimnici a byli pochováni. Pak odjeli a nás tady nechali.“ Náhle se zastavil uprostřed chodníku a pomalu se rozhlížel na všechny strany. Rozhodil široce paže. „Tato země je Velké Centrální už tisíc let, možná víc. Teď mi řeknete, ale co Kolumbus?“

„Jistě,“ řekl Stín, aby se mu zavděčil. „Co Kolumbus?“

„Kolumbus udělal to, co dělali lidé už tisíce let. Dojet do Ameriky není žádný zázrak. Píšu o tom příběhy, občas.“ Zase vykročili.

„Skutečné příběhy?“

„Do jisté míry ano. Dám vám nějaký přečíst, budete-li mít zájem. Je to přece nabíledni, musí to vidět každý, kdo má oči k vidění. Osobně – a nyní hovořím jako předplatitel Scientific American – je mi velice líto vědeckých historiků, pokaždé když najdou další zavádějící lebku, něco, co patřilo nesprávnému druhu lidí, nebo sochy a umělecké předměty, jež je matou. Víte, oni o tom vždy hovoří jako o zvláštním, nahodilém, ale odmítají říct ‚nemožné‘, a právě proto je mi jich tak líto, neboť v okamžiku, kdy se něco stane nemožným, úplně to vypadne ze třídy věcí uvěřitelných, ať je to pravda, nebo ne. Tak například je tady lebka, která dokazuje, že Ainuové, původní japonská rasa, byli v Americe před devíti tisíci lety. Tamhle je jiná, která naznačuje, že Polynésané byli v Kalifornii o dva tisíce let později. A všichni vědci řeční a dohadují se, kdo pochází z koho. A jsou přitom úplně vedle. Pánbůh ví, co se stane, pokud jednou objeví únikové chodby Hopiů. To s nimi zatřese, jen počkejte.

Přišli sem v těch temných dobách také Irové, ptáte se? Ale samozřejmě. A také Velšané a Vikingové. Naproti tomu Afričané ze západního pobřeží – v pozdějších dobách se mu říkalo Pobřeží otroků nebo Pobřeží slonoviny – ti obchodovali s Jižní Amerikou, a Číňané zase několikrát navštívili Oregon – říkali mu Fu Sung. Baskové založili svá tajná posvátná loviště ryb u pobřeží Newfoundlandu – počkejte – před dvanácti sty lety. Teď se mi asi chystáte říci, ale pane Ibisi, tihle lidé byli primitivové, neměli radiolokátory a vitaminové tabletky a tryskáče.“

Stín sice nehodlal nic říct, ale cítil, že se to od něho očekává, proto řekl: „A nebyli?“ Pod botami jim křupaly poslední podzimní listy.

„Vychází se z mylné představy, že před Kolumbovými časy se lidé nevydávali na dlouhé plavby. Ale Nový Zéland a ostrovy v Pacifiku byly přece osídleny lidmi ve člunech, jejichž navigační dovednosti by Kolumba zcela zahanbily. A bohatství Afriky pramenilo naprostou většinou z obchodu, i když připouštím, že jejich cesty vedly především na východ, do Indie a Číny. Moji lidé, nilský národ, zjistili už dávno, že na rákosovém člunu můžete objet svět, pokud máte dost trpělivosti a sladké vody. Víte, zásadní problém Ameriky v těch dobách byl ten, že tady nebylo skoro nic, s čím by někdo chtěl obchodovat. A k tomu to bylo příliš daleko.“

To už dorazili k velkému domu ve stylu, jejž lidé nazývali styl královny Anny. Stín by byl rád věděl, kdo byla královna Anna a proč se jí tak líbily domy jako stavěné pro rodinu Addamsových. Byl to jediný dům v celé ulici, který neměl okna zatlučená prkny. Prošli bránou a obešli budovu zezadu.

Vešli masivními dvoukřídlými dveřmi, jež pan Ibis odemkl klíčem z velkého svazku, a ocitli ve velkém nevytopeném pokoji. Byli v něm dva lidé. Jeden byl velice vysoký muž tmavé pleti s velkým kovovým skalpelem v ruce, druhý mrtvá dívka, ani ne dvacetiletá, ležící na dlouhém porcelánovém stole, který připomínal zároveň operační stůl i dřez.

Na korkové nástěnce nad mrtvolou bylo připíchnuto několik dívčiných fotografií. Na jedné – školní portrét – se usmívala, na jiné stála ve skupince tří dalších dívek. Podle společenských šatů to nejspíš byla fotografie z maturitního plesu. Černé vlasy měla vyčesané do složitého uzlu.

Nyní, studená na porcelánovém stole, měla vlasy spuštěné na ramena a slepené zaschlou krví.

„Toto je můj partner, pan Jacquel,“ představil muže Ibis.

„Už jsme se potkali,“ řekl Jacquel. „Odpusťte, že vám nepodám ruku.“

Stín se díval na dívku na stole. „Co se jí stalo?“

„Projevila špatný úsudek při výběru kluka,“ řekl pan Jacquel.

„Nebývá to vždy smrtelné,“ povzdechl si pan Ibis. „Tentokrát bylo. Byl opilý a měl nůž a ona mu řekla, že si myslí, že je těhotná. Nevěřil, že je to jeho.“

„Byla probodnuta…“ řekl pan Jacquel a počítal. Ozvalo se slabé cvaknutí, to šlápl na spínač a zapnul malý diktafon na vedlejším stolku, „pětkrát. Na levé přední stěně hrudníku jsou tři bodné rány. První prochází mezi čtvrtým a pátým žebrem na vnitřním okraji levého prsu, dva celé dva centimetry dlouhá. Druhá a třetí procházejí spodní střední částí levého prsu a pronikají do hrudi v šesté mezižeberní mezeře. Kříží se a mají délku tři centimetry. Jedna rána, dva centimetry dlouhá, je v horní přední části levé části hrudi v druhé mezižeberní mezeře a jedna, dlouhá pět centimetrů, a další jedna celá šest centimetru hluboká rána jsou ve středové části levého deltového svalu. Je to řezná rána. Všechny rány v hrudi pronikají do hloubky. Žádná další zevní zranění nejsou viditelná.“ Uvolnil spínač. Stín si všiml malého mikrofonu houpajícího se na šňůře nad balzamovacím stolem.

„Takže vy jste také koroner?“ zeptal se Stín.

„Koroner je v těchto končinách politická funkce,“ odpověděl Ibis. „Jeho prací je kopnout do mrtvoly. Když mu to nevrátí, podepíše úmrtní list. Jacquel je to, čemu se říká patolog. Spolupracuje se soudním lékařem. Provádí pitvy a uchovává vzorky tkáně pro rozbor. Už také vyfotografoval její rány.“

Jacquel si jich nevšímal. Vzal velký skalpel a udělal hluboký řez ve tvaru velkého V, které začínalo na klíčních kostech a stýkalo se na konci hrudní kosti. Pak změnil V na Y dalším hlubokým řezem, vedoucím od hrudní kosti ke kosti stydké. Uchopil nástroj, cosi jako malou těžkou pochromovanou vrtačku s okružní pilkou na konci. Zapnul ji a prořízl žebra na obou stranách hrudníku.

Dívka se rozevřela jako peněženka.

Stín náhle zaregistroval slabý, ale nepříjemně pronikavý pach masa.

„Myslel jsem, že to bude smrdět víc,“ poznamenal.

„Je docela čerstvá,“ poučil ho Jacquel. „A nejsou poškozená střeva, takže necítíte výkaly.“

Stín se musel odvrátit, ne kvůli odporu, jak by byl čekal, nýbrž s přáním dopřát té dívce trochu soukromí. Nic nemohlo být víc nahého než tato otevřená věc.

Jacquel podvázal vnitřnosti, jež se leskly a kroutily jako had v břišní dutině, pod žaludkem a hluboko v pánvi. Nechával si je klouzat mezi prsty, metr za metrem, popsal je do mikrofonu jako ‚normální‘ a uložil je do kbelíku na podlaze. Vysál odsávací pumpou z hrudníku všechnu krev a změřil objem. Pak prozkoumal vnitřek hrudního koše. Sdělil mikrofonu: „Perikard je zalit sraženou a kapalnící krví a obsahuje tři lacerace.“

Uchopil srdce, v horní části je odřízl, obracel je v dlani a prohlížel je. Šlápl na spínač a řekl: „V myokardu jsou dvě lacerace: jedna celá pět centimetru dlouhá lacerace v pravé komoře a jedna celá osm centimetrová lacerace pronikající levou komorou.“

Jacquel vyjmul obě plíce. Levá byla proťatá a zpola splasknutá. Zvážil je, srdce také, a vyfotografoval rány. Z každé plíce odřízl kousíček tkáně a uložil je do nádobky.

„Formaldehyd,“ zašeptal pan Ibis úslužně.

Jacquel dál promlouval do mikrofonu, popisoval, co dělá, co vidí, a vyndával přitom dívčina játra, žaludek, slezinu, slinivku, obě ledviny a vaječníky.

Každý orgán zvážil, zařadil je jako normální a nepoškozené. Z každého odřízl malý plátek vložil jej do nádobky s formaldehydem.

Ze srdce, jater a z jedné z ledvin odřízl ještě další plátek. Ty při práci pomalu žvýkal.

Stínovi se to zdálo nějak správné a uctivé, nepřišlo mu to ani trochu odporné.

„Takže vy tady s námi chcete na čas zůstat?“ zeptal se Jacquel a vychutnával dívčino srdce.

„Pokud nebudu na obtíž.“

„To v žádném případě. Budeme jenom rádi. Není důvod, proč byste tu nemohl být, a je spousta důvodů, abyste tu pobyl. Budete pod naší ochranou.“

„Doufám, že vám nebude vadit spát pod jednou střechou s mrtvými,“ staral se Jacquel.

Stín pomyslel na dotek Lauřiných rtů, hořkých a studených. „Ne. Ne, pokud zůstanou mrtví.“

Jacquel se obrátil a upřel na něho temně hnědé oči, stejně pronikavé a chladné jako oči pouštního psa. „Tady u nás zůstávají mrtví,“ řekl jen.

„Připadá mi,“ odhodlal se Stín, „připadá mi, že se mrtví velice snadno vracejí.“

„To v žádném případě,“ nesouhlasil Ibis. „Dokonce ani zombie ne. Víte, co je dělají z živých. Trochu prášku, trochu prozpěvování, trochu postrčit, a máte zombie. Žijí, ale věří, že jsou mrtví. Ale přivést mrtvého zpět k životu? To chce skutečnou sílu.“ Zaváhal, pak dodal: „Ve staré zemi, ve starých dobách, tehdy to bylo snadnější.“

„Mohl jste připoutat ka člověka k jeho tělu třeba na pět tisíc let,“ řekl Jacquel. „Připoutat nebo odpoutat. Ale to už je dávno.“ Vzal všechny orgány, jež vyndal, a vrátil je uctivě do tělní dutiny. Vložil zpět i střeva a hrudní kost a stáhl okraje kůže k sobě. Pak uchopil tlustou jehlu a nit a hbitými, rychlými pohyby je sešil, jako by sešíval baseballový míč: tělo se změnilo z masa opět v dívku.

„Potřebuju pivo,“ prohlásil, když skončil. Stáhl si gumové rukavice a hodil je do koše. Hnědý plášť dal do koše na prádlo. Pak vzal podnos s lahvičkami, v nichž byly hnědé, červené a purpurové plátky orgánů. „Jdeme?“

Vystoupili po zadním schodišti do kuchyně. Byla hnědobílá, střízlivá a účelná. Stín odhadoval, že ji naposled renovovali někdy v roce 1920. U jedné stěny vrčela chladnička Kelvinator. Jacquel ji otevřel, uložil dovnitř plastové lahvičky s kousky jater, srdce, ledvin a sleziny a vyndal tři hnědé láhve. Ibis otevřel prosklenou skříňku a připravil tři vysoké sklenice. Pak pokynul Stínovi, aby se posadil ke stolu.

Ibis nalil pivo a přisunul jednu sklenici před Stína a jednu před Jacquela. Bylo to chutné pivo, tmavé a hořké.

„Dobré pivo,“ pochválil Stín.

„Děláme si ho sami,“ řekl Ibis. „Za starých časů to dělaly ženy. Uměly to líp než my. Ale nyní už jsme tu jen my tři. Já, on a ona,“ mávl rukou k té malé hnědé kočce, spící v košíku v koutě pokoje. „Bylo nás tady víc, zpočátku. Ale Seth se vydal na cesty, kdy…? Už je to dvě stě let? Musí, určitě. V roce 1905 a pak ještě 1906 jsme od něho dostali pohlednici ze San Franciska. Pak už nic. A chudák Hór…“ nedokončil, povzdechl si a potřásal hlavou.

„Občas ho vídám,“ řekl Jacquel. „Když jedu pro náklad.“ Upil piva.

„Pomůžu vám, pokud tady budu. Řekněte mi, co potřebujete udělat, a já to udělám. Nemůžu tu být jen tak.“

„Najdeme vám práci, nebojte se,“ ujistil ho Jacquel.

Ta malá hnědá kočka otevřela oči a protáhla se. Přešla kuchyní a hlavou několikrát strčila Stínovi do nohy. Sehnul se a škrábal ji na čele, za ušima a na zádech. Slastně se prohnula, pak mu vyskočila na klín, opřela se mu o hrudník a dotkla se studeným čumáčkem jeho nosu. Pak se mu v klíně stočila do klubíčka a usnula. Hladil ji: měla měkký kožíšek a příjemně ho hřála. Chovala se, jako by byla na nejbezpečnějším místě na světě, a Stína to potěšilo.

Po pivu se mu trošku točila hlava.

„Váš pokoj je nad schody, vedle koupelny,“ řekl Jacquel. „Pracovní oblečení budete mít pověšené ve skříňce, však to najdete. Asi se budete chtít nejdřív umýt a oholit.“

Chtěl. Osprchoval se v litinové vaně a velice nervózně se oholil břitvou, kterou mu Jacquel půjčil. Byla nechutně ostrá a měla perleťovou rukojeť a Stín měl podezření, že se normálně používá na holení mrtvol. Nikdy předtím se břitvou neholil, ale zvládl to bez říznutí. Opláchl si z tváří pěnu a prohlížel se v zrcadle pokrytém mušinci. Byl posetý modřinami: čerstvé modřiny na hrudníku a pažích překrývaly už zvolna blednoucí modřiny od Máka Sweeneye. Jeho vlastní oči se na něho ze zrcadla nedůvěřivě dívaly.

A pak, jako by mu někdo řídil ruku, zvedl ostrou břitvu a položil si ji na hrdlo.

Byl by to únik ode všeho. Snadná cesta ven. A pokud existuje někdo, kdo to vezme s klidem, kdo prostě uklidí ten svinčík a dál bude v pohodě, pak jsou to rozhodně ti dva chlapi, co sedí dole u kuchyňského stolu a pijí pivo. Už žádné starosti. Už žádná Laura. Žádné další záhady a spiknutí. Už žádné zlé sny. Jen klid a mír a věčný odpočinek. Jeden čistý řez, od ucha k uchu. Víc nebude třeba.

Stál s břitvou na krku. Z místa, kde se ostří opíralo o pokožku, vytekla kapka krve. Ani si říznutí nevšiml. Vidíš, říkal si a skoro slyšel, jak mu ta slova šeptají do ucha. Je to naprosto bezbolestné. Je tak ostrá, že to ani neucítím. Bude po mně, než si to uvědomím.

Pak se dveře koupelny otevřely, jen o několik centimetrů, jen tolik, aby jimi mohla hnědá kočka prostrčit hlavičku a zvědavě na něho mňouknout.

„Hej, měl jsem dojem, že jsem zamkl dveře.“

Zaklapl břitvu, položil ji na okraj umyvadla a otřel si červenou kapičku kouskem toaletního papíru. Pak si omotal kolem beder ručník a šel vedle do ložnice.

I ložnice se asi naposled zařizovala ve dvacátých letech: vedle prádelníku se zrcadlem stál stolek s umyvadlem a pod ním džbán na vodu. Někdo už mu rozložil oblečení na postel: černý oblek, bílou košili, černou kravatu, bílé spodky a tílko, černé ponožky. Na prošlapaném perském koberci stály černé boty.

Oblékl se. Šatstvo bylo kvalitní, třebaže nic z toho nebylo nové. Přemýšlel, komu asi patřívalo. Má na sobě ponožky po mrtvém? Obouvá si boty někoho, kdo zemřel? Uvazoval si před zrcadlem kravatu a připadalo mu, že tentokrát se na něho jeho odraz cynicky usmívá.

Najednou mu připadalo naprosto nepředstavitelné, že uvažoval o tom, zda si proříznout krk. A obraz v zrcadle se na něho dál usmíval.

„Poslyš,“ oslovil ho, „víš něco, co já nevím?“ a okamžitě se cítil hloupě.

Dveře vrzly, kočka proklouzla škvírou a kráčela přes pokoj k oknu. Vyskočila na parapet.

„Ty,“ otočil se na ni, „tentokrát jsem dveře zavřel. Vím určitě, že jsem je zavřel.“

Hleděla na něho se zájmem. Měla tmavě žluté oči, jantarové. Pak seskočila z parapetu na postel, stočila se do kožešinové spirálky a zase usnula. Kočičí prstýnek na starém přehozu.

Stín nechal dveře ložnice otevřené, aby mohla kočka ven a aby pokoj větral, a sešel dolů. Schody vrzaly a naříkaly, zdál se jim příliš těžký, jako by se odmítaly vzdát svého klidu.

„Zatraceně, vypadáte dobře,“ řekl Jacquel. Čekal na něho pod schody. Byl už také oblečený do černého obleku. „Už jste někdy řídil pohřební vůz?“

„Ne.“

„Všechno je jednou poprvé. Je zaparkovaný před domem.“

Zemřela nějaká stará žena. Jmenovala se Lila Goodchildová. Podle instrukcí pana Jacquela vynesl Stín po úzkém schodišti složená pojízdná nosítka a rozložil je vedle postele. Vyndal průsvitný modrý plastový vak, položil jej vedle ženy, rozepnul zip a otevřel jej. Měla na sobě růžovou noční košili a prošívaný župan. Stín ji zvedl, zabalil ji, křehkou a lehkou jako peříčko, do deky a uložil ji do vaku. Zatáhl zip a položil jej na nosítka. Jacquel mezitím hovořil s velice starým mužem, který byl manželem Lily Goodchildové, dokud ještě žila. Nebo spíš Jacquel poslouchal a stařec mluvil. Když Stín zatáhl zip, muž právě vysvětloval, jak nevděčné byly jeho děti a vnuci jakbysmet, i když to nebyla jejich chyba, mohli za to jejich rodiče, jablko nepadá daleko od stromu, a on si myslel, že je dobře vychoval. Stín a Jacquel vyvezli nosítka ke schodišti. Stařec šel za nimi, neustále mluvil, především o penězích, chamtivosti a nevděku. Na nohou měl pantofle. Stín nesl těžší spodní stranu nosítek dolů po schodech a před dům, pak je odtlačil po zledovatělém chodníku k pohřebnímu vozu.

Jacquel otevřel zadní dveře vozu. Stín zaváhal a on mu vysvětlil: „Jen to zasuňte dovnitř, vozík se sám složí.“ Stín nosítka postrčil, bočnice se s cvaknutím složily, vzpěry s kolečky se sklopily a nosítka vklouzla na místo. Jacquel mu ukázal, jak je má přichytit, aby se nehýbala, a Stín zavřel dveře. Jacquel stále ještě poslouchal starého muže, který byl ženatý s Lilou Goodchildovou. Stáli tam, stařec si vůbec nevšímal zimy, nevšímal si svých pantoflí a tenkého županu, dál povídal, jak jsou jeho děti supi, nic jiného než supi, čekající na tu trošku, co on a Lila společně nahospodařili, a jak oni dva uprchli do St. Louis, do Memphisu, do Miami a jak skončili v Cairu a jak je šťastný, že Lila nezemřela ve starobinci, a jak se děsí, že on tam skončí.

Dovedli ho zpátky do domu a po schodech až do pokoje. Z rohu ložnice něco vykřikoval malý televizor. Když jej Stín míjel, všiml si, že se na něho moderátorka zpráv usmívá a mrká na něho. Podíval se na společníky, ale nedívali se jeho směrem. Pohrozil aparátu prstem.

„Nemají žádné peníze,“ poznamenal Jacquel cestou zpátky. „Starý pán zítra přijde za Ibisem. Vybere tu nejlevnější rakev. Její přítelkyně ho přesvědčí, aby udělal, co se patří, aby jí zajistil důstojné rozloučení v pohřební síni, o tom nepochybujte. Ale bude brblat. Nemá peníze. Nikdo dnes nemá peníze. Ale co, stejně bude za půl roku mrtvý. Nejpozději za rok.“

Před dálkovými světly tančily sněhové vločky. Sníh postupoval k jihu. Stín se zeptal: „Je nemocný?“

„Tím to není. Ženy své muže přežívají. Muži – muži jako on – dlouho nežijí, když jejich žena zemře. Uvidíte, bude jako bludná ovce, všechno, co znal, zmizí zároveň s ní. Bude z toho velice unavený, pomalu se bude ztrácet a pak to vzdá a bude po něm. Možná zemře na zápal plic, možná to bude rakovina, třeba se mu zastaví srdce. Stáří a neschopnost se s tím poprat. Pak zemřete.“

Stín chvíli přemýšlel. „Poslyšte, Jacquele…“

„Jo.“

„Věříte v duši?“ Nebylo to přesně to, na co se chtěl původně zeptat, a překvapilo ho, když slyšel svou otázku. Hodlal ji formulovat méně přímo, ale nic méně přímého ho nenapadlo.

„To se nedá tak říct. Za mých časů jsme to měli všechno pěkně srovnané. Když jsi umřel, postavil ses do řady a zodpovídal ses ze všech špatných i dobrých skutků. A pokud tvé špatné činy převážily peříčko, dostal tvou duši a tvé srdce Ammet, Požírač duší.“

„Ten musel sežrat spousty lidí.“

„Zdaleka ne tolik, kolik myslíte. Bylo to opravdu těžké pero. Dali jsme si ho udělat speciálně. Musel jste být zatraceně velký lump, abyste převážil misky. Tady zastavte, u té pumpy. Trochu dolejeme nádrž.“

Ulice byly tiché, tiché, jak bývají, jen když poprvé padá sníh. „Budeme mít bílé Vánoce,“ řekl Stín, když doplňoval benzín.

„Jo. Žvásty. Ten hošan měl kliku. Syn panny.“

„Ježíš?“

„Vždycky měl kliku. Mohl spadnout do žumpy, a stejně vylezl a voněl po fialkách. Hergot, vždyť se ten den ani nenarodil, to přece víte? Sebral ho Mithrovi. Už jste narazil na Mithru? Nosí červenou čepici. Hodný kluk.“

„Ne, nevzpomínám si.“

„No… tady v okolí jsem ho taky nikdy nepotkal. Poflakoval se mezi vojáky. Možná je zpátky na Blízkém východě, na odpočinku, ale spíš bych řekl, že už umřel. Stává se to. Jednou se každý voják říše musí osprchovat v krvi obětního býka. A než se nadějete, už si ani nepamatují vaše narozeniny.“

Šplý-šplá odříkávaly stěrače, postrkávaly sníh na stranu a mačkaly vločky do růvků a hromádek čistého ledu.

Semafor na okamžik zežloutl, pak naskočila červená a Stín sešlápl brzdu. Pohřební vůz klouzal a tančil po prázdné silnici, ale zastavil.

Objevila se zelená. Stín udržoval ručičku na patnácti kilometrech, víc se na zledovatělé cestě jet nedalo. Vůz byl s dvojkou naprosto spokojený: asi s ní strávil většinu času.

„Tak to stačí,“ schválil Jacquel. „O čem jsme mluvili? Jo, tak Ježíš je tady hodně populární. Ale potkal jsem chlápka, který říkal, že ho viděl stopovat u silnice v Afghánistánu a nikdo mu nezastavil. Chápete? Všechno závisí na tom, kde jste.“

„Myslím, že bude pořádná bouřka,“ řekl Stín. Mluvil o počasí.

Jacquel – když zase začal hovořit – vůbec nemluvil o počasí. „Podívejte se na mne a na Ibise. Za pár let firmu sbalíme. Máme něco našetřeno na hubená léta, ale v poslední době byla hubená všechna a jsou rok od roku vychrtlejší. Hór je blázen, opravdu blázen, tráví celý čas v podobě supa, požírá, co skončí pod auty na silnici, co je to za život. Viděl jste Bastet. A to my jsme na tom podstatně líp než většina ostatních. Aspoň máme trochu víry, o kterou se můžeme opřít. Většina nemá ani to. To máte jako s tím funebráctvím – velcí šéfové vás jednoho dne koupí, ať se vám to líbí, nebo ne, protože jsou větší a výkonnější a protože fungují. Nemá smysl stavět se na zadní, protože tuhle bitvu jsme prohráli, když jsme do téhle zelené země před sto nebo tisíci nebo deseti tisíci lety přišli. Přijeli jsme sem a Americe bylo úplně jedno, že jsme přijeli. A tak bankrotujeme, nebo tlačíme káru dál, nebo to sbalíme a vydáme se do světa. Takže ano. Máte pravdu. Blíží se bouře.“

Stín zahnul do ulice, v níž byly všechny domy, až na ten jejich, mrtvé, s okny slepými a zatlučenými. „Jeďte k zadnímu vchodu,“ požádal ho Jacquel.

Couval, až se skoro dotýkal dveří v zadní straně domu. Ibis otevřel vůz a dveře do pitevny a Stín uvolnil nosítka s mrtvou a vytáhl je. Vzpěry s kolečky se opět narovnaly a on dovezl vozík k balzamovacímu stolu. Zvedl Lilu Goodchildovou. Držel ji v náručí v modrém plastovém vaku jako spící dítě a opatrně ji uložil na ledový stůl, jako by se bál, že ji probudí.

„Poslyšte, já mám překládací prkno, nemusíte ji nosit,“ řekl Jacquel.

„To nic není,“ Stín začínal mluvit jako Jacquel. „Jsem kus chlapa. Snadná práce.“

Jako kluk patříval mezi nejmenší, samá ruka, samá noha. Jediná jeho fotografie z dětství, která se Lauře líbila natolik, že si ji nechala zarámovat, ukazovala vážné dítě s nepoddajnými vlasy a tmavýma očima stojící vedle stolu zaplněného dorty a zákusky. Stín měl dojem, že to byl snímek z vánoční besídky na velvyslanectví, protože byl oblečený do svátečních šatů, a dokonce měl i motýlka.

Příliš často se s matkou stěhovali, nejdřív po Evropě, z ambasády na ambasádu, kde matka pracovala jako zprostředkovatelka zpráv v diplomatických službách. Přepisovala a do celého světa odesílala šifrované telegramy. Pak, to mu bylo asi osm let, se vrátili do USA. I tady se matka, nyní příliš často nemocná, aby si udržela stálé zaměstnání, stěhovala z místa na místo. Strávili rok tam, rok jinde, když bylo matce lépe, nacházela si dočasná zaměstnání. Nikde nebyli tak dlouho, aby si Stín mohl najít kamarády, aby se zabydlel, uvolnil. A Stín byl drobné dítě…

Vyrostl tak rychle! Na jaře toho roku, kdy mu bylo třináct, se mu místní děti pošklebovaly. Provokovaly ho ke rvačkám, protože si byly jisté, že je vyhrají a že Stín po nich uteče, rozzlobený a často v slzách, na chlapecký záchod, aby si smyl bláto nebo krev z obličeje, než ho někdo uvidí. Pak přišlo léto, dlouhé, čarovné třinácté léto, jež strávil plaváním v bazénu a čtením knížek z knihovny na trávníku u vody. Na začátku léta téměř neuměl plavat. Na konci srpna plaval elegantním kraulem jednu délku bazénu za druhou, skákal z vysokého prkna a zrál do nádherné hnědé barvy. V září se vrátil do školy a zjistil, že kluci, kvůli kterým byl tak nešťastný, jsou malí, nicotní tvorové, kteří už mu nemůžou ublížit. Ti dva, kteří to přesto zkusili, dostali rychlý výcvik v chování, tvrdý a bolestivý, a Stín si uvědomil, že je z něho jiný člověk: už nemohl být tiché dítě, ze všech sil se snažící nepřipoutat pozornost. Na to byl příliš veliký, příliš viditelný. Než přišly Vánoce, byl členem plaveckého týmu a vzpěračského týmu a trenér se ho snažil získat pro triatlon. Líbilo se mu být velký a silný. Dávalo mu to identitu. Předtím byl plachý, tichý knihomol a bylo to bolestivé. Nyní byl velký prostoduchý výrostek a nikdo od něho nečekal víc, než aby dokázal sám přestěhovat pohovku z jedné místnosti do druhé.

Aspoň dokud nepřišla Laura.

Pan Ibis už měl připravenou večeři: rýži a vařenou zeleninu pro sebe a pro pana Jacquela. „Na maso si nepotrpím,“ vysvětloval. „A Jacquel si všechno maso, které potřebuje, užije během své práce.“ Stín měl na svém talíři i papírovou krabičku kuřecích nugetů z KFC. A láhev piva.

Masa bylo tolik, že je ani nesnědl. Rozdělil se s kočkou. Oloupal jí smažený křupavý obal a roztrhal maso prsty na malé kousky.

„V base jsme měli jednoho chlápka, jmenoval se Jackson,“ rozpovídal se při jídle, „pracoval ve vězeňské knihovně. Vyprávěl mi, že změnili jméno firmy z Kentucky Fried Chicken na pouhou zkratku KFC, protože už žádná kuřata nenabízejí. Stala se z nich zvláštní, geneticky modifikovaná mutantní věc, něco jako obří stonožka bez hlavy, jen nekonečná řada segmentů s křídly, prsíčky a nohama. Krmí se to pomocí vyživovacích trubic. Jackson říkal, že vláda jim nedovolí používat slovo kuře.

Pan Ibis zvedl obočí. „Myslíte si, že je to pravda?“

„Ne. Protože můj spolubydlící, Low Key Lyesmith, tvrdil, že začali používat jen písmenka, protože slovo fried – usmažený, znělo moc sadisticky. Možná chtěli, aby si lidé mysleli, že se to kuře usmažilo samo.“

Po večeři se Jacquel omluvil a šel dolů do márnice. Ibis se zavřel v pracovně se svým psaním. Stín ještě chvíli poseděl v kuchyni, krmil kočku kousky kuřecích prsíček a popíjel pivo. Když bylo kuře dojedené a pivo dopité, umyl nádobí, uložil je na odkapávač a šel nahoru.

Než došel do svého pokoje, malá hnědá kočka už spokojeně spala v nohách jeho postele, stočená do huňatého půlměsíčku. V prostřední zásuvce prádelníku našel několik proužkovaných pyžam. Taková se nosila před sedmdesáti roky, ale voněla svěže, jako právě vypraná. Jedno si oblékl, a stejně jako ten černý oblek, sedělo mu, jako by bylo šité na míru.

Na stolku vedle postele ležela hromádka magazínů Reader’s Digest. Na nejnovějším čísle stálo ‚březen 1960’. Jackson, ten z knihovny – tentýž, co se zapřísahal, že jeho teorie kentuckého smaženého kuřecího mutanta je čistá pravda, a který mu vyprávěl příběh o černém nákladním vlaku používaném vládou k odsunu politických vězňů do Tajného severokarolínského koncentračního tábora, vlaku, jenž projíždí zemí uprostřed nejhlubší noci – ten Jackson mu také vypravoval, že CIA používá Reader’s Digest jako zástěrku pro své pobočky ve světě. Tvrdil, že každá redakce Reader’s Digest v každé zemi je ve skutečnosti kanceláří CIA.

„Znáte ten vtip?“ řekl zesnulý pan Dřevo ve Stínových vzpomínkách. „Co dokazuje, že CIA neměla nic společného s atentátem na Kennedyho?“

Stín trošku pootevřel okno, aby se do pokoje dostal čerstvý vzduch a aby se kočka dostala ven, kdyby chtěla.

Rozsvítil lampu na nočním stolku, vklouzl do postele a chvíli si četl, aby vypnul mozek a dostal z hlavy posledních několik dní. Vybíral si nejnudněji vypadající články v nejnudněji vypadajících číslech Digestu. V polovině článku ‚Já jsem Jimova slinivka‘ si uvědomil, že usíná. Stačil ještě zhasnout lampu a položit hlavu na polštář, než se mu oči zavřely.

Nikdy potom se nedokázal upamatovat na sled a podrobnosti toho snu, veškeré pokusy vyústily v pouhou změť temných obrazů. Byla tam nějaká dívka. Někde se s ní setkal a nyní spolu šli po mostě. Vedl přes jezírko uprostřed města. Vítr čeřil vodu jezera, vytvářel vlny zdobené kraječkami pěny. Připadaly mu jako drobounké ruce, jež se k němu vztahují.

– Tam dolů, řekla ta žena. Její sukně s leopardím vzorem vlála ve větru a pokožka mezi okrajem punčoch a sukní byla v tom snu, na tom mostě, před Bohem a před světem smetanově bílá a jemná. Stín před ní klekl na kolena, přitiskl jí hlavu do rozkroku a opíjel se omamnou vůní jejího divokého ženství. Ve snu si byl vědom své reálné erekce, tuhého, tepajícího, obludného údu, stejně bolestivě, jako bývaly chlapecké erekce jeho dospívání.

Odtáhl se a pohlédl vzhůru, ale do obličeje jí stejně neviděl. Svými ústy našel její a přisál se k měkkým rtům. Rukama se dotýkal jejích ňader, pak sjel po saténově hebké kůži a rozhrnul kožešinu, která skrývala její břicho. Vklouzl do nádherné štěrbiny, jež se pro něho rozehřívala a vlhla a otvírala se pro jeho ruku jako květina.

Žena uneseně vzdychala, tápala rukou, až našla jeho tvrdé mužství a sevřela je. Odhodil přikrývku, převrátil se na ni, rukou jí rozevřel stehna a ona ho sama zavedla k otevřené bráně rozkoše, kde jeden čarovný výpad, jedno čarovné vniknutí…

Nyní s ní zase byl ve své vězeňské cele a vášnivě ji líbal. Pevně ho objala, obtočila mu nohy kolem stehen, aby ho držela co nejtěsněji, aby jí nemohl uniknout, kdyby snad chtěl uniknout.

Nikdy předtím nelíbal rty tak měkké. Nevěděl, že někde na světě takové rty existují. Její jazyk byl však smirek přejíždějící po jeho jazyku.

– Kdo jsi? zeptal se.

Neodpověděla, jen ho obrátila na záda, jediným plynulým pohybem si na něho obkročmo sedla a zasunula si jeho úd do pochvy. Začala se rytmicky pohybovat. Ne, pohybovat ne: oblévala ho nepřetržitým proudem hedvábných vln, každá další byla mocnější než ta předešlá, nárazy, údery a rytmy, jež bily o jeho mysl a tělo, jako bily ty vlny na jezeře o břehy. Měla nehty ostré jako jehly a bodala ho jimi do boků, rozdírala mu kůži, ale on necítil žádnou bolest, jen slast, všechno bylo nějakou alchymií transformováno do momentů dokonalé a naprosté rozkoše.

Snažil se ovládnout, snažil se mluvit, ale hlavu měl zaplněnou písečnými dunami a pouštními větry.

– Kdo jsi? zadýchaně opakoval otázku.

Hleděla na něho očima barvy tmavého jantaru, pak sklonila ústa a vášnivě ho políbila. Líbala ho tak dokonale a tak hluboce, že tam, na mostě nad jezerem, ve vězeňské cele, v posteli v cairském pohřebním ústavu skoro dosáhl vyvrcholení. Nechával se unášet slastným pocitem, jako se papírový drak nechává unášet hurikánem, a snažil se nedosáhnout vrcholu, neexplodovat, chtěl, aby to nikdy neskončilo. Pro ten okamžik to dokázal. Chtěl ji varovat.

– Má žena, Laura. Zabije tě.

– Mě ne, řekla.

Kdesi vzadu se mu ve vědomí vynořila nesmyslná myšlenka: ve středověku se říkalo, že žena sedící při koitu nahoře počne biskupa. Tak tomu říkali: pokoušet se o biskupa…

Chtěl vědět, jak se jmenuje, ale neodvážil se jí potřetí zeptat a ona se přitiskla hrudníkem k němu, až cítil tlak jejích tvrdých bradavek. Svírala ho, i tam dole, hluboko uvnitř sebe ho svírala a tentokrát se nedokázal nechat unášet, nedokázal klouzat na povrchu, tentokrát ho to zvedlo a roztočilo a vířilo to s ním a on se prohýbal a zasunoval se do ní tak hluboko, že byli jakoby součástí téže bytosti, ochutnával ji, pil ji, držel ji, chtěl ji…

– Podvol se tomu, řekla a hlas jí zněl jako hrdelní vrčení kočky. Dej mi to. Poddej se tomu.

A on vyvrcholil, svíjel se v křeči a rozpouštěl se, samo jeho vědomí se měnilo v tekutinu a přecházelo z jednoho stavu do dalšího.

Kdesi tam, na konci, se nadechl. Cítil, jak mu čistý vzduch protéká dýchací trubicí a do plic, a věděl, že předtím zadržoval dech velice, velice dlouho. Aspoň tři roky. Možná i déle.

– Teď odpočívej, přikázala mu a políbila mu měkkými rty víčka. Uvolni se. Zapomeň na to všechno.

Spánek, kterým poté usnul, byl hluboký a bezesný a Stín se do něho ponořil až na dno.

To světlo bylo zvláštní. Podle jeho hodinek bylo čtvrt na sedm, venku byla dosud tma, ale pokoj byl naplněný bleděmodrým matným jasem. Vylezl z postele. Byl si jistý, že když uléhal, měl na sobě pyžamo, ale nyní byl nahý a vzduch ho studil na kůži. Šel k oknu a zavřel.

V noci hustě sněžilo: napadlo dvacet centimetrů sněhu, možná i víc. Kout města, který viděl z okna, jindy špinavý a zanedbaný, se nyní změnil v čisté a kouzelné místo. Domy už nebyly opuštěné a zapomenuté, stály tu bílé, elegantní a vznešené. Ulice zmizely úplně, ztratily se pod bílým polem sněhu.

Kdesi na okraji jeho vnímání se kmitla myšlenka. Něco o pomíjivosti. Zatřepetala se a zmizela.

Viděl stejně dobře, jako kdyby byl bílý den.

V zrcadle si všiml čehosi podivného. Přistoupil blíž a hleděl na sebe nechápavě. Všechny jeho modřiny zmizely. Dotkl se boku, silně jej zmáčkl prsty a čekal, že to zabolí a připomene mu to setkání s panem Kamenem a panem Dřevem, pátral po zelenající modřině, již mu daroval Mak Sweeney, ale nenašel nic. Obličej měl čistý a nedotčený. Avšak záda (kroutil se, aby si je mohl prohlédnout) a boky hrudníku měl poškrábané jako od kočičích drápů.

Takže se mu to nezdálo. Ne úplně.

Otevřel prádelník a oblékl si, co tam našel: staré levisky, košili, tlustý modrý svetr a černý hrobnický plášť, který našel v šatníku v koutě pokoje.

Obul si své staré boty.

Dům dosud spal. Plížil se dolů a přesvědčoval prkna, ať nepraskají, a pak byl venku a šel po tom bílém sněhu. Na chodníku za ním zůstávaly hluboké šlápoty. Venku bylo světleji, než to vypadalo při pohledu z domu, a sníh odrážel světlo oblohy.

Po čtvrthodině došel k mostu s velkou značkou, která ho varovala, že právě opouští historickou část Caira. Pod mostem stál nějaký muž. Byl vysoký a hubený, v ústech žmoulal cigaretu a bez přestání se třásl zimou. Stín měl dojem, že ho poznává.

Pak, v zimním tmavém ránu pod mostem, stál tak blízko, že jasně viděl fialovou šmouhu modřiny kolem mužova oka, a pozdravil: „Dobré jitro, Maku Sweeney.“

Svět byl neobyčejně tichý. Zasněžený klid nerušila ani auta.

„Ahoj, čoveče.“ Mak Sweeney ani nezvedl hlavu. Cigareta, kterou kouřil, byla ručně kroucená.

„Když se budeš potloukat pod mosty, Maku Sweeney,“ prohodil Stín, „lidi si budou myslet, že jsi trol.“

Tentokrát Sweeney oči zvedl. Stín viděl zářivě bílé kruhy kolem panenek. Muž vypadal zděšeně. „Sem tě hledal,“ řekl. „Musíš mi pomoct, čoveče. Sem v průseru.“ Potáhl z ubalené cigarety a chtěl ji vyndat z úst. Cigaretový papír mu zůstal přilepený na dolním rtu a cigareta se rozpadla. Tabák se mu vysypal do zrzavé bradky a na špinavé tričko. Mak Sweeney jej štítivě smetl ušmudlanýma rukama, jako by to byl nebezpečný hmyz.

„Mé zdroje jsou značně omezené, Maku Sweeney. Ale spusť, co pro tebe můžu udělat? Mám ti sehnat kafe?“

Mak Sweeney zavrtěl hlavou. Vyndal z kapsy džínové bundy pytlík s tabákem a cigaretový papír a začal si balit další cigaretu. Vousy se mu při tom ježily a ústa pohybovala, ale slova slyšet nebylo. Olízl lepivou stranu papírku a protočil cigaretu mezi prsty. Výsledek se cigaretě podobal jen velmi vzdáleně. Pak řekl: „Nejsem žádnej trol. Blbost. Ti parchanti sou kurvy mizerný.“

„Já vím, že nejsi trol, Sweeney,“ chlácholil ho Stín. „Jak ti můžu pomoct?“

Mak Sweeney cvakl mosazným zapalovačem a první centimetr cigarety zaplápolal a rozpadl se na popel. „Vzpomínáš, jak sem ti ukazoval, jak máš sebrat minci? Vzpomínáš?“

„Ano.“ V duchu viděl zlatou minci, díval se, jak padá na Lauřinu rakev, viděl, jak se jí blýská na krku. „Vzpomínám.“

„Vzal si nesprávnou minci, čoveče.“

Ze tmy se k nim blížilo auto a oslňovalo je svými světly. Když je míjelo, zastavilo a okno se pootevřelo. „Všechno v pořádku, pánové?“

„Naprosto v pohodě, dík,“ ujistil policistu Stín. „Jen se po ránu procházíme.“

„Tak dobře,“ kývl polda. Nevypadal ale příliš přesvědčeně. Čekal. Stín položil Sweeneymu ruku na rameno a vedl ho na most a ven z města, pryč od policejního auta. Slyšel, jak se okénko zavírá, ale auto zůstalo stát.

Stín šel dál. Mak Sweeney šel vedle něho a občas zavrávoral.

Policejní auto kolem nich pomalu projelo, pak se otočilo a jelo zpátky do města. Za mostem zrychlilo.

„Tak, teď mi pověz, co tě trápí.“

„Udělal sem to, jak řek‘, ale dal sem ti nesprávnou minci. Neměla to být tamta. Ta je pro ty z královskýho rodu. Chápeš? Vlastně sem ani neměl bejt schopnej ji sebrat. To je mince, co bys dal samotnému americkému králi. Ne nějakýmu potentovanýmu mizerovi, jako si ty nebo já. A teď sem v maléru. Čoveče, prostě mi ten zlaťák musíš vrátit. Když to uděláš, víckrát už tě nebudu otravovat, aťměBranpicne, přísahám. Přísahám při všech letech, kerý sem strávil v těch blbých stromech.“

„Udělal jsi to, jak kdo řekl, Sweeney?“

„Brimnir. Ten magor, co mu říkáš Středa. Víš, kdo to je? Kdo je dovopravdy?“

„Jo. Nejspíš jo.“

V Irových vytřeštěných modrých očích se zračila panika. „Nebylo v tom nic zlýho. Nic, co můžeš – nic zlýho. Jen mi řek‘, ať sem v tom baru a vyprovokuju tě ke rvačce. Řek‘, že chce zjistit, co v tobě je.“

„Co dál ti řekl?“

Sweeney se třásl a cukal sebou. Stín si v první chvíli myslel, že je mu zima, ale pak si uvědomil, kde už ten třes viděl. Ve vězení: byl to feťácký třas. Sweeney měl absťák a Stín byl ochoten se vsadit, že nejde o marjánku. Tady šlo o heroin. Zfetovaný lupruchán? Mak Sweeney odštípl hořící špičku cigarety, hodil ji do sněhu a strčil nedopalek do kapsy. Chvíli si třel špinavé černé prsty a dýchal si na ně, aby se zahřál. Když znovu promluvil, už skoro kvílel: „Poslyš, dej mi ten zatracenej zlaťák zpátky, čoveče. Dám ti druhej stejně dobrej. Sakra, dám ti jich kurva celý kýbl.“

Sundal umaštěnou baseballovou čapku, pak pravou rukou hrábl do vzduchu a vzal velkou zlatou minci. Hodil ji do čepice. Pak vzal z mrznoucího obláčku dechu další a další, chytal je z ledového ranního vzduchu, dokud nebyla čepice plná až po okraj a nemusel ji držet oběma rukama.

Natáhl čepici k Stínovi. „Tu máš. Vem si to, čoveče. Jen mi vrať tu jednu, co sem ti dal.“ Stín hleděl na zlato v čepici a uvažoval, jakou má asi hodnotu.

„Kde mám ty mince utratit, Maku Sweeney? Je tu hodně míst, kde můžu vyměnit zlato za normální peníze?“

Na moment měl pocit, že ho Ir praští, ale ten okamžik minul a Mak Sweeney jen stál a natahoval svou čepici se zlatem jako Oliver Twist. Pak mu z modrých očí vytryskly slzy a kutálely se po lících dolů. Vzal čepici a nasadil si ji – už zase prázdnou – zpátky na prořídlé vlasy. „Musíš, čoveče. Copak sem ti neukázal, jak to máš dělat? Ukázal sem ti, jak máš sbírat mince z pokladu. Ukázal sem ti, kde ta hromada je. Tak mi vrať ten první zlaťák. Nepatřil mi.“

„Já už ho nemám.“

Mak Sweeney přestal slzet a na lících se mu objevily rudé skvrny. „Ty, ty zatracený –“ začal, ale pak ztratil řeč a jen naprázdno otevíral a zavíral ústa.

„Říkám ti pravdu. Je mi to moc líto. Kdybych ho měl, vrátil bych ti ho. Ale já jsem ho někomu dal.“

Sweeney sevřel Stínova ramena špinavýma rukama a upřel mu do očí bleděmodrý pohled. Na lících měl stezičky od slz. „Kruci,“ řekl pak. Táhl z něho tabák, pivo, whisky a pot. „Ty nelžeš, ty fakt říkáš pravdu, pitomče zatracená. Úplně klidně si ho dal pryč, při plným vědomí. Di do hajzlu, tys ho vopravdu dal pryč, hergot.“

„Mrzí mě to.“ V duchu slyšel tiché žuchnutí mince, když dopadla do hlíny na Lauřině rakvi.

„Mrzí nemrzí, já sem v hajzlu a nic mi nepomůže.“ Otřel si rukávem nos a oči. Bláto mu na obličeji vytvořilo zvláštní abstraktní vzor.

Stín mu chlapsky neobratným gestem sevřel paži.

„Sem se radši ani neměl narodit,“ povzdechl si Sweeney po dlouhém mlčení. Pak vzhlédl. „Ten chlápek, cos mu to dal. Myslíš, že by ti ho vrátil?“

„Je to žena. A nevím, kde teď je. Ale ne, stejně by mi ho nevrátila.“

Sweeney žalostně vzdychl. „Když sem byl ještě mladej, potkal sem jednu ženskou, pod hvězdama. Dovolila mi, abych si pohrál s jejíma kozama, a taky mi předpověděla vosud. Řekla, že mě vodrovnaj a zlikvidujou na západ vod západu slunce a že můj vosud zpečetí tretka mrtvý ženy. Chechtal sem se tomu a dolil sem jí pivo a mačkal sem jí kozy. A taky sem ji líbal na rty – bejval to krásnej život. To u nás ještě nebyli šediví mniši ani ještě nevyjeli na zelený moře k západu. A teďkom –“ Zarazil se uprostřed věty. Otočil hlavu a zabodl oči do Stína. „Neměl bys mu věřit,“ řekl napomínavě.

„Komu?“

„Středovi. Nesmíš mu věřit.“

„Já tu nejsem proto, abych mu věřil. Dělám pro něho.“

„Pamatuješ si, jak se to dělá?“

„Co?“ Stín měl pocit, že se baví s půl tuctem lidí. Samorostlý lupruchán přeskakoval od jedné postavy ke druhé, z tématu na téma, jako by se mu zbývající shluky mozkových buněk rozněcovaly, rozhořely plamenem a pak navěky zanikaly.

„Ty mince, čoveče. Mince. Ukazoval sem ti to, vzpomínáš?“ Zvedl si dva prsty k obličeji, upřeně na ně hleděl a potom vyndal z úst zlatou minci. Hodil ji Stínovi. Ten natáhl ruku, že ji chytí, ale nic k němu nedoletělo.

„Byl jsem opilý. Nic si nepamatuju.“

Sweeney klopýtal přes cestu. Už se rozednilo a svět byl šedý a bílý. Sweeney se pohyboval dlouhými houpavými kroky, vypadalo to, že každým okamžikem upadne, ale nohy ho vždycky udržely a postrčily k dalšímu kroku. Když doklopýtal k mostu, opřel se jednou rukou o cihlovou zídku, otočil se a zeptal se: „Máš pár doláčů? Nepotřebuju moc. Jenom na lístek vodsaď. Dvacet by stačilo. Pitomejch dvacet?“

„Kam chceš dojet na lístek za dvacet dolarů?“

„Můžu se vodsaď dostat,“ ujišťoval sám sebe Sweeney. „Můžu zmizet, než to vypukne. Pryč ze světa, kde sou drogy náboženstvím mas. Pryč od…“ Zmlkl. Utřel si hřbetem ruky nos a pak ruku o kabát.

Stín sáhl do kapsy, vyndal dvacetidolarovku a podal ji Sweeneymu. „Na.“

Sweeney ji zmačkal a zasunul hluboko do náprsní kapsy umaštěné džínové bundy, pod nášivku se dvěma supy sedícími na suché větvi a nápisem DO HAJZLU S TRPĚLIVOSTÍ! NĚCO ZABIJU! Kývl. „Za to se dostanu, kam potřebuju.“

Opřel se o zídku a prohrabával kapsy, dokud nenašel svůj nedopalek cigarety. Opatrně jej zapálil, aby si neožehl vousy nebo prsty. „Něco ti povím,“ prohlásil, jako by do té chvíle mlčel. „Chodíš po šibeničním vrchu, kolem krku ti visí smyčka a na každým rameni ti sedí havran a čeká, až ti bude moct vyklovat voči. A šibenice je strom s dlouhýma kořenama, páč roste z pekla až do nebe, a náš svět je jenom větev, na který se ten provaz houpe.“ Odmlčel se. „Chvilku si tu vodpočnu,“ rozhodl se a skrčil se se zády opřenými o cihly.

„Hodně štěstí,“ popřál mu Stín.

„Čerta starého, beztak sem v prdeli,“ zavrčel Mak Sweeney. „To je fuk. Dík.“

Stín se vracel do města. Bylo osm ráno a Cairo se probouzelo. Otočil se a viděl Sweeneyho bledý obličej pruhovaný špínou a slzami.

To bylo naposledy, co Stín viděl Máka Sweeneyho živého.

Zimní dny vedoucí k Vánocům byly jako okamžiky světla v zimní temnotě a v domě mrtvých rychle ubíhaly.

Bylo třiadvacátého prosince a Jacquel a Ibis pořádali pohřební hostinu za Lilu Goodchildovou. Kuchyni zaplnily pobíhající ženy s hrnci a kastroly a pekáči a mísami z umělé hmoty a zemřelá ležela v obřadní místnosti pohřební služby obklopená skleníkovými květinami. Na druhé straně místnosti stál dlouhý stůl prohýbající se pod zelným salátem a fazolemi a ječnými placičkami a kuřaty a pečenými žebry a hrachem. V podvečer byl dům plný lidí, kteří plakali a smáli se a potřásali si rukama s knězem. Nad vším tiše a nenápadně vládli pánové Jacquel a Ibis, oblečení ve střízlivých tmavých oblecích. Pohřeb se měl konat následující ráno.

Když na chodbě zazvonil telefon (byl bakelitový a černý a měl vpředu opravdický kulatý číselník), zvedl ho pan Ibis. Jakmile zavěsil, vzal si Stína stranou. „To volali z policie. Můžete pro něco dojet?“

„Jisté.“

„Buďte diskrétní. Tady máte.“ Napsal na kousek papíru adresu, podal jej Stínovi, ten přeletěl očima úhledné ozdobné písmo, složil lístek a dal si jej do kapsy. „Bude tam policejní auto,“ dodal Ibis.

Stín vyšel zadem a vyvezl pohřební vůz. Jak pan Jacquel, tak pan Ibis mu důrazně vysvětlili, že opravdu, pohřební vůz by se měl používat pouze při pohřbech a že na vyzvedávání těl mají dodávku, ale dodávka že je v opravně už tři týdny a mohl by být mimořádně opatrný, aby se pohřební vůz nepoškodil? Stín jel opatrně ulicí. Sněžné pluhy už sice prohrnuly cesty, ale jemu pomalá jízda vyhovovala. Připadalo mu to jaksi patřičné, že pohřební vůz jede pomalu, i když si sotva pamatoval, kdy naposledy viděl v ulicích pohřební vůz. Z ulic Ameriky zmizela smrt, napadlo ho. Nyní se odehrávala v nemocničních pokojích a v ambulancích. Nesmíme vylekat živé. Pan Ibis mu dokonce povídal, že v některých nemocnicích převážejí mrtvé na dolních plošinách nemocničních vozíků, celé to překryjí prostěradly, takže to vypadá, že je vozík prázdný.

V postranní uličce stálo tmavě modré policejní auto. Stín zaparkoval za ním. Uvnitř hlídkového vozu seděli dva policisté a pili kávu z kelímků od termosek. Měli puštěný motor, aby jim nebylo zima. Stín zaklepal na okno.

„Jo?“

„Jsem z pohřebního ústavu.“

„Čekáme na policejního lékaře,“ vysvětlil mu policista. Stína napadlo, že by to mohl být ten, co s ním hovořil ráno pod mostem. Policista černé pleti vystoupil, nechal kolegu sedět na místě řidiče a šel se Stínem dozadu k velkému železnému kontejneru. Mak Sweeney seděl ve sněhu vedle kontejneru. V klíně měl prázdnou zelenou láhev, na obličeji, baseballové čepici a ramenou měl sněhový poprašek a krupičky ledu. Nemrkl.

„Mrtvý notorik,“ zhodnotil policista.

„Vypadá to tak.“

„Ještě na nic nesahejte,“ upozornil policista. „Policejní lékař by tu měl každou chvíli být. Podle mě se ten chlap zpil do němoty a zmrzl tady.“

„Ano,“ souhlasil Stín. „Rozhodně to tak vypadá.“

Dřepl si a díval se na láhev v klíně Máka Sweeneyho. Jameson Irish whiskey: dvacetidolarová jízdenka z tohoto světa. U chodníku zastavil malý zelený nissan. Vystoupil nasupený muž s plavými vlasy a plavým knírem a došel k nim. Dotkl se krku mrtvoly. Kopne do těla, pomyslel si Stín, a když mu to mrtvý nevrátí…

„Je mrtvý,“ informoval je lékař. „Víte, kdo to je?“

„Žádný průkaz, napište John Doe,“ řekl policista.

Lékař se podíval na Stína. „Vy pracujete u Jacquela a Ibise?“

„Ano.“

„Řekněte Jacquelovi, aby udělal otisky zubů a prstů, kvůli identifikaci, a taky fotografie. Pitvu potřebovat nebudeme. Snad jenom krev na toxikologii. Budete si to pamatovat? Nemám vám to napsat?“

„Ne. Nedělejte si starost, nezapomenu to.“

Muž se na okamžik zamračil, pak vytáhl z peněženky vizitku, cosi na ni napsal a podal ji Stínovi. „Dejte to Jacquelovi.“ Pak vesele zahalekal: „Pěkné Vánoce,“ a byl pryč. Prázdnou láhev si nechali policisté.

Stín podepsal převzetí Johna Doea a naložil tělo na vozík pohřebního vozu. Nepodařilo se mu je narovnat z pozice vsedě, bylo příliš ztuhlé. Chvíli se trápil, než zjistil, že může vozík postavit do pohřebního vozu zešikma. Připoutal Johna Doea k nosítkům a vstrčil ho do vozu obličejem dopředu. Aspoň bude vidět na cestu. Zatáhl záclonky na zadním okně a rozjel se k pohřebnímu ústavu.

Právě zastavil na křižovatce, když za sebou zaslechl skřehotavé: „A trvám na pořádný smuteční hostině, se vším všudy. Dobrý jídlo, krásný ženský musej naříkat a rvát si šaty a stateční chlapi ať bědujou a vyprávěj si příběhy z mejch slavnejch dní.“

„Jsi mrtvý, Maku Sweeney. Mrtví si neporoučejí.“

„Já vím, já vím,“ povzdechl si mrtvý muž v pohřebním voze. Typické feťácké kňourání zmizelo, v hlase zněla rezignovaná nezaujatost. Jako by slova přicházela z převeliké dálky, mrtvá slova vysílaná na mrtvé frekvenci.

Naskočila zelená a Stín jemně sešlápl plyn.

„Ale i tak mi uspořádej poslední rozloučení. Prostři mi místo u stolu a pořádně to zapij. Zabil jsi mě, Stíne. Dlužíš mi to.“

„Já jsem tě nezabil, Maku Sweney.“ To je dvacet dolarů, prolétlo mu hlavou, na lístek odsud. „Zabil tě ten chlast a zima, ne já.“

Odpovědi se mu nedostalo a ticho panovalo pak už celou cestu. Když zaparkoval vzadu za domem, vyjel s vozíkem na chodník a pak do márnice. Přehodil Máka Sweeneyho na balzamovací stůl, jako by to byla kýta hovězího.

Přikryl Johna Doea prostěradlem a nechal ho tam i se všemi papíry. Když stoupal po schodech k bytu, zdálo se mu, že zaslechl hlas, tichý a tlumený jako z rádia, někde v zadním pokoji. „Jak by asi mohl chlast a zima zabít čistokrevnýho lupruchána. Ne, mě zabilo to, že jsi ztratil to zlaté sluníčko. Jo, Stíne, dočista mě to zabilo, to vím tak jistě, jako že je voda mokrá a dny dlouhý a kamarád tě stejně nakonec podrazí.“

Stín chtěl namítout, že to je pěkně hořká filozofie, ale pak usoudil, že člověk nejspíš smrtí zahořkne.

Nahoře v kuchyni skupinka postarších žen natahovala na rendlíky s dušeným masem fólii a zavírala umělohmotné krabice s chladnoucími hranolky a zapékanými makaróny.

Pan Goodchild, manžel zemřelé, mačkal pana Ibise na zeď a vypravoval mu, že dobře ví, že žádné z jeho dětí nepřijde vyjádřit matce úctu. Jablko nepadá daleko od stromu, opakoval každému, kdo byl ochoten ho poslouchat. Jablko nepadá daleko od stromu.

* * *

Toho večera prostřel Stín na stůl o talíř víc. Ke každému místu postavil sklenku, doprostřed stolu dal láhev Jameson Gold, té nejdražší irské whisky, jakou v místním obchodě prodávali. Když dojedli (velkou obloženou mísu ze zbytků, které jim ženy nechaly), nalil Stín do každé sklenice pořádnou dávku – sobě, Ibisovi, Jacquelovi a Maku Sweeneymu.

„No a co na tom, že sedí na vozíku ve sklepě,“ prohlásil Stín s lahví whisky v ruce, „a že ho čeká žebrácký hrob. Dnes večer mu připijeme a uspořádáme mu rozloučení, jaké si přál.“

Pozvedl svou sklenku k prázdnému místu. „Setkal jsem se s Makea Sweeneym, dokud žil, jen dvakrát. Poprvé jsem si myslel, že je prvotřídní cvok s čertem v těle. Podruhé mi připadal jako pomatený šílenec a dal jsem mu peníze, aby se zabil. Předvedl mi trik, který si nepamatuju, uštědřil mi něco modřin a tvrdil, že je lupruchán. Odpočívej v pokoji, Maku Sweeney.“ Upil whisky a nechal si kouřovou chuť vypařovat v ústech. Druzí dva se také napili a připili s ním prázdné židli.

Pan Ibis sáhl do náprsní kapsy a vyndal zápisníček. Listoval jím, až našel patřičnou stránku, a přečetl stručnou verzi životních osudů Máka Sweeneyho.

Podle pana Ibise začal Sweeney jako strážce posvátné skály v malém irském údolí někdy před třemi tisíci lety. Pan Ibis jim vyprávěl o Sweeneyho milostných dobrodružstvích, o jeho nepřátelích, o šílenství, jež mu dodávalo sílu (‚dosud se traduje pozdější verze příběhu, i když to posvátné a prastaré se z veršů povětšinou vytratilo‘), o uctívání a zbožňování, jichž se mu dostávalo ve vlastní zemi, a o tom, jak se postupně měnily v opatrnou úctu a nakonec v pobavení. Vzpomněl příběh děvečky z Bantry, která přišla do Nového světa a přinesla s sebou víru v lupruchána Máka Sweeneyho. Jak mohla nevěřit, když ho přece viděla v noci, u tůně, a když se na ni usmál a zavolal na ni jejím vlastním jménem! Ta dívka z Bantry byla mezi těmi, kteří se vydali za snem o zemi plných žaludků ze země, kde se museli dívat, jak se jim brambory mění v zemi v černé mazlavé a páchnoucí bahno, k těm, kteří viděli své přátele a milence umírat hladem. Dívka z Bantry snila hlavně o velkém městě, kde by děvče mohlo vydělat dost peněz na to, aby její rodina také mohla přijet do Nového světa. Mnozí z Irů, kteří přijížděli do Ameriky, se považovali za katolíky, i když o katechismu neměli ani potuchy a jediné, co z věrouky znali, byla Bean Shidhe, banshee, která přicházela lkát ke zdem domu, jejž měla brzy navštívit smrt, a Svatá Nevěsta, která kdysi byla Bridget dvou sester (všechny tři se jmenovaly Bridget a všechny byly tatáž žena). A ještě příběhy o Finnovi, o Oísinovi, o Conanovi Lysém – ba i o lupruchánech, maličkém lidu. (Stejně to byl od Irů skvělý vtip, protože luprucháni byli ve své době nejvyšší z obyvatel vrchoviny.)

Tohle všechno a ještě mnohem víc jim pan Ibis tehdy v noci v kuchyni vyprávěl. Jeho stín na zdi připomínal ptáka, a jak whisky ubývalo, začal v něm Stín vidět hlavu obrovského vodního ptáka s dlouhým a zahnutým zobákem, a bylo to někde uprostřed druhé sklenky, když Mak Sweeney začal osobně doplňovat některé detaily a nepodstatné informace k Ibisovu vyprávění (‚… krásná holka to byla, ňadra měla smetanově bílá a posetá pihami a její bradavky byly růžově červené jako slunce, když vstává do dne, v němž bude ještě před polednem pršet, ale do večeře už zas bude krásně…‘) a pak se jim Sweeney oběma rukama snažil vysvětlit historii bohů v Irsku, vlnu za vlnou, jak přicházeli z Galie a ze Španělska a z jiných zatracených krajů, a každá vlna nějak přetvořila ty předešlé bohy ve troly a víly a další zatracenou havěť, dokud nedorazila sama Svatá matka církev a bez mrknutí oka přeměnila jednoho každého boha v Irsku ve vílu nebo svatého nebo mrtvého krále. Ani se nezeptala, jestli chtějí…

Pan Ibis si leštil brýle se zlatou obroučkou a vysvětloval – vyslovoval přitom ještě zřetelněji a přesněji než obvykle, takže bylo jasné, že je opilý (ta řeč a kapičky potu na čele v ledově studené místnosti byly jedinými projevy jeho stavu) – že on je umělec a že jeho příběhy by se neměly chápat jako doslovné popisy, nýbrž jako tvůrčí kreace, pravdivější než pravda, a Mak Sweeney mu skočil do řeči: „Já vám předvedu tvůrčí kreaci, jen počkejte – ta první bude, že tvořivě přetvořím váš zatracený ciferník,“ a pan Jacquel vycenil zuby a zavrčel, jak vrčí obrovský pes, který sice o rvačky nestojí, ale když je třeba, natrhne vám hrdlo jako vstupenku, a Sweeney se dovtípil a sedl si a nalil si další sklenku.

„Zapamatoval sis, jak dělám to svoje čarováníčko?“ obrátil se s úsměvem ke Stínovi.

„Ne.“

„Když uhádneš, jak jsem to udělal,“ našpulil Sweeney fialové rty, „povím ti, jestli se zahřeješ.“ Modré oči měl zakalené.

„Dlaň v tom není, že?“

„Není.“

„Není to třeba nějaké udělátko? Něco, co máš v rukávu nebo někde a co minci vystřelí, abys ji mohl chytit?“

„Ani to ne. Chce ještě někdo whisky?“

„V jedné příručce jsem četl, jak se dělá Skrblíkův sen – latexová kapsa na dlani, ve které se mince schovají. Latex se dá obarvit na odstín kůže.“

„Opravdu smutná pohřební hostina. Když si představím, že Velký Sweeney létal jako pták nad celým Irskem a jedl ve svém šílenství salátovou řeřichu! A teď tu sedím mrtvý a oplakávají mě jen pták, pes a idiot! Ne, není to kapsa.“

„Nic jiného už mě nenapadá. Nejspíš je chytáš jen tak z luftu.“ Měl to být sarkasmus, ale pak Stín zahlédl výraz na Sweeneyho tváři. „Chytáš, ty je fakt chytáš jen tak, odnikud.“

„No, nedá se říct odnikud,“ připustil Sweeney. „Ale jsi blízko. Bereš je prostě z pokladu.“

„Z pokladu,“ opakoval Stín a začínalo se mu to vybavovat. „Ano.“

„Prostě na něj musíš myslet a potom si z něho můžeš brát. Sluneční poklad. Existuje ve chvíli, kdy svět vytváří duhu. Existuje v okamžiku zatmění a v okamžiku bouře.“

A ukázal Stínovi, jak se to dělá.

Tentokrát to pochopil.

V hlavě mu bušilo a třeštilo a vlastní jazyk mu chutnal jako smirkový papír. Denní světlo ho bodalo do očí. Zvedl hlavu a mžoural kolem sebe. Musel usnout s hlavou na kuchyňském stole. Byl oblečený, jen si asi v některé chvíli sundal smuteční kravatu.

Sešel dolů, do márnice, a ulevilo se mu, když viděl, že John Doe dosud leží na balzamovacím stole. Vypáčil prázdnou láhev od Jameson Gold ze ztuhlých prstů mrtvoly a zahodil ji. Slyšel, jak nahoře v domě někdo chodí.

Za stolem v kuchyni seděl pan Středa a vyjídal z plastové krabice plastovou lžící bramborový salát. Měl na sobě tmavě šedý oblek, bílou košili a tmavě šedou kravatu: na stříbrné kravatové sponě ve tvaru stromu se třpytilo ranní slunce. Když spatřil Stína, usmál se.

„Ehm, Stín, rád tě vidím vzhůru, hochu. Vypadalo to, že budeš spát věčně.“

„Mak Sweeney je mrtvý.“

„Slyšel jsem. Velká škoda. Co naděláme, čeká nás to nakonec všechny.“ Zatahal za neviditelnou oprátku kdesi u levého ucha a pak trhl hlavou na stranu, vyplázl jazyk a vytřeštil oči. Jak se u rychlých pantomim stává, působilo to jako šok. Pak pustil provaz a usmál se svým typickým úšklebkem. „Dáš si bramborový salát?“

„To tedy nedám,“ otřásl se Stín. Přelétl pohledem po kuchyni a do předsíně. „Máte tušení, kde jsou Ibis a Jacquel?“

„Samozřejmě. Pochovávají paní Lilu Goodchildovou – asi měli představu, že jim s tím pomůžeš, ale požádal jsem je, aby tě nechali spát. Čeká tě dlouhá jízda.“

„Takže odjíždíme?“

„Nejpozději za hodinu.“

„Měl bych se rozloučit.“

„Význam loučení se zbytečně přeceňuje. Však je zase uvidíš, než tahle záležitost skončí. Nepochybuji o tom.“

Stín si uvědomil, že poprvé od toho prvního večera leží malá hnědá kočka stočená ve svém košíku. Bez zájmu pootevřela jedno jantarové oko a dívala se, jak odcházejí.

A tak Stín opustil dům mrtvých. Holé černé keře a stromy obaloval ledový krunýř jako izolace, která z nich dělá přeludy. Na cestičce to klouzalo.

Středa zamířil k Stínově bílému Chevroletu Nova, zaparkovaném u chodníku. Někdo jej umyl a poznávací značky Wisconsinu nahradily značky Minnesoty. Na zadním sedadle trůnila Středova zavazadla. Středa odemkl vůz duplikátem klíčů, které Stín svíral v kapse.

„Pojedu já,“ rozhodl Středa. „Ty ještě nejmíň hodinu nebudeš k ničemu.“

Vyrazili na sever. Mississippi se jim vlnila po levé ruce jako široká stříbrná stuha pod šedivou oblohou. Na bezlistém šedivém stromě u cesty zahlédl Stín velikého hnědobílého jestřába. Hleděl na ně šílenýma očima, pak se vznesl a v pomalých a mohutných kruzích stoupal k nebi.

Stín cítil, že jeho pobyt v domě mrtvých byl jen dočasný oddech. Už nyní mu připadal jako něco, co se přihodilo někomu jinému a někdy dávno.

ČÁST DRUHÁ

JÁ, AINSEL

KAPITOLA DEVÁTÁ

Nemluvě o mýtických bytostech na rumištích…

– Wendy Copeová, Policistův úděl

První otázku položil Stín Středovi, když vyjížděli ze státu Illinois. Zahlédl nápis VÍTEJTE VE WISCONSINU a zeptal se: „Kdo vlastně byli ti chlapi, co mě sebrali na tom parkovišti? Pan Dřevo a pan Kámen? Co jsou zač?“

Reflektory auta osvětlovaly zimní krajinu. Středa hned ráno oznámil, že nepojedou po dálnicích, protože není jisté, na čí straně dálnice stojí, a tak se Stín držel menších cest. Nevadilo mu to. Dokonce mu Středa ani nepřipadal jako blázen.

Středa zamručel. „Obyčejní špioni. Patří k opozici. Černé klobouky.“

„Mám dojem, že se považují za bílé klobouky.“

„Pochopitelné. Co je svět světem, nebyla jediná válka, při které by si oba tábory nebyly jisté, že jsou v právu. Opravdu nejnebezpečnější jsou ti, kteří věří, že cokoliv činí, dělají jen a pouze proto, že je to bez nejmenších pochyb správné. Proto jsou nebezpeční.“

„A vy?“ zajímalo Stína. „Proč vy děláte, to co děláte?“

„Protože chci.“ Pak se zašklebil. „Takže je to v pořádku.“

„A jak jste se vy všichni dostali pryč? Nebo – dostali jste se pryč všichni?“

„Dostali. I když to bylo o chlup. Kdyby se nebyli zdrželi s tebou, mohli sebrat nás. Pár lidí, co se nemohlo rozhoupat, to přesvědčilo, že možná nejsem úplný cvok.“

„Takže – jak jste unikli?“

Středa zavrtěl hlavou: „Neplatím tě za otázky. Už jsem ti to řekl.“

Stín pokrčil rameny.

Noc strávili v motelu Super 8 na jih od La Grosse.

Boží hod vánoční prožili na silnici. Mířili pořád na severovýchod. Pole ustoupila borovým lesům. Vzdálenosti mezi městy se zdály delší a delší.

Pozdě odpoledne usedli k vánočnímu obědu v rodinné restauraci v severním Wisconsinu. Stín měl dojem, jako by seděl v nádražní hale. Nevesele se dloubal ve vysušeném krocanovi, přeslazené a žmolkovité brusinkové omáčce, tuhých opékaných bramborách a jedovatě zeleném hrášku z konzervy. To Středa se do jídla pustil s vervou, mlaskal a olizoval se, bylo jasné, že mu chutná. Byl stále bodřejší – žertoval, řečnil a flirtoval se servírkou, kdykoliv se přiblížila k jejich stolu. Bylo to hubené světlovlasé stvoření, sotva odrostlé školním lavicím.

„Promiňte, má milá, mohl bych poprosit ještě o jeden šálek vaší vynikající čokolády? Doufám, že mě nebudete považovat za příliš troufalého, když vám povím, že vaše šatičky jsou nadmíru slušivé a půvabné. Veselé, ale elegantní.“

Servírka v křiklavé červenozelené sukni lemované stříbrnou šňůrkou se hihňala, červenala se a usmívala a celá šťastná běžela Středovi pro další hrnek horké čokolády.

„Slušivé,“ opakoval Středa zamyšleně a díval se za ní. „Padnoucí,“ dodal. Stín měl pocit, že to nepatřilo těm šatům. Středa si strčil poslední kousek krocana do úst, přejel si bradu ubrouskem a odstrčil talíř. „Ááách. Božské.“ Rozhlédl se po restauraci. Kdesi vzadu hrál magnetofon vánoční koledy: malý bubeníček neměl pro Ježíška dárek, bumtarata bum bum bum, ratata bum.

„Svět se možná mění,“ řekl náhle Středa. „Ale lidé… lidé jsou pořád stejní. Některé podfuky jsou věčné, jiné brzy smete čas a vývoj. Můj nejoblíbenější švindl už provozovat nejde. Naštěstí je až překvapující, kolik se jich drží – Španělský vězeň, Kavčí zob, Fligna s kódrem (to je Kavčí zob, ale místo peněženky se používá zlatý prsten), Houslová hra…“

„Houslovou hru neznám. O těch ostatních jsem myslím slyšel. Můj spoluvězeň tvrdil, že Španělského vězně dělal. Seděl za podvody.“

„Ach,“ Středovi zazářilo levé oko, „trik s houslemi je dokonalý a úžasný švindl. Ve své nejčistší podstatě je to výstup pro dva lidi. Využívá chamtivosti a lakoty, jako ostatně všechny velké podvody. I slušného člověka je možné napálit, ale dá to mnohem víc práce. Takže: jsme v hotelu nebo v hospodě nebo v pěkné restauraci a kousek od nás sedí muž – ošuntělý, ale na úrovni, ne nějaký otrhanec. Člověk, kterého potkala smůla. Říkejme mu třeba Abrahám. No a když je čas zaplatit, – žádná velká částka, chápeš, padesát, sedmdesát dolarů – trapná situace! Kde je peněženka? Dobrý Bože, určitě ji nechal u přítele, hned tady za rohem. Zaběhne tam a hned je s penězi zpátky! Ale tady, pane hostinský, řekne Abrahám, tady máte mé staré housle do zástavy. Jsou staré, já vím, ale jsou jediným zdrojem mého živobytí.“

Úsměv, jaký Středa vrhl na servírku s hrnkem čokolády, byl široký úsměv dravé šelmy. „Ááá, má sladká – čokoláda! V ručkách vánočního anděla! Povězte mi, má milá, mohl bych dostat ještě kousíček vašeho nedostižného chleba, až budete mít chviličku?“

Servírka – kolik jí může být, hádal Stín: šestnáct, sedmnáct? – klopila oči a tváře jí planuly. Třesoucíma se rukama položila čokoládu na stůl a prchala do rohu místnosti, k pomalu se otáčející skleněné vitríně se zákusky. Tam se zastavila a hleděla na Středu. Pak vklouzla do kuchyně, bezpochyby pro požadovaný chleba.

„Tak dál. Housle – staré, možná i trochu otlučené – jsou uloženy i s pouzdrem stranou a náš dočasně nesolventní Abrahám se vydá pátrat po ztracené peněžence. Celou scénu sledoval dobře oblečený pán, co právě dojedl svůj oběd. Nyní přistoupí k hostinskému: bylo-li by snad možno prohlédnout si onen nástroj, který zde počestný pan Abrahám zanechal?

Samozřejmě by bylo možno. Hostinský mu je podá a ten dobře oblečený pán – říkejme mu Barrington – otevře úžasem ústa, pak se vzpamatuje a zavře je. Dlouho a uctivě si housle prohlíží, jako člověk, jemuž bylo dovoleno vstoupit do svatyně a prozkoumat kosti prorokovy. ‚Jakže!‘ zvolá, ‚to jsou – to musí být – ne, to nemohou být – ale ano, je tam – propána! Ale to je neuvěřitelné!‘ a ukazuje na značku výrobce na proužku zahnědlého papíru uvnitř houslí – ale stejně, prohlásí, i bez ní by je byl poznal podle barvy laku, podle šneku, podle tvaru.

A Barrington sáhne do kapsy a vytáhne navštívenku, jejíž vznešená písmena oznamují, že se jedná o předního obchodníka se vzácnými a starými hudebními nástroji. ‚Takže to jsou vzácné housle?‘ ptá se hostinský. ‚To tedy jsou,‘ ujišťuje ho Barrington a prohlíží si je s posvátnou úctou, ‚ty mají cenu aspoň sto tisíc dolarů, o hodně se určitě nepletu. I jako obchodník bych byl za takový nástroj ochoten zaplatit padesát – ne, pětasedmdesát tisíc dolarů hotově. Mám na západním pobřeží člověka, ten by je bral okamžitě, aniž by je viděl, stačil by jediný telegram. A zaplatil by, co bych si řekl.‘ A pak pohlédne na hodinky a zachmuří se. ‚Můj vlak! Mám co dělat, abych chytil vlak! Dobrý muži, až se majitel tohoto nedocenitelného nástroje vrátí, dejte mu, prosím, mou navštívenku, neboť já bohužel spěchám.‘ A s těmi slovy Barrington odchází – člověk, který ví, že čas a vlak na nikoho nečekají.

Hostinský si prohlíží housle a v žilách mu proudí směsice zvědavosti a hamižnosti. V hlavě se mu začíná rodit plán. Minuty však ubíhají a Abrahám se nevrací. Už je velmi pozdě, když tu do dveří vchází náš Abrahám, chudý houslista. V ruce svírá peněženku. Peněženku, ve které ani v nejlepších dnech nebylo víc než sto dolarů. Vyndá z ní peníze na zaplacení jídla či noclehu a požádá o navrácení houslí.

Hostinský položí housle v pouzdru na výčepní pult a Abrahám je sevře v náručí jako matka drahé dítě. ‚Povězte,‘ zeptá se hostinský (a vznešená navštívenka muže, který zaplatí padesát tisíc dolarů v hotovosti, ho pálí v náprsní kapse), ‚jakou cenu asi mají takové housle? Abyste věděl, má neteř touží hrát na housle a příští týden bude mít narozeniny.‘

‚Mám prodat své housle?‘ děsí se Abrahám. ‚To bych nemohl. Mám je už dvacet let, nejmíň, hrál jsem na ně ve všech státech Unie. A věřte nebo ne, dal jsem za ně celých pět set dolarů!‘

„Hostinský potlačí úsměv. ‚Pět set dolarů? A kdybych vám nabídl tisíc, hned teď, na ruku?‘

Houslista vypadá nadšeně, pak nešťastně, a drmolí: ‚Ale propáníčka, já jsem houslista, pane, to je jediné, co umím. Tyhle housle už mě znají a mají mě rády a mé prsty je znají tak dokonale, že na ně dokážu hrát potmě. Kde najdu jiné, co by měly tak krásný zvuk? Tisíc dolarů je spousta peněz, ale ty housle jsou mé živobytí. Ty bych neprodal ani za pět tisíc.‘

Hostinský vidí, jak se potenciální zisk zmenšuje, ale takový už je obchod, musíš investovat, když chceš vydělat. ‚Osm tisíc,‘ rozhodne. ‚Přeplácím je, ale líbí se mi a svou neteř miluji a rád ji rozmazluju.‘

Abrahám je skoro v slzách, když pomyslí, že by se měl rozloučit se svými milovanými housličkami, ale jak může říct ne osmi tisícovkám? – obzvlášť když hostinský vyndá ze sejfu ve zdi ne osm, ale devět tisíc dolarů, úhledně srovnaných a přelepených, jen je zasunout do prodřené kapsy šumařova kabátu. ‚Jste hodný člověk,‘ blahoslaví houslista hostinského. ‚Jste světec! Ale musíte přísahat, že se o má zlatíčka budete dobře starat!‘ a zdráhavě mu odevzdává housle.“

„Ale co když mu hostinský jednoduše předá Barringtonovu vizitku a řekne mu, že ho potkalo štěstí?“ zeptal se Stín.

„Pak jsme zbytečně investovali do dvou večeří,“ odpověděl Středa. Vytřel zbytek omáčky a kousky masa a zeleniny z talíře krajíčkem chleba a s mlaskáním si na něm pochutnával.

„Takže jestli jsem to správně pochopil, vyjde Abrahám z hospody o devět tisíc bohatší a na parkovišti u nádraží se sejde s Barringtonem. Podělí se o peníze, nastoupí do Barringtonova fordu áčka a zamíří k dalšímu městu. V kufru auta nejspíš mají bednu plnou stodolarových houslí.“

„Pro mě osobně je věcí cti nedat za ně víc než pět dolarů,“ opáčil Středa. Pak se otočil k servírce, která přešlapovala za jeho zády. „A nyní nás, má milá, obšťastněte popisem těch lahodných moučníků, jež nám můžete předložit v tento den božího zrození.“ Upíral na ni pohled tak žádostivý, jako by nic, co by jim snad mohla nabídnout, nemohlo být soustem žádoucnějším než ona sama. Stínovi až přeběhl mráz po zádech: bylo to jako sledovat starého vlka lovícího koloucha, příliš mladého, aby věděl, že pokud neuteče, a neuteče teď hned, skončí někde na mýtině jako hromádka kostí doběla oklovaných havrany.

Dívka opět zrudla a řekla jim, že mají jablečný koláč ŕ la mode – „To je s kopečkem zmrzliny“ – vánoční dort ŕ la mode nebo červenozelený šlehaný pudink. Středa jí hleděl hluboko do očí a sdělil jí, že si dá ten vánoční dort ŕ la mode. Stín nechtěl nic.

„Když to tak vezmeš,“ uvažoval Středa, „výstup s houslemi je nejmíň tři sta let starý. A když si správně vybereš oběť, můžeš ho provést kdekoliv v Americe, třeba zítra.“

„Ale říkal jste, že váš nejmilejší švindl se už provozovat nedá.“

„To je pravda. Však také housle nejsou můj nejmilejší trik. Ne, nejraději jsem měl ten, co se mu říkalo Biskupská hra. Bylo v něm všechno: vzrušení, vtip, důstojnost, překvapení. Možná, občas mě tak napadá, možná by se s drobnými úpravami…“ na okamžik se zamyslel, pak zavrtěl hlavou. „Ne. Jeho čas už pominul. Představ si, píše se rok, řekněme, 1920 a jsme ve městě střední, až větší velikosti – snad Chicago nebo New York, možná Philadelphie. Jsme ve velkém klenotnictví. Muž oblečený jako duchovní – ne jen ledajaký duchovní, přímo biskup ve svém purpuru – vejde a vybere si náhrdelník. Nádherný a oslnivý výtvor z diamantů a perel a zaplatí za něj tuctem zbrusu nových stodolarových bankovek.

Na nejhořejší bankovce je zelenavá šmouha a majitel klenotnictví sice s omluvami, ale rozhodně posílá svazeček bankovek do banky na rohu ulice ke kontrole. Příručí se zanedlouho vrací i s bankovkami. Banka ručí za to, že žádná z nich není padělek. Klenotník se znovu omlouvá a biskup je velice laskavý, naprosto chápe situaci, svět je dnes plný neznabohů a ničemů, taková zkaženost a hříšnost všude kolem – a ty necudné ženštiny a k tomu to podsvětí, vylézají z kanálů a roztahují se na plátně ve filmových palácích, co může jeden čekat? A náhrdelník je uložen do etuje a klenotník tvrdě potlačuje úvahy na téma, proč by měl biskup kupovat diamantový náhrdelník za dvanáct set dolarů a proč by jej měl platit hotově.

Biskup se s ním srdečně rozloučí a vyjde na ulici. V tom okamžiku mu pevná ruka sevře rameno. ‚Copak, copak, Slizkej, starý darebáku, už v tom zase jedeš, co?‘ a pochůzkář s poctivým irským obličejem vleče biskupa zpátky do obchodu.

‚S dovolením, vašnosto, ale nekoupil u vás tento muž něco?‘ ptá se polda. ‚Samozřejmě ne,‘ vykřikuje biskup. ‚Řekněte mu, že jsem nic nekupoval.‘ ‚Ale jistě, kupoval,‘ vzpamatovává se klenotník. ‚Koupil diamantový náhrdelník s perlami – a platil hotově.‘ ‚Měl byste snad ty bankovky ještě zde, pane?‘ zajímá se polda.

A tak klenotník vyndá těch dvanáct stodolarových bankovek z pokladny a podá je policistovi. Ten si je prohlíží proti světlu a užasle kroutí hlavou. ‚Teda, Slizkej, tydle jsou to nejlepší, cos kdy vyrobil! Jsi opravdu mistr, to je bez debat!‘

Po biskupově tváři se rozlije spokojený úsměv. ‚Nic mi nedokážete,‘ trvá na svém. ‚A v bance potvrdili, že jsou pravé. Nefalšované americké.‘ ‚O tom nepochybuju,‘ kývá hlavou pochůzkář. ‚Ale pochybuju, že banku někdo informoval o návštěvě Slizkého Silvestra v našem městě či o kvalitě stodolarových bankovek, které použil v Denveru a v St. Louis.‘ S těmi slovy sáhne biskupovi do kapsy a vytáhne náhrdelník. ‚Diamanty a perly za dvanáct set dolarů výměnou za pár kousků papíru a trochu barvy,‘ povzdychne si policista, zjevně duší filozof. ‚A vydávat se při tom za církevního hodnostáře! Měl by ses stydět,‘ kárá biskupa, který zřejmě není biskup, navléká mu na ruce pouta a odvádí ho na stanici. Nezapomene však předtím vystavit klenotníkovi stvrzenku na náhrdelník i na padělané dolary. Jsou to přece předměty doličné.“

„Byly to opravdu padělky?“

„Pochopitelně že ne! Nové bankovky, přímo z banky, jen na jednu či dvě se přidal otisk palce nebo šmouha zeleného inkoustu, aby byly zajímavější.“

Stín upíjel kávu. Byla ještě horší než ta ve vězení. „Takže polda nebyl polda. A co ten náhrdelník?“

„Důkazní předmět,“ vysvětlil Středa. Odšrouboval víčko solničky a nasypal na stůl hromádku soli. „Ale klenotník obdrží stvrzenku a ujištění, že náhrdelník dostane zpátky, jakmile se Slizkej dostane před soud. Je pochválen za občanskou statečnost a pyšně sleduje, jak policista odvádí muže, který předstíral, že je biskup. V duchu se slyší, jak bude zítra večer na schůzi zednářské lóže líčit svoje dobrodružství. A policista, s dvanácti sty dolary v jedné kapse a náhrdelníkem stejné hodnoty v druhé, okázale míří k policejní stanici, kde ani jeho, ani jeho společníka nikdy nikdo neuvidí.“

Servírka se vrátila pro špinavé nádobí. „Povězte mi, má milá, jste vdaná?“

Zavrtěla hlavou.

„Já žasnu! Tak úchvatný kvítek, a ještě jej nikdo neutrhl?“ Špičkou prostředníčku si hrál s hromádkou soli, projížděl jí a vytvářel hranaté, runám podobné stezičky. Dívenka stála nehnutě vedle něho a spíš než laňku připomínala nyní mladého králíka lapeného v reflektorech tiráku, ztuhlého děsem a nerozhodností.

Středa ztlumil hlas, takže ho Stín na druhé straně stolu stěží slyšel. „V kolik tady končíte?“

„V devět,“ špitla a polkla. „Nejpozději v půl desáté.“

„A který motel je tu v okolí nejlepší?“

„Je tu jen Motel 6. Není to nic moc.“

Středa jí letmo přejel ukazováčkem po hřbetě ruky. Na snědé pokožce zůstalo několik bílých zrníček. Nepokusila se je setřít. „Pro nás,“ řekl skoro neslyšně, „to bude palác rozkoše.“

Servírka na něho omámeně hleděla. Kousala se do tenkých rtů, váhala, pak kývla a uprchla do kuchyně.

„Neblázněte,“ nezdržel se Stín. „Ta je snad ještě pod zákonem.“

„Zákony mi nikdy těžkou hlavu nedělaly. A potřebuju ji ne kvůli ní samé, ale abych trochu ožil. Už král David znal jednoduchý recept na rozproudění krve ve starých žilách: jedna panna a jedna noc.“

Stína by bylo docela zajímalo, jestli to děvče, co mělo noční službu v hotelu tam v Eagle Pointu, byla panna. „Nemáte strach, že něco chytíte? A co když ji zbouchnete? Co když má bratra?“

„Ne. Chorob se nebojím. Nenakazím se. Bohužel – aspoň většinou – lidé jako já jsou neplodní, takže je pramalá šance na křížení. Za starých časů se to stávalo. Dnes je to sice možné, ale krajně nepravděpodobné. Takže ani z toho není třeba mít obavy. Jinak – mnoho děvčat má bratry a otce. Můj problém to není. V devadesáti devíti případech ze sta už jsem stejně pryč z města.“

„Takže dnes už dál nejedeme?“

Středa si zamnul bradu. „Já zůstanu v Motelu 6.“ Pak strčil ruku do kapsy kabátu. Vyndal bronzově žlutý klíč s visačkou, na niž byla adresa: Nothridžská ulice 502, byt č. 3. „Na tebe čeká apartmá ve městě daleko odsud.“ Na chvíli zavřel oči. Pak je otevřel, šedé a žhnoucí, každé trošku jiné, a řekl: „Za dvacet minut ti jede autobus Greyhound. Zastavuje u benzínky. Tady máš lístek.“ Přeložil ho a posunul přes stůl. Stín jej vzal a studoval.

„Kdo je Mike Ainsel?“ Na to jméno byl lístek vystaven.

„Ty. Veselé Vánoce.“

„A co je Lakeside?“

„Pro příští měsíce tvůj šťastný domov. A teď, do třetice všeho dobrého…“ Vylovil malý balíček ve vánočním papíru a přistrčil jej doprostřed stolu. Ležel tam vedle sklenky s kečupem a pepřenky. Stín se pro něj nenatáhl.

„No?“

Stín zdráhavě roztrhl červený balicí papír. Objevila se světlá kůže teletinové náprsní tašky, oblýskaná dlouhým užíváním. Zjevně něčí peněženky. Uvnitř byl řidičský průkaz se Stínovou fotografií na jméno Michael Ainsel, adresou v Milwaukee, bankovní kartou M. Ainsela a dvacet padesátidolarových bankovek šustících novotou. Stín peněženku zavřel a zastrčil do náprsní kapsy.

„Díky.“

„Ber to jako vánoční prémie. No nic, doprovodím tě na zastávku a zamávám ti, až vyrazíš na tom chrtovi na sever.“

Vyšli před restauraci. Bylo těžké uvěřit, že se za posledních několik hodin tak hrozně ochladilo. Mrzlo tak silně, že už se nedalo ani čekat, že by začalo sněžit. Chlad pronikal všude. Tyhle Vánoce byly opravdu na ledě.

„Poslyšte, Středo. Oba ty švindly, o kterých jste mi povídal – ten s houslemi a ten s biskupem a poldou…“ zaváhal a snažil se soustředit a zformulovat myšlenky.

„Co je s nimi?“

Pak mu to došlo. „Oba jsou pro dva lidi. Míval jste partnera?“ Slova mu vycházela z úst v obláčcích. Sliboval si v duchu, že až dojede do Lakesidu, utratí něco z těch vánočních prémií za ten nejteplejší, nejtlustší zimní kabát, jaký se dá koupit.

„Ano. Ano, míval jsem partnera. Mladšího partnera. Ale bohužel, ty časy už jsou pryč. Tamhle je pumpa, a podívejme, pokud mě zrak nešálí, už je tu autobus.“ Skutečně, autobus společnosti Greyhound už blikal, že bude zahýbat na parkoviště. „Adresu máš na klíči. Kdyby se někdo zajímal, jsem tvůj strýček. A budu se těšit zvláštnímu jménu, Emerson Borson. Tak, synovče Ainseli, pěkně se v Lakesidu usaď a odpočiň si. Přijedu pro tebe za týden. Pak vyrazíme společně na cesty. Musím navštívit řadu lidí. Do té doby se moc neukazuj a nedostaň se do maléru.“

„Moje auto…?“

„Dám na ně dobrý pozor. Hezky si to v Lakesidu užij.“ Natáhl ruku a Stín mu ji stiskl. Byla studenější než ruka mrtvoly.

„Kristepane, vy jste ale promrzlý!“

„Proto čím dřív si začnu hrát na dvouhřbeté zvíře s tím kotětem z restaurace, tím lépe.“ Natáhl druhou ruku a sevřel Stínovi rameno.

Stín na okamžik viděl dvojmo: viděl prošedivělého muže, který mu hledí do očí a svírá mu paži, ale viděl ještě něco jiného: tolik zim, stovky a stovky zim, a šedého muže v klobouku se širokou krempou, kráčejícího od usedlosti k usedlosti. Opíral se o dlouhou hůl a nahlížel okny na zářící plameny v ohništích, na veselí a teplo života, které on sám nikdy nezakusí.

„Běž,“ rozloučil se Středa povzbudivým zabručením. „Všechno je, jak má být. Všechno je v pořádku a bude v pořádku.“

Stín ukázal lístek řidičce. „Příšerný den na cestování,“ přivítala ho. A pak dodala s chmurným uspokojením: „Veselé Vánoce.“

Autobus byl skoro prázdný. „Kdy se dostaneme do Lakesidu?“ chtěl vědět Stín.

„Za dvě hodiny. Možná kapku později. Říkají, že se blíží prudké ochlazení.“ Cvrnkla do vypínače a dveře se se zasyčením a žuchnutím zavřely.

Našel si místo ve střední části autobusu, sklopil sedadlo co nejníže a začal přemítat. Pohupování autobusu a teplo ho společně ukolébávaly, a než si stačil uvědomit, že začíná být ospalý, spal.

V hlubinách země. Obrazce na zdi měly červenohnědou barvu mokrého jílu: otisky rukou a prstů a mezi nimi primitivní kresby zvířat, lidí a ptáků.

Oheň pořád ještě hořel a ten bizoní muž dosud seděl na protější straně ohniště a upíral na Stína veliké oči. Oči jako jezera temného bahna. Rty lemované matně hnědými chlupy se nepohnuly, ale bizoní hlas řekl: „Tak co, Stíne? Už věříš?“

„Nevím.“ Ani jeho rty se nehýbaly, povšiml si. Ať už si sdělovali cokoliv, nevyslovovali to, ne tak, jak Stín chápal řeč. „Jsi skutečný?“

„Věř,“ řekl bizoní muž.

„Jsi…“ zaváhal, pak se přece jen zeptal. „Jsi také bůh?“

Bizoní muž sáhl jednou rukou do ohně a vytáhl hořící poleno. Držel je uprostřed, modré a žluté plameny mu olizovaly ruku, ale nespálily ho.

„Tahle země není pro bohy,“ řekl bizoní muž. Ale to už nemluvil bizoní muž, uvědomil si Stín ve snu, to mluvil oheň, to k němu v temném místě pod světem hovořily praskající plameny.

„Tahle země byla vynesena z hlubin oceánu potápěčem,“ sdělily mu plameny. „Byla utkána ze své vlastní podstaty pavoukem. Je to tělo padlého otce, jeho kosti jsou pohoří, jeho oči jsou jezera.“

„Toto je země snů a ohně,“ řekl plamen.

Bizoní muž vrátil poleno do ohně.

„Proč mi tohle všechno povídáš? Nejsem důležitý. Nejsem nic. Byl jsem průměrný trenér v posilovně, nemožný amatérský zločinec a nejspíš zdaleka ne tak dobrý manžel, jak jsem si namlouval…“ odmlčel se.

„Jak mám pomoct Lauře?“ zeptal se bizoního muže. „Chce být zase živá. Řekl jsem, že jí pomůžu. Dlužím jí to.“

Bizoní muž mlčel. Ukázal vzhůru, ke stropu jeskyně. Stín ho sledoval očima. Z drobounkého otvoru nad nimi proudilo dovnitř slabé zimní světlo.

„Tam nahoru?“ zeptal se Stín a doufal, že aspoň na jednu otázku dostane odpověď. „Mám jít tam nahoru?“

Sen se ho zmocnil, myšlenka se stala skutečností. Byl jako krtek, který se snaží prodrat zemí, jako jezevec šplhající skrz zemi, jako svišť odhrnující půdu z cesty, jako medvěd, ale zemina byla příliš tvrdá, příliš hutná. Trhaně dýchal, lapal po vzduchu, pak už vůbec nemohl dál. Nedokázal už kopat a plazit se nahoru. Věděl, že bude muset zemřít kdesi v tom místě hluboko pod světem.

Jeho vlastní síly nestačily. Jeho námaha byla marná. Věděl, že jeho tělo sice ujíždí zimními lesy v teplém autobuse, ale pokud on tady dole pod světem přestane dýchat, přestane dýchat i ono. Že už nyní se nadechuje plytkými zajíkavými nádechy.

Zápasil a snažil se, byl však stále slabší, s každým pohybem spotřebovával více drahocenného vzduchu. Byl v pasti: nemohl jít dál, a nemohl se ani vrátit tou cestou, kudy se dostal až sem.

„Uzavřeme obchod,“ navrhl mu jakýsi hlas.

„Co já můžu nabídnout? Nic nemám.“ V ústech cítil hlínu, hutnou a dusivou jako bláto.

Pak si náhle vzpomněl: „Kromě sebe. Mám přece sebe.“

Zdálo se, že svět zadržel dech.

„Nabízím sebe,“ řekl.

Odpověď přišla okamžitě. Skály a půda, jež ho obklopovaly, se začaly tlačit blíž, svíraly ho tak silně, že mu vytlačily poslední zbytek vzduchu, který mu v plicích zbýval. Tlak se změnil v bolest, jež ho svírala ze všech stran. Dosáhl vrcholu utrpení a visel tam, bolesti neubývalo, věděl, že už ji neunese. V té chvíli křeč ustoupila a Stín mohl opět dýchat. Světlo nad ním se zvětšilo.

Vystupoval k povrchu.

Když ho sevřela další křeč země, pokusil se jí využít a svézt se na ní jako na vlně. Povedlo se – cítil, jak ho tlačí vzhůru.

Bolest, kterou pocítil při tom posledním hrozném sevření, byla neuvěřitelná, cítil, jak je mačkán, drcen a tlačen skrze úzkou prasklinu v neústupné skále, jak mu praskají kosti a jeho maso se mění v cosi beztvarého. Když konečně jeho ústa a rozmačkaná hlava proklouzly na povrch, začal křičet strachem a bolestí.

Při tom výkřiku ho napadlo, jestli křičí i tam, ve skutečném světě – jestli vydává ty hrozné zvuky v potemnělém autobuse.

Skončila poslední křeč a Stín byl nahoře. Prsty svíraly červenou hlínu.

Vytáhl se a posadil, setřel si rukou hlínu z tváří a vzhlédl k obloze. Byl soumrak, dlouhý purpurový soumrak. Na nebi se začaly objevovat hvězdy, jedna za druhou, mnohem jasnější a zářivější, než kdy viděl nebo si představoval.

„Brzy,“ ozval se praskavý hlas plamenů vzadu za ním, „brzy spadnou. Brzy spadnou a hvězdní lidé se setkají s lidmi Země. Budou mezi nimi hrdinové a muži, kteří zabijí netvory, a přinesou vědomosti, ale žádný z nich nebude bůh. Toto není vhodné místo pro bohy.“

Náraz vzduchu, šokující svým chladem, se dotkl jeho obličeje, jako by ho někdo polil ledovou vodou. Slyšel hlas řidičky oznamující, že jsou v Pinewoodu a že ‚pokud si chce někdo zakouřit nebo si protáhnout nohy, je desetiminutová přestávka, pak se jede dál‘.

Stín vyklopýtal z autobusu. Stáli vedle další benzínové pumpy, skoro totožné s tou, od níž odjeli. Řidička pomáhala dvěma děvčatům, která tady přistupovala: ukládala jim do vozu zavazadla.

„Hej,“ zavolala, když uviděla Stína, „vy vysedáte v Lakesidu, že?“

Ospale přisvědčil.

„Fakt dobrý městečko,“ pokračovala. „Někdy si říkám, že kdybych pověsila řemeslo na hřebík, odstěhovala bych se tam. Nejpěknější město, co znám. Žijete tam dlouho?“

„Jedu tam poprvé.“

„Pozvete mě k Mabel na piroh, ujednáno?“

Rozhodl se nepátrat po detailech. „Nevíte, mluvil jsem ze spaní?“

„Pokud ano, neslyšela jsem vás.“ Pohlédla na hodinky. „Nastupujem. Zavolám na vás, až budeme v Lakesidu.“

Ta dvě děvčata – pochyboval, že je jim víc než čtrnáct – která nastoupila v Pinewoodu, seděla na sedadle před ním. Byly to kamarádky, usoudil podle toho, co nechtě zaslechl, ne sestry. Jedna nevěděla skoro nic o sexu, ale věděla toho spoustu o zvířatech, buď vypomáhala, nebo aspoň trávila většinu času v nějakém útulku pro zvířata, kdežto ta druhá se o zvířata nezajímala, ale vyzbrojena stovkou pikantních informací posbíraných z internetu a seriálů měla představu, že ví všechno o lidské sexualitě. Stín fascinovaně a poněkud zděšeně poslouchal, jak ta, co se považovala za světaznalou, podrobně popisuje metodu využívající tablety zažívací sody ke zlepšení orálního sexu.

Snažil se je odfiltrovat, nevnímat nic než zvuk motoru a šustění silnice pod koly. Jen občas k němu zalétly útržky konverzace.

Víš, Goldie je takový prima pes, a je to čistokrevný retriever… jen kdyby taťka souhlasil… vždycky vrtí ocasem, když mě vidí.

Jsou Vánoce, musí mě nechat jezdit na sněžném skútru.

Můžeš mu na to jazykem napsat své jméno.

Stýská se mi po Sandym.

Jo, mně se taky stýská po Sandym.

Dnes večer mělo napadnout dvacet centimetrů, ale oni si to jen vymýšlej, vymýšlej si počasí a nikdo jim to neomlátí o hlavu…

A pak zakvílely brzdy autobusu a řidička křičela: „Lakeside!“ a zadrnčely dveře. Stín vyšel za dívkami na osvětlené parkoviště před obchodem s videokazetami a soláriem, které, jak Stín odhadoval, fungovalo jako lakesidská zastávka Greyhoundu. Vzduch byl hrozně studený, ale příjemně čerstvý. Probralo ho to. Hleděl na světla města na jihu a na západě a na bledou plochu zamrzlého jezera na východě.

Dívky stály na parkovišti, podupávaly a teatrálně si dýchaly na ruce. Jedna, ta mladší, hodila po Stínovi pohledem a rozpačitě se usmála, když zjistila, že ji při tom přistihl.

„Pěkné Vánoce,“ řekl.

„Díky,“ odpověděla ta druhá, možná tak o rok starší. „Vám taky.“ Měla ohnivě rezavé vlasy a tupý nosík pokrytý tisícem drobných pih.

„Pěkné město,“ řekl zase Stín.

„Nám se tu líbí,“ přisvědčila ta mladší. Byla to ta, co měla ráda zvířata. Plaše se usmála a odhalila modrá rovnátka, svazující přední zuby. „Někoho mi připomínáte,“ vážně si ho prohlížela. „Jste něčí bratr nebo něčí syn nebo něco?“

„Ty jsi teda cvok, Alison,“ napomenula ji kamarádka. „Každý je něčí bratr nebo syn nebo něco.“

„Tak jsem to nemyslela,“ bránila se Alison. Na jediný oslnivě bílý okamžik je zalilo světlo automobilových reflektorů. Za světly byla dodávka a v ní matka a během dalšího okamžiku byly dívky i jejich zavazadla v autě a pryč. Stín zůstal na parkovišti sám.

„Mladý muži? Můžu nějak pomoct?“ Starý muž zamykal obchod s videokazetami. Schoval klíče do kapsy. „Přes svátky máme zavříno,“ sdělil radostně. „Ale chodím sem kvůli autobusu. Pro jistotu. Nepřenes bych přes srdce, kdyby tu nějakej chudák zůstal bez pomoci. Na Boží hod k tomu.“ Stál dost blízko, aby mu Stín viděl do obličeje: starý, ale spokojený, obličej muže, který usrkával ocet života a docházel k závěru, aspoň většinou, že je to whisky, a navíc dobrá whisky.

„No, mohl byste mi dát telefonní číslo na taxikáře,“ řekl Stín.

„To moh,“ usoudil stařec s pochybami v hlase. „Jenže Tom bude touhle dobou už v posteli, a i kdybyste ho nakrásně vzbudil, moc by vám to nepomohlo – zahlíd jsem ho dole v Jelenovi. Byl pěkně veselej. Opravdu pěkně veselej. A kam že to máte namíříno?“

Stín mu ukázal přívěsek s adresou.

„No, to je ňákejch deset, možná dvacet minut pěšky. Přes most a okolo. Ale v týhle zimě to není nic příjemnýho, a když nevíte, kam dete, připadá to člověku mnohem dál – všim ste si toho? Poprvý to trvá věčnost a pak už to de jako blesk.“

„Ano,“ souhlasil Stín. „Nikdy jsem nad tím tak neuvažoval. Ale nejspíš máte pravdu.“

Starý muž kývl. Obličej mu rozčísl úsměv. „Ale co, sou Vánoce. Hodím vás tam v Tessii.“

Stín ho následoval k silnici, kde stál obrovský starý roadster. Vypadal jako vůz, na který museli být pyšní gangsteři ve zlatých dvacátých letech, se stupačkami a vší parádou. To, co pod sodíkovými lampami vypadalo jako temná barva, mohla být tmavě červená stejně dobře jako tmavě zelená. „Tak tohle je Tessie. No řekněte, není to kráska?“ Vlastnicky ji poplácal v místech, kde se křivka kapoty ladně vlnila nad předním kolem.

„Co je to?“ zeptal se Stín.

„Wendt Phoenix. Firma zkrachovala v jednatřicátým, jméno koupil Chrysler, ale tenhle typ už pak nevyráběli. Harvey Wendt, co firmu založil, byl tady vodsaď. Odešel do Kalifornie a zabil se. V jedna, ne dvaačtyřicátým. Tragédie, opravdová tragédie.“

Auto páchlo kůží a starým cigaretovým kouřem – ne čerstvým pachem, ale jako by v něm během jeho existence vykouřilo tolik lidí tolik cigaret a doutníků, že se vůně hořícího tabáku stala součástí vozu. Stařík otočil klíčkem zapalování a Tessie naskočila napoprvé.

„Zejtra de do garáže,“ svěřil se Stínovi.“ Pěkně ji přikreju přehozem a zůstane tam až do jara. Po pravdě řečeno, neměl bych s ní jet ani teďkom, při tom sněhu na cestách.“

„Špatně na sněhu jezdí?“

„Ale kde, jezdí perfektně. De o tu sůl, co dávaj na cesty. Tyhle starý krasotinky po ní rezaví rychlejc, než si dovedete představit. Chcete dovízt rovnou domů nebo vás mám vzít na okružní jízdu při měsíčku?“

„Nechtěl bych vás obtěžovat…“

„Neobtěžujete. Až budete tak starý jako já, budete vděčný za každý zdřímnutí. Když se mi podaří spát za noc pět hodin, považuju to za výhru – většinou jen ležím a hlavou se mi honěj všelijaký myšlenky… Sem to ale nevychovanec! Ani sem vám neřek, jak se jmenuju. Hinzelmann, Richie, ale lidi, co mě znaj, mi říkaj Hinzelmann. Podal bych vám ruku, ale Tessie má ráda, když ji řídím voběma. Pozná, když se jí řádně nevěnuju.“

„Mike Ainsel,“ představil se Stín. „Moc mě těší, Hinzelmanne.“

„Tak to vezmeme kolem jezera. Velký okruh.“

Hlavní ulice, po které právě jeli, byla hezká ulice, dokonce i teď v noci. Vypadala v tom nejlepším smyslu slova starosvětsky – jako by o ni lidé sto let pečovali a snažili se nezničit nic z toho, co měli rádi.

Hinzelmann mu ukázal obě místní restaurace (jednu německou a jednu, kterou okomentoval: ‚napůl řecká, napůl norská a pořádný porce‘). Upozornil na pekárnu a knihkupectví. (‚Podle mýho, město bez knihkupce nejni žádný město. Můžou si tak říkat, ale dokud nemaj knihkupectví, nikoho tím neoblbnou.‘) Zpomalil, když míjeli knihovnu, aby si ji Stín mohl prohlédnout. Nad vchodem blikaly starožitné plynové lampy – Hinzelmann byl na ně náležitě pyšný. „Postavil ji v roce 1870 John Henning, místní dřevobaron. Chtěl, aby ji nazvali Henningova knihovna, ale když umřel, začalo se jí říkat Lakesidská knihovna, a nejspíš už to tak navěky zůstane. Nádherná, že?“ Nemohl být hrdější, ani kdyby ji byl postavil vlastníma rukama. Budova připomínala hrad nebo zámek a Stín to řekl nahlas. „Přesně tak, věžičky a co k tomu patří. Henning si přál, aby tak na lidi působila. Zvenku, myslím. Vevnitř jsou dodnes původní police z borovýho dřeva. Miriam Schultzová to chce vyházet a všecko zmodernizovat, ale dům je v nějakým seznamu historických památek, takže s tím nesmí ani hnout.“

Objížděli jezero po jižní straně. Leželo jakoby uprostřed města, v dolině, asi deset metrů pod úrovní silnice. Stín sledoval bíločernou hladinu – bílou od ledových ostrůvků, černou tam, kde prosvítaly dosud nezamrzlé vodní plochy.

„Vypadá to, že jezero zamrzá,“ poznamenal.

„Už je na něm led víc jak měsíc,“ odpověděl Hinzelmann. „Ty bělavý skvrny sou závěje a ty lesklý led. Zamrzlo hned po Díkůvzdání, led je rovný jak zrcadlo. Zkoušel ste rybařit pod ledem, pane Ainsele?“

„Nikdy.“

„Neznám nic lepšího. Nejde o ty ryby, co chytíte, de o ten duševní klid, co si večer přinesete domů.“

„Budu si to pamatovat.“ Hleděl po svahu dolů. „Chcete říct, že už by se po tom dalo chodit?“

„To víte, že dalo. I jezdit autem, ale to bych ještě neriskoval. Tady už je zima přes šest tejdnů. A taky musíte pamatovat, že tady v severním Wisconsinu mrznou věci rychlejc a pevnějc než kdekoliv jinde. Jednou jsem byl na lovu – na vysokou, víte, to bylo no… třicet, čtyřicet roků tomu už bude. Vystřelil jsem na jelena. Netrefil jsem a on utek do lesa – bylo to na druhý straně jezera, na severu, kousek od toho, jak budete bydlet. Miku, řeknu vám, byl to ten nejkrásnější jelen, co sem kdy viděl, dvacaterák, velký jak menší kůň, na mou duši nelžu. To víte, tehdá jsem byl mladší a rychlejší než dnes, a i když ten rok začalo sněžit už před Dušičkama. Na Díkůvzdání ležel všude čistý sníh, a tak sem moh jelena dobře stopovat. Vypadalo to, že ten fešák zpanikařil a míří k jezeru.

Já vím, že jenom úplnej pitomec se snaží uštvat jelena, ale asi jsem tehdá opravdu zpitoměl, běžím za ním a on vám tu stojí v jezeře, voda mu sahá dvacet, třicet čísel nad kotníky a dívá se na mě. A v tý chvíli zašlo slunko a spadl mráz – teploměr musel klesnout snad o patnáct stupňů za deset minut, věřte nebo ne. Jelen se chystá utýct – a nemůže se pohnout. Zamrznul do ledu.

Teda, já du pomalu k němu. Je vidět, že chce utýct, ale je přimrzlý a nemůže. A já se nedokážu přimět, abych vystřelil na bezbranný stvoření, který nemůže prchnout – co bych to byl za člověka? No řekněte? Tak vezmu flintu a střelím do vzduchu.

No, dovedete si představit tu ránu, člověk by leknutím vyskočil z kůže. A přesně to vám udělal ten jelen. Škubnul sebou, že na ledu zůstaly jen parohy a kusy kůže a vyrazí k lesu, růžovej jak novorozená myš, a klepe se, div se nerozsype. Bylo mi ho tak líto, že sem přesvědčil dámy z pletařskýho klubu, aby mu udělaly něco teplýho na zimu, a ony mu uštrykovaly jasně oranžový sakumpak, aby nezmrznul. Největší legrace na tom byla, že mu ten obleček udělaly z jasně oranžový vlny, takže po něm už žádný myslivec nevystřelil. Možná nevíte, ale lovci tady u nás chodí v lovecký sezóně v oranžovým,“ dodal na vysvětlenou. „A jestli si myslíte, že to není čistočistá pravda, můžu vám to dokázat. Dodneška mám ty parohy na zdi v salónku.“

Stín se rozesmál a starý pán se usmíval spokojeným úsměvem řemeslníka, který odvedl dobrou práci. Zastavili před cihlovou budovou s velkou dřevěnou verandou, na níž přívětivě blikala vánoční světla.

„To je pět set dvojka,“ řekl Hinzelmann. „Byt číslo tři bude v nejvyšším patře, nejspíš na druhé straně, s výhledem na jezero. Ste doma, Miku.“

„Děkuji, pane Hinzelmanne. Můžu vám nějak přispět na benzín?“

„Bez toho pána. A na peníze zapomeňte. To je k Vánocům vode mne a vod Tessie.“

„Opravdu si nic nevezmete?“

Starý muž se škrábal na bradě. „Tak víte co? Některej den příští týden se za váma stavím a vy si koupíte pár losů. Na tombolu. Charita. A teď padejte do postele.“

Stín se usmál: „Šťastné Vánoce, Hinzelmanne.“

Stařík mu podal ruku s kotníky zčervenalými zimou. Byla tvrdá a mozolnatá jako dubová větev. „Dejte pozor na verandu a schody, bude to klouzat. Dveře sou tamhle na boční straně, vidíte? Počkám tady v autě, dokud nebudete vevnitř. Jen na mě kývněte, že je všecko v pořádku, a já pojedu domů.“

Nechal wendt na volnoběh, dokud Stín nevyšel po dřevěných schodech ke dveřím v boční stěně domu a neodemkl svým klíčem. Dveře se otevřely, Stín zvednutým palcem naznačil, že je všechno oukej, a starý muž ve wendtu – v Tessii, opravil se Stín a představa auta s křestním jménem mu znovu vyvolala na rty úsměv – Hinzelmann s Tessii se otočili a vyrazili přes most do tmy.

Stín zavřel dveře. V pokoji bylo příšerně zima. A páchl. Lidmi, kteří odešli žít své životy jinam, a ještě vším, co tu jedli a o čem snili. Našel termostat a nastavil ho na čtyřiadvacet stupňů. Zašel do kuchyňky, zkontroloval zásuvky a otevřel světlezelenou ledničku. Byla prázdná, žádné překvapení ho v ní nečekalo. Ale aspoň příjemně voněla čistotou.

Kromě mrňavé kuchyňky tam byla ještě malá ložnice s nepovlečenou postelí a ještě mrňavější koupelna, z níž největší část zabíral sprchový kout. V záchodové míse se koupal starý nedopalek a barvil vodu do hněda. Stín ho spláchl.

V přístěnku našel povlečení a přikrývku a připravil si spaní. Pak si sundal boty, bundu a hodinky a vlezl si oblečený do postele. Uvažoval, jak dlouho mu bude trvat, než se zahřeje.

Světla byla zhasnutá a ticho rušilo jen vrčení ledničky a rádio, hrající kdesi v domě. Ležel potmě a čekal, jestli usne nebo jestli už si vyčerpal svou dávku spánku v autobuse a jestli se hlad, zima, nové lůžko a šílenství posledních několika týdnů spojí a přinutí ho být celou noc vzhůru.

V tichu slyšel něco jako výstřel. Zlomená větev, hádal, nebo praskání ledu. Venku pořádně mrzne.

Kdy pro něho asi přijde Středa? Za den? Za týden? Ať už je tu, jak chce dlouho nebo krátce, bude se muset něčím zaměstnávat. Začne zase posilovat, rozhodl se, a bude cvičit triky a eskamotáž s mincemi, dokud nedosáhne dokonalosti. (Procvičuj všechny své triky, šeptal mu někdo uvnitř hlavy, hlasem, který nepatřil jemu, všechny, až na ten jeden, ten, co ti předvedl nebožtík Mak Sweeney. Sweeney, který zemřel na podchlazení a na zapomnění a na nadbytečnost. Ten trik ne. Kdepak, ten ne.)

Ale Lakeside je dobré město. Cítil to.

Myslel na svůj sen, pokud to vůbec byl sen, tu první noc v Cairu. Myslel na Zorju… jak se sakra jmenovala? Na tu půlnoční sestru.

A také myslel na Lauru…

Bylo to, jako by myšlenky na ni otevřely okno v jeho vědomí. Viděl ji. Nějak ji viděl.

Byla v Eagle Pointu, na dvorku za velkým domem své matky.

Stála tam v té zimě, kterou už necítila nebo cítila pořád, stála před domem, který matka koupila v roce 1989 za pojistku po Lauřině otci, Harveym McCabovi. Zemřel na infarkt, když tlačil na záchodě. Nahlížela dovnitř a tiskla ledové ruce na sklo okna, jež se nezamlžovalo jejím dechem, vůbec se nezamlžovalo, a dívala se na matku a sestru a sestřiny děti a manžela, kteří přijeli na Vánoce z Texasu. Venku ve tmě, Laura byla sama venku ve tmě a nedokázala se nedívat.

Do očí mu vstoupily slzy a on se otočil na druhou stranu.

Připadal si jako šmírák, snažil se odvrátit myšlenky jinam, snažil se je vrátit zpátky k sobě: představoval si jezero, jež se prostírá pod jeho oknem, a vítr dující od severního pólu, vítr s prsty stokrát ledovějšími než prsty kterékoliv mrtvoly.

Dýchal teď pomaleji a ne tak zhluboka. Slyšel, jak se venku zvedá vítr, jak kvílí kolem domu, a na okamžik měl dojem, že v něm slyší jakási slova.

Když už někde musí být, může to klidně být tady, pomyslel si a pak už spal.

MEZITÍM. ROZHOVOR.

Cink, cink.

„Slečna Vrána?“

„Ano.“

„Slečna Samanta Černá Vrána?“

„Ano.“

„Mohla byste nám odpovědět na několik otázek, slečno?“

„Jste poldové? Kdo jste?“

„Jmenuji se Město. Tady můj kolega je pan Cesta. Vyšetřujeme zmizení dvou našich kolegů.“

„Jak se jmenovali?“

„Promiňte?“

„Povězte mi, jak se jmenovali. Chci znát jejich jména. Těch vašich kolegů. Řekněte mi jejich jména a možná vám pomůžu.“

„Dobře. Jmenovali se pan Dřevo a pan Kámen. Můžeme vám teď položit několik otázek?“

„Poslyšte, vy se jen tak kouknete na věci a rozdáváte si jména? Třeba ‚Ty budeš pan Chodník, on je pan Koberec, pozdravte pana Letadla‘?“

„Velmi legrační, mladá dámo. První otázka: potřebujeme vědět, jestli jste viděla tohoto muže. Tady. Dobře si tu fotografii prohlédněte.“

„Heleďme. Z anfasu a z profilu, dole čísla… Velký chlap. Sympaťák, řeknu vám. Co provedl?“

„Zapletl se do bankovní loupeže v jednom malém městečku, jako řidič, před několika lety. Jeho dva společníci se rozhodli, že si celou kořist nechají, a vykašlali se na něho. Naštval se. Našel si je. Málem je zabil. Holýma rukama. Stát se s těmi dvěma dohodl: svědčili proti němu. Stín dostal šest let. Odseděl si tři. Podle mého by takové chlapy měli zavřít a klíč zahodit.“

„Něco takového jsem v životě neslyšela někoho vyslovit. Ne nahlas.“

„Co jako, slečno Vráno?“

„‚Kořist.‘ To není slovo, které slyšíte mezi lidmi. Možná ve filmu. Ale ve skutečném životě ne.“

„Tohle není film, slečno Vráno.“

„Černá Vráno. Slečno Černá Vráno. Přátelé mi říkají Sam.“

„Rozumím, Sam. A co se týká tohoto muže –“

„Ale vy nejste mí přátelé. Pro vás slečno Černá Vráno.“

„Poslyš, ty usmrkaná malá –“

„To je v pořádku, pane Cesto. Tady Sam – pardon, madam – chci říct slečna Černá Vrána nám chce pomoci. Je to zákona dbalá občanka.“

„Madam, my víme, že jste Stínovi pomohla. Byla jste s ním viděna, v bílém Chevroletu Nova. Svezl vás. Zaplatil vám večeři. Řekl něco, co by nám mohlo pomoci při vyšetřování? Zmizeli dva z našich nejlepších mužů.“

„V životě jsem ho neviděla.“

„Viděla jste ho. Prosím, nemylte se. Nejsme idioti.“

„Hmm. Setkávám se se spoustou lidí. Třeba jsem ho viděla a vypadlo mi to zpaměti.“

„Madam, opravdu byste s námi měla spolupracovat. Ve vlastním zájmu.“

„Jinak mě budete muset představit vašim přátelům panu Skřipci a panu Pentothalovi?“

„Madam, škodíte sama sobě.“

„Jémináčku! To je mi líto. Ještě něco? Protože jinak ‚páčko‘ a zavírám dveře. Předpokládám, že vy dva nastoupíte do pana Auta a odjedete.“

„Vaše neochota ke spolupráci se vám nevyplatí, madam.“

„Páčko, mládenci.“

Cvak.

KAPITOLA DESÁTÁ

Svěřím ti všechna svá tajemství,

ale o své minulosti lžu.

Tak mě pošli navěky do postele.

– Tom Waits, Tanči tango, až tě budou bolet

Celý život ve tmě, obklopený špínou, to byl sen, který se Stínovi zdál tu první noc v Lakesidu. Život dítěte, kdysi dávno a kdesi daleko, v zemi za oceánem, v krajích, kde vycházelo slunce. Ale v tomto životě žádné východy slunce nebyly, jen přítmí za dne a slepota v noci.

Nikdo s ním nemluvil. Zvenku k němu doléhaly lidské hlasy, ale on řeči lidí nerozuměl o nic víc než houkání sov či štěkotu psů.

Pamatoval si, nebo aspoň myslel, že si pamatuje na jednu noc, strašně dávno, kdy jedna z těch velkých vešla dovnitř, tiše, ale neudeřila ho, ani mu nedala jídlo. Ne, zvedla ho a přitiskla si ho k ňadrům. Pěkně voněla. Na tváře mu z jejích lící padaly horké kapky. Bál se a strachem hlasitě kvílel.

Spěšně ho položila zpátky do slámy a vyběhla z chatrče.

Měl ten okamžik uložený v pokladnici paměti, stejně jako vzpomínky na sladkost srdíčka zelné hlávky, nakyslou chuť švestek, křupání jablka či mastnou rozkoš z pečené ryby.

Nyní se viděl, jak ho poprvé a jedinkrát vyvádějí ven, viděl ve světle ohně obličeje, všechny obrácené k němu. Takhle tedy vypadají lidé. Nikdy předtím obličeje neviděl. Všechno bylo tak nové. Tak zvláštní. Zář ohně ho bolela do očí. Provaz ho řezal do krku, když ho táhli k místu, kde na něho čekal ten muž.

A když se v červeném světle plamenů zvedlo první ostří – ten jásot, jenž se rozezněl! Dítě z temnoty se začalo smát zároveň s nimi, opilé štěstím a svobodou.

A pak ostří dopadlo.

Stín otevřel oči a uvědomil si, že má hlad a je mu zima a že je v bytě, jehož okenní tabulky pokrývá na vnitřní straně vrstva ledu. Jeho zmrzlý dech. Vylezl z postele a radoval se, že se nemusí oblékat. Prstem seškrábl proužek námrazy, cítil, jak se mu led hromadí pod nehtem a rozpouští se.

Snažil se rozpomenout na ten sen, ale nepamatoval si nic než tajemnost a temnotu.

Obul se. Napadlo ho, že zajde do města, přes most na severní straně jezera, pokud si dobře pamatuje. Oblékl si svou tenkou bundu a připomněl si předsevzetí, že si pořídí teplý zimní kabát. Otevřel dveře bytu a vyšel na dřevěnou verandu. Ledový vzduch mu vyrazil dech: nadechl se a cítil, jak mu každý chloupek v nose zmrzá do nehybnosti. Z verandy byl krásný výhled na jezero s rozhozenými šedými záplatami V bílé ledové ploše.

Předpovídaná studená vlna se opravdu dostavila. Muselo být nejmíň patnáct pod nulou a s jeho oblečením to nebude příjemná cesta, ale byl si jistý, že to zvládne. Jak to Hinzelmann včera říkal – deset minut pěšky? A Stín je kus chlapa. Půjde rychle a zahřeje se.

Vyrazil na jih, směrem k mostu.

Brzy se rozkašlal, suchým, tenkým kašlem, když mu ledový vzduch pronikl do plic. Uši a obličej a rty ho rozbolely zimou, brzy nato i nohy. Vrazil ruce bez rukavic hluboko do kapes bundy a sevřel je do pěstí, aby si zahřál prsty. Přistihl se při vzpomínce na Low Keyho Lyesmitha a jeho historky o zimách v Minnesotě – obzvlášť tu o lovci, který musel utéct před medvědem na strom, jak si vyndal frantíka a močil dlouhým žlutým obloukem a jak kouřící moč zmrzla, než se oblouk stačil spojit se zemí. A jak ten maník pak sklouzl po tom chcankovém oblouku na svobodu. Suchý úsměv nad vzpomínkou a další suché, bolestivé zakašlání.

Krok za krokem. Ohlédl se zpět. Jeho nové bydliště nebylo tak daleko vzadu, jak předpokládal.

Dospěl k závěru, že tahle procházka byla chyba. Ale už byl nějaké tři, čtyři minuty od bytu a před sebou viděl most. Teď už bylo jedno, jestli půjde dál, nebo se vrátí (A co pak? Zavolat si taxík odpojeným telefonem? Počkat do jara? V jeho ledničce není ani kousek jídla, připomněl si).

Šel tedy dál a s každým krokem si opravoval odhad teploty. Minus třiadvacet? Minus dvacet osm? Možná minus čtyřicet, ten podivný bod na teploměru, kde Celsius i Fahrenheit říkají totéž. Tolik to asi nebude. Ale vítr byl ledový a teď zrovna foukal hodně a pořád, přes jezero, od Arktidy.

Lítostivě si vzpomněl na chemické ohřívače. Teď by se mu hodily!

Ještě asi deset minut, odhadoval, a most se snad vůbec nepřibližoval. Už se ani nemohl třást zimou, tak byl ztuhlý. Pálily ho oči. Tohle nebyl normální mráz, tohle byla science fiction. Byl to příběh odehrávající se na odvrácené straně Merkuru, v dobách, kdy se ještě myslelo, že Merkur má odvrácenou stranu. Odehrávalo se to někde na kamenitém Plutu, kde Slunce je jen jedna ze vzdálených hvězd, pouze o malinko jasnější než ostatní. Tohle, myslel si Stín, je jen krůček od míst, kde se vzduch kupuje v kbelících a teče jako pivo.

Auta, která ho občas míjela, mu připadala neskutečná: vesmírné lodi, malé zmrazené balíčky kovu a skla, obydlené lidmi, kteří na sobě měli teplejší oblečení než on. Hlavou se mu rozezněla matčina oblíbená písnička ‚Kráčím zimní pohádkou,‘ a on si ji pobrukoval sevřenými rty do kroku.

Nohy už vůbec necítil. Pohlédl dolů na své černé kožené polobotky, na tenké bavlněné ponožky a začal si dělat vážné starosti s omrzlinami.

Tady už končila legrace. To už překročilo hranici bláznovství a pohybovalo se to v krajině totálního a nefalšovaného průseru. Vítr mu profukoval oblečením, jako by bylo ze síťoviny, profukoval mu celým tělem, mrazil mu kosti a morek v nich, mrazil mu řasy na očích, mrazil to teplé místo pod varlaty, jež mu zalézala do pánevní dutiny.

Nezastavuj se, říkal si. Nezastavuj se. Až přijdeš domů, můžeš vypít celý kbelík vzduchu. Matčinu písničku vystřídali Beatles a on přizpůsobil krok novému rytmu. Teprve když se dostal k refrénu, uvědomil si, že si pobrukuje ‚Help!‘.

Už byl skoro na mostě. Musí přejít, a pořád ho ještě bude čekat aspoň deset minut, než se dostane k obchodům na západním břehu – možná trochu víc…

Kolem přejelo tmavé auto, pak zacouvalo v oblaku výfukových plynů a zastavilo vedle něho. Spustilo se okénko a teplá pára se smísila s benzínovým dýmem. „Všechno v pořádku?“ zeptal se policista uvnitř.

První, automatická reakce byla Jo, v pohodě a dík za optání. Ale na to už bylo pozdě a on začal říkat: „Asi umírám zimou. Chtěl jsem jít do Lakesidu koupit si jídlo a oblečení a neuvědomil jsem si, jak je to daleko.“ V duchu se dostal až sem, než si uvědomil, že jediné, co opravdu řekl, bylo „Z-z-zimou,“ a pak se mu rozcvakaly zuby. Ještě z něho vyšlo: „P-p-promiňte. Zima. Mrzí.“

Polda otevřel zadní dveře a přikázal: „Okamžitě si nastupte a ohřejte se, slyšíte?“ Stín se vděčně sesul na zadní sedadlo, třel si ruce a snažil se nedělat si starosti s omrzlými prsty na nohou. Policista se vrátil za volant. Stín na něho hleděl přes kovovou mříž a zaháněl vzpomínku na svou poslední jízdu v policejním voze. Pokusil se nevidět, že v zadním prostoru nejsou na dveřích kliky, a soustředil se na to, aby si rozproudil krev v prstech. Obličej ho bolel a červené prsty pálily a teď, v teple auta, mu začalo škubat v prstech u nohou. Usoudil, že je to dobré znamení.

Auto se rozjelo a policista prohodil, aniž se otočil dozadu: „Promiňte, že to tak říkám, ale to byl opravdu stupidní nápad. Copak jste neslyšel předpověď počasí? Je tam minus pětadvacet. A s tím ledovým větrem pámbu ví, kolik doopravdy – čtyřicet, pětačtyřicet? I když, při těch pětadvaceti už si s větrem starosti dělat nemusíte.“

„Díky,“ řekl Stín. „Jste hodný, že jste zastavil. Jsem vám vděčný. Opravdu moc.“

„Jedna žena v Rhinelandu dnes ráno vyběhla jen tak, v županu a pantoflích, nasypat ptákům a přimrzla, doslova přimrzla k chodníku. Je na intenzivce. Bylo to v televizi. Vy nejste odsud.“ Znělo to skoro jako otázka, ale muž už odpověď znal.

„Přijel jsem včera večer autobusem. Měl jsem v plánu koupit si dnes nějaké jídlo a teplé oblečení. Taky auto. Nečekal jsem, že bude taková zima.“

„Jo. Taky mě to překvapilo. Při všech řečech o globálním oteplování. Já jsem Chad Mulligan. Dělám tu v Lakesidu šéfa policie.“

„Mike Ainsel.“

„Nazdar, Miku. Už je to lepší?“

„Trochu ano.“

„Tak kam chcete nejdřív?“

Stín nastavil ruce před proud horkého vzduchu z topení, ale prsty ho příliš bolely, takže je raději odtáhl. Asi to potřebuje čas. „Můžete mě vyhodit někde v centru?“

„Ani nápad. Pokud nebudete chtít, abych vám řídil auto při přepadení banky, rád vás vezmu, kam budete potřebovat. Berte to jako pozornost města.“

„Kde myslíte, že by bylo nejlepší začít?“

„Nastěhoval jste se teprve včera v noci.“

„Dost pozdě.“

„Už jste snídal?“

„Ne.“

„Takže – to mi připadá pro začátek jako nejvhodnější.“

Už byli za mostem a vjížděli do severozápadní části města. „Tohle je Hlavní ulice,“ prováděl ho Mulligan, „a tohle,“ přejel na druhou stranu silnice a zahnul doprava, „je náměstí.“

I teď v zimě bylo náměstí velkolepé, ale Stín pochopil, že tohle místo má člověk vidět v létě: určitě tu bude záplava barev, vlčích máků a všemožných kytek a skupinka břízek v rohu náměstí bude tvořit zelené a stříbrné loubí. Nyní bylo bez barev, krásné zvláštní holou krásou. Pódium pro orchestr bylo prázdné, fontána na zimu vypnutá, hnědá radnice přikrytá bílou čepicí.

„…a tohle,“ uzavřel Chad Mulligan a zastavil před vysokou starou budovou s velkými okny na západní straně náměstí, „tohle je podnik naší Mabel.“

Vystoupil a otevřel Stínovi dveře. Oba sklonili hlavy před studeným větrem a přeběhli přes chodník do teplé místnosti vonící čerstvým chlebem, koláči, polévkou a slaninou.

Restaurace byla skoro prázdná. Mulligan se posadil, Stín usedl proti němu. Měl podezření, že policista tohle všechno dělá jen proto, aby zjistil co nejvíc o novém přírůstku ve městě. Ale třeba taky ne, třeba je opravdu jen přátelský, ochotný, hodný.

Ke stolu přichvátala majitelka. Nebyla tlustá, jen mohutná, mohutná žena kolem šedesátky, s bronzovým přelivem.

„Ahoj, Chade,“ řekla. „Než se rozmyslíš, čokoládu jako obvykle.“ Podala jim zalaminované jídelní lístky.

„Bez smetany nahoře,“ souhlasil. „Mabel mě má přečteného,“ otočil se ke spolustolovníkovi. „Co to bude, kamaráde?“

„Horká čokoláda zní skvěle,“ řekl Stín. „A rád bych si ji dal se šlehačkou.“

„To je dobře,“ schválila výběr Mabel. „Žij nebezpečně, zlato. Představíš nás, Chade? Je tenhle mládenec tvůj nový?“

„Zatím ne,“ blýskl Chad Mulligan bílými zuby. „Tohle je Mike Ainsel. Přistěhoval se k nám včera večer. Omluvte mě na chviličku.“ Zvedl se a odešel na konec místnosti, do dveří s nápisem STAVĚČI. Na sousedních dveřích bylo SEDINKY.

„Vy jste ten nový z bytovek na Northridžské ulici. Barák starého Pilsena. No jo,“ radovala se, „vím přesně, kdo jste. Ráno se tu stavil Hinzelmann na piroh, všechno mi o vás pověděl. Bude to jen ta čokoláda, nebo se chcete kouknout na jídelní lístek?“

„Já si dám snídani,“ řekl Stín. „Co máte dobrého?“

„Všecko je dobré. Vlastní výroba. Ale tohle je poslední místo na jih a východ od horpolu, kde dostanete pirohy, a k tomu vynikající. Zahřejí a zasytí. Moje specialita.“

Stín neměl tušení, co je piroh, ale řekl, že to bude jistě ono, a Mabel se za chviličku vrátila s talířem, na němž bylo cosi, co vypadalo jako přeložený koláč. Dolní půlka byla zabalená v papírovém ubrousku. Stín to uchopil za ten ubrousek a kousl do toho. Bylo to teplé a naplněné masem, brambory, mrkví a cibulí. „To je první piroh, co jím. A je opravdu výborný.“

„Tradiční horpolský,“ vysvětlila mu. „Většinou musíte nejmíň nahoru k Ironwoodu, když je chcete. Přinesli si je tam lidi z Cornwallu, když hledali práci v železných dolech.“

„Horpol?“

„Horní poloostrov. Hor pol. Horpol. To je ten kousek Michiganu na severovýchod.“

Policejní šéf se vrátil. Vzal horkou čokoládu a hlasitě ji srkal. „Mabel, ty toho milého mládence nutíš, aby jedl tvoje pirohy?“

„Je to dobré,“ ujistil ho Stín. A bylo, pikantní náplň v horkém pečivu.

„Roste z nich panděro,“ přitakal Mulligan a poplácal si břicho. „Varuju vás. Tak jo. Říkal jste, že potřebujete auto?“ Teď, bez bundy, to byl čahoun s kulatým pivním bříškem. Vypadal uštvaně a kompetentně, spíš jako inženýr než policista.

Stín s plnou pusou přikývl.

„Dobře. Obvolal jsem několik lidí. Justin Liebowitz prodává svůj džíp, chce za něj čtyři tisíce dolarů, ale spokojí se se třemi. Guntherovi už se snaží zbavit své Toyoty 4x4 už osm měsíců. Je to ohyzdná mrcha, ale v téhle chvíli vám nejspíš zaplatí, jen abyste ji odvezl z jejich dvora. A pokud vám nezáleží na parádě, je to dobrý kup. Telefonoval jsem z pánského záchodu, nechal jsem zprávu pro slečnu Guntherovou na záznamníku v lakesidské realitce, ale ještě tam nebyla, nejspíš je na vodové u Sheily.“

Stín se prokousával pirohem s neztenčeným požitkem. Byl překvapivě sytý. „Ucpávací jídlo,“ jak by řekla jeho matka. „Pěkně vyplní bříško.“

„Tak,“ prohlásil policejní náčelník Chad Mulligan a otřel si čokoládový knírek. „Nejrozumnější bude, když se teď zastavíme u Henningsů a vybavíme vás pořádným zimním šatníkem, pak zaskočíme k Davovi do Lahůdek, ať si naplníte spíž, a potom vás vysadím u Lakesidské realitní. Pokud můžete za to auto dát tisícovku z ruky, budou spokojení, jinak pět set měsíčně na čtyři měsíce by jim mělo stačit. Je to ohyzdná kára, ale kdyby ji ten kluk nebyl natřel na fialovo, bylo by to desetitisícové auto, a spolehlivé. To bude při letošní zimě to nejdůležitější, dejte na mě.“

„Jste opravdu moc hodný,“ děkoval Stín. „Ale neměl byste někde chytat zločince, a ne tady pomáhat přespolním? Ne že bych si stěžoval, to v žádném případě.“

Mabel se zasmála. „Já mu to říkám pořád.“

Mulligan mávl rukou. „Tohle je dobré město,“ řekl jednoduše. „Žádné velké problémy. Vždycky budou lidi, co překračují rychlost – což je dobře, protože pokuty mě živí. V pátek a v sobotu v noci se pokaždé najde nějaký magor, co se namaže a potom ztluče svou drahou polovičku – no, funguje to oboustranně, věřte, nebo ne. Chlapi i ženské. Ale jinak je tu klid. Zavolají mě, když si někdo zamkne v autě klíče. Když štěkají psi. Každý rok chytíme za hřištěm pár školáků s trávou. Největší případ jsme tu zažili před pěti lety. To se Dan Schwartz opil a zastřelil vlastního ohaře. Potom se vám vydal na útěk, na svém invalidním vozíku. Ujížděl Hlavní ulicí, mával tou svou zatracenou brokovnicí a vykřikoval, že zastřelí každého, kdo se mu postaví do cesty, a že mu nikdo nezabrání dostat se k mezistátní silnici. Mířil myslím do Washingtonu zastřelit prezidenta. Ještě dneska se musím smát, když si představím, jak Dan ujíždí po dálnici na vozíku s nálepkou ‚Můj mladistvý delikvent šuká vaši nejlepší studentku‘ na zadním blatníku. Vzpomínáš, Mabel?“

Kývla s našpulenými rty. Vypadalo to, že se jí to nezdá tak legrační jako Mulliganovi.

„Co jste dělal?“

„Promluvil jsem s ním. Dal mi flintu. Vyspal se z toho na záchytce. Dan není špatný chlap, byl jen opilý a nešťastný.“

Stín zaplatil svou snídani a přes Mulliganovy spíš formální protesty obě čokolády.

Henningovo VŠE PRO FARMU A DŮM byla veliká budova v jižní části města. Prodávali tam všechno od traktorů až po hračky (hračky a vánoční ozdoby už byly ve výprodeji). Obchod byl plný povánočních zákazníků. Stín poznal mladší z dívek, které seděly v autobuse na sedadle před ním. Loudala se za svými rodiči. Zamával na ni a ona mu věnovala váhavý rovnátkový úsměv. Docela by ho zajímalo, jak bude vypadat za deset let.

Nejspíš bude stejně půvabná jako to děvče v pokladně Henningova VŠE PRO FARMU A DŮM, které přejíždělo jeho nákupy ruční čtečkou kódů.

„Deset párů dlouhých spodků?“ zeptala se. „Děláte si zásoby, co?“ Vypadala jako filmová hvězdička.

Měl pocit, že je mu zase čtrnáct, měl svázaný jazyk a připadal si trapně. Mlčel, když započítávala termoboty, rukavice, svetry a dlouhou péřovou bundu.

Nehodlal zkoušet kreditní kartu, kterou mu dal Středa, rozhodně ne s policejním šéfem Mulliganem za zády, a tak platil hotově. Pak si odnesl nákupy na toaletu, a když z ní vyšel, měl mnoho z toho, co koupil, na sobě.

„Sluší vám to, jste bedna,“ konstatoval Mulligan.

„Aspoň je mi teplo,“ opáčil Stín. Venku na parkovišti sice vítr dál pálil do tváří, ale zbytek těla měl pěkně v teple. Na Mulliganovo pozvání uložil tašky na zadní sedadlo a sedl si dopředu do kabiny.

„No a co vlastně děláte, pane Ainseli?“ vyzvídal policejní náčelník. „Takový veliký chlap jako vy. Jakou máte profesi? A budete ji provozovat tady v Lakesidu?“

Stínovi se rozbušilo srdce, ale hlas měl klidný. „Dělám u strýce. Kupuje a prodává věci po celé zemi. Mne má na přenášení těžkých břemen.“

„Platí dobře?“

„Patřím do rodiny. On ví, že ho neokradu, a já se při něm leccos přiučím. Zatím mi to vyhovuje – než přijdu na to, co bych opravdu chtěl dělat.“ Znělo to naprosto přesvědčivě, slova plynula hladce a přirozeně. V té chvíli věděl o velkém Miku Ainselovi úplně všechno. Mike nemá jediný z problémů, jež trápí Stína. Nikdy nebyl ženatý. Nikdy ho nevyslýchal žádný pan Kámen a pan Dřevo v odstaveném nákladním vlaku. S Mikem Ainselem nikdy nemluvila televize (‚Chceš vidět Lucyiny kozičky?‘ zeptal se ho hlas v hlavě). Mike Ainsel nemá příšerné sny a nevěří, že se blíží bouře.

V potravinách u Dava naplnil koš zásobami, nákup, kterému říkal natankování – mléko, vajíčka, chleba, jablka, sýr, sušenky. Prostě něco k snědku. Na pořádný nákup bude čas později. Zatímco obcházel regály, zdravil se Chad Mulligan s lidmi a představoval ho ostatním obyvatelům: „Tohle je Mike Ainsel, bydlí teď v tom prázdném bytě na Northridžské. Ze zadní strany,“ říkal každému. Stín se ani nesnažil si je všechny pamatovat. Jen si potřásal rukama a usmíval se a trošku se potil, jak mu v teplém oblečení bylo horko.

Chad Mulligan ho odvezl přes ulici do Lakesidské realitní. Čerstvě naondulovaná a nalakovaná slečna Gunterová ani nepotřebovala žádné seznamování – přesně věděla, kdo je

Mike Ainsel. Jak by ne, ten milý pan Borson, jeho strýček Emerson, opravdu moc milý pán, ten tu přece byl, kdy to bylo, šest, osm týdnů zpátky, a najal si ten byt, a není tam absolutně božský výhled? Jen počkejte, zlatíčko, do jara, máme tu takové štěstí, tolik jezer v tomhle kraji je v létě úplně brčálových od řas, jednomu se z toho obrací žaludek, ale naše jezero, kdepak, slaví se Čtvrtý červenec a mohl byste se z něho prakticky napít, a pan Borson zaplatil roční nájemné předem, a co se týká Toyoty 4x4, nevěřila by, že si na ni Chad Mulligan ještě pamatuje, ale rozhodně, ano, ráda se jí zbaví. Po pravdě řečeno, už byla smířená s tím, že ji dá Hinzelmannovi jako letošní kraksnu, jen za odpis z daní, ne, to auto v žádném případě není kraksna, kdepak, ani zdaleka, patřívalo synovi, než odešel studovat do Green Bay, no a kluk je jednou natřel na fialovo, a haha, srdečně doufá, že Mike Ainsel má rád fialovou, to opravdu doufá, a jestli ne, ani mu to nebude zazlívat…

Náčelník Mulligan se omluvil někde uprostřed téhle litanie. „Vypadá to, že mě potřebují v kanceláři. Těšilo mě, Miku,“ a přestěhoval Stínovy nákupy do dodávky slečny Guntherové.

Slečna ho odvezla k sobě domů. Tam na dvorku spatřil postarší SUV. Sněhová závěj nabílila jednu půlku střechy do oslnivě bílé, zatímco zbytek měl sentimentálně fialový odstín, který by se snad mohl líbit někomu, kdo je opravdu zfetovaný. A komu se to stává opravdu často.

Ale auto nastartovalo na první otočení, topení fungovalo, i když to trvalo skoro deset minut, než se prostor vyhřál z nesnesitelné promrzlosti do snesitelné zimy. Než se tak stalo, pozvala slečna Guntherová Stína do kuchyně – promiňte ten nepořádek, ale děti nechávají hračky všude a ona nemá to srdce… dal by si kousek krocana od vánočního oběda? Tak tedy kávu, bude za minutku – a Stín sundal ze židle u okna červené autíčko a sedl si, zatímco slečna Guntherová zjišťovala, jestli už se seznámil se svými sousedy, a on musel přiznat, že ještě ne.

V bytovce bydleli, dostalo se mu informace, než se káva překapala, ještě čtyři další nájemníci – v dobách, kdy to bylo sídlo Pilsenových, žili majitelé v přízemí a pronajímali horní dva byty, teď jejich byt, ten zabral pár mladíků, pan Holz a pan Neiman, oni jsou skutečně pár, a když říkám pár, pane Ainseli, má nás pámbu všelijaké, znáte to, v lese není jen jeden druh stromů, naprostou většinou tenhle druh lidí spíš tíhne k Madisonu nebo k Twin Cities, ale po pravdě řečeno, nikdo se tu nad tím nepozastavuje. Teď na zimu jsou v Key Westu, vrátí se v dubnu, však se pak s nimi setká. Je třeba říct, že Lakeside je dobré město. Rozumí, jak to myslí. No a vedle pana Ainsela, tam je Marguerite Olsenová s chlapečkem, příjemná dáma, velice, velice příjemná, ale měla těžký život, přesto je pořád příjemná a pracuje v Lakeside News. Ne že by to byly nejnapínavější noviny na světě, ale po pravdě řečeno, slečna Guntherová si myslí, že to zdejším lidem přesně takhle vyhovuje.

Ach, řekla a nalila mu kávu, kéž by pan Ainsel mohl město vidět v létě nebo pozdě na jaře, když kvetou šeříky a jabloně a třešně, nikde na světě, kdepak, nikde na světě není krásněji.

Stín jí dal pět set dolarů zálohy, nasedl do auta a začal couvat před dům a na příjezdovou cestu. Slečna Guntherová zaťukala na přední okno. „Tohle je pro vás, málem jsem zapomněla.“ Podala mu žlutohnědou obálku. „Je to taková legrace. Nechali jsme je vytisknout před několika lety. Nemusíte se na to dívat hned.“

Poděkoval jí a jel opatrně zpátky do města, po silnici kolem jezera. Říkal si, že by je opravdu chtěl vidět na jaře nebo v létě nebo na podzim: nepochyboval, že bude překrásné.

Za deset minut byl doma.

Zaparkoval auto na ulici a vystoupil po vnějším schodišti ke studenému bytu. Vybalil nákupy, uložil jídlo na police a do ledničky a pak otevřel obálku, kterou mu dala slečna Guntherová.

Obsahovala pas. Modrý obal a uvnitř prohlášení, že Michael Ainsel (jeho jméno tam bylo vepsané úhledným písmem slečny Guntherové) je občanem Lakesidu. Na další stránce byla mapa města. Zbytek sešitku tvořily kupóny na nejrůznější slevy v místních obchodech.

„Myslím, že se mi tady bude líbit,“ pronesl Stín hlasitě. Vyhlédl zamrzlým oknem na zamrzlé jezero. „Jestli se někdy oteplí.“

Kolem druhé odpoledne se ozvalo zabušení na dveře. Stín zrovna se čtvrťákem procvičoval Falešné zmizení, přehazoval nepozorovaně minci z jedné ruky do druhé. Moc mu to nešlo, měl příliš zkřehlé a strnulé prsty, mince mu pořád padala na stůl. Když se ozvalo to zaklepání, zase ji pustil.

Šel ke dveřím a otevřel.

Okamžik čistého děsu: ten muž za dveřmi měl černou masku, která zakrývala dolní polovinu obličeje. Člověk vídá takové masky v televizi, nosívají je tam bankovní lupiči nebo masoví vrazi v laciných filmech, aby vystrašili své oběti. Vršek hlavy zakrývala černá pletená čepice.

Ale zase, byl menší a slabší než Stín a nezdálo se, že by byl ozbrojený. A měl na sobě výrazně kostkovaný kabát, jakým se masoví vrazi normálně vyhýbají.

„H-m-á hihelhan,“ řekl návštěvník.

„Co?“

Muž si stáhl masku a odhalil usměvavý Hinzelmannův obličej. „Řek jsem ‚To sem já, Hinzelmann.‘ Nevím, jak sme to dělali, než vymysleli tyhle vlněný masky. Teda, vím, jak sme to dělali. Tlustý pletený čepice hluboko do obličeje a šátky a kdoví co ještě. Myslím, že je to zázrak, s čím poslední dobou přicházej. Možná sem starý, ale na pokrok bych nikdy nedal dopustit, to teda ne.“

Ukončil řeč tím, že vrazil Stínovi do ruky koš naplněný místními sýry, lahvemi, skleničkami a několika salámky, na nichž stálo, že se jedná o zvěřinovou klobásu. Zároveň se cpal dovnitř. „Veselý den po Vánocích,“ hlaholil. Nos a uši a tváře měl červené jako višně, maska nemaska. „Tak prý už ste sněd celý jeden piroh naší Mabel. Dones jsem vám pár věcí.“

„To jste moc hodný.“

„Ani trochu. Připíšu vám to příští týden k tombole. Organizuje ji Obchodní komora a já organizuju Obchodní komoru. Loni sme získali skoro sedmnáct tisíc dolarů pro dětský oddělení lakesidské nemocnice.“

„Tak co kdybych vám zaplatil los hned teď?“

„Neprodávaj se, dokud Kraksna nevyrazí na led,“ řekl Hinzelmann. Vyhlédl oknem k jezeru. „Pořádný samec. Během včerejší noci musela teplota slítnout skoro o třicet stupňů.“

„Přišlo to opravdu náhle,“ souhlasil Stín.

„Za starých časů sme se za takový dni modlívali,“ podotkl Hinzelmann. „Říkával mi to táta.“

„Chcete říct, že se někdo modlil, aby bylo tak zima?“

„No jo, to byl jediný způsob, jak mohli usedlíci přežít. Jídlo pro všechny nestačilo, a to víte, tehdy ste si nemoh skočit k Davovi a naložit si vozík, to těžko, pane. No a můj děda, ten si to spočítal, a když přišel takhle mrazivý den, sebral babku a děcka, mýho strýčka a tetu a tátu – ten byl nejmladší – a děvečku a pacholka, a vyrazil s nima k potoku. Tam jim dal napít rumu a bylinek, to byl recept, co si přivez ještě ze starý země, a pak je polil vodou z potoka. Samo že zmrzli ve vteřině, tvrdí a modří jak nanuci. Potom je naskládal do výkopu, co si předtím nachystali a vyložili slámou, tak tam je pěkně jednoho po druhým narovnal jak polena a obložil je slámou. Vrch výkopu zakryl prkny, aby se tam nedostala zvěř – v tý době tu byli vlci a medvědi a všelijaká havěť, co už dnes neuvidíte, ale hodagové ne, to sou jen povídačky a já bych nechtěl, abyste si myslel, že si vymejšlím, to zas ne – no tak zakryl výkop prknama a sníh ho pak zavál, že nebylo vidět nic než fáborek, co si tam děda dal, aby výkop našel.

Dědek se vrátil domů a v pohodě přežil zimu, bez starostí, čím nakrmí rodinu a čím bude topit. A když viděl, že se blíží jaro, šel k tomu fáborku a prokopal se sněhem k deskám a odsunul je a vynes rodinu ven k ohni, aby se rozpustili. Nikdá si nikdo nestěžoval, akorát jeden čeledín kdysi, jak mu myši ohryzaly ucho, protože děda nepřirazil prkna dost těsně k sobě. Samozřejmě, tehdy ještě bývaly zimy. Tehdy se to dalo. Dneska, při těch zimičkách, už na to není dost velký mráz.“

„Opravdu?“ zeptal se Stín. Hrál komika nahrávače a úžasně se při tom bavil.

„Od devětačtyřicátého, a to si vy nemůžete pamatovat. Ste moc mladej. To teda byla zima. Koukám, koupil jste si povozítko.“

„Jo. Co na to říkáte?“

„Abych řek pravdu, nikdy jsem toho Guntherovic kluka moc rád neměl. Měl sem vzadu v lese pstruhový potok, až na konci mýho pozemku, kus cesty, no, patří to teda městu, ale já jsem tam naskládal do vody balvany a nadělal tůňky a místa, co maj pstruzi rádi. Však jsem tam chytil pěkných pár krasavců – jeden fešák musel mít tři, tři a půl kila, a ten Guntherův pazgřivec zničil všecky tůňky a vyhrožoval, že mě udá zeleným. Teď je v Green Bay a brzo by se měl vrátit. Kdyby byla na světě nějaká spravedlnost, byl by zmizel ve světě jako zimní uprchlík, ale kdepak, drží se jak breberka ve vlněný vestě.“ Začal rozkládat obsah uvítacího koše na stůl. „Tohle je jablečný rosol od Katherine Powdermakerový. Dává mi sklínku každý Vánoce dýl, než ste vy na světě, a je smutná pravda, že sem nikdá žádný nezkusil. Mám jich ve sklepě čtyřicet, možná padesát. Třeba jednou některou otevřu a zjistím, že mi to chutná. Do tý doby, tu máte jednu na ochutnání. Třeba si pošmáknete.“

„Co je zimní uprchlík?“

„Hmm.“ Stařec si posunul čepici nad uši a škrábal se růžovým prostředníčkem na spánku. „No, nestává se to jen tady v Lakesidu – my sme slušný město, lepší než většina, ale taky nejsme dokonalí. Některý zimy, no, možná se děcko trochu zcvokne, když je taková zima, že se nedá jít ven, a sníh je tak suchý, že z něho ani neuděláte kouli…“

„Utečou?“

Starý muž vážně přikývl. „To všecko ta televize, ukazujou dečkám věci, co nikdy nemůžou mít – Dallas a Dynastie, všecky ty nesmysly. Já nemám televizi od podzimka třiaosmdesátýho, akorát černobílou, Co mám v přístěnku, když přijedou lidi z města a je velkej zápas.“

„Můžu vám něco nabídnout, Hinzelmanne?“

„Ne kávu. Pálí mě po ní žáha. Jen vodu.“ Hinzelmann potřásl hlavou. „Největší problém v tomhle kraji je bída. Ne ta bída, co sme měli za velký krize, ale něco mnohem ra… jak je to slovo, znamená, že se to vplíží po straně, jako švábi?“

„Rafinovaný?“

„Jo. Rafinovaný. Lesy už se nekácej. Doly sou zavřený. Turisti jezdí nejdál do Dells, víc na sever se vydá akorát hrstka lovců a mládež, co chce kempovat u jezer. Neříkám, když sem byl kluk, taky sme byli chudí. Jen se mě zeptejte, jak chudí sme byli.“

Stín nasadil obličej komika nahrávače a zeptal se: „Jak chudí jste byli, když jste byl malý, pane Hinzelmanne?“

„Jen Hinzelmann, Miku. Byli sme tak chudí, že sme si nemohli dovolit oheň. Na Novej rok táta vždycky cucal fefrmincový bonbón a my děcka sme stály kolem s nataženýma rukama a hřáli sme se v tom žáru.“

Stín vyprskl. Hinzelman si natáhl lyžařskou masku a zapnul si svůj obrovský kostkovaný kabát, vytáhl z kapsy klíče od auta a nakonec si navlékl tlusté rukavice. „Až se tu budete moc nudit, zajeďte do obchodu a poptejte se po mně. Ukážu vám svou sbírku ručně vázaných rybářských mušek. Znudím vás tak, že se ještě rád vrátíte zpátky do tohohle bytu.“ Hlas přicházel zpoza masky, ale bylo rozumět.

„Udělám to,“ slíbil s úsměvem Stín. „Jak se vede Tessii?“

„Uložil sem ji k zimnímu spánku. Vyrazíme si spolu zas na jaře. Opatrujte se, pane Ainsel.“ A zavřel za sebou dveře.

V bytě byla snad ještě větší zima.

Stín si oblékl kabát a natáhl rukavice. Pak si obul boty. Přes zamrzlá okna už skoro nebylo vidět a pohled na jezero se změnil v abstraktní obraz.

Dech mu dělal u úst obláčky.

Vyšel na dřevěnou verandu a zaklepal na sousední dveře. Slyšel, jak ženský hlas na kohosi křičí, ať prokrista zmlkne a ztlumí tu televizi – asi na dítě, říkal si, dospělí tímhle tónem na jiné dospělé nekřičí. Dveře se otevřely a z nich na něho hleděla unavená žena s velice dlouhými a velice černými vlasy.

„Ano?“

„Dobrý den, paní. Jmenuji se Mike Ainsel. Jsem váš nový soused.“

Výraz se nezměnil. Ani o chlup. „Ano?“

„Paní. V mém bytě je příšerná zima. Z topení jde trochu tepla, ale byt to absolutně neohřívá. Ani v nejmenším.“

Přelétla ho očima, pak se jí na rtech mihl náznak úsměvu a řekla: „Tak pojďte dál. Když tu tak budete stát, bude zima i u nás.“

Vstoupil do bytu. Podlaha byla posetá barevnými gumovými hračkami. U stěny byla hromada vánočních papírů. Sotva čtvrt metru od televizního přijímače seděl hošík a sledoval na videu Disneyova Herkula. Animovaný satyr pobíhal po obrazovce a výhružně křičel. Stín se postavil k televizi zády.

„Takže,“ řekla žena, „musíte to udělat takhle. Nejdřív zalepíte okna, fólii dostanete ve městě u Henningsů, je stejná jako potravinová fólie, ale na okna. Přilepte to na okna páskou, a když budete chtít být moc akurátní, vezměte fén na vlasy a nahřejte to, vydrží vám to celou zimu. Teplo vám nebude utíkat oknem. Pak si koupíte teplomet, nebo raději dva. Kotel je tu starý a opravdovou zimu nezvládá. Poslední zimy byly docela slušné, asi bychom měli být vděční.“ Natáhla ruku. „Marguerite Olsenová.“

„Těší mě.“ Stín si sundal rukavici a podal jí ruku. „Víte, vždycky jsem si představoval Olsenovy jako blonďáky.“

„Můj bývalý manžel byl přesně takový. Růžový a světlovlasý. Neopálil se, kdybyste ho zabil.“

„Slečna Guntherová mi říkala, že píšete pro místní noviny.“

„Slečna Guntherová povídá všem o všech. Všechno. Nevím, proč se namáháme s novinami, když máme slečnu Guntherovou.“ Kývla. „Ano. Sloupečky o tom a o onom, ale hlavní zprávy píše většinou redaktor. Já dělám články o přírodě, zahrádkaření, každou neděli Názor a Společenskou kroniku, která dopodrobna sepisuje, kdo s kým šel kam k večeři. Nebo je to na večeři?“

„Na,“ řekl Stín, než se stačil zabrzdit. „K večeři máme to nebo ono.“

Upřela na něho černé oči a Stín měl pocit déjà vu. Už jsem tu někdy byl.

Ne, ona mi někoho připomíná.

„To je jedno. Už víte, jak si vytopit byt.“

„Děkuji vám. Až se mi to podaří, musíte ke mně s malým zajít.“

„Jmenuje se Leon. Těšilo mě, pane… omlouvám se…“

„Ainsel,“ zopakoval Stín. „Mike Ainsel.“

„Co je to za jméno, Ainsel?“

Stín neměl tušení. „Moje jméno. Bohužel jsem se nikdy moc nezajímal o rodinnou historii.“

„Že by norské?“

„Nikdy jsme nebyli na nějaké rodinkaření,“ řekl. Pak si vzpomněl na strýčka Emersona Borsona a dodal: „Aspoň ta větev.“

* * *

Když přijel pan Středa, měl už Stín na všech oknech plastové fólie. V pokoji sálal jeden teplomet, v ložnici druhý. Útulný byt.

„Kdes vzal ten příšerný fialový křáp?“ zajímal se pan Středa místo pozdravu.

„No, vy jste odjel v mém bílém křápu. Mimochodem, kde je?“

„Prodal jsem ho v Duluthu. Opatrnosti není nikdy dost. Neboj se – až tohle skončí, dostaneš svůj podíl.“

„Proč jsem tady?“ zeptal se Stín. „Myslím v Lakesidu. Ne na světě.“

Středa se usmál svým typickým úsměvem, při kterém měl Stín vždycky chuť ho praštit. „Bydlíš tady, protože je to poslední místo na světě, kde tě budou hledat. Můžu tě tu nejlíp schovat.“

„Tím ‚oni‘ myslíte černé klobouky?“

„Přesně. Bojím se, že Dům na skále je momentálně mimo. Je to smůla, ale nějak to zvládneme. Teď je fáze pokřikování a mávání praporem, natřásání a přešlapování, než začne akce – trochu později, než jsme čekali. Myslím, že to odloží na jaro. Do té doby se nic velkého dít nebude.“

„Jakto?“

„Protože oni sice mají plnou hubu řečí o mikromilisekundách, virtuálních světech, posunech v paradigmatu a bůh ví čem ještě, ale pořád ještě obývají tuhle planetu a jsou vázaní ročním cyklem. Teď jsou mrtvé měsíce. Vítězství v nich je mrtvé vítězství.“

„Nechápu, o čem mluvíte.“ Nebyla to tak úplně pravda. Měl nejasné tušení a doufal, že se mýlí.

„Bude to dlouhá zima a my dva musíme využít ten čas co nejlépe. Sebereme vojsko a vybereme bitevní pole.“

„Fajn.“ Stín věděl, že mu Středa říká pravdu, nebo aspoň část pravdy. Blíží se válka. Ne, to není ono: válka už začala. Blíží se bitva. „Mak Sweeney mi řekl, že ten první večer, když jsem se s ním setkal, pracoval pro vás. Řekl mi to, než zemřel.“

„A ty si myslíš, že bych zaměstnal někoho, kdo ani nedokáže porazit v barové rvačce takového ubožáka? Ale nedělej si starosti, už ses mi za to, že jsem ti věřil, mnohokrát odvděčil. Byl jsi někdy v Las Vegas?“

„To jako v Nevadě?“

„Uhádl.“

„Ne.“

„K večeru tam poletíme. Z Madisonu, speciálem s nóbl hazardéry. Přesvědčil jsem je, že tam nesmíme chybět.“

„Ještě vás neunavuje pořád lhát?“ řekl to jemně, tázavě.

„Ani v nejmenším. Ale stejně je to pravda. Hrajeme o nejvyšší sázky. Do Madisonu je to kousek, cesty jsou suché. Takže vypni topení a zamkni dveře. Byla by to hrůza, kdybys vypálil dům, než se vrátíš.“

„S kým se v Las Vegas setkáme?“

Středa mu to řekl.

Stín vypnul teplomety a sbalil si trochu oblečení. Pak se otočil ke Středovi: „Poslyšte, připadám si hloupě. Vím, že jste mi zrovna řekl, s kým se tam sejdeme, ale nevím to. Asi mi prdnul mozek nebo co. Vypadlo mi to. Kdo je to teda?“

Středa mu to zopakoval.

Tentokrát to skoro měl. Jméno viselo na úplném krajíčku vědomí. Škoda, že nedával pozor, když mu je Středa říkal. Přestal se trápit.

„Kdo řídí?“ zeptal se Středy.

„Ty.“ Vyšli z domu po dřevěných schodech a zledovatělém chodníku k černému Lincolnu Town Car.

Stín řídil.

Když vejdete do kasina, sesypou se na vás ze všech stran pozvání – taková pozvání, jaká by dokázal odmítnout jen člověk z kamene, bez srdce, bez citu a nějakým zázrakem bez špetky lakoty. Jen poslouchejte: samopalové rachocení stříbrných mincí, jež se Hnou a kutálejí do misky hracího automatu a přetékají na plyšový koberec s monogramy, je vystřídáno lákavým zvoněním točících se obrázků a celý ten řinkot a pípání se rozplývá ve velké místnosti a tlumí do příjemného doprovodného šumu, dříve než se dostanete ke karetním stolkům. Vzdálený zvuk je slyšet jen natolik, aby vám udržoval hladinu adrenalinu v hráčských žilách. Existuje jedno velké tajemství, jež kasina opatrují, udržují a chrání, tajemství, jehož si nesmírně cení, nejsvětější z jejich mystérií. Většina lidí totiž nehraje, aby získala peníze, i když tak se to inzeruje, prodává, tvrdí a sní. Kdeže! To je jen snadná lež, která je dostane přes ty obrovské, vždy dokořán otevřené dveře.

To tajemství je: lidé hrají, aby prohráli peníze. Přicházejí do kasina pro ten okamžik, kdy se cítí živí, aby se svezli na kole štěstí a obraceli se s kartami a mizeli s mincemi v štěrbinách automatů. Možná se budou chlubit nocemi, kdy vyhráli, penězi, jež si odnesli, ale jako poklad chovají a tajně uctívají ty chvíle, kdy prohráli. Je to svým způsobem obětování.

Peníze plynou kasinem v nepřerušeném proudu zeleně a stříbra, přetékají z dlaně do dlaně, od hráče ke krupiérovi, od krupiéra k pokladníkovi a manažerovi, od manažera k ochrance, až skončí v Nejsvětější ze všech svátostí, v nejvnitřnější svatyni, v Účtárně. A právě sem, do účtárny kasina, přicházíte spočinout, sem, kde se bankovky třídí, skládají na hromádky, označují, sem, do místa, jež se pomalu stává zbytečným, jak víc a víc peněz, jež plynou kasinem, jsou jen imaginární peníze: elektronický sled nul a jedniček protékající telefonními dráty.

V účtárně vidíte tři muže, kteří počítají peníze pod skleněnými pohledy kamer, o nichž vědí, i hmyzími pohledy droboučkých kamer, o kterých nevědí. Během jediné směny každý z nich spočítá víc peněz, než kolik uvidí ve výplatním sáčku za celý život. Každému z těch mužů se ve spánku zdá o počítání peněz, o hromádkách a papírových páskách a číslech, jež šplhají nevyhnutelně vzhůru, jež jsou srovnána a ztracena. Každý z těch tří už mimoděk uvažoval, nejméně jednou za týden, jak obejít bezpečnostní systém kasina a zmizet s tolika penězi, kolik dokáže unést. A každý z nich zdráhavě přehodnotil svůj nápad, shledal jej neproveditelným a smířil se s pravidelným příjmem, aby se vyhnul dvojpředstavě vězení a neoznačeného hrobu.

A zde, ve svatyni nejsvětější, jsou tři muži, kteří počítají peníze, a strážci, kteří hlídají a přinášejí a odnášejí peníze, a pak je tu ještě jeden člověk. Má dokonalý temně šedý oblek, tmavé vlasy, hladce oholené tváře a jeho obličej a chování jsou ve všech ohledech zapomenutelné. Žádný z těch druhých mužů si ani nevšiml, že je tam, a pokud ano, okamžitě na něho zapomněli.

Když skončí směna, otevírají se dveře a ten muž v temně šedém obleku opustí místnost a kráčí v doprovodu ochranky chodbami a jejich kroky tlumeně šoupají po kobercích s monogramem. Peníze v pancéřových skříňkách jsou odvezeny k vnitřnímu nakládacímu boxu a tam naloženy do pancéřovaných dodávek. Když se rozlétnou dveře rampy, aby pancéřované vozy mohly vyjet do časných ranních ulic Las Vegas, muž v temně šedém obleku prochází nepovšimnut, vystupuje po rampě k chodníku a na chodník. Ani se neohlédne na imitaci New Yorku po své levici.

Las Vegas se stalo městem snů z dětské obrázkové knížky – tady je pohádkový zámek, tamhle je sfingami obležená pyramida vysílající do tmy bílé sloupy světla jako majáky pro UFO, všude kolem předpovídají neonové věštby a otáčející se obrazovky štěstí a výhru, informují o zpěvácích a komicích a kouzelnících, kteří jsou právě ve městě nebo přijíždějí, a miliony světel září a blýskají a lákají. Jednou za hodinu vybuchne sopka světelných plamenů. Jednou za hodinu potopí pirátská loď válečný člun.

Ten muž v temně šedém obleku zvolna kráčí po chodníku a cítí, jak městem teče řeka peněz. V létě jsou ulice rozpálené a obchody, které muž míjí, vydechují do zpoceného vedra studený klimatizovaný vzduch a mrazí mu pot na tvářích. Nyní, uprostřed pouštní zimy, je tu studený chlad, což mu vyhovuje. V jeho vědomí tvoří pohyb peněz jemné mřížoví, trojrozměrnou provázkovou kolíbku dětské hry plné pohybu a přesmyků. To se mu na tomto městě v poušti líbí nejvíc, ta rychlost pohybu, rychlost, s jakou se peníze přesunují z místa na místo a z ruky do ruky: vzrušuje ho to a táhne ho to do ulic jako droga.

Z povzdálí jej sleduje taxík, jede pomalu, drží se stále vzadu. Muž si ho nevšímá, nenapadne ho, že by si ho měl všímat: při tom, jak zřídka si ho někdo všimne, mu představa, že by mohl být sledován, připadne téměř nepředstavitelná.

Jsou čtyři hodiny ráno a on dostane chuť zajít do hotelu a kasina, které je už třicet let zastaralé, ale zatím funguje, dokud nebude zítra nebo za šest měsíců odstřeleno a zbořeno; na jeho místě postaví zábavní palác a zapomenou, že kdy bylo. Nikdo ho nezná, nikdo si na něho nepamatuje, ale bar ve foyer je sešlý a tichý a vzduch je modrý starým cigaretovým kouřem a někdo se právě chystá prohrát několik milionů dolarů v pokru v soukromé herně nahoře. Muž v temně šedém obleku se posadí do baru několik poschodí pod zmíněnou místností. Číšnice ho ignoruje. Z reproduktoru se line skoro neslyšně orchestrální úprava ‚Why can’t he be you?‘. Pět představitelů Elvise Presleyho v odlišně barevných kombinézách sleduje noční záznam fotbalového utkání v televizi v rohu baru.

Ke stolu, u něhož sedí muž v temně šedém obleku, si přisedá obr ve světle šedém obleku. Číšnice, která si nevšimla muže v temně šedém obleku, si ho okamžitě všimne a s úsměvem k němu zamíří. Je příliš hubená, aby byla hezká, příliš anorektická, aby mohla pracovat v Luxoru nebo v Tropicaně, a od začátku směny počítá minuty, kdy už půjde domů, ale teď se usmívá. Muž ji obdaří širokým úsměvem: „Drahoušku, vypadáte dnes úchvatně, opravdový balzám pro mé staré oči,“ říká a v předtuše štědrého spropitného se dívčin úsměv také rozšíří. Muž objednává Jacka Daniela pro sebe a Laphroaig s vodou pro muže v temně šedém obleku.

„Víte,“ řekne muž ve světle šedém obleku, když dostane pití, „nejlepší verš, jaký kdo v dějinách téhle pitomé země pronesl, byla slova Canady Billa Jonese v Baton Rouge v roce 1853, když ho oškubávali dohola v křivácké partii faraa. George Devol, který stejně jako Canada Bill rád pustil žilou důvěřivému kořenovi, si vzal Billa stranou a ptal se ho, jestli snad nevidí, že s ním hrají falešnou hru. Canada Bill si povzdechl, pokrčil rameny a řekl: ‚Vím. Ale je to jediná hra ve městě.‘ A vrátil se ke stolu.“

Tmavé oči hledí nedůvěřivě na muže ve světle šedém obleku. Muž v temně šedém obleku cosi odpoví. Muž ve světlém obleku, který má prošedivělou nazrzlou bradku, vrtí hlavou.

„Podívejte, mrzí mě, co se stalo ve Wisconsinu. Ale dostal jsem vás pryč v pořádku, ne? Nikomu se nic nestalo.“

Muž v tmavém obleku upíjí svůj Laphroaig s vodou a vychutnává mírně bahnitou chuť a vůni, o níž říkají, že je vůní mrtvoly v rašeliništi. Zase se na cosi zeptá.

„Nevím. Všechno se valí rychleji, než jsem čekal. Všichni jsou vysazení na toho kluka, co jsem si najal na výpomoc – mám ho venku, čeká v taxíku. Jste pořád ve hře?“

Muž v tmavém obleku odpoví.

Muž s bradkou zavrtí hlavou. „Nikdo ji neviděl už dvě stě let. Pokud není mrtvá, stáhla se do ústraní.“

Zase něco na druhé straně stolu.

„Podívejte,“ řekne muž s bradkou a obrátí do sebe Jacka Daniela, „vy se zapojíte, budete tam, až vás budu potřebovat, a já se o vás postarám. Co sakra chcete? Somu? Seženu vám láhev somy. Kvalitní.“

Muž v tmavém obleku zírá. Pak neochotně kývne a cosi poznamená.

„Samozřejmě že jsem,“ řekne muž s bradkou s úsměvem jako nůž. „Co čekáte? Ale dívejte se na to takhle: je to jediná hra ve městě.“ Natáhne ruku a potřese dokonale upravenou rukou společníka. Pak odejde.

Hubená číšnice přijde celá zmatená ke stolu: je tam teď jen jeden muž, nějaký člověk s tmavými vlasy v temně šedém obleku. „Všechno v pořádku? Váš přítel si někam odskočil?“

Muž v tmavém si povzdechne a vysvětlí jí, že jeho přítel se už nevrátí a že tudíž ona nedostane zaplaceno za svůj čas a za svou námahu. Pak, když vidí její nešťastné oči, slituje se a začne zkoumat zlaté nitky ve své hlavě, sleduje matrix, jde za penězi, až narazí na uzel a poradí jí, aby byla v šest ráno, půl hodiny po směně, před východem z Ostrova pokladů, že tam potká onkologa z Denveru, který právě vyhrál čtyřicet tisíc dolarů v kostkách a bude potřebovat rádce, partnera, někoho, kdo mu pomůže se těch peněz zbavit během osmačtyřiceti hodin, než mu poletí letadlo.

Slova se číšnici okamžitě vypaří z hlavy, ale je šťastná. Vzdychne a poznamená si, že ti chlapi u stolu v rohu zdrhli a nedali jí ani dýško. A pak jí napadne, že po směně nepůjde rovnou domů, že si ještě zajede k Ostrovu pokladů. Kdybyste se jí zeptali proč, za nic na světě by vám nedokázala odpovědět.

„Tak co to bylo za chlápka, co jste s ním měl schůzku?“ zeptal se Stín, když procházeli letištní halou. Kolem skleněných stěn stály i zde hrací automaty a i v této časné ranní hodině se nad nimi skláněli lidé a krmili je mincemi. Stín byl zvědavý, jestli jsou to ti, co ani nevyšli z letiště, jenom vystoupili z letadel, přešli přes letištní plochu do budovy a zůstali tam, lapeni do pasti kmitajících obrázků a blýskajících světel, dokud se nezbavili posledního čtvrťáku, a pak s prázdnýma rukama se otočili a nastoupili do letadla, které je odveze domů.

Potom si uvědomil, že byl duchem někde jinde, zrovna když mu Středa povídal, kdo byl ten muž v temně šedém obleku, kterého sledovali v taxíku, a že to zase neví.

„Takže do toho jde s námi,“ říkal zrovna Středa. „Bude mě to ale stát láhev somy.“

„Co je to soma?“

„Pití.“ Nastoupili do speciálu. Byl skoro prázdný, letěli jen oni a trio rozhazovačných podnikatelů, kteří museli být v Chicagu, než začne pracovní den.

Středa se pohodlně usadil a objednal si Jacka Daniela. „Můj druh lidí vidí tvůj druh lidí…“ zaváhal. „Je to jako včely a med. Každá včela vyrobí jen malou, malinkou kapičku medu. Jsou jich třeba tisíce, možná miliony, všechny musí pracovat společně, aby vyrobily tu sklenku medu, co máš ráno na stole. A teď si představ, že bys nemohl jíst nic než med. Tak je to s mými lidmi… žijeme z víry, z modliteb, z lásky.“

„A soma je…“

„Mám-li v té analogii pokračovat, je to medové víno. Jako medovina.“ Zasmál se. „Je to nápoj. Koncentrované modlitby a víra vypálené v silný alkohol.“

Byli někde nad Nebraskou a jedli snídani (nic moc), když Stín řekl: „Moje žena.“

„Ta mrtvá.“

„Laura. Nechce být mrtvá. Řekla mi to. Když mě zachránila před těmi chlapy ve vlaku.“

„Čin správné manželky. Osvobodila tě z vězení a zavraždila ty, kdo by ti byli ublížili. Měl by sis jí vážit, synovče Ainseli.“

„Chce být doopravdy živá. Můžeme to udělat? Je to možné?“

Středa mlčel tak dlouho, až si Stín myslel, že ho neslyšel nebo, pokud slyšel, možná usnul s otevřenýma očima. Pak řekl a díval se přitom kamsi dopředu: „Znám kouzlo, které dokáže vyléčit bolest a nemoc a zbavit smutná srdce žalu.

Znám kouzlo, které vyléčí jediným dotykem.

Znám kouzlo, které odvrátí zbraň nepřítele.

Znám kouzlo, které mě osvobodí z pout a otevře zámky.

A páté kouzlo: dokážu chytit šíp v letu a nezranit se.“

Říkal to tiše, naléhavě. Ani náznak chvastounství, ani náznak typického úsměšku. Jako by odříkával slova nějakého náboženského obřadu nebo vzpomínal na něco temného a bolestného.

„Šesté: kouzla, vyslaná, aby mě ranila, se obrátí proti tomu, kdo je poslal.

Sedmé kouzlo, které znám: dokážu uhasit oheň pouhým pohledem.

Osm: pokud mě někdo nenávidí, dokážu si získat jeho přátelství.

Devět: umím zpěvem ukolébat vítr a utišit bouři po ten čas, než dopluji s lodí ke břehu.

To bylo prvních devět kouzel, která jsem se naučil. Devět nocí jsem visel na holém stromě, s bokem probodnutým oštěpem. Cloumal mnou studený vítr a horký vítr, trpěl jsem hladem a trpěl jsem žízní, obětoval jsem se sám sobě a světy se mi otevřely.

Desátým kouzlem jsem se naučil rozehnat čarodějnice, zatočit s nimi na obloze tak, aby už nikdy nenašly cestu k vlastním dveřím.

Jedenácté: když je zazpívám uprostřed kruté bitvy, provede mé bojovníky tou řeží nezraněné a nedotčené a přivede je bezpečně zpátky k rodnému ohni.

Dvanácté kouzlo, které znám: když vidím oběšence, dokážu ho sundat ze šibenice, aby mi pošeptal všechno, co si pamatuje.

Třinácté: když pokropím hlavičku dítěte vodou, nepadne to dítě v bitvě.

Čtrnácté: znám jména všech bohů. Do posledního.

Patnácté: mám sen o moci, o slávě a o moudrosti a dovedu přimět lidi, aby věřili mým snům.“

Jeho hlas byl tak tichý, že Stín musel napínat sluch, aby ho v hluku motorů slyšel.

„Moje šestnácté kouzlo je: když potřebuji lásku, dokážu získat srdce a mysl každé ženy.

Sedmnácté: žádná žena, kterou chci, už nikdy nebude chtít jiného.

A znám osmnácté kouzlo, a to je největší ze všech kouzel, a to nesvěřím nikomu, neboť tajemství, které znáš jen ty jediný, je to nejmocnější tajemství vůbec.“

Vzdychl a přestal mluvit.

Stín cítil, jak mu vstávají vlasy a ježí se chlupy. Bylo to, jako by se před ním otevřely dveře do jiného prostoru, kdesi v dalekých světech, kde se oběšení lidé houpají ve větru na každé křižovatce, kde v noci křičí nad hlavami čarodějnice.

„Laura,“ hlesl jen.

Středa otočil hlavu a upřel oči do světle šedých očí Stínových. „Nedokážu ji oživit. Dokonce ani nevím, proč není tak mrtvá, jak by měla být.“

„Myslím, že za to můžu já. Byla to moje chyba.“

Středa pozvedl obočí.

„Mak Sweeney mi dal zlatou minci, tehdy, jak mi ukazoval ten trik. Podle toho, co říkal, mi dal nesprávnou minci. Ta, co mi dal, byla mnohem mocnější, než si myslel. Já jsem ten dukát dal Lauře.“

Středa zabručel, sklonil bradu na prsa a zamračil se. Pak se narovnal. „To by mohlo být ono. A ne, nemůžu ti pomoct. Co děláš ve svém volném čase, je pochopitelně tvoje věc.“

„Co to má jako znamenat?“ zeptal se Stín.

„Znamená to, že ti nemůžu bránit, aby ses honil za orlími kameny a hromovými ptáky. Ale byl bych mnohem raději, kdybys trávil dny pokojně uklizený v Lakesidu, pěkně z očí a doufám i z mysli. Až se to spustí, budeme potřebovat každou ruku.“

Vypadal velice starý a křehký a měl skoro průhlednou kůži a maso pod ní bylo šedivé.

Stín hrozně chtěl natáhnout ruku a položit ji na Středovu sinalou. Chtěl mu říct, že všechno bude v pořádku – i když to sám necítil, ale věděl, že se to patří říct. Tam venku byli muži v černých vlacích. Byl tam tlustý maník v dlouhé limuzíně a byli tam lidé v televizi, kteří to s nimi nemysleli dobře.

Nedotkl se Středy. Neřekl nic.

Později přemýšlel, jestli by tím byl něco změnil, jestli by to gesto nějak pomohlo, jestli by byl mohl odvrátit něco z toho zla, ke kterému se schylovalo. Přesvědčoval sám sebe, že ne. Věděl, že ne. A přesto si přál, aby se byl tehdy, v letadle domů, na okamžik dotkl Středov ruky.

* * *

Krátký zimní den už přecházel v noc, když Středa vysazoval Stína před domem. Mráz, který je obklopil, když Stín otevřel dveře auta, působil ve srovnání s teplotou Las Vegas ještě víc jako science fiction.

„Vyhýbej se malérům,“ řekl Středa. „Drž se za větrem. Nedělej vlny.“

„To všechno zároveň?“

„Moc mluvíš, hochu. Drž se tu hezky v Lakesidu, tady ti bude dobře. Dalo to dost fušku najít ti takové bezpečné místečko. Kdybys byl ve městě, vyčenichali by tě v minutě.“

„Budu se držet zpátky a vyhýbat malérům.“ Když to Stín říkal, myslel to doopravdy. Měl za sebou malérů, že mu to vystačí nadosmrti. „Kdy se vrátíte?“

„Brzy,“ řekl Středa, šlápl na plyn, vytáhl okno a zmizel v mrazivé noci.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Tři možná udrží tajemství, když jsou dva z nich mrtví.

– Ben Franklin, Almanach chudého Richarda

Uplynuly tři studené dny. Teploměr se nikdy nevyšplhal nad minus patnáct, dokonce ani v poledne ne. Stín přemýšlel, jak mohli lidé takovou zimu přežít, žádná elektřina, žádné hřejivé masky na obličej, žádné termoprádlo, žádné snadné cestování.

Byl zrovna dole ve videopůjčovně, která byla zároveň obchodem s návnadami a rybářským nářadím. Hinzelmann mu předváděl své ručně vázané mušky na pstruhy. Byly mnohem zajímavější, než čekal: barevné padělky života, vyrobené z peříček a nití. V každé byl ukrytý háček.

Zeptal se Hinzelmanna.

„Doopravdy?“

„Doopravdy,“ požádal ho Stín.

„No,“ zamyslel se starší muž. „Někdy nepřežili a zemřeli. Děravý komíny a špatně táhnoucí kamna a sporáky zabily skoro tolik lidí jako samotný chlad. Ale ty doby byly těžký všeobecně – lidi trávili celý léto a podzim schraňováním jídla a paliva na zimu. Nejhorší ze všeho bylo šílenství. Slyšel jsem to v rádiu, povídali, že to má něco společnýho se slunečním svitem, jako že ho v zimě není dost. Táta tomu říkal zimní šílenství. Lidi se prostě zcvokli. Lakeside na tom nebývalo tak zle, ale některý města tady kolem to měly těžký. Jako kluk sem ještě slýchal přísloví, že služebná, která se tu nepokusila do února o sebevraždu, nemá žádnou hrdost.

Knížky se vyvažovaly zlatem – každý písmenko byl poklad, než mělo město knihovnu. Když můj děda dostal od bratra z Bavor knížku příběhů, sešli se všichni Němci z městečka, aby si poslechli, jak ji předčítá, a Fini a Irové a všichni ostatní pak nutili Němce, aby jim všecko vyprávěli.

Dvacet mil na jih odsuď, v Jibway, našli ženskou, chodila nahá, jak ji pámbu stvořil, s mrtvým kojencem u prsu, a za svět jim nedovolila, aby jí ho vzali.“ Přemýšlivě pokýval hlavou a zacvakl víko skříňky s muškami. „Bývalo to zlý. Chcete založit výpůjční kartu na video? Časem tady otevřou Blockbusters, to budeme mít po kšeftu. Ale zatím máme docela slušný výběr.“

Stín připomněl Hinzelmannovi, že nemá televizor ani přehrávač. Rád starce poslouchal – jeho vzpomínky i báchorky, měl rád jeho skřetovský škleb. Ale nebyl si jistý, jak by to Hinzelmann přijal, kdyby se mu svěřil, že mu televize od chvíle, kdy na něho začala mluvit, nedělá dobře.

Hinzelmann zalovil v šuplíku a vytáhl plechovou krabici – podle vzhledu to kdysi nejspíš byla vánoční krabice, v jakých se prodávají čokoládové bonbóny a sušenky: na víku se široce usmíval oprýskaný Santa Claus s podnosem plným lahví coca-coly. Stařík nadzvedl víko a odhalil zápisník a sešitky prázdných lístků. „Kolik vám mám napsat?“

„Kolik čeho?“

„Lístků na kraksnu. Dneska de na led, tak sme začali prodávat. Každý lístek je za pět dolarů, deset za čtyřicet, dvacet za sedmdesát pět. Samozřejmě nemůžem slíbit, že pude ke dnu v pěti minutách, ale osoba, která se dostane nejblíž, má šanci vyhrát pět set dolarů, a když pude ke dnu ve vašich pěti minutách, dostanete tisíc. Čím dřív si koupíte lístky, tím větší máte výběr. Chcete vidět informační plachtu?“

„Jasně.“

Hinzelmann mu podal okopírovaný arch. Kraksna byla staré auto s vymontovaným motorem a palivovou nádrží, které se na zimu vyvezlo na led na jezeře. Někdy na jaře se led rozpustil, a když už byl moc tenký, neudržel váhu auta a to se potopilo do jezera. Nejčasnější záznam, že se auto potopilo, byl sedmadvacátý únor (‚To byla zima 1998, jestli tomu vůbec můžete říkat zima‘), nejpozdější byl z prvního května (‚To bylo v padesátým. Ten rok se zdálo, že jediný způsob, jak se zimy zbavit, bude zatlouct jí do srdce dřevěný kůl‘). Nejčastější období, ve kterém auto klesalo pod hladinu, byl začátek dubna – obvykle odpoledne.

Všechna dubnová odpoledne už byla obsazená, odškrtnutá v Hinzelmannově linkovaném zápisníku. Stín si koupil třicetiminutový úsek ráno, 23. března, mezi devátou a půl desátou. Podal Hinzelmannovi třicet dolarů.

„Škoda, že to se všema ve městě nejde tak hladce jako s váma,“ litoval Hinzelmann.

„To je poděkování za vyhlídkovou jízdu ten první večer, co jsem přijel.“

„Ne, Miku. To je pro děti.“ Na okamžik vypadal velice vážně, ve starém vrásčitém obličeji nebyla ani špetka ironie. „Přiďte dneska odpoledne k jezeru, pomůžete nám vytlačit kraksnu na led.“

Předal Stínovi šest modrých lístků, na každém Hinzelmannovým úhledným starobylým písmem datum a hodina, pak ještě zaznamenal časy a čísla lístků do svého zápisníku.

„Hinzelmanne, slyšel jste někdy o orlích kamenech?“

„Na sever od Rhinelanderu? Ne, to je Orlí řeka. Neslyšel, řek bych, že ne.“

„A co hromoví ptáci?“

„No, na Páté ulici bylo rámařství Hromový pták, ale zkrachovalo. Asi vám moc nepomáhám, co?“

„Moc ne.“

„Ale poradím vám. Zkuste to v knihovně. Jsou tam ochotný lidi, i když tam možná maj tenhle týden trochu zmatek, vyprodávaj starý knížky. Ukázal jsem vám naši knihovnu?“

Stín přikývl a rozloučil se. Mrzelo ho, že na knihovnu nepřišel sám. Nasedl do své fialové toyoty a jel podél jižního břehu jezera až na samý konec Hlavní ulice, kde stál ten skoro zámek, v němž sídlila městská knihovna. Cedulka se šipkou ukazovala do suterénu: pod šipkou stálo VÝPRODEJ KNIH. Vlastní knihovna byla v přízemí a on si oklepal z bot sníh.

Přísně se tvářící žena s našpulenými ohnivě červenými rty se ho významně zeptala, co si přeje.

„Pravděpodobně budu potřebovat čtenářský průkaz,“ řekl. „A chci zjistit informace o hromových ptácích.“

Náboženství a tradice původních obyvatel byly na poličce v jedné z věžiček. Stín si sundal několik knih a usadil se v okenním výklenku. Za několik minut se dozvěděl, že hromoví ptáci byli obrovští mýtičtí ptáci, kteří žili na vrcholech hor, přinášeli blesky a máváním křídel vytvářeli hromobití. Dočetl se také, že některé kmeny věřily, že hromoví ptáci stvořili svět. Další půlhodina čtení už nic nového neodhalila a v žádném rejstříku nenašel nic o orlích kamenech.

Právě ukládal poslední knížku do regálu, když si uvědomil, že ho někdo pozoruje. Někdo malý a velice vážný vykukoval zpoza těžkých polic. Když se tím směrem otočil, obličej zmizel. Obrátil se k chlapci zády a pak se znovu ohlédl, aby zjistil, že je opět ostře sledován.

V kapse měl svůj stříbrný dolar. Vyndal ho a zvedl ho v pravé ruce tak, aby ho chlapec určitě viděl. Skryl ho mezi prsty levé ruky, předvedl, že má obě dlaně prázdné, pak zvedl levou ruku k ústům a zakašlal. Nechal přitom minci spadnout do pravé ruky.

Chlapec na něho hleděl obrovskýma udivenýma očima a potom odběhl. Za chviličku se však vrátil a vlekl za sebou Marguerite Olsenovou, která Stínovi věnovala vážný, trochu podezíravý pohled a řekla: „Dobrý den, pane Ainseli. Leon tvrdí, že jste pro něj čaroval.“

„Jen trochu eskamotérství, paní. Vidíte, ještě jsem vám ani nepoděkoval, jak dobře jste mi poradila s tím topením. Mám tam teplo jako v pelíšku.“

„To je dobře.“ Ledový výraz neroztál, ba ani nezměkl.

„Máte tu pěknou knihovnu.“

„Je to krásná budova. Ale město potřebuje spíš něco funkčního než krásného. Jdete na výprodej?“

„To jsem ani v plánu neměl.“

„Měl byste. Je to pro dobrou věc.“

„Určitě se tam zastavím.“

„Do hlavní haly a pak po schodech dolů. Nashledanou, pane Ainseli.“

„Říkejte mi Miku.“

Neřekla nic, vzala Leona za ruku a vedla ho do dětského oddělení.

„Ale mami,“ slyšel Leona, „to nebylo žádné montérství. Nebylo, opravdu. Viděl jsem to zmizet a pak to vypadlo z jeho nosu. Viděl jsem to!“

Ze zdi na něho upřeně hleděla olejomalba Abrahama Lincolna. Stín sešel po mramorových a dřevěných schodech do suterénu a dveřmi do velké místnosti plné stolů. Na všech byly hromady knih, bez ladu a skladu a bez jakéhokoliv systému: brožované i v tvrdých deskách, beletrie a literatura faktu, periodika a encyklopedie, všechno pohromadě, hřbety nahoru i dolů.

Stín pomalu procházel místností a zastavil se u stolu v zadním rohu. Byly na něm staré, v kůži vázané knihy, na každém hřbetu bílé katalogové číslo. „Jste první člověk, který došel až do tohoto kouta,“ řekl muž sedící u hromady prázdných krabic a tašek a malé plechové pokladny. „Lidi si většinou vezmou detektivky, dětské knížky a harlequinky. Jenny Kertonovou, Danielle Steelovou a podobně.“ Sám měl otevřenou Vraždu Rogera Ackroyda od Agathy Christie. „Všechno, co tu vidíte, je po padesáti centech, nebo si můžete vybrat tři knížky za dolar.“

Stín mu poděkoval a dál se probíral hromadami. Našel výtisk Hérodotových Dějin vázaný v odřené hnědé kůži. Vzpomněl si na brožované vydání, které nechal ve vězení. Byla tam kniha nazvaná Matoucí salonní iluze, která vypadala, že by mohla obsahovat i triky s mincemi. Odnesl si obě k mladíkovi u pokladny.

„Kupte si ještě jednu, bude to pořad za dolar,“ radil mu muž. „A když si nějakou odnesete, budeme jen rádi, potřebujeme udělat v regálech místo.“

Stín se vrátil ke starým vázaným knihám. Rozhodl se vzít si takovou, která má nejmenší šanci, že si ji někdo koupí. Nakonec se nemohl rozhodnout mezi Běžnými chorobami močového traktu s ilustracemi a Zápisy z jednání městské rady Lakesidu z let 1872-1884. Prohlížel si ilustrace v lékařské knize a došel k závěru, že někde tady ve městě určitě existuje pubertální jinoch, kterému se bude hodit jako zdroj oplzlých výrazů vhodných k vytahování před kámoši. Vzal si Zápisy, dal mladíkovi dolar a ten mu vložil všechny tři knihy do hnědého papírového sáčku z Davova obchodu s potravinami.

Před knihovnou se zastavil. Měl výhled na celé jezero, až úplně na konec. Vzadu, za mostem, viděl nájemný dům, ve kterém bydlel; podobal se domečku pro panenky. Poblíž mostu zápolilo na ledě pět či šest mužů s tmavě zeleným autem. Strkali je doprostřed bílého jezera.

„Dvacátý třetí březen,“ řekl jezeru tiše. „Devět až devět třicet ráno.“ Zajímalo ho, jestli ho jezero a kraksna mohou slyšet – a pokud ano, jestli si to zapamatují. Pochyboval.

Do obličeje se mu opřel ledový vítr.

Chad Mulligan na něho čekal před domem. Když zahlédl policejní auto, rozbušilo se mu srdce. Trochu se zklidnilo, až když viděl, že si policista na předním sedadle vyřizuje nějaké úřední materiály.

Přešel k vozu a v ruce nesl svůj balík knih.

Mulligan stáhl okénko. „Výprodej?“

„Ano.“

„Před třemi lety jsem si tam koupil bednu knížek od Roberta Ludluma. Pořád se chystám, že si je přečtu. Bratranec je po něm úplně blázen. Takže doufám, že se jednou dostanu na opuštěný ostrov a dohoním, co jsem v tom směru zameškal.“

„Můžu pro vás něco udělat, šerife?“

„Kdepak, vůbec ne. Řekl jsem si, že se zastavím a kouknu se, jak jste se zabydlel. Pamatujete si to čínské přísloví, že když zachráníš někomu život, jsi za něho zodpovědný. No jo, neříkám, že jsem vám minulý týden zachránil život, ale i tak jsem myslel, že bych se za vámi měl podívat. Co váš fialový Gunthermobil?“

„Fajn. Dobrý. Šlape dobře.“

„To jsem rád.“

„V knihovně jsem potkal sousedku. Paní Olsenovou. Rád bych věděl…“

„Proč vypadá, jako by trpěla chronickou zácpou?“

„I tak by se to dalo říct.“

„To je dlouhé povídání. Jestli se se mnou chcete chvilku projet, uvedu vás do obrazu.“

Stín se zamyslel. „Tak jo,“ kývl pak. Přisedl si vedle něho. Mulligan namířil na severní stranu města. Pak vypnul světla a zaparkoval u cesty.

„Darren Olsen se s Marge seznámil na univerzitě ve Stevens Pointu a přivedl si ji do Lakesidu. Studovala žurnalistiku a on… co to sakra bylo, hotelový management nebo něco takového. Když se tu objevili, všem spadla brada. To bylo před, počkejte, třinácti, čtrnácti roky. Byla nádherná… ty černé vlasy…“ odmlčel se. „Darren řídil motel Amerika v Camdenu, asi třicet kilometrů na západ odsud. Potíž byla v tom, že v Camdenu se jaksi nikdo nezastavoval a motel časem zkrachoval. Měli dva kluky. Sandy měl tehdy jedenáct. Ten malý – Leon se jmenuje? – byl mimino. Darren Olsen nebyl žádný hrdina. Na střední škole hrál slušně fotbal, ale to bylo naposledy, co se předvedl. V čemkoliv. Nedokázal najít odvahu říct Margii, že ztratil práci. A tak celý měsíc, nebo snad i dva, každé ráno vypadl z domu a vracel se večer s nářkem, jaký měl v motelu těžký den.“

„Co celé dny dělal?“

„No, to vlastně ani nevím. Řekl bych, že jezdil do Ironwoodu, možná i dolů do Green Bay. Zpočátku nejspíš hledal práci. Brzy ale začal pít, každou chvíli byl namol, občas asi taky sbalil holku na chvilkový potěšení. Taky možná hrál. Jedno je jisté, za deset týdnů vyčistil rodinné konto. Pak už to byla jen otázka času, než na to Margie přišla – moment!“

Vyrazil od chodníku, zapnul sirénu a světla a k smrti vyděsil drobného chlapíka v autě s iowskou poznávací značkou, který vyjel ze zatáčky stovkou.

Když provinilec zaplatil pokutu, vrátil se Mulligan k příběhu.

„Kde jsme skončili? Jo. Takže Margie ho vykopne a požádá o rozvod. Byla z toho nechutná tahanice o opatrovnictví. Tak se tomu říká, když se o tom píše v časopise People. Opatrovnictví. Kluky dostala ona. Darren měl právo je navštěvovat, a to bylo asi tak všecko. No, Leon byl tenkrát opravdu ještě prcek. Sandy byl starší, hodný kluk, ten typ, co taťku zbožňuje. Nechtěl o něm slyšet jediné špatné slovo. Přišli o dům – měli pěkný domek v Danielsově ulici. Ona se nastěhovala do toho bytu, kde je teď. On vypadl z města. Jezdil sem jednou za půl roku a všichni z toho byli vždycky špatní.

Tak to šlo nějaký rok. Vždycky se objevil, nakoupil dětem hromadu hloupostí a utratil spoustu peněz a pak odjel a nechal Margie v slzách. Půl města se modlilo, aby se radši nevracel. Jeho máma a táta se odstěhovali na Floridu, hned co odešli do důchodu. Tvrdili, že už mají zim ve Wisconsinu až po krk. Loni přijel a řekl, že chce vzít kluky na Vánoce k nim na jih. Margie řekla, ať na to zapomene a vypadne. Bylo to pěkně divoké – jednu chvíli jsem tam dokonce musel jet. Domácí rozepře. Než jsem se tam dostal, stál Darren před barákem a sprostě řval, kluci se klepali, Margie brečela.

Řekl jsem Darrenovi, že si koleduje o nocleh v base. Vypadalo to, že mě praští, ale byl natolik střízlivý, že se včas zastavil. Odvezl jsem ho na parkoviště tiráků na jih od města a poradil jsem mu, ať se vzpamatuje. Že už jí ublížil dost… Další den odjel.

O dva týdny později zmizel Sandy. Nenastoupil do školního autobusu. Svěřil se kamarádovi, že se brzy sejde s tátou, že mu Darren přiveze absolutně senzační dárek, aby mu vynahradil ty Vánoce. A od té doby ho nikdo neviděl. Únosy dětí jedním z rodičů jsou nejhorší. Je těžké najít děcko, které nechce být nalezené, chápete?“

Stín řekl, že chápe. Chápal ještě i další věc: Chad Mulligan miloval Marguerite Olsenovou. Jen by ho zajímalo, jestli si policejní náčelník uvědomuje, jak hodně je to vidět.

Mulligan znovu vyrazil za nějakým hříšníkem. S blýskajícími světly předjel auto výrostků, kteří jeli devadesátkou. Nedal jim pokutu, jen jim ‚nahnal strach z Pánaboha‘.

Ten večer seděl Stín v kuchyni u stolu a snažil se vymyslet jak proměnit Stříbrný dolar v cenťák. Našel ten trik v Matoucích salonních iluzích, ale instrukce ho přiváděly k zuřivosti, byly nejasné a k ničemu. Každou chvíli narazil na fráze jako ‚pak nechejte cent zmizet obvyklým způsobem‘. Jak má vědět, co je ‚obvyklý způsob‘? Má použít Turniket? Schovat ji do rukávu? Zakřičet: „Spaste duši! Medvěd!“ a spustit minci do kapsy, zatímco obecenstvo bude hledat medvěda?

Vyhodil stříbrný dolar do vzduchu, chytil jej a vzpomínal přitom na měsíc a na ženu, která mu ho věnovala. Pak zase zkusil ten trik. Nechtělo to fungovat. Zkusil to v koupelně před zrcadlem a jen se utvrdil v tom, že má pravdu. Tak, jak tam trik popisovali, nešel provést. Vzdychl, schoval mince do kapsy a natáhl se na pohovku. Přehodil si přes kolena laciný pléd a otevřel Zápisy z jednání městské rady Lakesidu z let 1872-1884. Tisk, ve dvou sloupcích na stránce, byl tak drobný, že se skoro nedal přečíst. Probíral se knihou, prohlížel si reprodukce fotografií z té doby, několik zvěčnělých skupin městských radních: dlouhé licousy, hliněné dýmky, pomačkané klobouky a lesklé klobouky nad obličeji, z nichž mnohé mu připadaly podivně povědomé. Nijak ho nepřekvapilo, když viděl, že rozložitý tajemník městské rady z roku 1882 byl jakýsi Patrick Mulligan – oholte ho, zbavte ho deseti kil a bude k nerozeznání od Chada Mulligana, svého – co? prapravnuka? Napadlo ho, jestli by na fotografiích nenašel Hinzelmannova pionýrského dědečka, ale nejspíš to nebyl na radního ten pravý typ. Měl dojem, že zahlédl někde v textu zmínku o nějakém Hinzelmannovi, ale když jméno hledal, nikde je neviděl a z malinkých písmenek ho začaly bolet oči.

Položil tedy knihu na hrudník a uvědomil si, že mu klimbá hlava. Střízlivě uvážil, že usnout na pohovce by nebylo zvlášť moudré. Do ložnice je to pár kroků. Na druhé straně, ložnice i postel mu neutečou, a on stejně nebude spát, jen na chvíli zavře oči…

Tma řvala.

Stál na otevřené pláni. U nohou bylo to místo, ze kterého se tehdy vynořil, ze kterého ho země vymáčkla. Hvězdy dosud padaly z oblohy a každá hvězda, jež se dotkla červené hlíny, se proměnila v muže nebo ženu. Muži měli dlouhé černé vlasy a vysoké lícní kosti. Všechny ženy vypadaly jako Marguerite Olsenová. Byli to hvězdní lidé.

Hleděli na něho tmavýma, hrdýma očima.

„Povězte mi o hromových ptácích,“ prosil je Stín. „Prosím vás. Ne kvůli mně. Potřebuji to kvůli své ženě.“

Jeden po druhém se k němu obraceli zády a v okamžiku, kdy ztratil jejich obličeje, zmizeli i oni, splynuli s krajinou. Jen ta poslední, s bílými nitkami v tmavě šedých vlasech, ukázala, než se odvrátila, k vínově rudému nebi.

„Zeptej se jich sám.“ Oblohou prolétl letní blesk a na okamžik ozářil kraj od horizontu k horizontu.

Kousek od něho se tyčila skaliska, vysoké pískovcové jehly a věže, a Stín začal na nejbližší z nich šplhat. Mělo barvu staré slonoviny. Zachytil se jednoho výstupku a cítil, jak se mu zařezává do dlaně. Je to kost, myslel si. To není kámen. Je to stará suchá kost.

Byl to sen a ve snech nemáte na výběr: buď v nich žádné rozhodování není, nebo už někdo rozhodl za vás, dávno předtím, než sen vůbec začal. A tak Stín lezl dál. Ruce ho bolely. Kosti praskaly, lámaly se a rozpadávaly se mu pod bosýma nohama. Cloumal s ním vítr a on se tiskl k věži a posunoval se výš a výš.

Věž byla z jednoho druhu kosti, jenž se neustále opakoval. Všechny byly vyschlé a kulovité. Napadlo ho, že by to mohly být skořápky vajec nějakého obrovského ptáka. Další blesk mu však ukázal, že se mýlí: byly v nich díry pro oči a zuby, které se cenily v neveselém úsměvu.

Odkudsi zazněl ptačí křik. Na tváři se mu rozstříkly první dešťové kapky.

Byl stovky metrů nad zemí a tiskl se ke stěně věže, zatímco v křídlech ptáků, kteří kroužili kolem, plály blesky. Kondorovití ptáci se vznášeli jako obří stíny, byli černí, s bílými načechranými límci na krku, vznešení a obludní zároveň, a údery jejich křídel hřměly nočním vzduchem.

Kroužili kolem věže.

Jejich křídla musí mít rozpětí nejmíň pět, možná i sedm metrů, pomyslel si Stín. Pak se první z nich otočil a s prásknutím modrého blesku zamířil k němu. Stín se vmáčkl do pukliny mezi lebkami. Prázdné oční důlky na něho výsměšně hleděly, slonovinové zuby se usmívaly, ale on šplhal dál, vytahoval se na horu z lebek a při každém pohybu cítil ostré hroty ulámaných kostí, které mu rozřezávaly kůži, cítil hrůzu, odpor a posvátnou bázeň.

Další pták se na něho vrhl a jeden obrovský spár se mu zaryl do ramene.

Natáhl ruku a snažil se uchopit pero z jeho křídla – pokud se vrátí ke svému kmeni bez pera hromového ptáka, ztratí čest a nikdy z něho nebude muž – ale pták se zvedl a on na křídlo nedosáhl. Pták ho pustil a vznesl se do větru. Stín lezl dál.

Musí tu být tisíc lebek, myslel si. Tisíc tisíců. A ne všechny jsou lidské. Konečně stál na vrcholku věže. Ti velcí hromoví ptáci pomalu kroužili kolem něho a neznatelnými pohyby křídel se udržovali ve větrných proudech.

Pak uslyšel hlas, hlas bizoního muže. Volal na něho s větrem, říkal mu, komu patří ty lebky…

Věž se začala bortit a ten největší pták se střemhlav spustil dolů k němu – oči mu modrobíle žhnuly klikatými blesky a křídla bila hromem a Stín padal, nezadržitelně padal z věže lebek…

Telefon řinčel. Stín ani nevěděl, že je zapojený. Celý rozespalý ho zvedl.

„Co to má, sakra, znamenat,“ řval Středa, vzteklejší, než ho kdy Stín slyšel. „Na co si to, kurva, hraješ?“

„Spal jsem,“ vysvětloval Stín sluchátku zpitoměle.

„Jaký má smysl tě schovávat v takové díře, jako je Lakeside, když budeš dělat takový bengál, že si ho musí všimnout i mrtvý?“

„Zdálo se mi o hromových ptácích… A o věži. Lebky…“ Připadalo mu velice důležité, aby se o sen podělil.

„Já vím, o čem se ti zdálo. Všichni zatraceně dobře vědí, co se ti zdálo. Kriste všemohoucí! Jaká má smysl tě schovávat, když to, kurva, inzeruješ?“

Stín mlčel.

Hlas na druhém konci drátu se odmlčel. „Ráno jsem tam,“ prohlásil Středa. Znělo to, jako by ho zlost přešla, „Jedeme do San Franciska. Květy ve vlasech nejsou povinné.“ Zavěsil.

Stín postavil telefon na koberec a ztuhle se posadil. Bylo šest ráno a venku byla tma. Vstal z pohovky. Třásl se zimou. Slyšel, jak venku skučí vítr nad zamrzlým jezerem. A slyšel, jak někde blízko kdosi pláče, ne dál než je tloušťka zdi. Byl si jist, že je to Marguerite Olsenová. Její vzlyky byly tiché, neutuchající a srdcervoucí.

Zašel do koupelny a vymočil se, pak šel do ložnice a zavřel dveře. Vzlykání ztichlo. Venku vyl a skučel vítr, jako by i on hledal ztracené dítě.

Lednové San Francisko bylo nezimně teplé, tak teplé, že Stín cítil, jak mu po zátylku stéká pot. Středa měl tmavě modrý oblek a brýle se zlatou obroučkou, takže vypadal jako právník zábavního průmyslu.

Kráčeli po ulici v Haight-Ashbury. Hippies a šlapky a pobudové se na ně bez zájmu dívali a nikdo nezatřásl papírovým kelímkem s drobnými, nikdo je o nic nepožádal.

Středa hleděl před sebe a bradu měl ztuhlou. Hned když černý Lincoln Town Car zastavil u chodníku před domem, bylo jasné, že se Středa pořád ještě zlobí. Nepromluvil celou cestu na letiště. Stín si oddechl, když zjistil, že Středa má první třídu a on je ve dvojce.

Teď bylo pozdní odpoledne. Stín byl v San Francisku naposledy jako kluk, od té doby je vídal jen ve filmech. Překvapilo ho, jak mu připadá známé, jak malebné a jedinečné jsou jeho dřevěné domy, jak prudké jsou kopce, jak velice je odlišné od všech jiných míst.

„Skoro se nechce věřit, že tohle je stejná země jako Lakeside,“ neudržel se.

Středa po něm loupl očima. Pak řekl: „Není. San Francisko není ve stejné zemi jako Lakeside, stejně jako New Orleans není ve stejné zemi jako New York, nebo Miami ve stejné zemi jako Minneapolis.“

„Skutečně?“ zeptal se Stín mírně.

„Skutečně. Možná mají jisté společné kulturní znaky – peníze, federální vládu, zábavu – je to stejný kus země, samozřejmě – ale jediné, co jim dává iluzi, že jsou jeden stát, jsou dolar, The Tonight Show a McDonald.“ Blížili se k parku na konci ulice. „Buď milý k té dámě, kterou jdeme navštívit. Ale ne zase příliš milý.“

„Budu akorát,“ ujistil ho Stín.

Přešli na trávník.

Nějaká dívka, mohlo jí být nanejvýš čtrnáct, na ně upřeně hleděla, když ji míjeli. Měla vlasy nabarvené na zeleno, oranžovo a růžovo a seděla vedle podvraťáka s kouskem provázku místo obojku a vodítka. Vypadala ještě hladovější než ten pes. Pes na ně bafl a pak začal vrtět ocasem.

Stín dal děvčeti dolarovou bankovku. Prohlížela si ji, jako by si nebyla jistá, co to drží. „Kup za ni psí konzervu,“ navrhl jí. Kývla a usmála se.

„Řeknu to na rovinu,“ ozval se zase Středa. „Na tu dámu, s níž se setkáme, si musíš dát dobrý pozor. Buď opatrný. Mohl by ses jí zalíbit a to by bylo zlé.“

„Je to vaše přítelkyně nebo tak?“

„Ani za všecky plastové hračky Číny,“ prohlásil Středa už docela přátelsky. Zdálo se, že hněv konečně vyprchal nebo si ho možná schoval na později. Stín měl podezření, že hněv je Středův motor.

Na trávníku pod stromem seděla žena, před sebou měla rozprostřený papírový ubrus a na něm sadu plastových krabic na potraviny.

Byla – ne, tlustá nebyla, to zdaleka ne: byla – Stín to slovo dosud nikdy neměl důvod použít – byla zaoblená. Vlasy měla tak světlé, že byly až bílé, takové ty platinové lokny jako u nějaké dávno mrtvé filmové hvězdy. Věk? Cokoliv mezi dvaceti pěti a padesáti.

Když došli k ní, právě si vybírala z talíře vajec s majonézou. Uslyšela kroky, vzhlédla, a když poznala Středu, položila vejce zpátky a utřela si ruku. „Ahoj, ty starý podrazáku,“ řekla, ale usmívala se a Středa se hluboce sklonil, vzal podávanou ruku a zvedl si ji ke rtům.

„Vypadáš božsky,“ řekl.

„Jak jinak bych asi měla vypadat?“ otázala se sladce. „Stejně jsi lhář. New Orleans byl příšerná chyba – přibrala jsem tam, počkej, patnáct kilo? Přísahám. Bylo mi jasné, že musím pryč, když jsem se začala kolébat jako kachna. Věřil byste, že se mi teď třou stehna o sebe, když jdu?“ Poslední věta byla určena Stínovi. Neměl tušení, co na to říct, a cítil, jak ho zaplavuje ruměnec. Žena se nadšeně rozesmála. „On se červená! Středo, drahoušku, tys mi přivedl hocha, který se červená. To je od tebe úžasně milé. Jak mu říkáš?“

„Tohle je Stín,“ představil ho Středa, který se zjevně bavil jeho rozpaky. „Stíne, pozdrav Easter.“

Stín zamumlal cosi, co mohlo být nazdar, a žena se na něho opět usmála. Připadal si jako chycený v reflektorech auta – v těch oslepujících, které pytláci používají k ochromení vysoké, než ji střelí. Vanula k němu vůně jejího parfému, opojná směs jasmínu a zimolezu, sladkého mléka a ženské pleti.

„Tak co, jak se vede?“ zeptal se Středa.

Žena – Easter – se rozesmála hlubokým hrdelním smíchem, silným a veselým. Jak mohl člověk nemít rád někoho s takovým smíchem? „Všechno v pohodě. A co ty, starý vlku?“

„Doufal jsem, že tě získám ke spolupráci.“

„Nenamáhej se.“

„Aspoň mě vyslechni, než mě odmítneš.“

„Zbytečné. Nemá to cenu.“

Pohlédla na Stína. „Prosím vás, posaďte se a nabídněte si. Nate, vemte si talíř a naložte si. Všechno je to výborné. Vajíčka, pečené kuře, kuřecí curry, salát z kuřete a tamhle je lapin – vlastně tedy králík, ale studený králík je lahůdka, a tamhle v té misce vzadu je dušený marinovaný zajíc – počkejte, raději vám vyberu sama.“ Vzala plastový talíř, vrchovatě ho naložila jídlem a podala mu ho. Pak se otočila ke Středovi. „Budeš jíst?“

„Jsem cele tvůj, drahá,“ odpověděl Středa.

„Ty,“ řekla, „jsi tak plný sraček, že je zázrak, že ti nezhnědly oči.“ Podala mu prázdný talíř. „Obsluž se.“

Odpolední slunce jí z vlasů vytvářelo platinovou svatozář. „Stín,“ řekla a s chutí okusovala kuřecí stehýnko. „To je sladké jméno. Proč vám říkají Stín?“

Stín si přejel rty jazykem, aby je navlhčil. „Když jsem byl kluk, žili jsme, matka a já, byli jsme, chci říct, ona byla, no… jako sekretářka, na několika amerických ambasádách, stěhovali jsme se z jednoho velkoměsta do druhého, po celé severní Evropě. Pak onemocněla a musela do předčasného důchodu, takže jsme se vrátili do Států. Já jsem nikdy nevěděl, o čem se mám bavit s ostatními dětmi, tak jsem si vždycky našel dospělé a chodil jsem všude za nimi a neříkal jsem nic. Asi jsem jen nechtěl být sám. Byl jsem tehdy ještě malý kluk.“

„Vyrostl jste.“

„Ano. Vyrostl.“

Obrátila se zpátky ke Středovi, který míchal lžící v míse čehosi, co vypadalo jako studená ibišková polévka. „Je to ten mladík, kvůli kterému jsou všichni tak vyvedení z míry?“

„Ty jsi o tom slyšela?“

„Mám uši, tak je používám.“ Pak poradila Stínovi: „Drž se od nich co nejdál. Na světě je spousta tajných společností. Nevědí, co je to loajalita, nemají žádný vztah k nikomu a ničemu. Obchodní, nezávislé, vládní, všecko je to stejná banda. Od stěží kompetentních po vysoce nebezpečné. Poslouchej, starý vlku, onehdy jsem slyšela vtip, co se ti bude líbit. Co dokazuje, že CIA nemělo prsty v atentátu na Kennedyho?“

„Už jsem to slyšel,“ řekl Středa.

„Škoda.“ Obrátila se zpátky ke Stínovi. „Ale ti agenti, ti co jste se s nimi setkal, to je něco jiného. Ti existují, protože každý ví, že musí existovat.“ Obrátila do sebe papírový kalíšek čehosi, co vypadalo jako bílé víno, a pak se zvedla. „Stín je dobré jméno. Mám chuť na moccaccino. Pojďme.“

Otočila se a odcházela. „A co to jídlo?“ zeptal se Středa. „Nemůžeš ho tu jen tak nechat.“

Usmála se na něho a ukázala na dívku se psem. Pak rozpřáhla paže, aby se do nich vešel Haight a svět. „Ať se najedí,“ a šla dál a Středa a Stín se loudali za ní.

„Nezapomínej, že já jsem bohatá. Vedu si královský život. Proč bych ti měla pomáhat?“ bavila se cestou se Středou.

„Jsi jedna z nás. Jsi stejně zapomenutá a nemilovaná a nevzpomínaná jako kdokoliv z nás. Je jasné, na čí bys měla být straně.“

Došli ke kavárně, vešli dovnitř a posadili se. V kavárně byla jen jedna servírka, která měla v obočí kroužek jako odznak příslušnosti ke kastě, a pak žena, která připravovala za pultem kávu. Servírka jim vyšla vstříc s automatickým úsměvem, usadila je a zapsala si jejich objednávky.

Easter položila štíhlou ruku na hřbet Středovy velké šedivé. „Říkám ti, mně se vede báječně. Když mám svátek, lidé jej slaví vajíčky a králíky, cukrovím i masem, symboly nového života a sexuálního spojení. Na kloboucích nosí květiny a dávají si kytice. Dělají to na mou počest. Každý rok je jich víc. Mne uctívají, starý vlku.“

„A ty jsi z jejich lásky a obdivu čím dál tlustější a blahobytnější?“ zeptal se jí suše.

„Nebuď sprostý.“ Náhle vypadala unavená. Upíjela moccaccino.

„To byla vážná otázka, má milá. Rozhodně souhlasím, že si každý rok miliony a miliony lidí dávají ve tvém jménu dárky a že dodržují zvyky spojené s tvým svátkem, včetně toho ztřeštěnému honu na schovaná vajíčka. Ale – kolik z nich ví, kdo jsi? Co? Promiňte, slečno?“ To poslední patřilo servírce.

„Chtěl jste ještě presso?“

„Ne, má milá. Jen mě napadlo, že byste nám mohla pomoci vyřešit takový drobný spor. Má přítelkyně a já se nemůžeme shodnout na tom, co znamená slovo Easter ( Easter, anglicky Velikonoce, east – východ. Poznámka překl.). Nevíte to náhodou?“

Dívka se na něj podívala, jako by mu z úst vykukovala ropucha. Pak prohlásila: „O těchhle křesťanských blábolech já nic nevím. Jsem pohanka.“

Žena za pultem se ozvala: „Myslím, že to je nějak v latině nebo takové řeči ‚Kristus povstal,‘ nebo tak něco.“

„Opravdu?“ divil se Středa.

„Jo, určitě,“ ujistila ho žena. „Easter – east. Jako když slunce vychází na východě, víte?“

„Syn, který povstal. Samozřejmě – nejlogičtější závěr.“ Žena se usmála a vrátila se ke svému mlýnku. Středa se otočil k servírce. „Myslím, že si přece jen dám ještě jednu kávu, když budete tak laskavá. A povězte mi, koho vy uctíváte, když jste pohanka?“

„Koho uctívám?“

„Správně. Řekl bych, že máte docela široký výběr. Tak, komu zdobíte domácí oltáříček? Před kým se klaníte? Ke komu se ráno i večer modlíte?“

Její rty vytvořily několik tvarů beze zvuku, až konečně řekla: „Ženskému principu. Chápete, jde o možnost, o prosazení.“

„Chápu. A ten váš ženský princip. Má nějaké jméno?“

„Ona je bohyní uvnitř nás všech,“ oznámila dívka s kroužkem v obočí a do tváří jí vstoupil ruměnec. „Nepotřebuje jméno.“

„Áá,“ roztáhl Středa ústa v širokém nezbedném úsměvu, „a provozujete na její počest velkolepé bakchanálie? Pijete za úplňku rudé víno, zatímco ve stříbrných svícnech planou šarlatové svíce? Vstupujete nahé do mořské pěny a pějete své bezejmenné bohyni chorály, zatímco vlny olizují vaše nohy a pleskají o vaše stehna jako jazyky tisíce leopardů?“

„Posmíváte se mi,“ bránila se. „My nic takového neděláme.“ Zhluboka se nadechla. Stín měl podezření, že počítá do deseti. „Ještě někdo chce kávu? Dáte si ještě moccaccino, madam?“ Její úsměv se silně podobal tomu, jímž je vítala, když vešli.

Zavrtěli hlavami a servírka odběhla přivítat dalšího zákazníka.

„Tady je jedna z těch,“ řekl Středa, „které ‚nemají víru a nebudou mít zábavu‘, Chesterton. Pohanka, to jistě. Tak co? Vyrazíme do ulic, Easter, má milá, a zkusíme to znovu? Zjistíme, kolik kolemjdoucích ví, že jejich velikonoční svátky odvozují své jméno z ‚eostre‘, tedy ‚úsvitu‘? Okamžik – už to mám. Zeptáme se stovky lidí. Za každého, kdo bude znát pravdu, mi můžeš useknout jeden prst na ruce, a až mi dojdou, i na noze. Za každých dvacet, kteří to nebudou vědět, mi věnuješ jednu noc lásky. A řekl bych, že máš slušné šance – koneckonců jsme v San Francisku. V těchto strmých ulicích jsou spousty pohanů a bezvěrců a wiccanů.“

Hleděla na Středu zelenýma očima. Měly úplně stejný odstín jako listí na jaře, když jím prosvěcuje slunce. Mlčela.

„Mohli bychom to zkusit,“ pokračoval Středa. „Ale já bych skončil s deseti prsty na rukou, s deseti prsty na nohou a pěti nocemi ve tvé posteli. Tak mi netvrď, že tě uctívají a dodržují tvůj svátek. Vyslovují tvoje jméno, ale nic jim to neříká. Absolutně nic.“

V očích se jí leskly slzy. „Já to vím,“ řekla tiše. „Nejsem hloupá.“

„Ne. To nejsi.“

Přehnal to, pomyslel si Stín.

Středa sklopil zahanbeně hlavu. „Promiň.“ Stín v jeho hlase cítil opravdovou upřímnost. „My tě potřebujeme. Potřebujeme tvou energii. Tvou sílu. Budeš s námi bojovat, až přijde bouře?“

Váhala. Kolem levého zápěstí měla vytetovaný věneček pomněnek.

„Ano,“ řekla po dlouhé odmlce. „Nejspíš ano.“

Nejspíš je pravda, co se říká, pomyslel si Stín. Když dokážeš předstírat upřímnost, máš to v suchu. Pak se zastyděl, že ho něco takového napadlo.

Středa si políbil špičku prstu a položil jej Easter na tvář. Přivolal servírku a zaplatil kávy. Pečlivě přitom odpočítal peníze, vsunul je do přeloženého účtu a podal dívce.

Když se otočila k odchodu, řekl Stín: „Madam? Promiňte, ale myslím, že vám tohle vypadlo.“ Zvedl z podlahy desetidolarovou bankovku.

„Ne,“ namítla a podívala se na zabalené bankovky v dlani.

„Viděl jsem ji padat, madam,“ řekl Stín zdvořile. „Měla byste si to přepočítat.“

Spočítala peníze, které svírala v ruce, a se zmateným výrazem v obličeji vyhrkla: „Kriste, máte pravdu. Omlouvám se.“ Vzala od něho bankovku a odešla.

Easter s nimi vyšla na chodník. Začínalo se stmívat. Kývla na Středu, pak se dotkla Stínovy ruky a zeptala se: „O čem se vám včera v noci zdálo?“

„O hromových ptácích. O hoře z lebek.“

Kývla. „A víte, čí to byly lebky?“

„Slyšel jsem hlas. V tom snu. Řekl mi to.“

Opět kývla a čekala.

„Řekl, že jsou moje. Moje staré lebky. Tisíce a tisíce lebek.“

Podívala se na Středu. „Myslím, že by sis ho měl držet.“ Usmála se jasným úsměvem. Pak poplácala Stína po paži a vydala se po chodníku k parku. Hleděl za ní a snažil se – neúspěšně – nemyslet na to, jak se jí při chůzi o sebe třou stehna.

V taxíku na letiště se Středa pustil do Stína: „Co mělo sakra znamenat, to s tou desetidolarovkou?“

„Ošidil jste ji. Když jí to bude chybět v tržbě, strhnou jí to z platu.“

„A co je ti do toho?“ Vypadal doopravdy naštvaně.

Stín se na okamžik zamyslel. Pak řekl. „No, nechtěl bych, aby to někdo udělal mně. Nic špatného neprovedla.“

„Ne?“ Středa se zadíval do prázdna a řekl: „Když jí bylo sedm, zavřela kotě do skříně. Několik dní poslouchala, jak tam mňouká. Když ztichlo, vytáhla je ze skříně, dala je do krabice od bot a pohřbila je na zahrádce. Prostě toužila něco pohřbít. Neustále krade všude, kde pracuje. Obvykle drobné částky. Loni navštívila svou babičku v sanatoriu, kde stará paní žije. Sebrala jí z nočního stolku starožitné zlaté hodinky a pak ještě prolezla několik dalších pokojů a ukradla tam menší sumy peněz a osobní věci těch staroušků. Když přišla domů, nevěděla, co s tou kořistí má dělat, bála se, že ty věci u ní budou hledat, tak všechno zahodila a nechala si jen peníze.“

„Už jsem to pochopil, stačí,“ řekl Stín.

„Taky má asymptomatickou kapavku,“ pokračoval Středa. „Má podezření, že je nakažená, ale nic s tím nedělá. Když ji její poslední milenec obvinil, že ho nakazila, byla uražená, ukřivděná a odmítla se s ním víckrát setkat.“

„To není nutné. Řekl jsem, že jsem pochopil. Vy byste to dokázal udělat každému, co? Vykládat mi o lidech špatné věci.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Středa. „Jsou všichni stejní. Můžou si myslet, že jejich hříchy jsou originální, ale kdepak. Naprostá většina se jich pořád opakuje a jsou to malichernosti.“

„A kvůli tomu je v pořádku, když ji okradete o deset babek?“

Středa zaplatil taxikáři a oba muži vešli do letištní haly. Nastupování ještě nezačalo. Středa zavrčel: „Co jiného mám sakra dělat? Neobětují mi skopce ani býky. Neposílají mi duše vrahů a otroků sundaných z šibenic, s očima vyklovanýma krkavci. Oni mě stvořili. Oni mě zapomněli. Tak jim to trochu vracím. Není to snad fér?“

„Moje máma říkávala: ‚Život není fér‘,“ opáčil Stín.

„Pochopitelně. Je to jedna z těch vět, co říkají všecky mámy. Ještě taky: ‚Kdyby všichni kamarádi skočili ze skály, skočíš taky?‘“

„Vy jste tu holku ošidil o deset babek, já jsem jí deset babek podstrčil,“ trval na svém Stín. „Bylo to správné.“

Někdo oznámil, že mohou nastupovat. Středa se zvedl. „Kéž by všechny tvé volby byly tak jasné.“

Když Stín vysedal nad ránem u domu v Lakesidu, bylo cítit, že vlna mrazů polevuje. Bylo pořád nestydatě zima, ale už ne nemožně zima. Světelná informace na zdi banky M&I blikala do světa střídavě 3:30 a –20° C.

Bylo půl desáté, když policejní náčelník Chad Mulligan zaklepal na dveře bytu a ptal se Stína, jestli zná dívku jménem Alison McGovernová.

„Myslím, že ne,“ probíral se Stín rozespale pamětí.

„Tohle je její fotka,“ pomáhal mu Mulligan. Byla to fotografie ze střední školy. Okamžitě dívku poznal: byla to ta s modrými gumovými rovnátky, ta, co se od kamarádky dozvěděla všechno o orálním využití zažívací sody.

„No jo, tuhle jo. Přijela stejným autobusem, tenkrát večer.“

„Kde jste byl včera, pane Ainseli?“

Stín cítil, jak se svět točí a uniká mu pod nohama. Věděl, že nemá proč se cítit vinen. (Jsi lotr v podmínce a žiješ pod falešným jménem, šeptal mu klidný hlas. Nestačí to?)

„V San Francisku. V Kalifornii. Pomáhal jsem strýci stěhovat postel s nebesy.“

„Máte nějaké lístky? Účtenky? Něco takového?“

„Jistě.“ Měl oba útržky palubní karty, z letu tam i zpět. Vytáhl je z kapsy. „Co se děje?“

Chad Mulligan zkontroloval palubní karty. „Alison McGovernová zmizela. Vypomáhala v místním Spolku na ochranu zvířat. Krmila zvířata, vodila psy na procházku. Chodila tam každý den, vždycky tak na hodinku po vyučování. No. Dolly Knopfová, ta, co spolek řídí, ji vždycky dovezla domů, když v útulku zavřeli. Včera tam Alison vůbec nepřišla.“

„Zmizela.“

„Jo. Rodiče nám volali včera večer. Ta husa jezdívala do útulku stopem. Je to za městem, na okresní W, pěkně bokem. Doma jí říkali, ať to nedělá, ale tady u nás se nic takového neděje… lidi tu ani nezamykají dveře, všiml jste si? A děcka stejně neposlechnou. Tak ještě jednou se na tu fotku koukněte.“

Alison McGovernová se usmívala. Na fotografii měla rovnátka červená, ne modrá.

„Můžete mi dát čestné slovo, že jste ji neunesl, neznásilnil, nezavraždil, nic podobného?“

„Byl jsem v San Francisku. A takové svinstvo bych ani udělat nedokázal.“

„To jsem si myslel, kámo. Půjdete nám pomoct ji hledat?“

„Já?“

„Vy. Chlapi z K-9 jsou tu od rána – zatím nic.“ Povzdechl si. „Do háje, Miku, doufám, že se objeví někde v Twin Cities s nějakým pitomým klukem.“

„Myslíte, že je to pravděpodobné?“

„Myslím, že je to možné. Tak, chcete se přidat k pátrací skupině?“

Stín si vzpomněl na plachý úsměv s modrým rovnátkem, kterým po něm blýskla v obchodě u Henningsů, a na to, jak byl přesvědčený, že jednou z ní bude krasavice. „Půjdu.“

V hasičské zbrojnici čekalo asi pětadvacet mužů i žen. Stín poznal Hinzelmanna a ještě několik tváří mu připadalo povědomých. Byli tam policisté a několik žen v hnědých uniformách šerifova úřadu.

Chad Mulligan jim popsal, co měla Alice na sobě, když zmizela (jasně červenou kombinézu, zelené rukavice, modrý vlněný klobouk a na něm kapuci) a rozdělil dobrovolníky do skupin po třech. Stín, Hinzelmann a nějaký muž, kterému říkali Brogan, byli jednou z nich. Chad jim připomněl, že den je velice krátký, zdůraznil, že kdyby (nedej bože) našli Alisonino tělo, nemají, opakuji, nemají s ničím hýbat, jen ať vysílačkou přivolají pomoc, ale kdyby byla živá, ať ji drží v teple, než přijde pomoc.

Odvezli je na okresní W.

Hinzelmann, Brogan a Stín šli podél zamrzlého potoka. Než vyrazili, dostali malou vysílačku.

Mraky visely nízko a svět byl šedý. Za posledních třicet šest hodin nenapadal žádný sníh. Na třpytícím se sněhu byly jasně vidět všechny otisky.

Brogan vypadal jako plukovník ve výslužbě. Měl tenký knírek a bílé spánky. Vysvětlil Stínovi, že býval ředitelem střední školy. „Už jsem na to byl starý. Pořád ještě nějakou hodinu učím, nacvičuji s dětmi divadlo – to byla vždycky největší událost roku – a teď taky trochu lovím a mám chatu dole u Štičího jezera, trávím tam spoustu času.“ Když vyráželi, řekl Brogan: „Na jednu stranu doufám, že ji najdeme. Na druhou stranu, má-li se najít, byl bych hrozně vděčný, kdyby ji našel někdo jiný. Rozumíte mi?“

Stín přesně věděl, co má na mysli.

Moc nemluvili. Kráčeli, rozhlíželi se po červené kombinéze nebo zelených rukavicích nebo modrém klobouku, nebo bílém těle. Čas od času se Brogan, který měl na starosti vysílačku, ohlásil Chadu Mulliganovi.

V poledne seděli s ostatními z pátrací výpravy v zrekvírovaném školním autobuse a jedli párky v rohlíku a zapíjeli je horkou polévkou. Někdo upozornil na káně rudoocasé na větvi holého stromu a kdosi druhý namítl, že vypadá spíš jako sokol, ale pták ulétl a spor nepokračoval.

Hinzelmann jim vypravoval příběh dědečkovy trubky, a jak se na ni snažil hrát, když taky takhle mrzlo, a jak před chlévem, kam si děda šel zahrát, byla taková zima, že ven nevyšla ani nota.

„Když potom přišel zpátky do chalupy, postavil trubku ke kamnům, aby rozmrzla. A představte si, v noci, celá rodina v posteli, a z trubky se začnou valit rozmrzlé melodie. Babička se vyděsila, že z toho málem měla koťata.“

Odpoledne bylo nekonečné, neplodné a depresivní. Den pomalu temněl: vzdálenosti se ztrácely a svět se začal barvit na tmavě modro. Ledový vítr až spaloval kůži v obličeji. Když už byla taková tma, že se nedalo pokračovat, Chad Mulligan je odvolal a autobus je odvezl zpátky k požární stanici.

Hned ve vedlejším bloku domů byl bar ‚Sem chodí jelen‘ a většina pátračů se tam ještě stavila. Byli vyčerpaní a bez nálady, vykládali si, jak se ochladilo a jak se nejspíš Alison za nějaký den objeví a nebude mít tušení, jaké problémy všem způsobila.

„Nerad bych, abyste si kvůli téhle záležitosti o našem městě myslel něco zlého,“ řekl Brogan. „Je to dobré město.“

„Lakeside,“ ozvala se upravená žena, jejíž jméno Stín zapomněl, pokud je vůbec někdo představil, „je nejlepší město v Severních lesích. Víte, kolik je v Lakesidu nezaměstnaných?“

„Ne,“ řekl Stín.

„Ani ne dvacet. A to ve městě a okolí žije přes pět tisíc lidí. Možná nejsme boháči, ale všichni mají práci. Podívejte se na hornická města nahoře na severovýchodě – většina z nich je pustá. Nebo na zemědělská města, která zničil pokles cen mléka a nízké ceny vepřového. Víte, co je nejčastější příčinou nepřirozené smrti farmářů na Středozápadě?“

„Sebevražda?“ riskl to Stín.

Vypadala skoro zklamaně. „Ano. Přesně. Zabíjejí se.“ Potřásla hlavou. Pak pokračovala. „Všude kolem je spousta měst, která existují jen díky lovcům a rekreantům, města, co jen od nich inkasují a pak je pošlou zpátky domů s jejich trofejemi a štípanci od komárů. Pak jsou firemní města, kde je všechno báječné, dokud Wal-Mart nepřestěhuje distribuční centrum nebo tam 3M nepřestanou vyrábět obaly na cédéčka a podobně, a najednou je tam kupa lidí, kteří nejsou schopni platit splátky na dům. Promiňte, jak se vlastně jmenujete?“

„Ainsel. Mike Ainsel.“ Pivo, které pil, bylo místní pivo, vyráběné z pramenité vody. Bylo dobré.

„Já jsem Callie Knopfová. Sestra Dolly.“ Tváře měla dosud červené zimou. „Snažím se jen říct, že Lakeside má štěstí. Máme tu ode všeho trochu – farmy, lehký průmysl, turistiku, řemesla. Dobré školy.“

Stín na ni zmateně hleděl. Její řeč zněla prázdně. Připadal si, jako by poslouchal prodavače, dobrého prodavače, který věří ve svůj produkt, ale chce mít jistotu, že z jeho obchodu odejdete s balíkem štětců či kompletní řadou encyklopedie. Snad mu to vyčetla z obličeje. „Promiňte. Když máte něco rád, nedokážete o tom přestat mluvit. Kde pracujete, pane Ainsele?“

„Můj strýc kupuje a prodává starožitnosti. Pomáhám mu stěhovat velké a těžké věci. Je to dobré zaměstnání, ale bez pevné pracovní doby.“ Černá kočka, asi maskot podniku, se mu proplétala kolem kotníků a třela si čelo o jeho botu. Pak si vyskočila na lavici vedle něho a usnula.

„Aspoň se podíváte po světě,“ řekl Brogan. „Děláte ještě něco dalšího?“

„Máte při sobě osm čtvrťáků?“ zeptal se Stín. Brogan prohledával kapsy. Našel pět čtvrtdolarů a postrčil je přes stůl k němu. Collie Knopfová přispěla třemi.

Urovnal je do dvou řad po čtyřech. Pak, skoro dokonale, předvedl Prostrčení mince stolem – vypadalo to, jako by polovina mincí propadla stolní deskou ze Stínovy levé ruky do pravé.

Pak vzal všech osm mincí do pravé ruky, prázdnou skleničku do levé, přikryl sklenku ubrouskem a ‚jako‘ nechal mince jednu po druhé zmizet z pravé ruky do sklenice pod ubrouskem. Se slyšitelným cinknutím. Nakonec předvedl pravou dlaň, na důkaz, že je prázdná, a strhl ubrousek, aby všichni viděli, že mince jsou ve sklenici.

Vrátil jim mince – tři Callii, pět Broganovi – pak si sebral jednu z Broganovy dlaně a nechal mu čtyři. Foukl na čtvrťák a v ruce držel cent. Podal jej Broganovi a požádal ho, aby si mince přepočítal. Muž byl totálně zmatený, když v ruce napočítal pět čtvrtdolarů.

„Vy jste úplný Houdini,“ rozesmál se Hinzelmann nadšeně. „Úplný Houdini!“

„Jen amatér. Ještě se musím hodně učit.“ Ale i tak byl na sebe pyšný. Byli jeho první dospělé obecenstvo.

Cestou domů se zastavil v potravinách a koupil si krabici mléka. Zrzka u pokladny mu připadala povědomá a měla oči zarudlé od pláče. Její obličej byl jedna velká piha.

„Vás znám,“ oslovil ji. „Vy jste –“ už měl na jazyku ‚to děvče se zažívací sodou‘, ale včas se zarazil. „Vy jste kamarádka Alison. Z autobusu. Doufám, že bude v pořádku.“

Popotáhla a kývla. „Já taky.“ Vysmrkala se do papírového kapesníku a zastrčila si jej do rukávu.

Na placce měla Ahoj! jsem SOFIE! zeptejte se MĚ a já VÁM řeknu, jak můžete shodit 10 kilo za 30 dní!

„Celý den jsme ji hledali. Zatím nic.“

Sophie kývla a na řasách měla slzy. Mávla krabicí s mlékem nad čtecím zařízením a to zacvrlikalo cenu. Stín jí podal dva dolary.

„Vypadnu z tohodle pitomého města,“ prohlásila náhle dívka dušeně. „Odstěhuju se k mámě do Ashlandu. Alison zmizela. Loni zmizel Sandy Olsen. Jo Ming rok předtím. Co když to budu příští rok já?“

„Myslel jsem, že Sandyho Olsena si odvezl jeho otec.“

„Ano,“ řekla hořce. „Určitě. A Jo Ming odjel do Kalifornie a Sarah Lindquistová se ztratila na puťáku a nikdy ji nenašli. To je fuk. Chci do Ashlandu.“

Zhluboka se nadechla a zadržela dech. Pak se na něho najednou usmála. Byl to čistý a upřímný úsměv. Prostě se usmála, protože jí řekli, že se má usmát, když zákazníkovi vrací peníze. Popřála mu příjemný den. Potom se otočila k ženě s plným vozíkem a začala vykládat zboží a markovat ceny.

Stín vzal mléko a jel kolem benzínové pumpy a kraksny na ledu a přes most domů.

PŘÍCHOD DO AMERIKY

1778

Byla jedna dívka, kterou její strýc prodal, napsal pan Ibis svým dokonalým krasopisem.

To je příběh, zbytek jsou podrobnosti.

Některá vyprávění nás dokážou hluboce zranit, pokud jim otevřeme srdce. Podívejte se – žije hodný člověk, hodný podle svých vlastních měřítek, hodný podle měřítek přátel: je věrný své ženě, miluje své děti a zahrnuje je péčí, má rád svou vlast, pečlivě a s velkým nasazením vykonává svou práci. A tak s velkým nasazením a láskou likviduje Židy: je velmi vnímavý k hudbě, jež tiše hraje v pozadí, aby je uklidnila, radí Židům, aby nezapomněli svá identifikační čísla, až půjdou do sprch – mnoho lidí, říká jim, zapomene identifikační čísla a pak si obléknou nesprávné šaty. To Židy uklidňuje. V duchu se ujišťuje, že i po sprchách bude život. Náš muž puntičkářsky kontroluje, když se těla odvážejí k pecím, a pokud je v jeho práci něco, z čeho má špatný pocit, pak jedině to, že se ho stále ještě dotýká ta skutečnost, že se havěť posílá do plynu. Kdyby byl opravdu dobrý člověk, cítil by jen radost, že je země zbavována škůdců.

Byla jedna dívka a její strýc ji prodal. Když to řeknete takto, vypadá to jednoduše. Žádný člověk není ostrov, prohlásil John Donne, a mýlil se. Kdybychom nebyli ostrovy, byli bychom ztraceni, utonuli bychom v tragédiích těch druhých. Jsme izolováni (toto slovo pochází z latinského insulate, tedy proměnit v ostrov) od tragédie ostatních svou ostrovní podstatou a stále opakovanou kostrou a formou svých příběhů. Ta kostra je pořád stejná: existovala lidská bytost, jež se narodila, žila a pak nějakým způsobem zemřela. Tečka. Detaily můžete doplnit podle vlastní zkušenosti. Detaily stejnými, jako jsou detaily kteréhokoliv jiného příběhu, detaily stejně výjimečnými, jako je kterýkoliv život. Životy jsou sněhové vločky – tvoří vzory, které jsme už viděli, podobné jeden druhému jako hrachová zrnka v lusku (a dívali jste se už někdy na hrachová zrnka v lusku? Myslím tím, opravdu dívali? Není nejmenší šance, že byste si jedno s druhým spletli, pokud si je podrobně prohlédnete), ale přesto jedinečné.

Bez individualit vidíme pouhá čísla: tisíc mrtvých, sto tisíc mrtvých, ‚počet obětí může dosáhnout milionu‘. S individuálními příběhy se ze statistik stanou lidé – ale i to je lež, neboť lidé dál trpí v číslech, jež jsou sama o sobě otupující a bez významu. Dívej se, dívej se, abys viděl nafouklé bříško toho dítěte, abys viděl mouchy, které lezou kolem koutků jeho očí, jeho kostlivé ručky a nožky: bude to snadnější, když budeš vědět, jak se jmenuje, kolik je mu, o čem sní a čeho se bojí? Když ho uvidíš zevnitř? A pokud ano, neubližujeme tím jeho sestře, která leží v rozpáleném prachu vedle něho? Znetvořená, nafouknutá karikatura dítěte? A potom, když máme soucit s těmi dvěma, jsou pro nás důležitější než tisíc jiných dětí, postižených stejným hladomorem, tisíc jiných mladých lidských životů, které brzy budou potravou pro myriádu kroutících se muších dětí?

Kolem takových okamžiků bolesti kreslíme čáry a zůstáváme na svých ostrovech, kde nás nemohou ranit. Jsou pokryty hladkou, pevnou perleťovou vrstvou, aby mohly sklouznout jako perly z našich duší a nezpůsobily opravdovou bolest.

Příběhy vyprávěné spisovateli nám umožňují proklouznout do hlav těch druhých, do jiných míst a dívat se jinýma očima. A pak, v příběhu, se zarazíme dříve než zemřeme, nebo zemřeme cizí smrtí a bez úhony a ve světě mimo příběh otočíme stránku, nebo zavřeme knihu a dál žijeme svůj vlastní život.

Život, který je stejně jako kterýkoliv jiný, jiný než kterýkoliv jiný.

A ta holá pravda je: Byla jedna dívka a její strýc ji prodal.

Tam, odkud pocházela, říkávali: nikdo nemůže být jistý, kdo je otcem dítěte, ale matka, ta je jistá vždycky. Následnictví a majetek byly záležitosti, jež se dědily po mateřské linii, ale moc zůstávala v rukou mužů: muž byl vlastníkem sestřiných dětí.

V té oblasti zuřila válka a byla to malá válka, vlastně spíš šarvátka mezi muži ze dvou vesnic. Téměř spor. Jedna vesnice spor vyhrála, ta druhá jej prohrála.

Život jako zboží, lidé jako majetek. Otroctví bylo součástí kultury v té části světa celá tisíciletí. Poslední z velkých království Východní Afriky zničili arabští otrokáři, zatímco západoafrické národy se ničily navzájem.

Na tom, že strýc ta dvojčata prodal, nebylo nic špatného a neobvyklého, i když dvojčata byla považována za magické bytosti a jejich strýc se jich bál, tolik se jich bál, že jim vůbec neřekl, že je hodlá prodat, aby snad neuškodila jeho stínu a nezabila ho. Bylo jim dvanáct let. Ona se jmenovala Wututu, pták posel, jemu dali jméno Agasu, jméno mrtvého krále. Byly to zdravé děti, a protože byly dvojčata, mužského a ženského pohlaví, dozvěděly se mnoho věcí o bozích, a protože byly dvojčata, poslouchaly věci, které jim vyprávěli, a pamatovaly si je.

Jejich strýc byl tlustý a líný muž. Kdyby byl vlastnil víc dobytka, možná by se byl vzdal jednoho kusu místo dětí, ale nevlastnil. Prodal dvojčata. O něm už víte dost: víckrát už se v tomto příběhu neobjeví. Nás zajímají dvojčata.

Odvedli je, s několika dalšími ve válce uloupenými či koupenými otroky, asi dvanáct mil k malé základně. Tam je prodali obchodníkům a dvojčata s třinácti dalšími koupilo šest mužů s oštěpy a noži. Ti je pak vedli na západ, k moři, a pak ještě mnoho mil podél pobřeží. Celkem tam nyní bylo třináct otroků, přivázaných jeden k druhému provazem kolem krku. Také ruce měli svázané.

Wututu se vyptávala bratra, co s nimi bude.

„Nevím,“ řekl. Agasu byl chlapec, který se často usmíval. Měl krásné bílé zuby a v úsměvu je ukazoval. Když Wututu viděla jeho šťastný úsměv, byla také šťastná. Nyní se neusmíval. Místo toho se snažil sestře ukázat jako statečný muž, hlavu držel vysoko a ramena rovně, vypadal stejně hrdě, stejně zlověstně, stejně komicky jako štěně, když naježí srst.

Muž v řadě za Wututu, ten se zjizvenými tvářemi, ji informoval: „Prodají nás bílým ďáblům, kteří si nás odvezou do svého domova za vodou.“

„A co nám tam udělají?“ chtěla vědět Wututu.

Muž mlčel.

„No?“ dorážela Wututu. Agasu se pokusil ohlédnout přes rameno. Měli zakázáno mluvit a zpívat.

„Je možné, že nás snědí. Aspoň jsem to slyšel. Proto potřebují tolik otroků. Protože mají pořád hlad.“

Wututu se rozplakala. Agasu ji utěšoval: „Neplač, sestřičko. Nesnědí tě. Ochráním tě. Naši bohové tě ochrání.“

Ale Wututu plakala dál, kráčela s těžkým srdcem a cítila bolest a hněv a strach, jaké dovede cítit jenom dítě: syrové a zničující. Nedokázala říct Agasuovi, že se nebojí, že ji bílí ďáblové snědí. Ona přežije, tím si byla jistá. Plakala, neboť se obávala, že snědí jejího bratra, a nevěděla, jestli ho dokáže ochránit.

Dorazili do obchodní stanice a tam zůstali deset dní. Ráno desátého dne je vyvedli z chatrče, ve které byli uvězněni (v posledních dnech byla čím dál přecpanější, jak přicházeli další muži a přiváděli další otroky). Pak je odvedli do přístavu a Wututu poprvé uviděla loď, která je měla odvézt.

Její první myšlenka byla, ta je ale obrovská! Druhá její myšlenka byla, že loď je příliš malá na to, aby je všechny pobrala. Lehce se pohupovala na hladině. Její šalupa plula ke břehu a zase zpátky, převážela otroky na palubu, kde je spoutali okovy a námořníci je naskládali do podpalubí. Někteří z námořníků měli kůži cihlově červenou nebo snědou a se svými podivné špičatými nosy a bradami vypadali jako divoká zvířata. Jen několik námořníků bylo jako její vlastní lidé, jako ti muži, kteří je dovedli na pobřeží. Muži, ženy a děti byli rozděleni a museli jít do různých částí podpalubí. Bylo jich příliš mnoho, nemohli se do lodi ani vejít, takže jich ještě deset přikovali venku na palubě, pod místa, kam si bude posádka věšet své spací sítě.

Wututu umístili s dětmi, ne se ženami, a neměla okovy, jen ji zamkli v ohradě. Agasu musel jít v řetězech s muži. Byli v podpalubí namačkaní jako herinci. A byl tam hrozný zápach, i když posádka celou loď po posledním nákladu vydrhla. Tohle byl zápach, který už nasákl do dřeva lodi: zápach strachu a žluči a průjmů a smrti, zápach horečky a šílenství a nenávisti. Wututu seděla v rozpáleném nákladovém prostoru s ostatními dětmi. Cítila, jak se oba její sousedé potí. Když vlna smýkla lodí a chlapeček do ní prudce vrazil, omluvil se jazykem, kterému nerozuměla. Pokusila se na něho v polotmě usmát.

Loď vyplula. Teď už seděla těžce na hladině.

Wututu přemýšlela o místě, ze kterého pocházejí ti bílí muži (třebaže žádný z nich nebyl doopravdy bílý: byli spálení sluncem a spálení mořem a pleť jim ztmavla do hněda). Měli skutečně takový nedostatek potravy, že museli posílat lodi až daleko do její země, aby jim přivezly lidi k snědení? Nebo měla být speciální lahůdkou, vzácnou krmí pro lidi, kteří už snědli tolik věcí, že se jim sbíhaly sliny, jen když se v jejich kotlích vařilo maso černých lidí?

Druhý den plavby přepadla loď bouře, nijak zlá, ale loď se prudce houpala a kymácela a pach zvratků se smísil s pachem moči, tekutých výkalů a potu ze strachu. Zamřížovanými větracími otvory v palubě se na ně lily kbelíky dešťové vody.

Po týdnu plavby, to už byli daleko na moři, sundali otrokům okovy. Varovali je, že jakákoliv neposlušnost, jakékoliv potíže budou trestány přísněji, než si dovedou představit.

Ráno dostávali fazole a námořnické suchary a každý hlt octovité citrónové šťávy, tak kyselé, že se jim obličeje křivily a oni kašlali a prskali a někteří naříkali, když jim šťáva stékala do úst. Nemohli ji však vyplivnout: kdyby je přistihli, zbičovali by je nebo ztloukli. Večer znamenal solené hovězí maso. Mělo odpornou chuť a šedivý povrch se duhově leskl. Tedy alespoň na začátku plavby. S každým dnem bylo maso horší.

Kdykoliv to jen trošku šlo, stulili se Wututu a Agasu k sobě a povídali si o matce, o domově a o kamarádech. Někdy Wututu vyprávěla Agasu příběhy, které jim vyprávěla matka, jako třeba ten o Elegbovi, nejmazanějším z bohů, který byl na světě očima a ušima Velkého Mawu, nosil mu poselství a přinášel zpět jeho odpovědi.

Námořníci často večer nutili otroky, aby jim zpívali a tančili tance svých rodných zemí. Pomáhalo jim to ukrátit dlouhou chvíli a zaplašit nudu.

Wututu měla štěstí, že ji dali mezi děti. Ty byly strčené do kouta a nikdo si jich nevšímal, ženy neměly vždycky takové štěstí. Na některých otrokářských lodích námořníci otrokyně pravidelně znásilňovali, patřilo to jaksi k naturálním dávkám posádky. Jejich loď k nim nepatřila, což ovšem neznamená, že by tam ke znásilněním nedocházelo.

Během plavby zemřelo na sto mužů, žen a dětí a jejich těla byla svržena do moře. Někteří z těch nešťastníků ani ještě nebyli mrtví, ale zelená voda oceánu rychle zchladila jejich horečku a oni klesali ke dnu, dusili se a marně se zmítali ve vlnách.

Wututu a Agasu to sice nevěděli, ale cestovali na holandské lodi, stejně dobře to však mohla být loď anglická, portugalská, španělská nebo francouzská.

Černí námořníci, ještě černější, než byla Wututu, určovali otrokům, kam mají jít, co mají dělat, kdy mají tančit. Jednou ráno přistihla Wututu jednoho z černých strážců, jak na ni hledí. Když pak jedla, přistoupil k ní a opět na ni upřeně hleděl, aniž něco řekl.

„Proč tohle děláš?“ zeptala se. „Proč sloužíš těm bílým ďáblům?“

Zašklebil se na ni jako by její otázky byly to nejlegračnější, co kdy slyšel. Pak se sklonil, takže se rty téměř dotýkal jejích uší, a z jeho horkého dechu se jí udělalo nevolno. „Kdybys byla starší, přiměl bych tě ječet rozkoší z mého pyje. Třeba to i dnes v noci udělám. Všiml jsem si, jak dobře tančíš.“

Pozvedla k němu temně hnědé oči a klidně, dokonce s úsměvem prohlásila: „Jestli mi ho vstrčíš tam dolů, ukousnu ti ho zuby, co tam mám. Jsem čarodějka a mám v tom otvoru velice ostré zuby.“ S potěšením sledovala, jak se jeho výraz mění. Beze slova se otočil a odešel.

Ta slova vyšla z jejích úst, ale nebyla její: nevymyslela je ani je nezformulovala. Ne, uvědomila si, to byla slova šejdíře Elegby. Mawu stvořil svět a pak, dík prohnanosti Elegby, o něj ztratil zájem. Byl to Elegba chytrých nápadů a železné erekce, kdo skrze ní promluvil, kdo ji na okamžik ovládl – a toho večera mu před usnutím vzdala díky.

Několik otroků odmítlo jíst. Bičovali je, dokud si nedali jídlo do úst a nespolkli je, ačkoliv bití bylo tak kruté, že po něm dva muži zemřeli. Ale pomohlo to, nikdo další na lodi už se nepokusil prohladovět se ke svobodě. Nějaký muž a jedna žena se pokusili zabít skokem přes palubu. Ženě se to podařilo, muže zachránili a pak ho přivázali ke stožáru a bičovali tak dlouho, dokud neměl celá záda zkrvavená, a nechali ho tam i v noci. Nedostal jídlo ani nic k pití, jen svou vlastní moč. Třetí den už byl šílený a jeho hlava se proměnila ve velký měkký meloun. Když přestal křičet šílené zmatené věty, hodili ho přes okraj lodi. Navíc byli zbývající otroci na pět dní zase spoutáni do okovů na rukou i na nohou.

Byla to dlouhá a zlá cesta pro otroky a nebyla příjemná ani pro posádku, třebaže námořníci už se naučili zatvrdit svá srdce a předstírali sami sobě, že jsou vlastně farmáři, kteří vezou na trh dobytek.

Zakotvili za krásného klidného dne v Bridgeportu na ostrově Barbados a zajatci byli odvezeni na břeh v nízkých člunech, které jim přijely naproti z přístavu. Odvedli je na tržiště a tam je s pomocí pořádné dávky křiku a ran urovnali do řad. Ozval se hvizd a tržiště se zaplnilo muži: rudolícími muži, kteří mačkali, dloubali, křičeli, prohlíželi si, vyvolávali, vychvalovali a brblali.

Tenkrát Wututu a Agasu rozdělili. Stalo se to tak hrozně rychle – jakýsi chlap násilím otevřel Agasuovi ústa, prohlédl si jeho zuby, zmáčkl mu svaly na pažích, kývl a dva jiní muži odtáhli Agasua pryč. Nebojoval s nimi. Ohlédl se na Wututu a zavolal: „Buď statečná.“ Kývla a pak se jí svět rozmazal slzami a hlasitě se rozplakala. Když byli spolu, byli dvojčata, magické a mocné bytosti. Odtrženi byli jen dvě trpící děti.

Pak už ho viděla jen jednou, ale v životě už nikdy.

Co se stalo s Agasuem? Nejdříve ho odvezli na farmu, kde se pěstovalo koření, a denně ho bili za věci, které udělal, i za věci, které neudělal, naučili ho trochu anglicky a dali mu jméno Inkoustový Jack, protože měl tak tmavou kůži. Když uprchl, poslali za ním lovce se psy, chytili ho a dovedli zpátky. Aby si pamatoval, že nemá utíkat, usekli mu dlátem palec u nohy. Byl by se vyhladověl k smrti, ale když odmítl jíst, vyrazili mu přední zuby a násilím mu lili do úst řídkou ovesnou kaši, až byl nucen buď polknout, nebo se udusit.

Už tenkrát měli raději otroky, kteří se narodili rodičům otrokům, než ty přivezené z Afriky. Ti původně svobodní se snažili utéct nebo zemřít a to v každém případě znamenalo finanční ztrátu.

Když bylo Inkoustovému Jackovi šestnáct, prodali ho ještě s několika dalšími otroky na třtinovou plantáž na ostrov St. Domingue. Tam mu říkali Hyacint, ten velký bezzubý otrok. Na té plantáži potkal starou ženu ze své rodné vesnice – než jí prsty ochromila a znetvořila artritida, bývala otrokyní v domě – která mu vysvětlila, že bílí záměrně oddělují otroky ze stejného města či vesnice, aby se vyhnuli vzpourám a povstáním. Neměli rádi, když spolu otroci mohli mluvit ve své řeči.

Hyacint tam pochytil trošku francouzštiny a naučili ho něco málo z učení katolické církve. Jinak každý den od prvního rozbřesku až do posledního soumraku sekal cukrovou třtinu.

Zplodil několik dětí. Uprostřed noci chodíval s ostatními otroky do lesa, i když to bylo zakázané, a tam tančili calendu a zpívali písně pro Damballa-Weda, hadího krále, který měl podobu černého hada. Zpíval také pro Elegbu, Ogu, Shango, Zaka a mnoho dalších, pro všechny ty bohy, které si otroci přivezli na ostrov s sebou, skryté ve svých myslích a srdcích.

Otroci na třtinových plantážích St. Domingue zřídkakdy žili víc než deset let. Volný čas, který dostávali – dvě hodiny v největším poledním úpalu a pět hodin v noci (od jedenácti do čtyř) – byl také čas, během kterého si museli vypěstovat a opatřit potravu (protože jejich majitelé je neživili, ti jim jen dali kousíčky půdy, které si mohli obdělávat pro vlastní potřebu), a byl to i čas, kdy spali a snili. Přesto si v něm dokázali najít chvíli a shromažďovali se a tancovali a zpívali a uctívali své bohy. Půda na St. Domingue byla úrodná půda a bohové Dahomé, Konga a Nigérie v ní zapustili kořeny a rostli silní a velcí a slíbili svobodu těm, kteří je za nocí v hájích uctívají.

Hyacintovi bylo dvacet pět let, když ho do hřbetu pravé ruky kousl pavouk. Kousnutí se zanítilo a tkáň na ruce začala odumírat: brzy už měl celou paži oteklou a temně fialovou. Ošklivě páchla, škubalo mu v ní a pálilo.

Dali mu napít silného rumu a rozpálili ostří mačety v ohni, až červeně a bíle žhnulo. Pilou mu uřezali ruku u ramene a ránu vypálili tou žhavou mačetou. Celý týden ležel v horečkách. Pak se vrátil na pole.

Jednoruký otrok jménem Hyacint se zúčastnil povstání otroků v roce 1791.

Sám Elegba se v háji zmocnil Hyacinta, jel na něm, jako jezdí bílí muži na koni, a mluvil skrze něho. On sám si z toho, co se říkalo, pamatoval velice málo, ale druzí, kteří tam s ním byli, mu tvrdili, že jim slíbil svobodu. On si pamatoval jen svou erekci – velkou a bolestivou, a ještě jak zvedal ruce – tu, kterou měl, a tu, kterou už neměl – k měsíci.

Bylo zabito prase a muži a ženy z té plantáže pili horkou prasečí krev a přísahali si bratrství. Přísahali, že jsou armáda svobody, a znovu se zapřísahali bohům všech zemí, z nichž byli jako kořist uneseni.

„Pokud zemřeme v boji s bílými,“ říkali jeden druhému, „narodíme se opět v Africe, ve svém domově, ve svém kmeni.“

Povstání se zúčastnil ještě další Hyacint, proto nyní říkali Agasuovi Velký Jednoruký. Bojoval, uctíval bohy, obětoval jim, plánoval. Viděl umírat své přátele a své milenky, a bojoval dál.

Bojovali dvanáct let. Byl to zuřivý a krvavý zápas s plantážníky a s vojáky, které si plantážníci přivezli z Francie. Bojovali a nepřestávali bojovat, a ač se to zdálo nemožné, zvítězili.

1. ledna 1804 byla vyhlášena nezávislost St. Domingue, které měl brzy svět znát jako Republiku Haiti. Velký Jednoruký se toho nedožil. Zemřel v srpnu roku 1802. Probodl ho bajonet francouzského vojáka.

Přesně v okamžiku smrti Velkého Jednorukého (kterému kdysi říkali Hyacint a předtím Inkoustový Jack a který byl v srdci vždycky Agasuem) ucítila jeho sestra (již on znal jako Wututu a které říkali na první plantáži v Karolíně Mary, když se stala otrokyní v domě Daisy a později – když byla prodána rodině Laverových dole v New Orleansu – Sukey), jak jí studený bajonet proniká mezi žebra. Začala křičet a plakat. Její dcerušky, dvojčata, se probudily a začaly kvílet. Ta nová miminka měla barvu bílé kávy, ne jako ty černé děti, které porodila, když byla na plantáži a sama ještě dítě. Ty černé děti neviděla od jejich patnácti a deseti let. Prostřední dcera byla právě rok mrtvá, když jí (tenkrát Mary) ji prodávali.

Od té doby, co její otrokářská loď přistála, dostala Sukey mnohokrát bičem – jednou jí do ran vetřeli sůl, jindy ji bičovali tak dlouho a tak silně, že si pak řadu dní nemohla na záda lehnout a nesnesla ani, když se jich cokoliv dotýkalo. Když byla mladší, několikrát ji znásilnili: černí muži, s nimiž musela spát na jedné palandě, i bílí muži. Tenkrát však neplakala. Od té doby, co od ní odtrhli bratra, plakala jen jednou. To bylo v Severní Karolíně, když viděla, jak do stejného koryta lijí potravu pro děti otroků a pro psy, a když viděla, jak se její maličcí perou se psy o odřezky masa. Viděla tu scénu – a viděla ji i předtím, každý den na plantáži, a uvidí ji ještě mnohokrát, než odejde – toho dne jí to však zlomilo srdce.

Jednu dobu byla krásná. Pak si roky utrpení vyžádaly svou daň a už krásná nebyla. Na tvářích měla hluboké rýhy a v hnědých očích příliš mnoho bolesti.

Před jedenácti lety, to jí bylo dvacet pět, jí začala chřadnout pravá ruka. Nikdo z bělochů tomu nerozuměl. Vypadalo to, jako by se jí rozpustilo maso a zůstala jen kost pokrytá vrásčitou kůží. Paže byla téměř nepohyblivá, mrtvě visela podél těla. Když se to stalo, udělali z ní pomocnici v domě.

Castertonovi, kterým plantáž patřila, si velice pochvalovali, jak dobře vaří i jak umí obstarávat domácnost, ale paní Castertonovou znervózňovala její seschlá paže, proto ji nakonec prodali Laverovým z Louisiany, kteří na plantáži rok žili: pan Lavere byl tlustý dobrosrdečný člověk, právě potřeboval kuchařku a šikovnou služku. Pohled na Daisyinu ruku mu nevadil. Když se po roce vraceli do Louisiany, jela otrokyně Sukey s nimi.

V New Orleansu za ní chodily ženy, a také muži se občas objevili, koupit si léčebné prostředky a kouzla na lásku a drobné fetiše. Černoši, pochopitelně, ale často i běloši. Laverovi se tvářili, že nic nevidí. Možná jim i dělalo dobře, že mají otrokyni, které si lidé váží a ze které mají respekt. Svobodu jí kvůli tomu ale neprodali.

Pozdě večer chodívala Sukey do vyschlého koryta a tančila tam calendu a bamboulu. Jako tanečníci na St. Domingue a tanečníci v její rodné zemi, i tanečníci v řečišti měli jako svůj voudon černého hada, na druhé straně však bohové její domoviny a bohové ostatních afrických národů na zdejší lidi zdaleka tak nepůsobili, jak působili na jejího bratra a ostatní černochy na St. Domingue. I přesto je vzývala a volala jejich jména a prosila je o pomoc.

Poslouchala, když si bílí povídali o vzpouře na St. Domingu (jak tomu říkali) a že je odsouzena k nezdaru – ‚Jen si pomyslete! Země kanibalů!‘ – a pak si všimla, že už o ní nemluví.

Brzy, aspoň jí to tak připadalo, začali předstírat, že nikdy žádné St. Domingo neexistovalo, a co se Haiti týče, o tom jménu nepadla ani zmínka. Jako by se celý americký národ rozhodl, že mohou, budou-li tomu věřit a budou-li si to hodně přát, přimět jeden průměrně velký karibský ostrov, aby přestal existovat.

Pod pozorným dohledem Sukey vyrostla celá jedna generace Laverových dětí. Když bylo nejmladší z nich ještě maličké, neumělo vyslovit ‚Sukey‘ a říkalo jí Mama Zuzu. To jméno jí už zůstalo. Nyní byl rok 1821 a Sukey bylo kolem pětapadesáti. Vypadala mnohem starší.

Znala víc tajemství než stará Sanite Dédé, co prodávala bonbóny před Cabildem, víc než Marie Saloppé, která si říkala královna voodoo: obě byly barevné, ale svobodné, kdežto Mama Zuzu byla otrokyně a zemře jako otrokyně, aspoň to řekl její pán.

Ta mladá vdova, která za ní přišla, aby jí pomohla najít ztraceného manžela, vystupovala jako Vdova Parisova. Byla mladá a hrdá a měla vysoko posazená ňadra. V žilách jí tekla africká krev, evropská krev a indiánská krev. Pleť té ženy měla červený nádech a vlasy měla černé jako havran. Černé byly i její arogantní oči. Její manžel, Jacques Paris, je možná mrtvý. Byl ze tří čtvrtin běloch a byl levoboček kdysi vznešené rodiny, jeden z mnoha imigrantů, kteří prchli ze St. Dominga. A byl stejně svobodný jako jeho krásná mladá žena.

„Můj Jacques. Je mrtvý?“ chtěla vědět Vdova Parisova. Byla kadeřnicí a chodila od domu k domu a upravovala účesy elegantním dámám New Orleansu, když se připravovaly na důležité společenské povinnosti.

Mama Zuzu se obrátila na radu ke kůstkám a zavrtěla hlavou. „Je s bílou ženou, někde na sever odtud. S běloškou se zlatými vlasy. Žije.“

Nebyly to čáry. Každý v Orleansu věděl, s kým Jacques Paris utekl, a o jejích vlasech mluvil kdekdo.

Mama Zuzu překvapilo, když si uvědomila, že Vdova Parisova dosud neví, že její Jacques každou noc strká svého míšenečka mezi růžová stehna dívky v Colfaxu. Tedy, ty noci, kdy nebyl natolik opilý, že ho mohl používat tak akorát na čurání. Ale třeba to věděla. Třeba přišla kvůli něčemu úplně jinému.

Vdova Parisova se u ní zastavovala jednou i dvakrát za týden. Asi za měsíc pak přinesla dárky: stuhy do vlasů, anýzový koláč a černého kohouta.

„Mama Zuzu, je na čase, abys mě naučila, co umíš ty.“

„Ano,“ souhlasila Mama Zuzu. Věděla, odkud vane vítr. A kromě toho se jí Vdova Parisova svěřila, že se narodila s plovací blánou mezi prsty, což znamenalo, že byla z dvojčat a že své dvojče v děloze zabila. Co měla Mama Zuzu dělat?

Naučila dívku, že dva muškátové oříšky nošené na provázku kolem krku tak dlouho, až se provázek roztrhne, vyléčí šelest na srdci. Naučila ji, že když přiložíme rozříznutého holuba, který nikdy nelétal, na hlavu nemocného, zbavíme ho horečky. Ukázala jí, jak udělat přací váček, malý kožený sáček se třinácti centy, devíti semínky bavlny a štětinami z černého prasete, a jak ten váček třít, aby se přání splnila.

Vdova Parisova se naučila všechno, co jí Mama Zuzu řekla. Bohové ji ale nezajímali. Ne doopravdy. Byla praktická. Nadchlo ji, když se dozvěděla, jak musí ponořit živou žábu do medu a dát ji do mraveniště a pak, až mravenci očistí kosti doběla, vyhledat plochou srdčitou kůstku a ještě jednu s háčkem: ta s háčkem se pak musí zachytit na oděv toho, kdo vás má milovat, zatímco tu ve tvaru srdce musíte pečlivě uschovat (kdyby se ztratila, váš milovaný by na vás byl jako vzteklý pes). Pokud to tak uděláte, bude ten, koho milujete, navždy váš.

Věděla také, že sušený hadí prášek nasypaný do pudru nepřítelkyně způsobí slepotu, a ještě že může přimět nepřítelkyni, aby se utopila, když vezme kousek svého spodního prádla, obrátí je naruby a o půlnoci pohřbí pod cihlu.

Mama Zuzu ukázala Vdově Parisové Zázračný kořen světa, velké i malé kořeny Johna Dobyvatele, ukázala jí dračí krev a baldrián a štírovník. Ukázala jí, jak uvařit čaj ‚chřadni‘, čaj ‚následuj mě‘ a vodu faire-Shingo.

To všechno a spoustu dalších věcí Mama Zuzu Vdově Parisové ukázala. Ale nemohla se ubránit zklamání. Ze všech sil se snažila naučit ji skryté pravdy, hluboké vědomosti, povědět jí o Papa Legbovi, o Mawu, o voudon hadovi Aido-Hwedo a všech ostatních, ale Vdova Parisova (nyní vám povím, s jakým jménem se narodila a pod kterým se proslavila: Marie Laveau. Ale nebyla to velká Marie Laveau, ta o které jste slyšeli, tohle byla její matka a později se stala Vdovou Glapionovou), tu bohové z nějaké daleké země vůbec nezajímali. Jestli St. Domingo byla bohatá černá země, v níž afričtí bohové prospívali, tahle země, se svou kukuřicí a melouny, se svými raky a bavlnou, byla jalová a neúrodná.

„Ona nechce nic vědět,“ stěžovala si Mama Zuzu Clémentine, své přítelkyni. Clémentine byla pradlena a brala prádlo z mnoha domů ve čtvrti. Na tváři měla červenou opařenou skvrnu a jedno z jejích dětí na spáleniny zemřelo, když se na ně vylil kotel s vroucí vodou.

„Tak ji neuč,“ poradila jí Clémentine.

„Já ji učím, ale ona nevidí ty pravé hodnoty – jediné, co vidí, je, jak toho může využít. Já jí dávám diamanty, ale ji zajímají jen barevné kamínky. Já jí dávám láhev nejlepšího klaretu, a ona pije říční vodu. Já jí dávám křepelku, a ona chce jíst krysu.“

„Tak proč se na to nevykašleš?“

Mama Zuzu pokrčila vyhublými rameny, až se jí seschlá ruka rozkývala.

Nedokáže odpovědět. Mohla by říct, že učí, protože je vděčná, že žije, a ona vděčná je: příliš mnoho jich viděla umírat. Mohla by říct, že sní o tom, jak jednoho dne otroci povstanou, jak povstali (a byli poraženi) v LaPlace, ale že v hloubi srdce ví, že bez bohů Afriky, bez přízně Legby a Mawu nikdy nepřemohou své bílé uchvatitele, nikdy se nevrátí do své domoviny.

Když se tenkrát té hrozné noci skoro před dvaceti lety probudila a cítila mezi žebry ledovou ocel, život Mama Zuzu skončil. Nyní byla někým, kdo nežije, kdo už jen nenávidí. Kdybyste se ptali po kořenech té nenávisti, nedokázala by vám vyprávět o dvanáctiletém děvčátku na páchnoucí lodi: to už v paměti překryly jiné vzpomínky – příliš mnoho bití a bičování, příliš mnoho nocí v okovech, příliš mnoho loučení, příliš mnoho bolesti. Byla by vám však mohla povědět o svém synovi a jak mu usekli palec, když jejich pán zjistil, že umí číst a psát.

Mohla by vám povědět o své dcerce, které bylo dvanáct a byla v osmém měsíci těhotenství (dílo jednoho z dozorců), a jak vykopali v červené hlíně jámu, aby se do ní vešlo vzduté břicho, a pak ji bičovali, až jí rozbili záda do krve. Navzdory té pečlivě vykopané díře přišla jednoho nedělního rána, když všichni bílí seděli v kostele, její dcera o dítě i o život…

Příliš mnoho bolesti.

„Uctívej je,“ přesvědčovala Mama Zuzu Vdovu Parisovou v řečišti, hodinu po půlnoci. Obě byly do pasu nahé a v dusném vedru noci se potily. V bílé záři měsíce se mokrá kůže podivně leskla.

Manžel Vdovy Parisové, Jacques (jehož smrt o tři roky později bude mít několik pozoruhodných rysů), trochu Marii vyprávěl o bozích na St. Domingu, ale jí to bylo lhostejné. Moc pochází z rituálů, ne od bohů.

Mama Zuzu a Vdova Parisova společně lkaly a dupaly a kvílely na bahnitém dně řečiště. Zaříkávaly černé hady, ta svobodná míšenka a ona otrokyně se znetvořenou paží.

„Je v tom víc, než jen to, že když ty prospíváš, tví nepřátelé ztrácejí,“ zdůrazňovala Mama Zuzu.

Mnohá slova obřadů, slova, která kdysi znala, která znal její bratr, jí vymizela z paměti. Vysvětlila hezké Marii Laveau, že na slovech nezáleží, důležitý je rytmus a melodie, a tam, při zpívání a dupání v černých hadech, v bažině, má podivné vidění. Vidí, jak se rytmy těch písní, rytmus calendy a rytmus bambouly, všechny rytmy rovníkové Afriky šíří půlnoční zemí, až se celá chvěje a houpá v rytmu starých bohů, jejichž říši kdysi opustila. A ani to, chápe nějak Mama Zuzu, ani to nebude stačit.

Obrátí se k hezké Marii a vidí se jejíma očima: stará černoška s vrásčitým obličejem, s pahýlem ruky visícím ztuhle podél těla, s očima člověka, který viděl, jak se jeho děti rvou u koryta se psy o žrádlo. Viděla se a poprvé pochopila odpor a strach, který k ní mladá žena cítí.

Pak se zasmála, dřepla si a zdravou rukou zvedla hada, dlouhého jako odrostlý stromek a tlustého jako námořní lano.

„Tento. Tento bude náš voudon.“

Hodila hada do košíku, který nesla žlutá Marie.

A pak ji v měsíčním světle přepadlo druhé vidění, poslední: spatřila svého bratra Agasua. Nebyl to ten dvanáctiletý chlapec, kterého naposledy viděla na trhu v Bridgeportu, nýbrž obrovský muž, plešatý a usmívající se polámanými zuby, se zády křižovanými hlubokými jizvami. V jedné ruce držel mačetu. Místo pravé ruky měl jen pahýl.

Vztáhla svou zdravou levou ruku.

„Počkej, zůstaň na chvíli,“ šeptala. „Budu tam. Brzy budu u tebe.“

A Marie Parisova si myslela, že stařena mluví na ni.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Amerika investovala své náboženství i svou morálku do spolehlivých a výnosných obligací. Přisvojila si nezvratné postavení národa požehnaného, protože si požehnání zasluhuje. A její synové, ať už vyznávají či odmítají kterékoliv jiné teologie, bezvýhradně toto národní krédo uznávají.

– Agnes Repplierová, Doby a směry

Stín jel na sever, přes Wisconsin a Minnesotu do Severní Dakoty, kde sněhem pokryté kopce vypadaly jako velicí spící bizoni a kde se Středou viděli jen celé dlouhé a dlouhé kilometry ničeho a zase ničeho. Odtud jeli na jih, do Jižní Dakoty, směrem k oblasti rezervací.

Středa vyměnil Lincoln Town Car, se kterým Stín rád jezdil, za neohrabané prastaré winnebago. Pronikavě a odporně páchlo kocourem a Stín neměl z jízdy ani trochu potěšení.

Když míjeli první ukazatel na Mount Rushmore, pořád ještě skoro tisíc kilometrů vzdálený, zabručel Středa: „Tak tomu říkám posvátné místo.“

Stín si myslel, že spí. „Pro indiány, pokud vím, posvátné bylo.“

„Je to svaté místo. Typicky americký styl – potřebují dát lidem důvod, aby přišli a klaněli se. Lidi dnes nemůžou jen tak navštívit horu. A tak pan Gutzom Borglum vytesá obrovské prezidentské tváře. Když je hotov, je všechno v pořádku a lidé teď můžou v procesích jezdit a na vlastní oči si prohlídnout to, co už viděli na tisíci pohlednicích.“

„Kdysi jsem znal jednoho chlápka. Chodíval k nám do posilovny zvedat činky. Ten povídal, že dakotští indiáni, mladí muži, vylézají na horu a tam ze svých těl vytvářejí lidské řetězy visící z hlav prezidentů jen proto, aby se ten nejspodnější mohl vymočit na prezidentský nos.“

Na Středu to udělalo dojem. „Skvělé! Vážně nádhera! Mají některého z prezidentů ve speciální oblibě?“

Stín pokrčil rameny: „To neříkal.“

Pod koly winnebaga mizela jedna míle za druhou. Stín začínal mít pocit, že on zůstává na místě a americká krajina pádí kolem něho rychlostí sto deseti kilometrů za hodinu. Zimní mlha rozmazávala kontury věcí.

Bylo poledne druhého dne jízdy a oni byli skoro u cíle. Stín, který zamyšleně řídil, náhle poznamenal: „Minulý týden zmizela v Lakesidu dívka. Když jsme byli v San Francisku.“

„Hmm.“ Nezdálo se, že ho to zajímá.

„Nějaká Alison McGovernová. Není první dítě, co zmizelo. Už se to stalo víckrát. Vždycky v zimě.“

Středa stáhl obočí. „Je to tragédie. Ty dětské obličejíky na krabicích s mlékem – i když už jsem žádný neviděl ani nepamatuju – a na zdech záchodů u dálnice. ‚Viděli jste mě?‘ ptají se. Hluboce existenciální otázka i za normálních okolností. ‚Viděli jste mě?‘ Na příštím sjezdu odboč.“

Stín měl dojem, že slyšel, jak nad nimi přelétla helikoptéra, ale mraky byly příliš nízko, nebylo ji vidět.

„Proč jste vybral Lakeside?“

„Říkal jsem ti to. Je to pěkné tiché místo na schování. Jsi tam mimo hru, z dosahu.“

„Proč?“

„Protože jsem ho vybral. Zaboč doleva.“

Stín zabočil doleva.

„Něco se děje,“ řekl náhle Středa. „Zatraceně. Ježíši zatracený Kriste na kole. Zpomal, ale nezastavuj.“

„Nemůžete mluvit jasněji?“

„Malér. Nevíš o nějaké boční cestě?“

„Ne. V životě jsem v Jižní Dakotě nebyl,“ odpověděl Stín. „A ani nevím, kam vlastně jedeme.“

Na druhé straně kopce v mlze cosi červeně blikalo.

„Uzávěra.“ Středa vrazil ruku hluboko do jedné kapsy obleku, pak do druhé, něco hledal.

„Můžu zastavit a obrátit to.“

„Nemůžeme se vrátit. Za námi jsou také. Zpomal na dvacet, patnáct kilometrů.“

Stín se podíval do zrcátka. Asi kilometr za nimi byla další světla. „Víte to jistě?“ zeptal se.

Středa zavrčel. „Jako že vejce jsou vejce, jak říkal ten farmář z krocaní farmy, když strkal pod kvočnu první želvu. Á, hurá!“ a z růžku kapsy vytáhl kousek bílé křídy.

Začal křídou škrábat něco na palubní desku vozu, značky, jako by řešil algebraickou hádanku – nebo, napadlo Stína, jako by byl tulák, co píše jiným tulákům zprávy v tulácké šifře – pozor, tu mají zlého psa, tohle je nebezpečné město, tady žije hezká ženská, pohodlné vězení na noc… „Fajn,“ prohlásil Středa. „Teď zrychli na pětačtyřicet. A nezpomaluj.“

Jeden z vozů za nimi zapnul světla a sirénu a zrychlil. „Nezpomaluj,“ opakoval Středa. „Chtějí jen, abychom zpomalili, než se dostaneme k zátarasu…“ Škráb. Škráb. Škráb.

Vyjeli na hřeben. Zátaras byl ani ne pět set metrů před nimi. Napříč silnice stálo dvanáct aut a po stranách cesty policejní vozy a několik velkých černých SUV.

„Tak,“ řekl Středa a odložil křídu. Palubní deska winnebaga byla plná runovitých čmáranic.

Auto se sirénou bylo těsně za nimi. Zvolnilo na jejich rychlost a hlas z ampliónu je vyzval: „Zastavte!“ Stín se podíval na Středu.

„Zahni doprava. Normálně vyjeď ze silnice.“

„S tímhle krámem to nejde. Převrátíme se.“

„Neboj se. Doprava. Teď!“

Stín stáhl pravačkou volant a winnebago sebou smýklo a zakymácelo se. Na okamžik si myslel, že se nemýlil, že se karavan převrátí, a pak se svět za předním sklem rozplynul a rozblikotal jako odraz v tůni, když po ní přeběhne vítr.

Mraky a mlha a sníh a den zmizely.

Teď měli nad hlavami hvězdy, visely jako zmrzlé oštěpy světla a probodávaly noční oblohu.

„Zaparkuj tady,“ poručil Středa. „Zbytek dojdeme pěšky.“ Stín vypnul motor. Zašel do obytného prostoru karavanu, oblékl si bundu a natáhl si boty a rukavice. Pak seskočil ze stupátka a řekl: „Tak jo. Jdeme.“

Středa se na něj pobaveně díval. Pobaveně a ještě nějak – možná podrážděně. Nebo pyšně. „Proč se nehádáš? Proč nevykřikuješ, že je to nemožné? Proč sakra jen děláš, co ti řeknu, a bereš to tak zatraceně klidně?“

„Protože mě neplatíte, abych se vás vyptával,“ řekl Stín. A pak dodal, a jak ta slova vycházela z jeho úst, uvědomil si jejich pravdivost: „Od Laury už mě stejně nic nepřekvapuje.“

„Od té doby, co se vrátila z mrtvých?“

„Od té doby, co jsem se dozvěděl, že šoustala s Robbiem. To bolelo. Všechno ostatní je jen maličkost. Kam teď jdeme?“

Středa mávl rukou a vyrazili. Pod nohama měli nějakou skálu, hladkou a vulkanickou, místy až skleněnou. Vzduch byl studený, ale ne ledový. Pomalu a neobratně sestupovali po úbočí kopce. Narazili na neupravenou pěšinu a šli po ní. Stín se podíval ze svahu.

„Co to kruci je?“ otočil se, ale Středa si položil prst na ústa a prudce zavrtěl hlavou. Ticho.

Vypadalo to jako mechanický pavouk. Bylo to z modrého kovu, blýskalo to diodovými světýlky a bylo to velké jako traktor. Dřepělo to na úpatí kopce. Za tím byla rozházená sbírka kostí a vedle každé se třepetal plamínek, sotva větší než plamen svíčky.

Středa naznačil, že se má držet od těch předmětů dál. Stín o krok uhnul, což byla na hladké pěšině chyba, protože se mu zvrtl kotník a on spadl a kutálel se, klopýtal a škobrtal dolů. Cestou se snažil zachytit skalního výstupku a obsidiánový výčnělek mu roztrhl koženou rukavici, jako by byla z papíru.

Přistál pod kopcem, mezi mechanickým pavoukem a těmi kostmi.

Opřel se rukou, že vstane, a zjistil, že se dlaní opírá o stehenní kost a…

… kolem bylo denní světlo a on stál, kouřil cigaretu a díval se na hodinky. Kolem byla auta, některá prázdná, některá ne. Litoval, že si dal ten poslední hrnek kávy, protože se mu hrozně chtělo na záchod, jako po kávě vždycky.

Přistoupil k němu jeden z místních ochránců pořádku, mohutný chlap s mrožím knírem. Už zapomněl, jak se ten muž jmenuje.

„Nechápu, jak jsme je mohli ztratit,“ řekl místní policista omluvně a zmateně.

„Byla to optická iluze,“ odpoví. „Za takových povětrnostních podmínek k nim dochází. Mlha. Byla to fata morgána. Museli jet po nějaké jiné silnici. Mysleli jsme, že jsou na téhle.“

Ochránce pořádku se zatvářil zklamaně. „Myslel jsem, že to bylo něco, jako bývá v Aktech X.“

„Bojím se, že o nic tak napínavého nešlo.“ Občas mívá potíže s hemoroidy a konečník ho právě začal svědit, jako ho svědí vždycky, když se hodlají zanítit. Už aby byl zpátky v Beltway. Lituje, že tu nikde není strom, za který by se mohl postavit: chce se mu močit čím dál víc. Zahodí cigaretu a šlápne na ni.

Místní ochránce pořádku přejde k jednomu z policejních vozů a něco říká řidiči. Oba potřásají hlavami.

Vytáhne telefon, zmáčkne menu, chvíli prohledává a najde v adresáři ‚Prádelna‘. Když to tam vkládal, moc se bavil – byla to narážka na Muže z U.N.C.L.E. – a jak se na to teď dívá, uvědomuje si, že to vůbec není z toho, že tam byl krejčí, myslí na Agenta Smarta a i po těch letech se cítí trapně, když si vzpomene, že tenkrát, jako kluk, nechápal, že je to jen komedie a pořád chtěl botofon…

V telefonu se ozve ženský hlas: „Ano?“

„Tady je pan Město. Dejte mi pana Světa.“

„Okamžik, prosím. Zjistím, jestli je v kanceláři.“

Ticho. Město překříží nohy a povytáhne si pásek na břiše nahoru – musí shodit těch posledních pět kilo – dál od močového měchýře. Pak se ozve zdvořilý hlas: „Haló, pane Město.“

„Ztratili jsme je.“ Cítí v útrobách svírání prohry: to byli ti parchanti, ti všiví čubčí syni, co zabili Dřevo a Kamena, ježíšmarjá. Dobří chlapi, fakt dobří chlapi. Hrozně chce šoustat paní Dřevovou, ale ještě je moc brzy, Dřevo sotva vychladl. Tak bere každé dva týdny na večeři, je to investice do budoucnosti a ona je tak vděčná za jeho pozornost…

„Jak?“

„Nevím. Postavili jsme zátaras, neměli kam ujet, ale zmizeli.“

„Další ze záhad života. Netrapte se. Podařilo se vám uklidnit místní?“

„Řekl jsem jim, že to byl optický klam.“

„Spolkli to?“

„Nejspíš.“

V hlase pana Světa bylo cosi velice povědomého – to je ale pitomá myšlenka, vždyť s ním dělá už dva roky, mluví s ním každý den, pochopitelně, že je mu hlas povědomý.

„Teď už budou daleko.“

„Neměli bychom poslat lidi dolů k rezervaci, ať tam na ně počkají?“

„Nestálo by to za ty potíže. Příliš mnoho právních problémů a tolik nitek na tahání zase nemáme. Máme spoustu času. Vraťte se. Mám tu plno práce s organizováním té schůze.“

„Problémy?“

„Nechtějí se dohodnout. Jsou jak malí kluci. Já jsem navrhl, aby to bylo tady. Techňáci to chtějí v Austinu nebo v San José, hráči v Hollywoodu, nepostižitelní na Wall Street. Každý chce, aby to bylo na jeho dvorku. Nikdo nechce ustoupit.“

„Mám něco udělat?“

„Ještě ne. Trochu na některé zavrčím, některé pohladím. Znáte, jak to chodí.“

„Ano, pane.“

„Pokračujte, Město.“

Spojení se přerušilo.

Město si myslí, že měl na to zatracené winnebago mít jednotku rychlého nasazení nebo miny na silnici nebo nějakou zatracenou atomovku, aby těm hajzlům konečně došlo, že to myslí vážně. Přesně, jak mu jednou řekl pan Svět, Píšeme budoucnost ohnivým písmem, a pan Město si myslí, že kristepane, jestli se hned nevytentuje, přijde o ledvinu, prostě mu praskne, jak kdysi říkával táta, když jeli po mezistátní dálnici, dlouho, táta vždycky říkával: „Mý zadní zuby plavou,“ a pan Město zrovna slyšel jeho hlas, i s tím ostrým yankeeovským přízvukem, jak říká: „Musím si honem odskočit. Mý zadní zuby plavou“…

… a tehdy Stín ucítil, jak mu nějaká ruka otvírá jeho ruku, násilím odtahuje prsty, jeden po druhém, od té stehenní kosti, již svíral. Už se mu nechtělo močit, to se chtělo někomu jinému. Stál pod hvězdami na kluzké kamenné pláni.

Středa zase udělal to gesto, aby mlčel. Pak vykročil a Stín šel za ním.

Od mechanického pavouka se ozval vrzavý zvuk a Středa ztuhl. Stín se zastavil a čekal s ním. Po bocích pavouka běžela zelená světla. Stín se snažil nedýchat příliš hlasitě.

Myslel na to, co se právě přihodilo. Bylo to, jako by se oknem díval do něčího vědomí. A pak mu blesklo, pan Svět. To já jsem si myslel, že jeho hlas zní povědomě. To byla moje myšlenka, ne Městova. Proto mi to připadalo tak divné. Snažil se ten hlas zařadit, dát ho do kategorie, do které patřil, ale nedařilo se mu to.

Však ono to přijde, ujišťoval se. Dříve nebo později se mi to vybaví.

Zelená světla zmodrala, pak zčervenala, pak pohasla do temně rudé a pavouk se usadil na svých kovových končetinách. Středa opět vyrazil, osamělá postava pod hvězdami, v klobouku se širokou krempou, obnošený tmavý plášť vlál v neexistujícím větru a hůl ťukala o skleněný povrch skály.

Mechanický pavouk už byl jen vzdáleným světélkem mezi hvězdami, když Středa konečně řekl: „Už snad můžeme mluvit.“

„Kde to jsme?“

„Za scénou.“

„Prosím?“

„Ber to, jako že jsme za scénou. Jako v divadle třeba. Prostě jsem nás vytáhl z obecenstva a teď jdeme někde zákulisím. Je to zkratka.“

„Když jsem se dotkl té kosti. Byl jsem ve vědomí nějakého chlapa, co se jmenoval Město. Patří k těm špionům v černém. Nenávidí nás.“

„Ano.“

„Má šéfa, říká mu pan Svět. Někoho mi připomíná, ale nevím koho. Díval jsem se Městovi do hlavy – nebo jsem v ní možná byl. Nevím.“

„Vědí, kam máme namířeno?“

„Myslím, že zrovna odvolávají hon. Nechtěli za námi do rezervace. My jdeme do rezervace?“

„Možná.“ Středa se na chvilku opřel o hůl, pak šel dál.

„Co je ten pavouk?“

„Průzkumný stroj.“

„Jsou nebezpeční?“

„Jestli se chceš dožít mého věku, vždycky předpokládej tu nejhorší variantu.“

Stín se usmál. „A jak pak budu starý?“

„Tak starý jako můj jazyk. A o trochu starší než mé zuby.“

„Držíte si karty pěkně u těla. Někdy ani nevím, jestli jsou to vůbec karty.“

Středa jen zabručel.

S každým dalším kopcem bylo těžší vylézt nahoru. Stína začala pobolívat hlava. Hvězdné světlo mělo zvláštní kmitočet, jaksi rezonoval s pulzem v jeho spáncích a hrudi. Na úpatí dalšího kopce klopýtl, otevřel ústa, chtěl něco říct, a místo toho začal bez varování zvracet.

Středa sáhl do náprsní kapsy a vyndal malou cestovní láhev. „Lokni si. Jen jeden lok.“

Tekutina výrazně voněla a rozplynula se mu v ústech jako kvalitní brandy, i když jako alkohol nechutnala. Středa mu lahvičku vzal a schoval ji zase do kapsy. „Prohánět se zákulisím není nic pro obecenstvo. Proto je ti zle. Musíme sebou hodit, ať tě odsud co nejdříve dostaneme.“

Přidali do kroku. Středa vytrvale a ztěžka, Stín s občasným klopýtnutím, ale ten lok mu pomohl, cítil se lépe. V ústech mu zůstala chuť pomerančové kůry, rozmarýnového oleje, máty a hřebíčku.

Středa ho uchopil za paži. „Tam,“ ukazoval na dva stejné vršky zmrzlé skleněné skály vlevo od nich. „Jdi mezi těmi dvěma kopečky. Jdi pořád vedle mne.“

Kráčeli a studený vzduch a jasné denní světlo uhodily Stína do tváře ve stejném okamžiku.

Stáli v polovině mírného svahu. Mlha zmizela, byl studený slunečný den a obloha byla dokonale modrá. Dole pod kopcem se vinula štěrková cesta a po ní drkotala červená dodávka. Z té výšky vypadala jako dětská hračka. Ze stavení o kousek dál sem vítr přinášel vůni dřevěného kouře. Vypadalo to, jako by někdo tak před třiceti lety vzal maringotku a upustil ji na úbočí kopce. Byla mnohokrát spravovaná, záplatovaná a měla i několik přístavků.

Když došli k domku, otevřely se dveře, ven vyhlédl muž středního věku, s pronikavýma očima a ústy jako rána po noži, a řekl: „Jo, už jsem zaslechl, že ke mně míří dva bílí muži. Dva běloši ve winnebagu. A taky jsem slyšel, že se ztratili, jak se běloši vždycky ztrácejí, pokud nemají na každém rohu ty svoje ukazatele. A teď koukám na ty dva ubožáky přede dveřmi. Víte, že jste na lakotském území?“ Měl dlouhé šedivé vlasy.

„Odkdy ty jsi Lakota, ty starý podfukáři?“ pozdravil ho Středa. Měl na sobě plášť a ušanku a Stín už si nedovedl představit, že před několika okamžiky tam pod hvězdami pochodoval v širokém klobouku a oblýskaném kabátku. „Tak co, Whiskey Jacku. Padám hladem a tady kamarád právě vyhodil snídani. Nepozveš nás dál?“

Whiskey Jack se poškrábal v podpaždí. Měl modré džíny a tílko stejně šedé jako vlasy. Na nohou měl mokasíny a zdálo se, že si zimy nevšímá. Pak řekl: „Líbí se mi tady. Pojďte dál, bílí muži, co ztratili své winnebago.“

Uvnitř přívěsu bylo také cítit dým z hořícího dřeva. U stolu seděl další muž. Měl flekaté kožené kalhoty a byl bosý. Jeho kůže měla barvu stromové kůry.

Středa vypadal nadšeně. „No tedy, vypadá to, že naše zdržení bylo jen k dobrému. Whiskey Jack a Jabloňový Johny. Dva medvědi jednou kulkou.“

Ten muž za stolem, Jabloňový Johny, se podíval na Středu, pak si sáhl rukou mezi nohy a prohlásil: „Netrefil. Sem si tam šáh a mám tam obě kulky. Přesně jak maj být.“ Pohlédl na Stína a zvedl obě ruce, dlaněmi dopředu. „Ňákej John Chapman. Vůbec si nevšímejte, co o mně váš šéf říká. Je to vůl. Dycky byl. A dycky bude. Někerý lidi sou voli a nic s tím nenaděláte.“

„Mike Ainsel.“

Chapman si přejel bradu. „Ainsel. To nejni méno. Nevadí, ňák to přežijem. Japak vám říkaj?“

„Stín.“

„Budu vám teda říkat Stín. Hej, Whiskey Jacku,“ – ale on vlastně neříkal Whiskey Jacku, uvědomil si Stín. Bylo v tom příliš mnoho slabik. „Jak sme na tom s jídlem?“

Whiskey Jack vzal vařečku a nadzvedl víko černého železňáku, který si bublal na plotně sporáku. „Hotové,“ oznámil.

Naběračkou rozdělil obsah hrnce do čtyř plastových misek. Donesl je na stůl. Pak otevřel dveře, vyšel před domek a ze sněhu vytáhl pětilitrový plastový kanystr. Přinesl jej dovnitř a nalil do čtyř vysokých sklenic matnou žlutohnědou tekutinu. Postavil sklenice vedle misek. Nakonec vyhledal čtyři lžíce a posadil se k ostatním.

Středa podezíravě hleděl na svou sklenici. „Vypadá to jak chcanky.“

„Ty pořád ještě piješ tu břečku?“ zeptal se Whiskey Jack. „Vy běloši jste blázni. Tohle je mnohem lepší.“ Pak se otočil ke Stínovi. „To ragú je hlavně divoký krocan. A tuhle Johny přinesl ten jabčák.“

„Je to nakvašený jablečný mošt,“ ujišťoval ho John Chapman. „Nikdy sem nebyl na tvrdý pití. Blbne se z něho.“

Ragú bylo vynikající a mošt snad ještě lepší. Stín se snažil zvolnit, pořádně jídlo žvýkat a neházet je do sebe, ale měl větší hlad, než by si byl myslel. Přidal si ještě misku masa a druhou sklenici moštu.

„Madam Šeptanda říká, že obcházíš kdejaký lidi a kdeco jim nabízíš. Říká, že chceš ty staroušky víst do války,“ začal John Chapman. Stín a Whiskey Jack spolu myli nádobí a ukládali zbytek ragú do plastových nádobek s víčky. Whiskey Jack je pak strčil za dveře do sněhu a přikryl Červenou bednou na mléko, aby je našel.

„Řekl bych, že je to férový a výstižný popis situace,“ souhlasil Středa.

„Oni vyhrají,“ řekl Whiskey Jack suše. „Už vyhráli. Ty už jsi prohrál. Jako bílí lidé a můj lid. Většinou vyhráli. A když prohráli, uzavřeli dohody. Pak dohody porušili. Takže vlastně zase vyhráli. Já už další prohranou válku nevedu.“

„A na mě se nedívej,“ ozval se John Chapman, „protože i dybych se za tebe šel prát – jakože nepudu – nebyl bych ti nic platný. Ti prašiví krysí parchanti mě oškubali a zapomněli na mé jak na smrt.“ Zmlkl. Pak dodal: „Paul Bunyan.“ Pomalu potřásal hlavou a opakoval znovu „Paul Bunyan.“ Stín v životě neslyšel, že by dvě tak nevinná slova zněla jako proklínání.

„Paul Bunyan? Co proboha provedl?“

„Zabral prostor v hlavách lidí,“ prohlásil Whiskey Jack. Vyptal si od Středy cigaretu a teď spolu pokuřovali.

„To máš jako s těmi idioty, co si vymysleli, že by kolibříci mohli mít problémy s váhou nebo se špatnými zuby nebo jinou ptákovinu, nebo prostě jen chtějí spasit kolibříky z ďábelských spárů cukru,“ vysvětloval Středa. „A tak jim nalejou do krmítek Nutra Sweet. Ptáci přiletí ke krmítku a vypijí to. A umřou, protože nedostanou žádné kalorie, i když mají bříška plná. No a tak je to s Paulem Bunyanem. Nikdo nikdy nevykládal příběhy o Paulu Bunyanovi. Nikdo na něho nikdy nevěřil. A pak se v roce 1910 najednou vyvalí z jakési newyorské reklamní kanceláře a zaplní žaludek národa nekalorickou břečkou místo pořádných mýtů.“

„Já mám náhodou Paula Bunyana rád,“ namítl Whiskey Jack. „Jednou jsem vyzkoušel jeho horskou dráhu na Americké třídě, už je to dost dávno. Sedí na samém vrchu, dojedete k němu a bác dolů. Cák! Já proti němu nemám ani to nejmenší. Je mně fuk, že neexistoval, aspoň nikdy nemohl skácet žádné stromy. Ale zas, sázet stromy je stejně lepší, než je jen nekácet. To jo.“

„Ty toho nakecáš,“ poznamenal Johny Chapman.

Středa vyfoukl z kouře kroužek. Visel ve vzduchu a zvolna se rozplýval do chomáčků a kudrlinek. „Sakra, Whiskey Jacku, to není podstatné a ty to dobře víš.“

„Já ti nepomůžu,“ prohlásil Whiskey Jack. „Až ti nakopou zadek, můžeš přijít sem ke mně, a jestli tu ještě budu, dám ti zase najíst.“

„Všechny ostatní alternativy jsou horší,“ řekl Středa.

„Nemáš tušení, co jsou to za alternativy,“ odsekl Whiskey Jack. Pak se zahleděl na Stína. „Vy se za něčím ženete.“ Hlas měl ochraptělý od kouře ze dřeva a z cigaret.

„Pracuju,“ řekl Stín.

Whiskey Jack zavrtěl hlavou. „Taky se za něčím ženete. Máte nějaký dluh, který chcete splatit.“

Stín pomyslel na Lauřiny promodralé rty a na krev na jejích dlaních a kývl.

„Poslyšte. Lišák tu byl nejdřív a jeho bratr byl vlk. Lišák řekl, že lidé budou žít věčně. Pokud zemřou, nezemřou na dlouho. Vlk řekl: ‚Ne, lidé zemřou, musí zemřít, všechny živé věci musí zemřít, jinak by se roztáhly a pokryly by celý svět a snědly všechny lososy a karibu a bizony, taky dýně a obilí.‘ No a jednoho dne vlk zemřel a řekl lišákovi, aby ho přivedl zpátky k životu. A Lišák na to: ‚Ne, mrtví musí zůstat mrtví. Přesvědčil jsi mě.‘ A plakal, když to říkal. Ale řekl to a nedalo se ustoupit. No a Vlk teď vládne světu mrtvých a Lišák pořád žije pod sluncem a měsícem a pořád oplakává svého bratra.“

Středa se tvářil uraženě. „Když s námi nechceš hrát, nechtěj. Nebudeme zdržovat.“

Whiskey Jack nehnul brvou. „Bavím se tady s tím mladíkem. Tobě pomoci není. Jemu ano.“ Obrátil se zpět k Stínovi. „Povídejte mi o svém snu.“

„Šplhal jsem na věž z lebek. Kolem ní létali obrovští ptáci. V křídlech měli blesky. Útočili na mne. Věž se zřítila.“

„Každému se něco zdá,“ mávl rukou Středa. „Vyrazíme?“

„Ne každému se zdá o Wakinyau, hromovém ptákovi,“ umlčel ho Whiskey Jack. „Cítili jsme ozvěny až tady.“

„Říkal jsem to,“ řekl Středa. „Kristepane.“

„V Západní Virginii je hnízdo hromových ptáků,“ vmísil se do řeči Chapman. „Přinejmenším několik slepic a jeden starej kohout. A ještě je tu jeden hnízdní pár v oblasti – no, říkávalo se tam tomu Franklinův stát, ale starej Ben nikdy žádnej nedostal – je to mezi Kentucky a Tennessee. „Samo, nikdy jich nijak moc nebylo, ani za nejlepších časů.“

Whiskey Jack natáhl ruku s kůží jako červená hlína a jemně se dotkl Stínova obličeje. „Jo. Je to pravda. Když ulovíš hromového ptáka, mohl bys svou ženu přivést zpátky. Ale ona patří vlkovi, patří mezi mrtvé, nemá co chodit po světě.“

„Jak to víte?“

Rty Whiskey Jacka se nepohnuly. „Co ti řekl ten Bizon?“

„Abych věřil.“

„Dobrá rada. Hodláš se jí držet?“

„Nejspíš jo.“ Hovořili spolu beze slov, bez úst, beze zvuků. Stín by byl chtěl vědět, jestli pro ty dva druhé muže v pokoji vypadali jako dvě sochy.

„Až najdeš svůj kmen, vrať se ke mně. Můžu ti pomoct.“

„Děkuji.“

Whiskey Jack spustil ruku. Pak se otočil ke Středovi: „Přivezeš svůj Ho Čunk?“

„Můj co?“

„Ho Čunk. Tak si říkají Winnebagové.“

Středa zavrtěl hlavou. „Je to moc velké riziko. Dostat ho zpátky by mohl být problém. Budou ho hledat.“

„Je ukradené?“

Středa vypadal uraženě. „V žádném případě. Papíry jsou v přihrádce na rukavice.“

„A klíče?“

„Ty mám já,“ řekl Stín.

„Můj synovec, Hany Sojka, má buick, jednaosmdesátku. Co kdybych já si vzal vaše klíče a vy jeho auto?“

Středa se naježil. „To není fér kšeft.“

Whiskey Jack pokrčil rameny. „Teď jsi řekl, že bude těžké dostat váš karavan z místa, kde jste ho nechali. Chci ti pomoct. Nechceš, nech tak. Neubude.“

Středa vypadal naštvaně, pak nešťastně a nakonec rozhodl: „Stíne, dej mu klíče od winnebaga.“ Stín podal klíč Whiskey Jackovi.

„Johny.“ Whiskey Jack se obrátil k Chapmanovi. „Dovedeš tyhle dva dolů za Harrym Sojkou? Řekni, že mu vzkazuju, aby jim dal auto.“

„S radostí,“ řekl John Chapman.

Zvedl se a došel ke dveřím, tam sebral malý vak z pytloviny, který stál vedle nich, otevřel dveře a vyšel ven. Stín a Středa ho následovali. Whiskey Jack zůstal stát mezi veřejemi. „Hej,“ řekl Středovi, „už se sem nevracej. Nejsi tady vítaný.“

Středa zvedl ukazováček k nebi. „Zavrť se na tomhle,“ řekl přátelsky.

Scházeli sněhem do údolí a místy se museli prodírat závějemi. Chapman šel vpředu a bosé nohy mu červeně svítily proti bílé křupavé skořápce. „Není vám zima?“ zeptal se Stín.

„Moje žena byla indiánka z kmene Čoktavů,“ řekl Chapman.

„A naučila vás mystické způsoby, jak se bránit zimě?“

„Ne. Myslela si, že sem blázen. Říkávala: ‚Johny, pročpak si nenazuješ holínky?‘“ Svah padal prudčeji dolů a museli přestat mluvit. Klopýtali a klouzali a zachytávali se kmenů bříz, aby se přibrzdili a nesjeli. Když se sklon zmírnil, pokračoval Chapman: „Teď už je mrtvá, samozřejmě. Dyž umřela, asi sem se kapku zcvoknul. To se může stát každýmu. Mohlo by se to stát i vám.“ Poplácal Stína po rameně. „Šmarjájozef, ste to ale kus chlapa.“

„Říkávají to.“

Plahočili se asi půl hodiny a pak došli na štěrkovou cestu, která se vinula kolem paty kopce. Vydali se po ní k hloučku budov, který viděli tam shora, z hřebene.

Dojelo je nějaké auto, zpomalilo a zastavilo. „Chcete svézt, hoši?“

„Jste přelaskavá, madam,“ rozplýval se Středa. „Hledáme nějakého pana Harryho Sojku.“

„Bude dole v klubu. Naskočte si.“ Stín hádal, že je jí kolem čtyřiceti.

Vlezli dovnitř. Středa se posadil vedle ženy, John Chapman a Stín se nasoukali dozadu. Stín měl příliš dlouhé nohy, těžko se tam skládal. Auto vyrazilo po silničce vpřed.

„Kde jste se tu vy tři vzali?“ zajímala se.

„Na návštěvě u kamaráda,“ vysvětlil jí Středa.

„Žije tam na kopci,“ dodal Stín.

„Na jakém kopci?“

Stín se ohlédl zaprášeným oknem. Vzadu žádný kopec nebyl. Nic než mraky na planinách.

„Whiskey Jack,“ řekl jí.

„Aha. My mu tady říkáme Inktomi. Aspoň myslím, že je to stejný chlápek. Můj dědeček o něm vykládal prima historky. Samozřejmě, ty nejlepší byly mírně přisprostlé.“ Nadskočili na nějakém hrbolu a žena zaklela: „Jste tam vzadu v pořádku?“

„Ano, paní,“ ujistil ji John Chapman. Držel se oběma rukama sedadla.

„Rezervační cesty. Zvyknete si na ně.“

„Jsou všechny takové?“ vyzvídal Stín.

„V podstatě. Aspoň všechny tady kolem. A neptejte se mě na všechny ty peníze z kasin, protože který normální člověk by lezl sem do toho zapadákova, aby si zašel do kasina? My z těch peněz nevidíme ani vindru.“

„To mě mrzí.“

„Nemusí.“ Přeřadila, auto zarachotilo a zaúpělo. „Víte, jak rychle tu ubývá bílého obyvatelstva? Když se rozjedete po kraji, všude nacházíte mrtvá města. Jak je chcete udržet na poli, když jednou zahlédli svět v televizi? A mít farmu v Pustinách stejně není k ničemu. Nejdřív nám sebrali půdu, nastěhovali se sem, teď zas jdou pryč. Na jih. Na západ. Třeba, když počkáme dost dlouho, odstěhujou se do New Yorku a na Miami a do L. A. a my si budeme moct vzít celý Středozápad bez boje.“

„Hodně štěstí,“ popřál jí Stín.

Harryho Sojku našli v klubu, u kulečníku; snažil se složitými šťouchy udělat dojem na skupinku dívek. Na hřbetu pravé ruky měl vytetovanou modrou sojku a v pravém uchu měl řádku cvočků.

„Ho hoka, Harry,“ pozdravil ho John Chapman.

„Odprejskni, ty bláznivé bílé strašidlo,“ odvětil Harry přívětivě. „Naskakuje mi z tebe husí kůže.“

Na druhém konci místnosti sedělo několik starších mužů. Někteří hráli karty, jiní si povídali. Několik mladíků, asi tak v Harryho věku, postávalo opodál a čekalo, až na ně dojde řada u kulečníku. Byl to velký stůl a díru v zeleném sukně někdo spravil stříbrnou lepící páskou.

„Mám vzkaz od vašeho strýce. Říká, že máte těmdle dvěma dát svý auto.“

V místnosti muselo být třicet, možná čtyřicet lidí a v té chvíli se všichni upřeně dívali do svých karet, na boty, na nehty a ze všech sil předstírali, že neposlouchají.

„On není můj strýček.“

V sále se vznášel cigaretový kouř. Chapman se široce usmál a předvedl přitom ten nejstrašnější chrup, jaký kdy Stín v lidských ústech spatřil. „To byste řek strýčkovi do očí? On tvrdí, že ste jediný důvod, proč zůstává mezi Lakotama.“

„Whiskey Jack tvrdí spoustu věcí,“ odsekl vzpurně Harry Sojka. Ale ani on vlastně neřekl Whiskey Jack. Znělo to skoro jako Whiskey Jack, ale nebylo to totéž, utvrdil se Stín. Wisakedjak, tak nějak. Vůbec ne Whiskey Jack.

Vložil se do hovoru. „Jo. A jedna z nich je, že si s námi máte vyměnit buicka za naše winnebago.“

„Žádné tu nevidím.“

„Přiveze ho. Víte, že na něho je spoleh,“ ujišťoval ho John Chapman.

Harry zkusil faleš a nepovedla se mu. Neměl dost pevnou ruku. „Nejsem pro toho starého lišáka žádný synovec. Nesnáším, když to lidem povídá.“

„Lepší živý lišák než mrtvý vlk,“ prohlásil Středa hlasem tak hlubokým, že to znělo téměř jako zavrčení. „Takže, prodáš nám to auto?“

Harry Sojka se viditelně zachvěl. „Jasně. Jasně. Jen jsem si dělal srandu. Já si furt dělám srandu.“ Položil tágo na kulečníkový stůl a sundal z řady háčků na dveřích jednu z řady skoro stejných vatovaných bund. „Počkejte, jen si z auta vyhodím svoje krámy.“

Neustále vrhal kradmé pohledy na Středu. Jako by se obával, že stařec každou chvíli exploduje.

Auto stálo asi sto metrů od klubu. Cestou k němu míjeli bílý katolický kostelík a muže v kolárku, který na ně hleděl ze dveří. Potahoval z cigarety, jako by mu to vůbec nechutnalo.

„Brý večír přeju, otče,“ zavolal na něho John Chapman. Muž v kolárku neodpověděl, zašlápl cigaretu podpatkem, sehnul se, sebral nedopalek a hodil jej do plechovky u dveří. Pak se otočil a zmizel v kostele.

Na autě chyběla zrcátka a pneumatiky byly ojeté na dokonale hladkou černou gumu. Harry Sojka jim svěřil, že utíká olej, ale pokud budou pořád dolévat, pojede kára jako divá, jestli se nezastaví.

Pak naházel své krámy do černého pytle na odpadky (řečené krámy zahrnovaly několik nedopitých lahví piva se šroubovacím uzávěrem, balíček hašiše ve stříbrném staniolu, ohon skunka, dvacet kazet country a otrhaný zažloutlý výtisk Cizince v cizí zemi). „Nezlobte se, že jsem vás tak provokoval,“ omlouval se Středovi, když mu podával klíče. „Máte tušení, kdy dostanu to winnebago?“

„Zeptej se strýčka. On tu kšeftuje s ojetinami,“ zavrčel Středa.

„Wisakedjak není můj strýc,“ řekl Harry Sojka. Sebral černý pytel a vešel do nejbližšího domu. Zabouchl za sebou dveře.

Johna Chapmana vysadili před potravinami v Sioux Falls.

Středa celou cestu mlčel. Kabonil se a trucoval od chvíle, kdy odešli od Whiskey Jacka.

V restauraci před St. Paulem zvedl Stín noviny, které tam někdo nechal. Podíval se na ně, pak ještě jednou, pak je ukázal Středovi.

„Koukněte se na tohle.“

Středa si povzdechl a vzal noviny. „Jsem skutečně rád, že se spor leteckých dispečerů vyřešil beze stávky.“

„To ne. Podívejte se. Je čtrnáctého února.“

„Hodně štěstí ke svatému Valentýnovi.“

„Takže jsme vyrazili kolikátého? Dvacátého, jednadvacátého ledna. Nedíval jsem se do kalendáře, ale bylo to ve třetím týdnu v lednu. Jeli jsme tři dny, se vším všudy. Jak je tedy možné, že je čtrnáctého února?“

„Protože jsme skoro měsíc šli pěšky. V Pustinách. Za scénou.“

„To byla sakra zkratka,“ poznamenal Stín.

Středa odsunul noviny. „Zatracený Jabloňový Johny. Pořád mele o Paulu Bunyanovi. Ve skutečném životě patřilo Chapmanovi čtrnáct jabloňových sadů. Obdělával tisíce akrů. Jasně, postupoval spolu se západní hranicí, ale ve všech těch historkách, co se tam o něm povídají, není ani zrnko pravdy. Akorát že jeden čas se trochu pominul. Ale to je jedno. Jak se říkávalo v novinách, když není pravda dost veliká, tiskněte legendy. Tahle země potřebuje své legendy. A ani ty legendy tomu už nevěří.“

„Ale vy to vidíte.“

„Já už jsem pasé. Komu na mně hergot záleží?“

Stín řekl tiše: „Jste bůh.“

Středa na něho ostře pohlédl. Zdálo se, že chce něco říct, a pak se narovnal a opřel se o opěradlo židle, zabodl zrak do jídelního lístku a řekl: „No a?“

„Je dobré být bůh.“

„Opravdu?“ A tentokrát to byl Stín, kdo odvrátil oči.

Na benzínové pumpě pětatřicet kilometrů před Lakesidem si Stín na zdi u záchodů všiml podomácku kopírovaného letáčku: černobílé fotografie Alison McGovernové a rukou psané otázky Viděli jste mě? nad ní. Stejná školní fotografie: důvěřivý úsměv, dívenka s gumovými rovnátky na horních zubech, která chce pracovat se zvířaty, až vyroste.

Viděli jste mě?

Stín si koupil tyčinku Snickers, láhev vody a výtisk Lakeside News. V horní půlce titulní stránky byl článek od Marguerite Olsenové, naší lakesidské reportérky, a v něm fotografie chlapce a staršího muže. Stáli na zamrzlém jezeře u rybářské boudy připomínající venkovský záchod a společně drželi velkou rybu. Usmívali se. Otec se synem ulovili rekordní štiku obecnou. Podrobnosti uvnitř listu.

Středa řídil. Řekl: „Přečti mi něco zajímavého, co je v těch novinách.“

Stín se něco pokusil najít, pomalu obracel stránky, ale nic nemohl vybrat.

Středa ho vysadil na chodníku před bytem. Z cestičky ho pozorovala kouřově šedá kočka, ale utekla, když se sehnul a chtěl ji pohladit.

Zastavil se na dřevěné verandě přede dveřmi bytu a rozhlížel se po jezeře s tečkami zelených a hnědých rybářských přístřešků. Vedle některých stála auta. Na ledu poblíž mostu stála stará zelená kraksna, přesně jako na obrázku v novinách. „Dvacátého třetího března,“ řekl Stín povzbudivě. „Nejlíp v devět patnáct ráno. Ty to zvládneš.“

„Nemáte šanci,“ ozval se ženský hlas. „Třetího dubna. Šest večer. Přes den se led ohřeje.“ Stín se usmál. Marguerite Olsenová v lyžařské kombinéze sypala na druhém konci verandy do krmítka ptákům.

„Četl jsem váš článek v Lakeside News, ten o tom rekordním úlovku.“

„Vzrušující, co?“

„No, možná poučné.“

„Myslela jsem, že už se nevrátíte. Byl jste dlouho pryč, že?“

„Strýc mě potřeboval,“ odpověděl Stín. „Čas se nám nějak vymkl z rukou.“

Zasunula poslední lojovou kostku do klícky a začala plnit síťovou punčochu semínky z plastového kanystru od mléka. Několik stehlíků v olivových zimních kabátcích netrpělivě cvrlikalo na nedaleké jedli. „Nenašel jsem v novinách žádnou zmínku o Alison McGovernové.“

„Nebylo co psát. Pořád se ještě nenašla. Povídalo se, že ji někdo viděl v Detroitu, ale byl to falešný poplach.“

„Chudák holka.“

Marguerite Olsenová zašroubovala kanystr. „Doufám, že je mrtvá,“ řekla suše.

Stína to šokovalo. „Proč?“

„Protože ostatní alternativy jsou horší.“

Stehlíci rozčileně skákali z větve na větev a nemohli se dočkat, až lidé odejdou.

Ty nemyslíš Alison, prolétlo Stínovi hlavou, ty myslíš svého syna. Myslíš Sandyho.

Vzpomněl si, jak někdo řekl: Chybí mi Sandy. Kdo to byl?

„No nic, na shledanou.“

„Na shledanou. Jsem ráda, že jste zpátky.“

Únor míjel ve šňůře krátkých šedivých dní. Někdy sněžilo, většinou ne. Trochu se oteplilo a za pěkných dnů se teploměr dostal až nad bod mrazu. Stín seděl doma, dokud mu byt nezačal připadat jako vězeňská cela, a pak, ve dnech, kdy ho Středa nepotřeboval, začal chodit ven.

Chodil celé dny, na dlouhé pochody ven z města. Chodil sám, dostal se až k národnímu lesnímu parku na severu a pak na západě, na jihu až k polím a pastvinám. Prošel naučnou stezku kraje dřevorubců, chodil po starých železničních tratích i po bočních venkovských cestách. Párkrát obešel i zamrzlé jezero. Několikrát potkal místní lidi nebo zimní turisty nebo běžce a mávl na ně a pozdravil. Většinou neviděl nikoho, jen vrány a pěnkavy, občas jestřába hodujícího na vačici nebo mývalovi, jež srazilo auto. Při jedné pamětihodné příležitosti sledoval orla, který ulovil stříbřitou rybu uprostřed White Pine River. Podél břehů byla voda zamrzlá, ale uprostřed se hnal prudký proud. Ryba sebou mrskala a škubala a v poledním slunci se krásně třpytila. Stín si představil, jak se ryba vysvobodí a bude plavat po modré obloze, a chmurně se usmál.

Zjistil, že když jde, nemusí přemýšlet, a to bylo přesně to, co chtěl. Když začal uvažovat, bloudila jeho mysl do oblastí, ve kterých se necítil dobře. Nejlepší lék bylo vyčerpání. Když byl vyčerpaný, neutíkaly mu myšlenky k Lauře ani k těm podivným snům, ani k věcem, jež nebyly a ani nemohly být. Vracel se z výletů domů, usínal bez problémů a spal beze snů.

V holičství u George narazil na policejního náčelníka Chada Mulligana. Stín vždycky chodil k holiči v naději na změnu, ale jeho očekávání se nikdy nesplnilo. Po každém ostříhání vypadal více nebo méně stejně, jen s kratšími vlasy. Chad, který seděl na vedlejším křesle, se zdál být až překvapivě nervózní z toho, jak bude vypadat. Když George skončil, zadíval se Chad chmurně na svůj obraz v zrcadle, jako by se chystal pokutovat za rychlou jízdu.

„Sluší vám to,“ řekl mu Stín.

„Líbilo by se vám to, kdybyste byl žena?“

„Nejspíš ano.“

Společně zašli naproti k Mabel a objednali si horkou čokoládu. Chad začal: „Poslyšte, Miku, uvažoval jste někdy o povolání policisty?“

Pokrčil rameny. „Ani ne. Připadá mi, že by toho člověk musel hodně vědět.“

Chad zavrtěl hlavou. „Vždyť víte, co obnáší práce policisty v takovéhle díře. Hlavní je neztratit hlavu. Něco se stane, někdo po vás řve, ječí, jako by ho na nože brali, a vy prostě musíte říct, že je to nějaký omyl a že to všechno vyřešíte, jen když se uklidní a vyjdou ven. A musíte být schopen tomu i věřit.“

„A pak to vyřešíte?“

„Většinou. Když jim nasadíte želízka. Ale jo, člověk udělá všechno pro to, aby se věci vyřešily. Dejte mi vědět, až budete chtít práci. Potřebujeme lidi. A vy jste chlap, jakého potřebujeme.“

„Budu si to pamatovat, kdybych u strýčka skončil.“

Upíjeli čokoládu. Mulligan po chvíli řekl: „Poslyšte… nemohli bychom si tykat?“

„Proč ne?“ opáčil Stín.

Mulligan pokračoval: „Poslyš, Miku, co bys dělal, kdybys měl sestřenici… Jako vdovu, víš. A ona ti začala volat?“

„Jak volat?“

„No, telefonem. Dálkové hovory. Žije v jiném státě.“ Zrudl. „Potkal jsem ji loni na svatbě. Tehdy byla vdaná, chci říct, tedy, její manžel ještě žil. Jsme spříznění. Ne přímo bratranec a sestřenice. Dost vzdálená přízeň.“

„A ty bys ji chtěl?“

Rudá záplava. „Nevím.“

„Tak dobře, z druhé strany. Chce ona tebe?“

„No, trochu to jako naznačila, když volala. Je to pěkná ženská.“

„Takže… co s tím hodláš dělat?“

„Mohl bych ji sem pozvat. To bych mohl, ne? Ona vlastně skoro jako řekla, že by se sem ráda podívala.“

„Jste oba dospělí. Řekl bych, šlápni do toho.“

Chad kývl, začervenal se a zase kývl.

Telefon v Stínově bytě byl stále nezapojený. Nevěděl, komu by chtěl zavolat. Jednou pozdě v noci zvedl sluchátko a poslouchal. Byl přesvědčený, že slyší foukat vítr a vzdálený rozhovor skupiny lidí. Mluvili tak potichu, že jim nerozuměl. Řekl: „Haló?“ a „Kdo je tam?“, ale nikdo neodpověděl, jen náhlé ticho a pak vzdálený smích, tak slabý, že ani nevěděl, jestli si ho jen nepředstavoval.

V týdnech, jež následovaly, podnikl Stín se Středou další výpravy.

Čekal v kuchyni venkovského domku na Rhode Islandu a poslouchal, jak se Středa v zatemněné ložnici dohaduje s nějakou ženou, která odmítala vstát z postele a nedovolila Středovi ani jemu, aby viděli její obličej. V ledničce byl plastový sáček plný cvrčků a ještě jeden, ve kterém byly mrtvolky novorozených myší.

V rockovém klubu v Seattlu zase sledoval, jak Středa křičí svůj pozdrav do rámusu hudební skupiny. Přijel sem za mladou zpěvačkou s krátkými červenými vlasy a modrými spirálami tetování. Asi se dohodli, protože Středa přišel celý rozzářený.

O pět dní později čekal v autě, když Středa vyšel s chmurným výrazem ze dveří kancelářské budovy v Dallasu. Nasedl a zabouchl dveře, pak chvíli mlčel a po tváři rudé vztekem mu kmitaly křečovité záchvěvy. „Jeď,“ štěkl a pak dodal: „Kurevští Albánci. Jako by na tom někomu záleželo.“

Další tři dny na to letěli do Boulderu, kde příjemně strávili čas s pěti mladými Japonkami. Oběd byl plný zdvořilostí a vzájemných poklon a Stín pak odcházel a usilovně přemýšlel, jestli se tam vůbec něco dohodlo či rozhodlo. Středa ale vypadal spokojeně.

Časem se začal těšit, že opět uvidí Lakeside. Byl tam klid a měli ho tam rádi. Cítil se tam doma.

Každé ráno, pokud nebyl někde na cestách, jezdil přes most na náměstí. U Mabel si koupil dva pirohy, jeden snědl hned na místě a vypil k němu kávu. Pokud tam někdo nechal ležet noviny, přečetl si je, i když ho to nikdy nezajímalo natolik, aby do nich sám investoval.

Druhý piroh, zabalený v papírovém sáčku, strčil vždycky do kapsy a snědl ho v poledne.

Jednou ráno si zrovna četl USA Today, když ho Mabel vyrušila: „Hej, Miku, kam máš dnes namířeno?“

Obloha byla bleděmodrá. Po ranní mlze zůstala na stromech bílá námraza. „Nevím. Možná si zase projdu trasu divočinou.“

Dolila mu kávu. „Šel jsi někdy na jih po okresní Q? Je to tam vážně hezké. To je ta úzká silnice, co začíná naproti obchodu s koberci na Dvacáté.“

„Ne, tudy jsem nešel.“

„No,“ řekla, „je tam docela hezky.“

Bylo to tam výjimečně hezké. Stín zaparkoval auto na okraji města a šel podle silnice, která se kroutila a ovíjela kolem kopců na východ od města. Všechny byly pokryté bezlistými javory, bílými břízami a tmavými jedlemi a borovicemi.

V jednom úseku se k němu přidala malá tmavá kočka. Její kožíšek měl temné šedou barvu, jen tlapky měla bílé. Přiblížil se k ní. Neutekla.

„Ahoj, kočko,“ řekl, aniž si to uvědomil.

Kočka sklonila hlavičku na stranu a pohlédla na něho smaragdovýma očima. Pak zasyčela – ne na něho, na cosi na druhé straně cesty, co neviděl.

„Klídek,“ chlácholil ji. Kočka přešla přes cestu a zmizela v poli neposekané kukuřice. Za další zatáčkou narazil na hřbitůvek. Náhrobní kameny byly zvětralé, ale u některých ležely snítky čerstvých květin. Kolem nebyla žádná zeď, ani plot, jen nízké morušovníky sehnuté ledem a stářím. Vchod na hřbitov označovaly dva kamenné pilíře, branka pochopitelně chyběla. Prošel mezi nimi.

Bloumal po hřbitově a prohlížel si pomníky. Poslední byly z roku 1969. Oprášil sníh z masivního žulového anděla a opřel se o něj.

Z kapsy vyndal hnědý sáček a vybalil piroh. Odlomil roh: do mrazivého vzduchu se vznesl obláček páry. Krásně to vonělo. S chutí se zakousl.

Vzadu za sochou něco zašustilo. Na okamžik ho napadlo, že je to ta kočka, ale pak ucítil parfém a pod parfémem pach něčeho shnilého.

„Prosím tě, nedívej se na mě,“ řekla za ním.

„Ahoj, Lauro.“

Hlas měla váhavý, možná i trochu vystrašený: „Ahoj, punťo.“

Odlomil kousek pirohu. „Chtěla bys?“

Stála hned za ním. „Ne. Sněz to. Já už nejím.“

Ukusoval z pirohu. Byl opravdu dobrý. „Chci tě vidět.“

„Nebude se ti to líbit.“

„Prosím?“

Vystoupila zpoza žulového anděla. Stín se na ni díval, po dlouhé době za bílého dne. Něco bylo jiné, něco stejné. Oči se jí nezměnily, stejná byla i plachá naděje v jejím úsměvu. A byla velice zřetelně, velice mrtvá. Stín dojedl. Vstal a vytřepal z papírového sáčku drobečky, pak ho složil a vrátil do kapsy.

Čas, který strávil v pohřebním ústavu v Cairu, nějak způsobil, že mu její přítomnost nevadila. Nevěděl jen, co jí má říct.

Dotkla se studenou rukou jeho dlaně a on ji něžně stiskl. Cítil, jak mu divoce tluče srdce. Byl zděšený a vyděsila ho normálnost toho okamžiku. Bylo mu s ní tak dobře, že by byl schopen tam stát navěky.

„Stýská se mi,“ přiznal.

„Jsem tady,“ odpověděla.

„Tehdy mi právě chybíš nejvíc. Když jsi tady. Když tu nejsi, když jsi jen duch z minulosti nebo sen z jiného života, je to lehčí.“

Stiskla mu prsty.

„Tak co, jaká je smrt?“

„Těžká,“ řekla. „Nechce skončit.“

Opřela si mu hlavu o rameno. Rvalo mu to srdce. Navrhl: „Chceš se kousek projít?“

„Jasně.“ Usmála se na něho. Nejistý, bázlivý úsměv v mrtvém obličeji.

Vyšli ze hřbitůvku a vydali se ruku v ruce zpátky po cestě k městu. „Kde jsi byl?“

„Tady. Aspoň většinou.“

„Po Vánocích jsem tě nějak ztratila. Někdy jsem věděla, kde jsi, několik hodin, i několik dní. Byl jsi všude možně. Pak ses mi zase ztratil.“

„Byl jsem tady ve městě,“ řekl. „Lakeside. Dobré malé městečko.“

„Aha.“

Už na sobě neměla ten modrý kostým, ve kterém ji pochovali. Měla několik svetrů, dlouhou tmavou sukni a vysoké tmavě červené boty. Stín je pochválil.

Laura sklonila hlavu a radostně se na boty usmála. „Že jsou božské? Našla jsem je v jednom velkém obchodě s obuví v Chicagu.“

„A co tě sem přivedlo z Chicaga?“

„Ale kde, v Chicagu už dávno nejsem, punťo. Mířila jsem na jih. Ta zima mi nedělá dobře. Řekl bys, že mi bude vyhovovat, ale bude to nejspíš tím, že jsem mrtvá. Necítíš to jako chlad. Cítíš to jako jakési nic, a když jsi mrtvý, jediné, čeho se opravdu bojíš, je nicota. Mířila jsem do Texasu. Měla jsem v plánu strávit zimu v Galvestonu. Mám dojem, že tam jsme na zimu jezdívali, když jsem byla holka.“

„To se asi mýlíš. Nikdy předtím ses o tom nezmínila.“

„Ne? Tak to byl možná někdo jiný. Nevím. Vzpomínám si na racky – jak jsem házela do vzduchu rackům chleba, byly jich stovky, celá obloha se proměnila v racky, a mávali křídly a chytali můj chleba.“ Odmlčela se. „Jestli jsem to neviděla já, asi to viděl někdo jiný.“

Ze zatáčky vyjelo auto. Řidič jim zamával a Stín mu pozdrav oplatil. Byl to nádherně normální pocit, jít se svou ženou.

„Je mi moc hezky,“ řekla Laura, jako by mu četla myšlenky.

„Mně taky.“

„Když přišlo to volání, musela jsem spěchat zpátky. Ještě jsem ani nebyla v Texasu.“

„Volání?“

Zvedla hlavu k němu. Na krku se jí třpytila ta zlatá mince. „Cítila jsem, jak mě někdo volá. Začala jsem na tebe myslet. Na to, jak strašně moc tě potřebuju vidět. Bylo to jako hlad.“

„Takže jsi věděla, že jsem tady?“

„Ano.“ Zastavila se. Mračila se a horní ret se jí tiskl do dolního modrého rtu. Sklonila hlavu na stranu. „Věděla. Náhle jsem to věděla. Myslela jsem, že mě voláš, ale to jsi nebyl ty, že ne?“

„Ne.“

„Ty jsi mě nechtěl vidět.“

„Tak to není.“ Zaváhal. „Ne. Nechtěl jsem tě vidět. Příliš to bolí.“

Pod nohama jim křupal sníh a ve slunečních paprscích se třpytil spoustou diamantů.

„Musí to být těžké,“ řekla Laura, „nebýt živý.“

„Myslíš tím, že je pro tebe těžké být mrtvá? Podívej, já určitě přijdu na to, jak tě dostat zpátky pořádně. Myslím, že jsem na správné stopě –“

„Ne,“ přerušila ho. „Víš, jsem ti moc vděčná. A doufám, že se ti to podaří. Udělala jsem spoustu špatného…“ Zavrtěla hlavou. „Ale mluvila jsem o tobě.“

„Já jsem živý,“ namítl Stín. „Nejsem mrtvý. Vzpomínáš si?“

„Nejsi mrtvý,“ přisvědčila Laura. „Ale nejsem si jistá, že jsi živý. Doopravdy živý.“

Tahle konverzace nemá správný směr, pomyslel si Stín. Nic tu nemá správný směr.

„Miluju tě,“ pokračovala věcně. „Jsi můj punťa. Ale když jsi opravdu mrtvý, začneš věci vidět jasněji. Jako by tam nic nebylo. Rozumíš? Ty jsi jako velká, pevná díra v lidském tvaru.“ Zachmuřila se. „Dokonce i když jsme byli spolu. Byla jsem s tebou strašně ráda. Zbožňoval jsi mě a byl bys pro mě udělal cokoliv. Ale někdy jsem vešla do pokoje a nepřipadalo mi, že tam někdo je. A rozsvítila jsem světlo, nebo jsem ho zhasla, a uvědomila jsem si, že jsi tam, že sedíš sám, nečteš, nekoukáš na televizi, neděláš nic.“

Objala ho, jako by chtěla svá slova zmírnit, a dodala: „Nejlepší na Robbiem bylo, že byl někdo. Někdy byl pitomý, někdy byl legrační a měl rád všude kolem zrcadla, když jsme se milovali, aby se mohl dívat, jak mě ojíždí, ale byl živý, punťo. Chtěl věci. Zaplňoval prostor.“ Zastavila se a hleděla na něho, zase tak s hlavou na stranu. „Promiň. Zranila jsem tvoje city?“

Nedůvěřoval svému hlasu, že ho nezradí, proto jen mlčky zavrtěl hlavou.

„Dobře,“ řekla. „To je dobře.“

Blížili se k odpočívadlu, kde nechal auto. Cítil, že musí něco říct: Miluji tě nebo prosím tě, nechoď, nebo promiň. Taková ta slova, co se říkají, aby se spravil rozhovor, který se bez varování stočil do temných míst. Místo toho řekl: „Já nejsem mrtvý.“

„Možná ne. Ale jsi jistý, že jsi živý?“

„Podívej se na mě.“

„To není odpověď,“ řekla jeho mrtvá žena. „Poznáš to, až budeš.“

„A co teď?“

„No, viděla jsem tě. Půjdu zase na jih.“

„Zpátky do Texasu?“

„Někam, kde je teplo. Je to fuk.“

„Já musím čekat tady,“ řekl Stín. „Až mě šéf bude potřebovat.“

„To není život.“ Povzdechla si. Pak se usmála. Ten úsměv viděl nesčetněkrát a vždycky se mu sevřelo srdce. Kdykoliv se na něho usmála, bylo to jako tehdy poprvé. Všechno začalo znovu.

Chtěl ji vzít do náruče, ale zavrtěla hlavou a odtáhla se. Sedla si na kraj zasněženého piknikového stolu a dívala se, jak odjíždí.

MEZIHRA

Válka už začala a nikdo to neviděl. Bouře se stahovala a nikdo to nevěděl.

Padající traverza zablokovala na dva dny ulici na Manhattanu. Zabila dva chodce, arabského taxikáře a jeho pasažéra.

Řidič trucku v Denveru byl nalezen ve svém domě mrtvý. Vražedná zbraň, kovové tesařské kladivo s pogumovanou rukojetí, ležela na podlaze vedle těla. Obličej byl nedotknutý, ale zadní část hlavy byla totálně zničená. Na zrcadle v koupelně bylo hnědou rtěnkou napsáno několik slov cizí abecedou.

Ve Phoenixu, v Arizoně, se na stanici, kde se třídila pošta, zbláznil jakýsi muž, zpoštovatěl, jak to nazvali ve večerních zprávách, a zastřelil Terryho ‚Trola‘ Evensena, morbidně tlustého, neohrabaného chlapa, který žil sám v přívěsu. Střílel i po několika dalších zaměstnancích třídírny, ale zabit byl jen Evensen. Muž, který střílel – původně se myslelo, že je to nespokojený zaměstnanec pošty – nebyl dopaden a nikdy nebyl identifikován.

„Upřímně řečeno,“ prohlásil vedoucí Terryho ‚Trola‘ Evensona v odpoledních zprávách, „pokud se tu měl někdo zpoštovatět, byli bychom si tipovali na Trola. Dobrý pracant, ale divný patron. V takových věcech ale nikdy nevíte, že?“

Toto interview bylo už při večerním opakování zpravodajského bloku vystřiženo.

Devítičlenná komunita poustevníků v Montaně byla nalezena mrtvá. Reportéři spekulovali o masové sebevraždě, ale brzy se ukázalo, že šlo o otravu kysličníkem uhelnatým ze starých kamen.

Na hřbitově v Key Westu byla znesvěcena krypta.

Osobní vlak společnosti Amtrak narazil do nákladního automobilu UPS v Idahu a zabil řidiče. Nikdo z cestujících nebyl vážněji zraněn.

V této fázi to ještě byla studená válka, ne opravdová válka, nikdo nemohl vyhrát ani prohrát.

Vítr rozhýbal větve stromu. Z ohně vylétly jiskry. Blížila se bouře.

Královna ze Sáby, z otcovy strany prý napůl démon, čarodějka, moudrá žena a královna, která vládla Sábě, když Sába byla nejbohatší zemí, když její koření a drahokamy a vonné dřevo odvážel velbloud za velbloudem a loď za lodí do všech koutů světa, ta, již zbožňovali, dokonce i dokud žila, ta, již uctívali jako živoucí bohyni nejmoudřejší z králů, stojí ve dvě ráno na chodníku Sunset Boulevardu jako laciná plastová nevěsta na černém a neonovém svatebním dortu a prázdnýma očima hledí na míhající se auta. Stojí, jako by jí ten chodník a noc, která ji obklopuje, patřily.

Když se na ni někdo podívá důkladněji, vidí, že se jí pohybují rty, jako by si povídala sama se sebou. Když kolem ní projíždějí muži v automobilech, naváže s nimi očima kontakt a usměje se.

Je to dlouhá noc.

Byl to dlouhý týden a dlouhé čtyři tisíce let.

Je pyšná, že nikomu nic nedluží. Ostatní děvčata na ulici, ta mají pasáky, mají návyky, mají děti, mají lidi, kteří jim berou, co vydělají. Ona ne.

V jejím povolání už není nic posvátného. Vůbec nic.

Před týdnem se v Los Angeles rozpršelo, deště proměnily ulice ve sklo, na kterém docházelo k bouračkám, způsobily sesuvy půdy z kopců a převracely domy do kaňonů. Smývaly svět do kanálů, topily tuláky a bezdomovce, kteří tábořili v betonovém řečišti. Když nastanou v Los Angeles deště, vždycky to obyvatele zaskočí.

Bilquis celý minulý týden nevyšla z domu. Když nemohla stát na chodníku, stočila se na posteli v ložnici barvy syrových jater, poslouchala ťukání deště do kovového krytu klimatizace v okně a psala inzeráty na internet. Nechala pozvánky na prodospele.com, LA-eskort.com, hollywoodskekockynaurovni.com, pořídila si vlastní anonymní e-mailovou adresu. Byla na sebe pyšná, že se odvážila do nových teritorií, ale stále ještě je nervózní – dlouho se vyhýbala všemu, co by se mohlo podobat papírové stopě. Nikdy si nepodala inzerát do malého oznamovatele v L. A. Weekly, raději si vybírala vlastní zákazníky, aby si mohla očima a čichem a dotykem vybírat takové, kteří ji budou uctívat tak, jak to potřebuje, kteří jí dovolí, aby je dovedla až na konec…

Jak tu tak stojí a chvěje se na rohu ulice (neboť únorové deště sice ustaly, ale chlad, který přinesly, zůstal), napadne ji náhle, že je stejně závislá jako ty herákové děvky a kokainové šlapky, zmocní se jí zoufalství a opět začne pohybovat rty. Kdybyste byli dost blízko k jejím rubínovým ústům, slyšeli byste, jak říká: „Teď vstanu a obejdu město, ulice, náměstí, vyhledám toho, kterého tolik miluji.“ To si šeptá a ještě: „Noc co noc hledala jsem na svém lůžku toho, kterého tolik miluji. Nechť mne líbá polibky svých úst. Můj milý je můj a já jsem jeho.“

Bilquis doufá, že přestávka v deštích přivede zpátky zákazníky. Po většinu roku šlape tytéž dva nebo tři bloky Sunsetu a těší se z vlahých losangeleských nocí. Jednou za měsíc vyplatí městského policistu, co nahradil toho chlápka, kterému platívala dřív a který zmizel. Jmenoval se Jerry LeBec a jeho zmizení bylo pro policejní oddělení L. A. záhadou. Byl Bilquis přímo posedlý, pořád ji sledoval. Jednou odpoledne se probudila, vylekal ji nějaký hluk, a otevřela dveře bytu. Za nimi našla Jerryho LeBeka. Byl v civilu, klečel a kymácel se na prošlapaném koberci, hlavu měl hluboko skloněnou a čekal, až vyjde. Ten hluk, který ji probudil, byly nárazy jeho hlavy do dveří.

Pohladila ho po vlasech a pozvala ho dál a později pak dala jeho oblečení do černého pytle na odpadky a hodila je do kontejneru za hotelem o několik bloků dál. Pistoli a peněženku dala do igelitky ze supermarketu, nalila na ně lógr a nasypala zbytky jídla, přeložila okraj tašky a zahodila ji do odpadkového koše na autobusové zastávce.

Nenechávala si žádné suvenýry.

Kdesi směrem k moři se obloha rozzáří oranžovým bleskem a Bilquis ví, že brzy zase začne pršet. Vzdychne. Nechce, aby ji překvapil liják. Vrátí se domů, napustí si vanu a oholí si nohy – má pocit, že si je holí pořád – a půjde spát.

Vydá se boční ulicí do vršku, kde má zaparkovaný vůz.

V ulici za ní se objeví světla auta, zpomalí, když ji dojedou, a ona se obrátí k silnici a usměje se. Úsměv jí zamrzne, když vidí, že je to dlouhá bílá limuzína. Muži v dlouhých bílých limuzínách chtějí šoustat v dlouhých limuzínách, ne v soukromí Bilquisiny svatyně. Na druhé straně, mohla by to být investice. Do budoucnosti.

Tmavé sklo zabzučí dolů a Bilquis přistoupí blíž. „Ahoj, zlatíčko. Hledáš něco?“

„Sladké milování,“ říká hlas z temnoty limuzíny. Bilquis nahlíží dovnitř, pokud to jen otevřené okno dovoluje: zná jednu holku, která vlezla do limuzíny s pěti opilými fotbalovými fanoušky a dopadla velice špatně, ale v autě je jen jeden kunčoft a vypadá mladě. Necítí v něm uctívače, ale peníze, hotové peníze, pěkně z ruky do ruky, i to je svým způsobem energie – baraka tomu říkali, kdysi dávno – kterou může využít, a na rovinu, v dnešní době je každá trocha dobrá.

„Kolik?“ ptá se muž.

„Záleží, co chceš a na jak dlouho. A jestli na to máš.“ Cítí nějaký zápach, jako kouř. Připadá jí to, jako by se pálily dráty a přehřívaly obvody. Dveře se zevnitř otevřou.

„Můžu zaplatit za všechno, po čem zatoužím,“ říká kunčoft. Ona se nakloní do vozu a rozhlédne se. Opravdu tam nikdo není, jen ten zákazník, kluk s naducaným obličejem, který nevypadá ani dost starý, aby mu nalili. Nikdo jiný, tak nastoupí.

„Bohatý hošík, co?“

„Bohatější než bohatý,“ řekne jí a sune se po koženém sedadle k ní. Je neohrabaný. Usměje se na něho.

„Mm. To mě rozpaluje, zlato,“ říká mu. „Ty jsi určitě jeden z těch tečka comů, co o nich čtu?“

Nadme se, funí jako skokan volský. „Jo. Mezi jiným. Jsem technický talent.“ Auto se rozjíždí.

„Takže. Řekni, Bilquis, kolik chceš za to, že mi ho vykouříš?“

„Jak jsi mi to řekl?“

„Bilquis,“ opakuje. Pak zanotuje, hlasem, který není na zpívání, „Jsi nehmotná dívka žijící v hmotném světě.“ Zní to nacvičeně, jako by to byl trénoval před zrcadlem.

Přestane se usmívat, její výraz se změní, je moudřejší, ostřejší, tvrdší. „Co chceš?“

„Už jsem ti to řekl. Sladké milování.“

„Dám ti, co chceš.“ Musí se dostat z limuzíny. Odhaduje, že jedou příliš rychle, aby mohla vyskočit, ale udělá to, pokud ho nedokáže umluvit. Ať už tu jde o cokoliv, nelíbí se jí to.

„Co chci. Ano.“ Odmlčí se. Přejede si jazykem rty. „Chci čistý svět. Chci, aby mi patřil zítřek. Chci evoluci, devoluci a revoluci. Chci dostat ty, co jsou jako já, z okraje do hlavního proudu. Vy jste v podzemí. To je chyba. My musíme pod reflektory, musíme zářit. Střed a přední řady. Vy lidi už jste tak dlouho v podzemí, že jste úplně slepí.“

„Já se jmenuju Ayesha. Nevím, o čem to mluvíš. Dole na rohu je kámoška, ta se jmenuje Bilquis. Můžeme se vrátit na Sunset, mohl bys nás mít obě…“

„Ale Bilquis,“ povzdechne si teatrálně. „Na světě je dané kvantum víry. O tu se musíme rozdělit. Lidé už skoro vyčerpali to, co nám můžou dát. Říká se tomu trhlina v důvěryhodnosti.“ A zase se rozezpívá svým nemelodickým nosovým hlasem: „Jsi analogová dívka žijící v digitálním světě.“

Limuzína zahne příliš rychle za roh a jeho to hodí směrem k ní. Řidič je oddělený tmavým sklem. Prolétne jí iracionální přesvědčení, že to auto nikdo neřídí, že limuzína uhání Beverly Hills jako sporťák Herbie z dětské knížky.

Pak kunčoft natáhne ruku a zaťuká na přepážku.

Auto zpomalí, ale ještě než stačí zastavit, Bilquis otevře dveře a napůl vyskočí, napůl vypadne na silnici. Je někde na stráni. Vlevo je strmý kopec, vpravo je prudký sráz. Rozběhne se po silnici dolů.

Limuzína zůstává na místě a nehýbe se.

Začne pršet a její vysoké podpatky kloužou a rozjíždějí se. Sundá boty a utíká, promočená do poslední nitky, a hledá, kde by mohla seběhnout ze silnice. Je vystrašená. Pravda, má moc, ale to je magie touhy, magie děvky. Žije z ní v téhle zemi už věčnost, ale na všechno ostatní používá jen bystré oči a mysl, svou postavu a vzhled.

Po pravé straně cesty je železné svodidlo, aby auta nesjela po svahu. A nyní mění déšť silnici v říční koryto a její chodidla začínají krvácet.

Světla L. A. se prostírají dole pod ní, jsou jako elektrická mapa pohádkového království, jako nebe rozkročené rovnou tady na zemi, a ona ví, že jediné, co potřebuje k záchraně, je dostat se ze silnice.

Černá jsem a přece půvabná, odříkává si do noci a deště. Jsem kvítek šáronský, lilie v dolinách. Občerstvěte mě koláči hroznovými, osvěžte mě jablky, neboť jsem nemocná láskou.

Zelená vidlice blesku roztrhne noční oblohu. Bilquis ztratí rovnováhu a sjede několik metrů po špinavém asfaltu. Odře si nohu a loket a pokouší se vstát, když spatří, jak se k ní ze svahu blíží světla auta. Jede velice rychle a ona honem uvažuje, jestli se má vrhnout doprava, kde by ji mohlo přimáčknout na svah, nebo doleva, kde by mohla spadnout do strže. Přeběhne přes cestu a chce se přitisknout k mokrému kopci a pokusit se vyšplhat nahoru, ale bílá limuzína se řítí po kluzkém svahu, sakra, musí jet aspoň sto dvacet, možná jen plave s proudem, a křečovitě se chytá trávy a hlíny, ví, že se vytáhne nahoru a prchne, ví to, když se mokrá hlína sesune a ona padá dolů na cestu.

Auto do ní narazí tak prudce, že se přední mřížka prohne a vyhodí ji do vzduchu jako hadrovou panenku. Dopadne na cestu za limuzínou a náraz jí zlomí pánev a roztříští lebku. Po obličeji jí stéká studený déšť.

Začne proklínat svého vraha: proklíná ho mlčky, neboť nemůže hýbat rty. Proklíná ho ve spánku i v bdění, v životě i ve smrti. Proklíná ho, jak může proklínat jen někdo, kdo je napůl démon z otcovy strany.

Prásknou dveře auta. Někdo se k ní blíží. Bylas analogová dívka, zpívá bez melodie, žijící v digitálním světě. A pak řekne: „Vy kurevské madony. Všechny vy kurevské madony.“

Odchází.

Prásknou dveře auta.

Limuzína couvá a přejíždí přes ni, pomalu, poprvé. Kosti pod koly praskají. Pak se auto vrací z kopce k ní.

Když konečně odjíždí k městu, nechává za sebou rozježděné červené maso, v němž byste jen těžko poznali člověka, a brzy i to spláchne déšť.

MEZIHRA 2

„Ahoj, Samanto.“

„Mag? Jsi to ty?“

„Kdo jiný? Leon říkal, že volala teta Sammy, zrovna když jsem byla ve sprše.“

„Hezky jsme si povídali. Máš prima kluka.“

„Ano. Nejspíš si ho nechám.“

Okamžik nepříjemných rozpaků na obou koncích, kratičké zapraskání ve sluchátkách. Pak: „Sammy, co je nového ve škole?“

„Dali nám týden volno. Problémy s kotlem. Jak to vypadá ve vašem koutě Severních lesů?“

„No, mám nového souseda. Předvádí kouzla s mincemi. Lakeside News právě v tribuně čtenářů rozjely ohnivou debatu o možném přerozdělení městské půdy dole u starého hřbitova na jihovýchodním cípu jezera a moje maličkost musí napsat ostrý úvodník shrnující pozici listu v této debatě, aniž by někoho urazila či vůbec naznačila, jaká ta pozice vlastně je.“

„Závidím ti.“

„Nemáš co. Minulý týden zmizela Alison McGovernová – Stanova nejstarší. Milá holka. Párkrát mi hlídala Leona.“

Ústa se otevřou, aby něco řekla, a opět zavřou, aniž cokoliv vyslovila. Pak jen: „To je příšerné.“

„Ano.“

„Takže…“ a protože není, co by se dalo říct, aby to příliš nebolelo, řekne: „Je fešák?“

„Kdo?“

„Ten soused.“

„Jmenuje se Ainsel. Mike Ainsel. Příjemný. Pro mě moc mladý. Velký chlap, vypadá… jak se to říká… začíná to na M.“

„Mužně? Mrzoutsky? Monumentálně? Manželsky?“

Krátký smích, pak: „Ano, řekla bych, že vypadá manželsky. Chci říct, pokud existuje něco, podle čeho poznáš ženatého chlapa, tak v něm to je. Ale to slovo, které jsem potřebovala, je melancholicky.“

„A mysteriózně?“

„Ani ne. Když se sem přistěhoval, vypadal kapku bezmocný – ani nevěděl, jak má zaizolovat okna. Dodnes mi připadá, že ani neví, co tu vlastně dělá. Když je tady, je tady. Pak zase zmizí. Občas ho vídám na dlouhých procházkách.“

„Třeba je to bankovní lupič.“

„Aha. Přesně to jsem si myslela.“

„Nemyslela. Byl to můj nápad. Poslyš, Mag, a co ty? Ty jsi v pořádku?“

„Jo.“

„Opravdu?“

„Ne.“

Dlouhá pauza. „Jedu za tebou.“

„Sammy, ne, to ne.“

„Jsem tam po víkendu, než tu spraví kotel a začne škola. Bude to legrace. Můžeš mi ustlat na gauči. A pozvat toho záhadného souseda na večeři.“

„Sam, ty dohazovačko!“

„Kdo dohazuje? Po Claudine, té mrše, mám pocit, že se zase na chvilku vrátím k chlapcům. Vidíš, když jsem tehdy před Vánocemi stopovala za tebou do El Pasa, svezl mě děsně milý mládenec.“

„Oh, Sam, musíš s tím stopováním přestat.“

„A jak si představuješ, že se dostanu do Lakesidu?“

„Alison McGovernová taky stopovala. Ani v takové díře, jako je Lakeside, to není bezpečné. Pošlu ti peníze. Telegraficky. Můžeš jet autobusem.“

„Neboj.“

„Sammy.“

„Oukej, Mag. Pošli mi peníze, když se ti bude líp spát.“

„Dobře víš, že bude.“

„No jo, ty moje panovačná sestřičko. Dej za mě Leonovi pusu a řekni mu, že za ním jede teta Sammy, a ne ať zase schová všechny hračky do její postele.“

„Vyřídím mu to. Ale neslibuju, že to pomůže. Kdy tě můžeme čekat?“

„Zítra večer. Nemusíš pro mě jezdit na zastávku – řeknu Hinzelmannovi, aby mě odvezl v Tessii.“

„Pozdě. Tessie už je na zimu v naftalínu. Ale Hinzelmann tě sveze určitě. Jsi jeho mazlíček. Posloucháš jeho historky.“

„Měla bys říct Hinzelmannovi, aby ti ten úvodník napsal. Jen si představ: ‚O přerozdělení pozemků u starého hřbitova. V zimě devatenáct set tři můj děda náhodně narazil u starého hřbitova na jelena. Došly mu kulky, a tak použil třešňovou pecku z koláče, který mu babka zabalila k obědu. Načechrala jelenovi čupřinu a odletěla jak čert od krucifixu. O dva roky později se do těch míst vrátil a vidí mohutného jelena s rozložitým třešňovým stromem mezi parohy. To víte, zastřelil ho a babka napekla třešňových koláčů, že je jedli až do příštího Čtvrtého července…“

Obě se rozesmály.

MEZIHRA 3

Jacksonville, Florida, 2:00 ráno

„Na té ceduli stojí, že hledáte pomocnici.“

„Pořád přijímáme.“

„Můžu dělat jen noční směny. Bude to problém?“

„Nemělo by. Dám vám přihlášku. Vyplňte si ji. Už jste někdy dělala na benzínové pumpě?“

„Ne. Ale říkám si, co na tom může být těžkého?“

„No, není to žádná velká věda, to ne. Neurazte se, madam, že vám to říkám, ale nevypadáte moc dobře.“

„Já vím. Zdravotní důvody. Vypadá to hůř, než to ve skutečnosti je. Nic životu nebezpečného.“

„Dobře. Nechejte mi tu přihlášku. Teď zrovna nám na noční chybí lidi. Tady se jí říká zombie šichta. Když to děláte dlouho, jste fakt jako chodící mrtvola. No nic… je to Larna?“

„Laura.“

„Laura. Dobrý. No, doufám, že vám nevadí jednat s podivnými individui. Protože ta v noci vylézají především.“

„To já vím nejlíp. Zvládnu to.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Tak co, kamaráde?

Co řekneš, kamaráde?

No, klídek, kamaráde,

Dáme si oddech od staré známosti.

Nač ten chmurný tón?

Kráčíme

Ty, já, on –

je tolik životů v sázce.

– Stephen Sondheim, Staří kamarádi

Sobota ráno. Zaklepání. Stín otevřel dveře.

Stála tam Marguerite Olsenová. Nešla dovnitř, stála tam ve slunci a vypadala velmi vážně. „Pane Ainseli…“

„Mike, prosím,“ připomněl jí Stín.

„Ano, Miku. Přišel byste k nám dnes na večeři? Kolem šesté? Nebude to nic moc, jen špagety s masovými knedlíčky.“

„Já mám špagety s masovými knedlíčky moc rád.“

„Pochopitelně, pokud máte jiné plány…“

„Nemám jiné plány.“

„V šest.“

„Měl bych přinést kytku?“

„Když to bez ní nepůjde. Ale je to sousedské pozvání. Nic romantického.“

Osprchoval se. Šel se chvíli projít, jen k mostu a zpátky. Slunce svítilo na obloze jako zašlý čtvrťák a on se v tlustém kabátě úplně zpotil. Zajel autem do Davova lahůdkářství a koupil láhev vína. Stála dvacet dolarů, což mu připadalo jako záruka kvality. Ve vínech se nevyznal, tak koupil kalifornský cabernet. Kdysi totiž viděl nálepku, na nárazníku, bylo to už dost dávno, lidi tenkrát ještě mívali na nárazníku nálepky hlásající, že ŽIVOT JE CABERNET, a jeho to tenkrát rozesmálo.

Jako dárek koupil nějakou rostlinu v květináči. Zelené listy, žádné květy. Nic romantického.

Koupil krabici mléka, které nikdy nevypije, a trochu ovoce, které nikdy nesní.

Pak zaskočil k Mabel a koupil si jeden piroh. Mabel se rozzářila: „Chytil tě Hinzelmann?“

„Nevěděl jsem, že mě hledá.“

„Jo. Chce tě vzít na ryby. A Chad Mulligan se ptal, jestli jsem tě zahlédla. Jeho sestřenka je tu. Vzdálená sestřenka. My jsme tomu říkávali líbací sestřenka. Moc milá. Bude se ti líbit,“ a pustila piroh do hnědého papírového sáčku. Zakroutila vršek, aby piroh nevystydl.

Stín jel domů naokolo, jednou rukou držel piroh a obědval, drobečky mu padaly na džíny a na podlahu. Projel kolem knihovny na jižním břehu jezera. V tom sněhu a ledu vypadalo město jako černobílá kresba. Jaro bylo někde v nekonečnu: kraksna bude navždy sedět na ledu ve společnosti rybářských přístřešků a dodávek a stop po sněžných skútrech.

Dojel domů, zaparkoval, vyšel po cestě k domu a po dřevěných schodech k bytu. Stehlíci a brhlíci na krmítku mu nevěnovali sebemenší pozornost. Vešel dovnitř. Zalil květináč a nemohl se rozhodnout, jestli má víno dát do ledničky.

Do šesté měl ještě spoustu času.

Byl by se rád díval na televizi. Chtěl, aby ho někdo bavil, aby nemusel přemýšlet, chtěl jen tak sedět a nechat se omývat zvuky a obrazy. Chceš vidět Lucyiny kozičky? zašeptalo mu cosi Lucyiným hlasem v paměti a on prudce zavrtěl hlavou, třebaže tam nebyl nikdo, kdo by ho viděl.

Je nervózní, uvědomil si. Tohle bude první opravdové společenské setkání s jinými lidmi – normálními lidmi, ne s lidmi v base, ne s bohy, kulturními hrdiny a sny – od doby, kdy ho před více než třemi lety zatkli. Bude muset konverzovat jako Mike Ainsel.

Pohlédl na hodinky. Marguerite Olsenová říkala, že tam má být v šest. Myslela přesně v šest? Neměl by tam být o chvilku dřív? O chvilku později? Nakonec se rozhodl, že půjde pět minut po šesté.

Zazvonil telefon.

„Jo?“

„Nevíš, jak se odpovídá do telefonu?“ vrčel Středa.

„Až budu mít telefon připojený, budu se hlásit zdvořile. Můžu vám nějak pomoct?“

„Nevím.“ Pauza. Pak: „Organizovat bohy je jako stavět kočky do rovné řady. Nemají k tomu předpoklady.“ V jeho hlase zněla taková únava a mrtvost, jakou u Středy nikdy nepamatoval.

„Něco zlého?“

„Je to těžké. Zatraceně těžké. Nevím, jestli to vůbec může fungovat. Asi bude jednodušší, když se sami zlikvidujeme. Prostě si sami podřízneme krky.“

„Tak nesmíte mluvit.“

„Jo. Dobře.“

„Hele, kdybyste si podřízl krk, možná by vás to ani nebolelo,“ snažil se Stín vytáhnout Středu vtipkováním z černých myšlenek.

„Bolelo. I takové, jako jsem já, bolest bolí. Když se pohybuješ a působíš v hmotném světě, působí ten materiální svět na tebe. Bolest bolí, nenasytnost opájí a chtíč spaluje. Možná neumíráme snadno a je po čertech jisté, že není správné, abychom umírali, ale umřít můžeme. Pokud nás lidé pořád ještě milují a pamatují na nás, přijde něco, co se nám hodně podobá, a zaujme to naše místo. Celý zatracený kolotoč začíná znovu. A když jsme zapomenuti, je po nás.“

Stín nevěděl, co na to říct. Zeptal se jen: „Odkud voláte?“

„Po tom ti je velké kulové.“

„Jste opilý?“

„Ještě ne. Pořád musím myslet na Thora. Ty ses s ním nesetkal. Velký chlap jako ty. Dobrosrdečný. Nikterak chytrý, ale rozdělil by se s tebou o poslední košili, kdybys mu řekl. A zabil se. Strčil si do úst pistoli a ustřelil si hlavu. Ve Philadelphii, v roce 1932. Copak se taková smrt hodí pro boha?“

„To je mi líto.“

„Je ti to ukradené, synku. Jsi opravdu hodně jako on. Velký a hloupý.“ Přestal mluvit. Rozkašlal se.

„Co se děje?“ zeptal se Stín už podruhé.

„Ozvali se.“

„Kdo?“

„Opozice.“

„A?“

„Chtějí diskutovat o příměří. Mírové rozhovory. Žij a nechej sakra žít.“

„Takže co bude teď?“

„Teď budu pít špatné kafe s těmi moderními paky v Zednářské lóži v Kansas City.“

„Dobře. Vyzvednete mě nebo vás mám někde čekat?“

„Ty pěkně zůstaň sedět, kde jsi. Nenamoč se do žádného maléru. Rozumíš, co ti říkám?“

„Ale –“

Cvak a spojení skončilo. Žádný oznamovací tón. Stejně tam žádný nikdy nebyl.

Do šesti pořád ještě spousta času. Po rozhovoru se Středou byl Stín podivně neklidný. Vstal, že se půjde projít, ale už se stmívalo, a tak si zase sedl.

Vzal do ruky Zápisy z jednání Městské rady v Lakesidu v letech 1872-1884 a obracel stránky. Očima přebíhal po drobounkých písmenech, aniž je doopravdy četl, jen občas se zastavil a pročetl pasáž, která ho upoutala.

V červenci 1874, dočetl se, mělo město potíže s velkým množstvím migrujících zahraničních dřevorubců. Na rohu Třetí ulice a Broadwaye se má stavět opera. Předpokládalo se, že svízele a hádky spojené se stavbou přehrady na Mlýnském potoku skončí, jakmile se mlýnský rybník změní v jezero. Rada odsouhlasila vyplacení sedmdesáti dolarů panu Samuelu Samuelsovi a osmdesáti dolarů panu Heikkimu Salminenovi jako náhrady za jejich pozemky a výdaje spojené s přestěhování jejich obydlí mimo oblast určenou k zaplavení.

Stín si předtím vůbec neuvědomil, že jezero je uměle vytvořené. Proč to pojmenovali Lakeside, když leží na přehrazeném mlýnském rybníku? Četl dál a dozvěděl se, že jakýsi pan Hinzelmann, původem z Hüdemuhlenu v Bavorsku, byl pověřen zpracováním projektu na vybudování jezera a že mu město vyplatilo sumu 370 dolarů jako zálohu. Případný schodek měl být zaplacen z veřejné sbírky. Stín utrhl kousek papírového ručníku a vložil ho mezi stránky jako záložku. Už viděl, jak se Hinzelmann raduje nad zmínkou o svém dědečkovi. Jestlipak vůbec ví, že se jeho rodina tak významně podílela na vzniku jezera? Pak se dál probíral knihou a hledal další poznámky k projektu.

Slavnostní předání jezera veřejnosti se konalo na jaře 1876 a byla to první z akcí na oslavu stého výročí města. Rada odhlasovala, že panu Hinzelmannovi bude vysloveno poděkování.

Znovu se podíval na hodinky. Bylo pět třicet. Oholil se, učesal si vlasy, převlékl se. Posledních patnáct minut uplynulo. Vzal víno a kytku a šel vedle.

Jednou klepl a Marguerite Olsenová už otevírala. Vypadala skoro stejně nervózní, jako se on cítil. Vzala láhev a květináč a řekla děkuji. Televize přehrávala z videa Čaroděje ze země Oz. Film byl dosud ve fázi sépiové hnědi a Dorotka byla ještě v Kansasu, seděla se zavřenýma očima ve voze profesora Marvela a ten starý podvodník předstíral, že jí čte myšlenky. Tornádo, které ji mělo unést z jejího života, se blížilo. Leon seděl před obrazovkou a hrál si s hasičským autíčkem. Když spatřil Stína, rozzářil se radostí, vyskočil a běžel do zadního pokoje. Rozčilením až klopýtal a bleskurychle byl zpátky. Triumfálně mával čtvrtdolarem.

„Sleduj, Miku Ainseli!“ křičel. Sevřel obě pěstičky a předstíral, že bere minci do pravé ruky, pak ji široce otevřel. „Zmizel jsem ho, Miku Ainseli!“

„No páni!“ souhlasil Stín. „Až se najíme a pokud s tím bude mamka souhlasit, ukážu ti, jak to provést ještě plynuleji.“

„Můžete třeba hned,“ navrhla Marguerite. „Ještě čekáme na Samantu. Poslala jsem ji pro kyselou smetanu. Nechápu, kde je tak dlouho.“

A jako by to byla divadelní narážka, zaklepaly na dřevěné verandě kroky a někdo si otevíral loktem dveře. Nepoznal ji hned, ale pak ona řekla: „Nevěděla jsem, jestli chceš tu kalorickou nebo tu, co chutná jako lepidlo na tapety, tak jsem riskla tu kalorickou,“ a on okamžitě věděl – ta dívka z cesty do Caira.

„To je v pořádku,“ řekla Marguerite. „Sam, tohle je můj soused, Mike Ainsel. Miku, to je Samanta Černá vrána, moje sestra.“

Neznám tě, myslel si Stín zoufale. Nikdy jsi mě nepotkala. Jsme absolutní cizinci. Snažil se vzpomenout, jak myslel sníh, jak zábavné a jednoduché to bylo: tentokrát to bylo čiré zoufalství. Natáhl ruku a řekl: „Těší mě.“

Zamžikala a pohlédla mu do tváře. Okamžik zmatku, pak jí v očích zasvítilo poznání a koutky úst se zvedly. „Ahojky.“

„Podívám se, co se děje v kuchyni,“ řekla Marguerite stísněným hlasem kuchařky, která spálí i vodu, pokud ji jen na vteřinku nechá bez dozoru.

Sam si svlékla péřovou bundu a hodila klobouk na věšák. „Tak to vy jste ten melancholický, ale mysteriózní soused. Kdy by si byl pomyslel?“ Mluvila potichoučku.

„A vy jste holka Sam. Můžeme to nechat na později?“

„Když mi slíbíte, že mi vysvětlíte, oč tady jde.“

„Ujednáno.“

Leon zatahal Stína za nohavici. „Ukážeš mi to teď?“ zvedal svůj čtvrťák.

„Tak jo,“ řekl Stín. „Ale když ti to ukážu, musíš si pamatovat, že mistr kouzelník nikdy nikomu neprozradí, jak se to dělá.“

„Slibuju,“ řekl Leon vážně.

Stín vzal minci do levé ruky, pak pohnul Leonovou pravačkou, aby mu ukázal, jak předstírat, že do ní bere minci, zatímco ji ve skutečnosti nechává ve Stínově levé ruce. Potom přiměj Leona, aby pohyby opakoval sám.

Po několika pokusech to chlapec zvládl. „Teď umíš polovinu. Ta druhá je takhle: upři pozornost na tu ruku, kde by ta mince měla být. Dívej se na to místo, kde jako je. Když se budeš chovat, jako že je ve tvé pravačce, nikoho ani nenapadne koukat na levou, i kdybys byl sebevíc nešikovný.“

Sam je sledovala s hlavou trošku na stranu. Neříkala nic.

„Večeře!“ zavolala Marguerite a bokem odstrkovala kuchyňské dveře. V rukou nesla kouřící mísu špaget. „Leone, utíkej si umýt ruce.“

Jedli křupavý česnekový chleba, hustou červenou omáčku, dobré kořeněné masové knedlíčky. Stín složil Marguerite upřímnou pochvalu.

„To je starý rodinný recept,“ řekla. „Z korsické strany naší rodiny.“

„Já jsem myslel, že jste původní Američané.“

„Táta je Čerokí,“ řekla Sam. „Otec Magiiny matky přišel z Korsiky.“ Sam byla jediný stolovník, který pil jeho cabernet. „Táta od nich odešel, když Mag bylo deset, a odstěhoval se na opačný konec města. Šest měsíců nato jsem se narodila já. Máma s tátou se vzali, když soud potvrdil rozvod. Když mi bylo deset, sbalil kufry znovu. Mám pocit, že má desetiletý cyklus.“

„No, v Oklahomě už je taky desátý rok,“ poznamenala Marguerite.

„No a rodina mojí mámy byli evropští Židé,“ pokračovala Sam, „z jednoho z těch míst, co dřív bývala komunistická a teď jsou jen chaos. Myslím, že se jí líbila myšlenka být provdaná za Čerokíe. Smažený chleba a sekaná játra.“ Upila červeného vína.

„Samanthina matka je divoška,“ řekla Marguerite a Stín měl dojem, že to příliš neschvaluje.

„Víte, kde je teď?“ otočila se k němu Samantha. Zavrtěl hlavou. „V Austrálii. Přes internet se seznámila s maníkem, co žije v Hobartu. Když se pak setkali doopravdy, došla k závěru, že je to vlastně pako, ale v Tasmánii se jí líbilo. A tak tam zůstala a žije v nějaké ženské komunitě a učí je dělat batikované hadry a takové věci. Není to boží? V jejím věku!“

Stín souhlasil, že je, a přidal si masových knedlíčků. Sam jim vykládala, jak byli všichni tasmánští domorodci vyhlazeni Brity a jak Britové udělali napříč ostrovem lidský řetěz, aby je pochytali, a jak ulovili jen starce a nemocného hocha. Taky jim vykládala, jak farmáři zabíjeli vlkovce psohlavé – tasmánské vakovlky – protože se báli o své ovce, a jak politici ve třicátých letech dvacátého století došli k závěru, že by vlkovci měli být chráněni. To už ale byl zabit i ten poslední. Dopila druhou sklenku a nalila si třetí.

„Tak, Miku,“ pobídla ho se zrůžovělými tvářemi, „teď nám zase něco povězte o své rodině vy. Jací jsou Ainselové?“ Usmívala se a oči jí uličnicky svítily.

„My nejsme ani trochu zajímaví. Nikdo z nás se v životě nedostal ani na půl cesty do Tasmánie. Tak vy jste ve škole v Madisonu. Jaké to je?“

„Jako byste nevěděl. Studuju dějiny umění, ženskou otázku a odlévám vlastní bronzy.“

„Až budu veliký,“ vložil se do hovoru Leon, „budu čarovat. Čáry máry fuk. Naučíš mě to, Miku Ainseli?“

„Jasně. Když máma nebude proti.“

Sam navrhla: „Až se najíme a ty budeš ukládat Leona do postele, Mag, asi dovolím Mikovi, aby mě vzal na hodinku k Jelenovi.“

Marguerite nepokrčila rameny. Pohnula hlavou a jedno obočí se mírně zvedlo.

„Zajímá mě. A musí mi povědět spoustu věcí.“

Marguerite se podívala na Stína, který si papírovým ubrouskem usilovně stíral z brady imaginární šmouhu červené omáčky. „No, jste dospělí,“ konstatovala tónem, který naznačoval, že dospělí nejsou, a pokud jsou, neměli by být.

Po večeři pomohl Stín Sam umýt nádobí – utíral – a pak předvedl Leonovi kouzlo. Počítal mu do dlaně centy: pokaždé, když Leon otevřel pěstičku a přepočítal si je, bylo tam o jeden méně, než kolik jich napočítali při ukládání. A s tím posledním – „Držíš ho pořádně? Máš pevně zavřenou ruku?“ – když Leon otevřel dlaň, ležel na ní desetník. Leonovo kvílivé: „Jak jsi to udělal? Mami, jak to udělal?“ ho provázelo do předsíně.

Sam mu podala kabát. „Honem,“ popoháněla ho. Tváře měla červené z vína.

Venku bylo zima.

Stín se zastavil u sebe a hodil Zápisy z jednání Městské rady v Lakesidu do igelitové tašky. Možná na Hinzelmanna narazí v baru ‚Sem chodí jelen‘. Nemohl se dočkat, až mu ukáže zápisy o jeho dědečkovi.

Scházeli po chodníku dolů.

Otevřel garáž a Sam se rozesmála. „Podržte mě!“ vyhrkla, když uviděla toyotu. „Auto Paula Gunthera. Tys koupil auto Paula Gunthera. Podržte mě.“

Stín jí otevřel dveře. Pak obešel vůz a nasedl. „Ty to auto znáš?“

„Když jsem tu byla před dvěma nebo třemi lety na návštěvě u Mag. To já ho přesvědčila, aby ho natřel na fialovo.“

„Aha,“ řekl Stín. „Je dobré konečně mít někoho, na koho můžu nadávat.“

Vyjel na silnici. Vystoupil a zavřel garáž. Vrátil se do auta. Sam se na něho divně dívala, jako by ji začala opouštět sebejistota. Zapnul si pás a ona řekla: „Tak jo. Dělám pěknou pitomost, co? Lezu do auta s vraždícím psychopatem.“

„Posledně jsem tě domů dovezl v pořádku,“ připomněl jí.

„Zabil jsi dva muže,“ odpověděla. „Hledají tě federálové. A teď zjistím, že žiješ pod falešným jménem vedle mé sestry. Pokud tedy není Mike Ainsel tvoje pravé jméno?“

„Ne,“ řekl a povzdechl si. „Není.“ Byl nešťastný, když to říkal. Bylo to, jako by zahazoval něco důležitého, opustil Mika Ainsela tím, že ho zapřel. Jako by se loučil s přítelem.

„Zabil jsi ty dva chlapy?“

„Ne.“

„Přišli ke mně a říkali, že nás viděli spolu. A ten jeden mi ukázal tvoje fotky. Jak se to jmenoval – pan Klobouk? Ne. Pan Město. Bylo to jako v Uprchlíkovi. Ale já jsem jim řekla, že jsem tě v životě neviděla.“

„Děkuju.“

„A teď mi řekni, o co tu jde,“ řekla. „Já zachovám tvoje tajemství, když ty zachováš moje.“

„Já žádné tvé tajemství neznám,“ namítl Stín.

„Jak to? Víš, že to byl můj nápad natřít tuhle věc na fialovo a tím udělat z Paula Gunthera takový terč opovržení a posměchu v několika okresech, že byl nucen opustit rodné město. Byli jsme pěkně zfetovaní,“ připustila.

„Pochybuju, že tohle je nějaké tajemství. Každý v Lakesidu to musel vědět. Takhle fialovou může vymyslet jen feťák.“

A pak řekla, velice klidně a velice rychle: „Jestli mě hodláš zabít, prosím tě, ať to nebolí. Neměla jsem sem s tebou chodit. Jsem absolutně blbá kráva. Můžu tě identifikovat. Kristepane!“

Stín si povzdechl. „Nikdy jsem nikoho nezabil. Opravdu. Teď tě vezmu k Jelenovi. Dáme si skleničku. Nebo řekni a já obrátím auto a zavezu tě domů. Ať rozhodneš jakkoli, můžu jen doufat, že nezavoláš poldy.“

Přejížděli přes most. V autě bylo ticho.

„Kdo ty dva zabil?“ zeptala se.

„Kdybych ti to řekl, nevěřila bys mi.“

„Věřila.“ Teď to znělo naštvaně. Napadlo ho, jestli to víno byl dobrý nápad. Život momentálně rozhodně nebyl cabernet.

„Není snadné tomu uvěřit.“

„Já,“ prohlásila, „já dokážu uvěřit čemukoliv. Nemáš potuchy, čemu já dokážu věřit.“

„Opravdu?“

„Dokážu věřit věcem, které jsou pravdivé, a dokážu věřit věcem, které nejsou pravdivé, a dokážu věřit věcem, u kterých nikdo neví, jestli jsou pravdivé, nebo ne. Dokážu věřit v Santa Clause a ve Velikonočního zajíce a v Marilyn Monroe a v Beatles a v Elvise a Mistra Eda. Poslouchej – já věřím, že lidi jsou zdokonalitelní, že poznání je nekonečné, že svět řídí tajné bankovní kartely a že sem na víkend lítají mimozemšťané, takoví ti hodní, co vypadají jako scvrklí lemuři, a taky ti nehodní, co mrzačí dobytek a chtějí naši vodu a naše ženy. Věřím, že budoucnost táhne, a věřím, že se budoucnost kolébá, a věřím, že jednoho dne se vrátí Bílá bizoní žena a nakope nám zadky. Věřím, že všichni muži jsou jen přerostlí kluci s vážnými komunikačními problémy a že úbytek kvalitního sexu v Americe má úzkou souvislost s úbytkem drive-in biografů. Věřím, že všichni politici jsou bezpáteřní gauneři, a přesto věřím, že jsou lepší než ti druzí. Věřím, že až přijde zemětřesení s velkým Z, Kalifornie se potopí do moře, kdežto Florida se rozpadne v šílenství, aligátory a toxický odpad. Věřím, že antibakteriální mýdlo ničí naši odolnost vůči špíně a nemoci, takže jednoho dne všichni vymřeme na rýmu jako Marťani ve Válce světů. Věřím, že největší básníci minulého století byli Edith Sitwellová a Don Marquis, že jadeit je vysušené dračí sperma a že před tisíci lety jsem ve svém předchozím životě byla jednoruký sibiřský šaman. Věřím, že osud lidstva je ve hvězdách. Věřím, že bonbóny opravdu chutnaly líp, když jsem byla malá holka, že z hlediska aerodynamiky je nemožné, aby čmelák létal, že světlo je vlna a částice, že někde opravdu existuje kočka v krabici, která je živá a mrtvá zároveň (i když pokud nikdy krabici neotevřou, aby ji nakrmili, budou tam nakonec jen dvě mrtvé v různém vydání), a že ve vesmíru jsou hvězdy, které jsou o miliardy let starší než sám vesmír. Věřím v osobní bohyni, která mě má ráda a dělá si o mě starosti a dohlíží na všecko, co dělám. Věřím v nadosobní bohyni, která uvedla vesmír do pohybu a sebrala se a šla za svými přítelkyněmi a nemá ani tušení, že žiju. Věřím v prázdný vesmír bez bohů, vesmír kauzálního chaosu, šumu a slepého štěstí. Věřím, že ten, kdo tvrdí, že sex je přeceňován, ho prostě nedělal správně. Věřím, že ten, kdo tvrdí, že ví, co se se světem děje, bude lhát i o malých věcech. Věřím v absolutní čestnost a rozumné společenské lži. Věřím v právo ženy na volbu, v právo dítěte na život, věřím, že i když lidský život je posvátný, není nic špatného na trestu smrti, pokud se můžeš absolutně spolehnout na náš právní systém. Věřím, že život je hra, že život je krutý žert a že život je to, co se přihodí, když jsi živý, a že je jen rozumné si to užít.“ Dál už jí dech nevystačil.

Stín málem pustil volant, aby jí zatleskal. Místo toho řekl: „Tak jo. Takže, když řeknu, co jsem se dozvěděl, nebudeš si myslet, že jsem cvok.“

„Možná,“ odpověděla. „Zkus to a uvidíš.“

„Věřila bys, že všichni bozi, které si kdy lidé vymysleli, jsou dodneška s námi?“

„…možná.“

„A že jsou tu noví bozi, bohové počítačů a telefonů a kdovíčeho, a že všichni mají představu, že pro obojí tu není dost místa. A že to vypadá na nějakou jako válku.“

„A ti bohové zabili ty dva muže?“

„Ne, ty dva zabila moje žena.“

„Měla jsem dojem, že tvoje žena je mrtvá.“

„Je.“

„Takže je zabila, než zemřela?“

„Potom. Neptej se.“

Zvedla ruku a odhrnula si vlasy z čela.

Zastavili na Hlavní ulici před hostincem ‚Sem chodí jelen‘. Vývěsní štít nad oknem zpodobňoval překvapené hledícího jelena, jak stojí na zadních nohou a drží sklenici piva. Stín uchopil tašku s knížkou a vystoupil.

„Proč by měla být válka?“ zeptala se Sam. „Připadá mi to zbytečné. Co může kdo získat?“

„To nevím,“ přiznal Stín.

„Je lehčí věřit v mimozemšťany než v bohy,“ řekla Sam. „Možná byli pan Město a pan Cosi Muži v černém, ale mimozemšťanští.“

Stáli na chodníku před hospodou a Sam ho chytila za rukáv. Hleděla mu vzhůru do obličeje a její dech visel v nočním vzduchu jako bílý obláček. „Jenom mi řekni, že jsi jedním z těch hodných chlapců.“

„Nemůžu,“ řekl Stín. „Moc rád bych. Ale poctivě se o to snažím.“

Skousla si dolní ret. Pak kývla: „To stačí. Neudám tě. Můžeš mi koupit pivo.“

Stín jí otevřel dveře. Zavrávorali pod výbuchem horka a hudby. Vešli dovnitř.

Sam zamávala několika známým. Stín kývl na pozdrav hrstce lidí, jejichž tváře – jména ještě ne – si pamatoval ze dne, kdy společně hledali Alison McGovernovou, a které potkával ráno u Mabel. U baru stál Chad Mulligan a držel kolem ramen drobnou rudovlásku – líbací sestřenku, napadlo Stína. Uvažoval, jak asi vypadá, ale stála k němu zády. Chad zvedl ruku v imitaci salutování a Stín se usmál a zamával mu. Rozhlížel se po Hinzelmannovi, ale nezdálo se, že tam je. Vzadu zahlédl volné místo a zamířil k němu.

Pak kdosi začal ječet.

Bylo to hrozný křik, hlasitý, zděšený, hysterický, úplně zadusil veškerou konverzaci. Stín se rozhlédl, jistý si, že někoho vraždí, a náhle si uvědomil, že se všechny obličeje otáčejí jeho směrem. Dokonce i ta černá kočka, co celé dny spávala v okně, stála na jukeboxu celá nahrbená a upřeně na něho hleděla.

Čas se zastavil.

„Chyťte ho!“ ječel dál ženský hlas na pokraji hysterie. „Pro boha živého, zastavte ho někdo! Nenechte ho utéct! Prosím vás!“ Ten hlas znal.

Nikdo se nehýbal. Všichni hleděli na Stína. Stín hleděl na ně.

Chad Mulligan popošel dopředu, prodíral se mezi lidmi. Ta malá žena šla bázlivé za ním. Oči měla vytřeštěné, jako by se chystala zase začít ječet. Stín ji znal. Samozřejmě že ji znal.

Chad měl dosud v ruce své pivo. Položil sklenici na nejbližší stůl. Řekl: „Miku.“

Stín řekl: „Chade.“

Audrey Burtonová sevřela Chadův rukáv. Byla úplně bílá a v očích měla slzy. „Stíne,“ řekla, „ty parchante! Ty odporný zabijácký parchante!“

„Víš určitě, že toho muže znáš, zlato?“ Bylo vidět, že je mu to nepříjemné.

Audrey Burtonová na něho nevěřícně pohlédla. „Zbláznil ses? Dělal u Robbieho roky. Jeho manželka, děvka jedna, byla moje nejlepší kamarádka. Hledají ho za vraždu. Vyslýchali mě. Je to uprchlý trestanec.“

Byla úplně bez sebe, hlas se jí třásl potlačovanou hysterií, vzlykala ta slova ze sebe jako seriálová herečka. Vzdálení příbuzní, myslel si Stín nezúčastněně.

Nikdo v baru ani nehlesl. Chad Mullidan se mu podíval do očí. „Nejspíš je to nějaký omyl. Určitě to vyřešíme.“ Pak zavolal na celý bar: „Nic se neděje. Všechno je v pořádku. My to vyřešíme.“ Obrátil se zase ke Stínovi. „Pojďme na chvilku ven, Miku.“ Klidný a profesionální. Stín se nemohl ubránit obdivu.

„Jistě,“ řekl.

Cítil, jak se někdo dotkl jeho ruky. Otočil se a viděl Sam. Hleděla na něho velkýma, ustaranýma očima. Usmál se na ni, aby ji uklidnil.

Sam se rozhlédla po baru, po tvářích, které se na ně upíraly. Oslovila Audrey Burtonovou: „Nevím, co jsi zač. Ale. Jsi. Pěkná. Píča.“ Pak se vytáhla na špičky, přitáhla si Stína k sobě a prudce a vášnivě ho políbila. Připadalo mu, že tiskne své rty k jeho ústům několik minut, i když to možná bylo pět vteřin skutečného času.

Byl to podivný polibek. Nebyl určen jemu. Byl pro ty ostatní lidi v baru, aby všichni věděli, čí stranu si vybrala. Byl to polibek, který ukazoval, pod čí vlajkou hodlá bojovat. A když ho líbala, věděl zcela určitě, že se jí ani nelíbí – no, ne tím způsobem.

Ale co, vzpomněl si na příběh, který četl kdysi jako kluk: příběh cestovatele, co sklouzl z útesu – nad ním byl hladový tygr, pod ním hluboká propast a jemu se podařilo zachytit se kdesi v polovině pádu na skalním výstupku. Visel tam a snažil se udržet. Vedle něho rostl trs jahod. Jistou smrt nad sebou, jistou smrt pod sebou. Co má dělat? zněla otázka.

Odpověď byla: Sníst jahody.

Tenkrát mu ten příběh připadal nesmyslný. Teď ho chápal. A tak zavřel oči, oddal se polibku a nevšímal si ničeho než jejích rtů a hebkosti její pokožky, sladké jako lesní jahody.

„No tak, Miku,“ ozval se Chad Mulligan rozhodně. „Prosím tě. Vyřídíme to venku.“

Sam se odtáhla. Olízla si rty a usmála se. Ten úsměv se jí dostal skoro až k očím. „To nebylo špatné. Na kluka líbáš krásně. Fajn, jdem ven.“ Pak se ohlédla po Audrey Burtonové. „Ale stejně jsi píča…“

Stín hodil Sam klíče od auta. Chytila je jednou rukou. Prošel barem a vyšel na ulici. Chad Mulligan ho následoval. Venku mezitím začal padat sníh, jemné vločky se snášely do světla neonové reklamy. „Chceš mi k tomu něco říct?“ zeptal se Chad.

Audrey už také stála venku. Vypadala připravená začít zase ječet. Opakovala: „Zabil dva muže, Chade. Byli u mě z FBI. Je to psychopat. Jestli chceš, půjdu s tebou na stanici.“

„Už jste způsobila potíží až dost, paní,“ řekl Stín. I jemu samému to znělo unaveně. „Prosím vás, zmizte.“

„Chade! Slyšel jsi to? Vyhrožoval mi!“ zaječela.

„Seber se a běž dovnitř, Audrey,“ řekl Chad. Podívala se, jako by se chtěla hádat, ale pak stiskla rty, až jí zbělely, a vrátila se do baru.

„Chceš něco říct k tomu, z čeho tě nařkla?“ zopakoval Chad Mulligan.

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ řekl Stín.

Chad kývl. „Věřím ti. Jistě se nám podaří ta nařčení snadno vyvrátit. Určitě mi nechceš dělat potíže, že ne, Miku?“

„Ani v nejmenším. Je to všechno omyl.“

„O tom nepochybuju,“ kývl Chad. „Takže bychom nejspíš měli zajít ke mně do kanceláře a vyřešit to tam.“

„Jsem zatčený?“ zeptal se Stín.

„Ne. Pokud na tom netrváš. Předpokládám, že se mnou půjdeš z občanské povinnosti a že se to srovná.“

Přejel mu rukama po těle, zjistil, že není ozbrojený, a nasedli do policejního auta. Stín opět seděl vzadu a díval se ven zamřížovaným oknem. Hlavou mu letělo, SOS. Mayday. Pomoc. Snažil se působit na Chada Mulligana myšlenkou, jako kdysi na toho poldu v Chicagu – Tohle je tvůj kamarád Mike Ainsel. Zachránil jsi mu život. Nechápeš, jaká je to pitomost? Proč to celé nehodíš za hlavu?

„Myslím, že dostat tě odtamtud bylo to nejrozumnější, co se dalo dělat,“ prohlásil Chad. „Už jenom scházelo, aby se nějaký křikloun rozhodl, že jsi vrah Alison McGovernové, a stáli bychom proti davu hotovému tě lynčovat.“

„To je fakt.“

Zbytek cesty k lakesidské policejní stanici projeli mlčky. Když zastavili před budovou, svěřil mu Chad, že vlastně patří oddělení okresního šerifa. Místní policie se musela spokojit s několika kancelářemi. Okres jim brzy postaví něco modernějšího. Zatím to musí vydržet tady.

Vešli dovnitř.

„Mám si zavolat právníka?“ zeptal se Stín.

„Nejsi z ničeho obviněn. Je to na tobě.“ Prošli nějakými lítačkami. „Posaď se tamhle.“

Stín si sedl na dřevěnou židli s černými spáleninami po cigaretách na bocích. Připadal si hloupě a otupěle. Na nástěnce visel plakát ZÁKAZ KOUŘENÍ a vedle menší leták ZMIZELA, V OHROŽENÍ ŽIVOTA s fotografií Alison McGovernové.

Pod nástěnkou byl stolek se starými čísly Sports Illustrated a Newsweeku. Kancelář osvětlovala jedna žárovka a zjevně na to nestačila. Zdi byly zažloutlé, ale kdysi dávno mohly být i bílé.

Po deseti minutách mu Chad přinesl šálek řídké čokolády z automatu na chodbě. „Co je v té tašce?“ Teprve tehdy si Stín uvědomil, že pořád ještě drží igelitku se Zápisy z jednání Městské rady v Lakesidu.

„Stará knížka. Je v ní i obrázek tvého dědečka. Nebo možná pradědečka.“

„Fakt?“

Stín listoval stránkami, až našel portrét městské rady, a ukázal na muže jménem Mulligan. Chad se zasmál. „No to mě podrž.“

Míjely minuty, pak hodiny. Stín si přečetl dva sportovní časopisy a načal Newsweek. Chad občas přišel, jednou, aby zjistil, jestli Stín nepotřebuje na záchod, jednou, aby mu nabídl veku se šunkou a sáček chipsů.

„Díky,“ vzal si je Stín. „Už jsem zatčený?“

Chad vtáhl vzduch mezi zuby. „No, ještě ne. Vypadá to ale, že tě nikde nevedou jako Mika Ainsela. Na druhé straně, v tomhle státě si můžeš říkat, jak se ti zlíbí, pokud to není za účelem podvodu. Zachovej klid.“

„Mohl bych si zatelefonovat?“

„Je to místní hovor?“

„Dálkový.“

„Vyjde to levněji, když to dám na svou kartu, jinak ti ta mašina v hale sežere fůru peněz.“

Jistě, myslel si Stín. A ty tak budeš vědět, které číslo jsem vytočil, a ještě budeš moct poslouchat na druhém aparátu.

„To bys byl moc hodný.“ Šli do prázdné kanceláře. Číslo, které dal Chadovi, bylo číslo do pohřebního ústavu v Cairu, v Illinois. Chad je vytočil a podal mu sluchátko. „Nechám tě tady,“ a vyšel z místnosti.

Telefon několikrát zazvonil, pak to někdo zvedl.

„Jacquel a Ibis. Přejete si?“

„Dobrý, pane Ibisi, tady je Mike Ainsel. Vypomáhal jsem u vás pár dní přes Vánoce.“

Okamžik zaváhání, pak: „Jistě. Jak se vede, Miku?“

„Nic moc, pane Ibisi. Mám trochu problémy. Chystají se mě zatknout. Doufal jsem, že se možná u vás stavil strýček nebo že byste mu mohl nějak dát zprávu.“

„Můžu to zkusit. Moment, je tady někdo, kdo s tebou chce mluvit.“

Předal někomu telefon a ze sluchátka zazněl zastřený ženský hlas: „Ahoj, zlatíčko. Stýská se mi.“

Byl si absolutně jistý, že ten hlas nikdy neslyšel. Ale znal ji. Určitě ji znal…

Podvol se tomu, šeptal mu ten zastřený hlas v mysli, ve snu. Dej mi to. Poddej se tomu.

„Kdo byla ta dívka, kterou jsi líbal, zlato? Chceš, abych žárlila?“

„Jsme jen kamarádi,“ odpověděl Stín. „Myslím, že se snažila něco demonstrovat. Jak víš, že mě líbala?“

„Mám oči všude, kde jsou moji lidé,“ odpověděla. „Opatruj se, zlato…“ Chvilka ticha, pak se zase ozval pan Ibis. „Miku?“

„Ano.“

„Nějak se nemůžeme se strýčkem spojit, nemůže se jaksi uvolnit. Ale zkusím dát zprávu tetě Nancy. Hodně štěstí.“ Zavěsil.

Stín se posadil a čekal, až se Chad vrátí. Seděl v prázdné kanceláři a toužil po něčem, čím by zahnal myšlenky a nervozitu. Nakonec zase vzal Zápisy a četl jen tak, jak se mu stránky otevřely.

V prosinci 1876 byl navržen a osm ku čtyřem schválen výnos zakazující odplivování hlenů na chodníky a na podlahy ve veřejných budovách, stejně tak tabáku v jakékoliv formě.

Lemmi Hautala měl dvanáct let a ‚byly obavy, že v záchvatu deliria odešel z domu a zabloudil‘ dne 13. prosince 1876. ‚Okamžitě bylo zorganizováno pátrání, ale muselo být ukončeno pro velké přívaly sněhu.‘ Rada jednomyslně schválila, že rodině Hautalových bude zaslán projev soustrasti.

Oheň v Olsenových stájích následující týden byl uhašen bez zranění či ztrát na životech, jak lidských, tak koňských.

Stín projížděl očima drobně tištěné sloupce. Další zmínku o Lemmim Hautalovi nenašel.

A pak, z popudu, který už nediktovala jen nuda, zalistoval Stín k zimě roku 1877. To, co hledal, našel v různém v lednovém zápise: Jessie Lovatová, věk neudán, ‚černošské dítě‘, zmizela večer 28. prosince. Věřilo se, že mohla být unesena potulnými ‚hauzírníky‘. Projev soustrasti rodině zaslán nebyl.

Stín procházel zápisy ze zimy 1878, když Chad Mulligan zaklepal a vstoupil. Tvářil se zaraženě, jako školák nesoucí domů špatné vysvědčení.

„Pane Ainseli,“ řekl. „Miku. Je mi to skutečně moc líto. Osobně jsi mi moc sympatický. Ale to na věcech nic nezmění, chápej.“

Stín řekl, že chápe.

„Nemám jinou možnost,“ řekl Chad, „než tě zatknout pro porušení volné vazby.“ Pak přečetl Stínovi jeho práva. Vyplnil nějaké papíry. Vzal Stínovi otisky. Zavedl ho přes halu do okresní věznice na druhé straně budovy.

Na jedné straně místnosti byl dlouhý pult, několikery dveře a dvě zasklené cely předběžného zadržení a na druhé straně další dveře. Jedna z cel byla obsazená – pod tenkou dekou tam na betonové posteli spal nějaký muž. Druhá byla prázdná.

Za pultem seděla ospalá žena v hnědé uniformě a sledovala na malém přenosném televizorku Jaye Lena. Vzala od Chada papíry a podepsala převzetí Stína. Chad se tam ještě zdržel a vyplňoval další formuláře. Žena obešla pult, přejela Stína rukama, odebrala mu všechny věci – peněženku, mince, klíč od bytu, knihu, hodinky – rozložila je na pult a dala mu igelitovou tašku s oranžovým oblečením. Poslala ho do té otevřené cely převléct. Směl si nechat vlastní prádlo a ponožky. Udělal to. Místo bot dostal gumové přezůvky. V cele to odporně páchlo. Oranžová halena měla na zádech velká černá písmena OKRESNÍ VĚZNICE.

Železná záchodová mísa v cele byla ucpaná a až po okraj naplněná hnědou omáčkou z fekálií a kyselé zkvašené moči.

Stín vyšel z cely, dal ženě oblečení a ona je vložila do té igelitové tašky s ostatními věcmi. Předtím, než ji odevzdal, otevřel ještě naposledy peněženku a projel prstem její obsah. „Dejte mi na to pozor,“ řekl ženě. „Je v tom celý můj život.“ Žena jeho náprsní tašku vzala a ujistila ho, že u nich se nemá čeho bát. Zeptala se Chada, jestli snad nemá pravdu, a Chad zvedl hlavu od posledního formuláře a kývl, že Liz říká pravdu, ještě nikdy neztratili vězňům jejich majetek.

Čtyři stodolarové bankovky, které při tom skryl do dlaně, si Stín při převlékání schoval do ponožky společně se stříbrným dolarem, který palmoval, když vyprazdňoval kapsy.

„Poslyšte,“ zeptal se, když vyšel s věcmi z cely, „mohl bych si dočíst tu knížku?“

„Promiň, Miku. Předpisy jsou předpisy,“ omlouval se Chad.

Liz odnesla jeho věci do zadní místnosti. Chad prohlásil, že ho zanechá ve schopných rukou policistky Butové. Liz nevypadala nijak polichoceně, spíš unaveně. Chad odešel. Zazvonil telefon a Liz – policistka Butová – ho zvedla. „Ano,“ řekla. „Fajn. Klidně. Ano. Žádný problém. Fajn.“ Položila telefon a udělala grimasu.

„Problém?“ zeptal se Stín.

„Ano. Ani ne. Trochu. Posílají pro vás někoho z Milwaukee.“

„Proč je to problém?“

„Musím vás tu tři hodiny držet,“ řekla. „A ta cela tamhle –“ ukázala na celu u dveří, se spícím mužem uvnitř „– je obsazená. Hlídáme ho, kvůli sebevražednému pokusu. Neměla bych vás k němu dávat. Ale nemá cenu vyplňovat přijímací papíry do okresního a pak vás zase hned vypisovat.“ Potřásla hlavou. „A tam vás přece nestrčím, když je tam ucpaná mísa. Je tam smrad, že?“ kývla hlavou směrem k prázdné cele.

„Ano. Příšerný.“

„Musíme být lidi, i tady. Už se nemůžu dočkat, až dostaneme nové prostory. Včera bylo pozdě. Jedna z těch ženských, co jsme tu měli včera, musela nejspíš spláchnout vložku. Říkám jim, že se to nesmí. Na to jsou tu koše. Ucpává to trubky. Každý zatracený tampon v hajzlu stojí okresní úřad sto babek za instalatéra. Takže, nechám vás tady venku, ale dám vám želízka. Jinak do cely.“ Hleděla na něho. „Vyberte si.“

„Ne že bych z nich byl štěstím bez sebe,“ řekl, „ale radši ty želízka.“

Sundala si je od opasku, pak poplácala pistoli v pouzdru, jako by mu chtěla připomenout, že ji má. „Ruce za záda,“ zavelela.

Želízka byla těsná, měl široká zápěstí. Ještě mu nasadila pouta kolem kotníků a usadila ho na lavici na konci pultu, proti zdi. „A teď. Vy nebudete otravovat mě, já nebudu otravovat vás.“ Natočila televizi, aby na ni viděl.

„Díky.“

„Až dostaneme nové kanceláře,“ povzdechla si, „bude konec s takovými nesmysly.“

Skončil diskusní program a začala další epizoda Na zdraví! Stín Na zdraví! nikdy nesledoval. Viděl jen jednu epizodu, tu, kde Koučova dcera přijde do baru – ale tu viděl mockrát. Už si toho všiml několikrát, člověk vždycky narazí na tutéž epizodu ze seriálu, který nesleduje. Znovu a znovu, celé roky. Došel k závěru, že to musí být nějaký zákon vesmíru.

Policistka Butová se pohodlně opřela. Nedalo se říct, že zjevně dřímá, ale v žádném případě nebyla vzhůru, takže nezaregistrovala, když parta v Na zdraví! přestala mluvit a prohazovat vtípky a jen mlčky stála a hleděla z obrazovky na Stína.

Diane, ta blonďatá barmanka, která se považovala za intelektuálku, promluvila jako první. „Stíne, dělali jsme si o tebe takové starosti. Úplně jsi zmizel ze světa. Jsem tak ráda, že tě zase vidím – třebaže v poutech a v oranžovém kvádru.“

„Jestli můžu radit,“ pronesl bodře nudný patron Cliff, „nejlíp bude prchnout v lovecké sezóně, to nosí oranžovou všichni.“

Stín mlčel.

„Copak, kočka ti snědla jazyk?“ řekla Diane. „Dal jsi nám zabrat, to ti tedy řeknu!“

Upřel zrak do rohu služebny. Policistka Liz začala tiše, jemně chrápat. Carla, ta servírka, štěkla: „Koukej sem, ty kreténe! Přerušili jsme tohle vysílání, abychom ti ukázali něco, z čeho se poděláš. Připravenej?“

Obrazovka blikla a zčernala. Na spodním okraji bíle pulzovala slova ŽIVÉ VYSÍLÁNÍ. Tlumený ženský hlas řekl v mluveném komentáři: „Rozhodně dosud není pozdě přidat se k vítězné straně. Ale samozřejmě, máte i právo zůstat přesně tam, kde jste. To všechno patří k Americe. To je americký zázrak. Svoboda věřit znamená i svobodu věřit v nesprávnou věc. Stejně jako svoboda slova vám dává právo mlčet.“

Na obrazovce se objevila ulice. Kamera najela prudce dopředu, jak to dělávají příruční videokamery v živých dokumentech.

Rám zaplnil snědý muž s řídnoucími vlasy a mírně ušlápnutým výrazem. Stál u zdi a upíjel z plastového šálku kávu. Pohlédl do kamery a řekl: „Teroristé se skrývají za nejrůznější velká slova, jako třeba ‚bojovník za svobodu‘. Vy i já ale víme, že je to jen zabijácká lůza, nás neoklamou. Riskujeme život, abychom změnili svět.“

Poznal ten hlas. V hlavě toho muže jednou byl. Zevnitř zněl pan Město jinak – jeho hlas byl hlubší, zvučnější – ale jednoznačně to byl on.

Kamery se posunuly, aby ukázaly, že pan Město stojí před cihlovou budovou na americké ulici. Nade dveřmi byl trojúhelník a kružítko rámující písmeno G.

„Nastaveno,“ řekl kdosi mimo kameru.

„Podívejme se nyní, jestli kamery uvnitř budovy natáčejí,“ řekl zase hlas komentátorky.

Slova ŽIVÉ VYSÍLÁNÍ dál blikala na spodním okraji. Obrazovka nyní ukazovala interiér menšího sálu: v místnosti bylo přítmí, na vzdálené straně seděli u stolu dva muži. Jeden byl zády ke kameře. Kamera na ně neobratně najela. Na okamžik se rozostřili a pak zase zaostřili. Muž s tváří ke kameře se zvedl a začal přecházet jako medvěd v kleci. Byl to Středa. Zdálo se, že se jistým způsobem dobře baví. Když je kameraman zachytil, zapnul se s cvaknutím zvuk.

Muž sedící zády ke kameře právě říkal: „– nabízíme, je šance všechno to skončit, tady a teď, bez dalšího krveprolévání, bez násilí, bez další bolesti, bez dalších ztrát na životech. Nestojí to za nějaký ústupek?“

Středa přestal přecházet a obrátil se. Nosní dírky se mu rozšířily. „Tak předně,“ zavrčel, „si musíte uvědomit, že mě tu žádáte, abych mluvil za nás všechny. Což je naprosto nesmyslné. Za druhé, co vás sakra vede k představe, že věřím, že vy dodržíte slovo?“

Muž zády ke kameře pohnul hlavou. „Podceňujete se. Nám je jasné, že nemáte žádné vůdce. Ale vás poslouchají. Na vás dají. Pokud jde o dodržení slova, hmm, tyhle předběžné rozhovory se natáčejí a navíc živě vysílají,“ mávl rukou směrem ke kameře. „Někteří z vašich lidí nás právě teď sledují. Ostatní uvidí videozáznam. Kamera nelže.“

„Každý lže,“ řekl Středa.

Stín poznal hlas muže sedícího zády ke kameře. Byl to pan Svět, ten, který mluvil s Městem, když byl Stín v Městově hlavě.

„Vy nevěříte, že dodržíme slovo?“ zeptal se pan Svět.

„Myslím si, že vaše sliby byly učiněny proto, abyste je mohli nesplnit, a vaše přísahy, abyste je mohli porušit. Ale já své slovo dodržím.“

„Glejt je glejt,“ prohlásil pan Svět, „a příměří je to, na čem jsme se dohodli. Mimochodem, měl bych vás informovat, že váš mladý chráněnec je už opět v naší péči.“

Středa pohrdlivě zasupěl: „Ne. Není.“

„Diskutovali jsme o způsobech, jak řešit nadcházející posuny v paradigmatu. My přece nemusíme být nepřáteli. Nebo snad ano?“

Zdálo se, že to Středou otřáslo. „Udělám, co je v mé moci…“

Stín si povšiml něčeho zvláštního na Středově tváři na obrazovce. V jeho levém oku, v tom skleněném, hořelo červené světýlko. Když se pohnul, zanechávala tečka fosforeskující přetrvávající obraz. Zdálo se, že si toho nevšiml.

„Tohle je velká země,“ hovořil Středa a snažil se srovnat si myšlenky. Pohnul hlavou a červená tečka laserového zaměřovače sklouzla na obličej. Pak se zase posunula do oka. „Je tady místo pro –“

Ozvala se rána, ztlumená televizními mikrofony, a polovina Středovy hlavy explodovala. Tělo klopýtlo dozadu.

Pan Svět vstal, stále otočený ke kameře zády, a vykráčel z obrazu.

„Podívejme se ještě jednou, tentokrát zpomaleně,“ řekl klidně hlas komentátorky.

Slova ŽIVÉ VYSÍLÁNÍ nahradilo slovo ZÁZNAM. Opět, tentokrát pomalu, posunoval červený laserový zaměřovač svou tečku do Středova oka a ještě jednou se ta strana jeho obličeje rozplynula do oblaku krve. Zastavený záběr.

„Ano, pořád ještě je to země vyvolená, země boží,“ pronesl hlasatel tónem, jakým se pronáší závěrečná slova dramatu. „Zůstává však otázka – kterých bohů?“

Další hlas – Stín měl dojem, že to je pan Svět, měl stejný povědomý přízvuk – řekl: „Nyní vás vracíme k vašim pravidelným pořadům.“

V Na zdraví! ujistil kouč svou dceru, že je opravdu krásná, tak jako její matka.

Zazvonil telefon a policistka Liz se prudce posadila. Popadla sluchátko. „Oukej. Oukej. Ano. Oukej.“ Položila sluchátko. Vstala, obešla pult a oznámila Stínovi: „Budu vás muset zavřít do cely. Nepoužívejte záchod. Každou chvíli by tu pro vás měli být z šerifovy kanceláře v Lafayette.“

Sundala mu želízka a pouta na nohou a zamkla ho do cely předběžného zadržení. Teď, se zavřenými dveřmi, byl puch ještě horší.

Stín si sedl na betonovou postel, vyndal z ponožky dolar se sochou Svobody a začal ho přesunovat z prstů do dlaně, z pozice do pozice, z ruky do ruky, s jediným cílem – aby minci nikdo nezahlédl, kdyby se náhodou podíval dovnitř. Zabíjel čas. Byl úplně otupělý.

Pak se mu najednou, prudce a strašně, zastesklo po Středovi. Chyběla mu jeho sebedůvěra, jeho postoj. Jeho přesvědčení.

Otevřel ruku a díval se na stříbrný profil paní Svobody. Sevřel kolem mince prsty, pevně, co nejpevněji, jako by ji chtěl rozmačkat. Uvažoval, jestli bude jedním z těch smolařů, kteří dostanou doživotí za něco, co neudělali. Pokud se vůbec dostane tak daleko. Jak zná pana Město a pana Světa, nebudou se rozpakovat definitivně ho postavit mimo hru. Možná utrpí nehodu cestou do dalšího vězeňského zařízení. Také by mohl být zastřelen při pokusu o útěk. Neznělo to ani trochu nepravděpodobně.

Na druhé straně skla se něco začalo dít. Policistka Liz vešla, zmáčkla knoflík, dveře, které Stín neviděl, se otevřely a černý zástupce šerifa v hnědé uniformě vstoupil a energicky kráčel ke stolu.

Stín zastrčil dolar zpátky do ponožky.

Zástupce předal nějaké papíry, Liz je přelétla a podepsala. Vešel Chad Mulligan, řekl muži několik slov, pak odemkl celu a vstoupil dovnitř.

„Oukej. Jsou tu lidi, aby si tě odvezli. Vypadá to, že ses stal věcí národní bezpečnosti. Víš o tom?“

„Bude z toho velkolepý článek na titulní stránku Lakeside News,“ řekl Stín.

Chad na něho pohlédl bez jakéhokoliv výrazu v obličeji. „Že sebrali nějakého tuláka za porušení volné vazby? To nestojí za inkoust.“

„Tak o tohle se jedná?“

„Takhle mi to oznámili.“ Stín nastavil ruce, tentokrát vpředu, a Chad mu zacvakl želízka. Zamkl i pouta na kotnících a železný prut od zápěstí ke kotníkům.

Stína napadlo: Vyvedou mě ven. Třeba se mi podaří utéct – v poutech a želízkách a v oranžovém plátěném obleku, do sněhu, a už při tom myšlení věděl, jaká je to pitomost.

Chad ho vyvedl do kanceláře. Televize už nehrála. Černý zástupce šerifa si ho prohlížel. „Je to pěkný obr.“ Liz podala tomu druhému zástupci tašku se Stínovými věcmi a on podepsal převzetí.

Chad pohlédl na Stína, pak na zástupce. Mluvil k muži v uniformě, ale tak, aby to Stín slyšel: „Poslyšte, chci jen říct… nelíbí se mi, jak se to vyvíjí.“

Zástupce šerifa kývl. „O tom si budete muset promluvit s patřičnými úřady, pane. Náš úkol je přivést ho k nám.“

Chad protáhl obličej. Obrátil se ke Stínovi: „Tak jo. Tam těmi dveřmi a k únikové bráně.“

„Cože?“

„Tam. Kde je to auto.“

Liz odemkla dveře. „Nezapomeňte nám vrátit tu oranžovou uniformu,“ přikazovala zástupci. „Když jsme do Lafayette posílali toho minulého delikventa, nikdy už jsme se s oblečením neshledali. Okres to stojí fůru peněz.“ Dovedli Stína k únikovému výjezdu, kde už čekalo auto. Nebylo to auto z šerifova oddělení, bylo velké černé s odděleným prostorem pro řidiče. Další muž v uniformě, prošedivělý běloch s knírem, stál u vozu a kouřil. Když se přiblížili, zahodil cigaretu, dupl na ni podpatkem a otevřel zadní dveře.

Stín se neohrabaně vsoukal dovnitř. Mezi přední a zadní částí vozu nebyla mříž.

Oba zástupci nasedli dopředu. Ten černý nastartoval a čekali, až se otevřou vrata.

„Jedem, jedem,“ bručel černoch a netrpělivě klepal prsty do volantu.

Chad Mulligan zaťukal na boční okno. Bílý zástupce se ohlédl po kolegovi a pak okno spustil. „Není to správné,“ vyhrkl Chad. „Chci, abyste to věděli.“

„Vaše připomínky byly zaznamenány a budou předány na patřičná místa,“ ujistil ho řidič.

Vrata do vnějšího světa se otevřela. Sníh pořád ještě padal a vířil mezi reflektory. Řidič sešlápl plyn a zamířil k Hlavní ulici.

„Slyšel jste o Středovi?“ zeptal se řidič. Jeho hlas zněl nyní jinak, byl starší a známý. „Je mrtvý.“

„Ano, vím. Viděl jsem to v televizi.“

„Hajzlové,“ řekl ten bílý zástupce. Bylo to první slovo, jež pronesl. Měl drsný hlas a silný přízvuk a i jeho hlas Stín znal. „Já říkám vám, jsou to hajzlové, ti hajzlové.“

„Dekuji, že jste pro mě přijeli.“

„To nestojí za řeč,“ řekl řidič. Ve světle protijedoucího auta už jeho tvář vypadala mnohem starší. Byl náhle také menší. Když ho Stín viděl naposledy, měl na sobě citrónově žluté rukavice a kostkované sako. „Byli jsme v Milwaukee. Když nám Ibis zavolal, museli jsme jet jako ďábli.“

„Myslíte, my je necháme, aby vás zavřeli a poslali na elektrické křeslo, když já pořád čekám, až vám rozbiju hlavu kladivem?“ zeptal se ten bílý zástupce chmurně a šmátral v kapsách po krabičce s cigaretami. Jeho přízvuk prozrazoval východní Evropu.

„Průser začne tak za hodinku,“ řekl pan Nancy a s každou vteřinou si byl podobnější, „až si pro tebe opravdu přijedou. Zastavíme, než vyjedeme na Padesátou třetí, a vyndáme tě z těch postrojů. Musíš se převléct.“ Černobog zvedl klíč k náramkům a usmál se. „Ten knírek se mi líbí,“ pochválil ho Stín. „Sluší vám.“ Černobog si ho přejel zažloutlým prstem. „Děkuji.“

„Středa… Je opravdu mrtvý? Není to nějaký trik?“ Uvědomil si, že pořád jaksi doufal, i když to bylo bláhové. Výraz na Nancyho tváři mu pověděl všechno, co potřeboval vědět, a naděje zemřela.

PŘÍCHOD DO AMERIKY

14 000 př. n. l.

Bylo zima a temno, když měla to vidění, neboť na dalekém severu bylo denní světlo pouze krátká chvíle šera uprostřed dne, jež přicházela a odcházela a opět přicházela: mezihra mezi temnotami.

Podle tehdejších měřítek nebyli nijak velký kmen: kočovníci Severních planin. Měli boha, byla to lebka mamuta a kůže z mamuta upravená do hrubého pláště. Nazývali ho Nunyunnini. Když právě necestovali, spočíval na dřevěném rámu ve výši muže.

Byla kněžkou kmene, strážkyní všech jeho tajemství, a jmenovala se Atsula, liška. Atsula vždy kráčela před těmi dvěma příslušníky kmene, kteří nesli jejich boha na dlouhých tyčích, zahaleného do medvědích kůží. To proto, aby ho nezneuctily nečisté oči.

Putovali se svými stany tundrou. Nejlepší ze stanů byl vyroben z kůže soba a byl to posvátný stan. Teď v něm byli čtyři: Atsula, kněžka, Gugwei, stařešina kmene, Yanu, válečný vůdce a Kálánu, zvěd. Atsula je sem svolala den po tom, co měla vidění. Naškrábala na oheň trochu lišejníku, pak přihodila kostnatou levou rukou suché listy: kouřily štiplavým šedým kouřem a vydávaly zvláštní ostrou vůni. Konečně vzala z dřevěné police dřevěnou misku a podala ji Gugweiovi. Miska byla do poloviny naplněná tmavě žlutou tekutinou.

Atsula našla ty houby, houby pungh – každou se sedmi skvrnami, jen opravdu posvátná žena měla schopnost najít houby se sedmi skvrnami – nasbírala je, když byl měsíc v novu a usušila je na šňůře z jelení chrupavky.

Včera, než usnula, snědla tři sušené kloboučky. Měla pak sny plné zmatených a děsivých věcí, prudce se pohybujících jasných světel, skalistých hor, z nichž světla čněla k nebi jako obrácené rampouchy. V noci se probudila zalitá potem. Potřebovala močit. Dřepla nad tu dřevěnou misku a naplnila ji svou tělesnou tekutinou. Pak postavila nádobu před stan a opět usnula.

Když se vzbudila, vybrala z misky kousky ledu a na dně zůstala tmavá, koncentrovaná kapalina.

Tu nyní podávala svým společníkům. Nejdřív Gugweiovi, potom Yanuovi a nakonec Kálánu. Každý upil jeden lok, a když se miska vrátila k Atsule, napila se z toho, co zůstalo. Polkla a poslední kapky vylila na zem před jejich boha, oběť pro Nunyunniniho.

Seděli v zakouřeném stanu a čekali, až jejich bůh promluví. Ve tmě kolem stanu úpěl a naříkal vítr.

Kálánu, zvěd, byla žena, která se oblékala a pohybovala jako muž: dokonce si i vzala Dalani, čtrnáctiletou pannu, jako manželku. Kálánu pevně zavřela oči, vstala a šla k mamutí lebce. Přehodila si mamutí kůži na záda a postavila se tak, že měla hlavu v mamutí lebce.

„V zemi je zlo,“ promluvil Nunyunnini hlasem Kálánu. „Zlo tak veliké, že pokud zůstanete tady, v zemi svých matek a matek vašich matek, všichni zahynete.“

Tři posluchači zabručeli.

„Jsou to otrokáři? Nebo velcí vlci?“ zeptal se Gugwei, jehož vlasy byly dlouhé a bílé a jehož obličej byl vrásčitý jako šedivá kůže hlohu.

„Nejsou to otrokáři,“ řekl Nunyunnini. „Nejsou to velcí vlci.“

„Je to hlad? Blíží se hladomor?“ zeptal se Gugwei.

Nunyunnini mlčel. Kálánu vystoupila zpod kůže a čekala s ostatními.

Gugwei si přetáhl mamutí plášť a vložil hlavu do lebky.

„Není to hladomor, jak ho znáte,“ promluvil Nunyunnini prostřednictvím Gugweiových úst, „třebaže i ten bude následovat.“

„Co je to tedy?“ chtěl vědět Yanu. „Nebojím se. Postavím se tomu. Máme oštěpy a máme vrhací kameny. Nechť proti nám nastoupí sto silných bojovníků, porazíme je. Vylákáme je do bažin a rozdrtíme jim hlavy svými pazourkovými sekyrami.“

„Nejsou to lidé,“ vysvětlil Nunyunnini Gugweiovým starým hlasem. „Přijde to z oblohy a žádný z vašich oštěpů a kamenů vás nedokáže ochránit.“

„Jak se tedy můžeme bránit?“ ptala se Atsula. „Viděla jsem plameny na obloze. Slyšela jsem hluk hlasitější než hřmění za bouře. Viděla jsem padat lesy a vřít řeky.“

„Ai…“ řekl Nunyunnini, ale to bylo vše. Gugwei se shrbeně vynořil, neboť to byl starý muž a jeho klouby byly opuchlé a bolavé.

Nastalo dlouhé ticho. Atsula vhodila na oheň další listy a kouř jim vehnal do očí slzy.

Yanu přistoupil k mamutí hlavě, položil si plášť na široká ramena a vložil hlavu do lebky. Jeho hlas hřměl. „Musíte se vydat na cestu,“ řekl Nunyunnini. „Musíte putovat se sluncem. Tam, kde slunce vstává, najdete novou zem, kde budete bezpečni. Bude to předlouhá cesta: měsíc se nalije a vyprázdní, zemře a ožije, to vše dvakrát. Potkáte otrokáře a divou zvěř, ale já vás povedu a budu vás chránit, jen musíte cestovat k východu slunce.“

Atsula plivla do bláta na podlaze a řekla: „Ne.“ Cítila, že na ni bůh upřeně hledí. „Ne,“ opakovala. „Jsi špatný bůh, když nám tohle radíš. Zemřeme. Všichni zemřeme, a kdo tu pak zůstane, aby tě přenášel z výšiny na výšinu, aby stavěl tvůj stan, aby natíral tvé kly tukem?“

Bůh neříkal nic. Atsula a Yanu si vyměnili místa. Ze zažloutlých mamutích kostí nyní hleděla tvář Atsuly.

„Atsula nemá víru,“ řekl Nunyunnini Atsuliným hlasem. „Atsula zemře, dříve než vy ostatní vstoupíte do nové země, ale vy budete žít. Důvěřujte mi: tam na východě je země bez člověka. Ta země bude vaší zemí a zemí vašich dětí a dětí vašich dětí, po sedm generací a sedmkrát sedm dalších. Nebýt Atsuly, která ztratila víru, patřila by vám navěky. Ráno složte své stany a sbalte svůj majetek a putujte tam, kde vstává slunce.“

A Gugwei a Yanu a Kálánu sklonili hlavy a volali díky moci a moudrosti Nunyunniniho.

Měsíc se naplnil a vyschl a opět naplnil a vyschl. Lidé kmene putovali na východ, směrem, kde slunce vstává, razili si cestu proti ledovým vichrům, jež umrtvovaly jejich odhalenou pokožku. Nunyunnini svůj slib splnil: za celou cestu neztratili nikoho, jen jednu ženu, která zemřela při porodu, a ženy při porodu náleží měsíci, ne Nunyunninimu.

Přešli přes most z úzkého pruhu země.

Kálánu je za rozbřesku opustila a šla hledat cestu. Nyní už byla obloha temná, a Kálánu se dosud nevrátila. Nebe ožilo světly, světly, jež se proplétala a blikala a kroutila, splétala a pulzovala, světlem bílým a zeleným a fialovým a červeným. Atsula a její lidé neviděli severní záři poprvé, ale přesto je stále děsila, a toto byla podívaná, jakou dosud nikdy nespatřili.

A v té hořící záplavě se k nim Kálánu vrátila.

„Někdy mám pocit,“ svěřila se Atsule, „že bych mohla jen rozpřáhnout ruce a padnout na oblohu.“

„To je proto, že jsi zvěd,“ poučila ji kněžka Atsula. „Až zemřeš, klesneš na oblohu a staneš se hvězdou, která nás povede, jako nás nyní vedeš ty.“

„Směrem na východ jsou útesy z ledu, vysoké útesy,“ řekla Kálánu s dlouhými černými vlasy, vlasy, jaké by nosil muž. „Můžeme na ně vystoupit, ale bude to trvat mnoho dní.“

„Ty nás bezpečně povedeš,“ řekla Atsula. „Já zemřu u paty těch útesů a to bude oběť, která je nutná, abyste vstoupili do nové země.“

Na západ od nich, v krajích, které opustili a kde se před několika hodinami uložilo slunce k spánku, se objevil chorobně žlutý záblesk. Byl jasnější než blesk, jasnější než denní světlo. Byl to výbuch tak čirého třpytu, že si lidé na šíji země zakrývali oči, odplivovali si a vykřikovali strachem. Děti se daly do nářku.

„To je to prokletí, před nímž nás Nunyunnini varoval,“ řekl stařec Gugwei. „Všichni vidíte, jak mocný a moudrý bůh to je.“

„Je nejlepší ze všech bohů,“ souhlasila Kálánu. „V nové zemi ho zvedneme vysoko na oltář a vyleštíme mu kly a lebku olejem z ryb a zvířecím tukem a budeme vyprávět našim dětem a dětem našich dětí a dětem našich sedmých dětí, že Nunyunnini je nejmocnější z bohů a nikdy nebude zapomenut.“

„Bohové jsou velcí,“ promluvila Atsula pomalu, jako by jim svěřovala veliké tajemství. „Ale srdce je větší. Neboť oni pocházejí z našich srdcí a do našich srdcí se opět vrátí –“

Kdoví jak dlouho by byla pokračovala v tomto rouhání, kdyby nebyla zcela přesvědčivě umlčena.

Řev, který propukl na západě, byl tak hlasitý, až uši krvácely a lidé na dlouho ztratili sluch. Dočasně oslepení a hluší, ale živí, si jeden každý uvědomoval, o kolik jsou šťastnější než kmeny na západ od nich.

„To je dobře,“ řekla Atsula, ale neslyšela slova ve své hlavě.

Atsula zemřela u paty útesu, když bylo jarní slunce v zenitu. Nedožila se toho, aby spatřila Nový svět, a její kmen vkročil do těch krajin bez svaté ženy.

Překonali útesy a putovali na jih a na západ, až nalezli údolí s pramenitou vodou a s řekami plnými stříbrných ryb a srnčí zvěři, která dosud nespatřila člověka a byla tak krotká, že jste museli plivnout a omluvit se jejím bohům, než jste ji zabili.

Dalani porodila tři chlapce a někteří říkali, že Kálánu předvedla to nejvyšší kouzlo a dokázala se svou nevěstou dělat ty mužské věci, kdežto jiní naznačovali, že starý Gugwei nebyl zase tak starý, aby nemohl dělat společnost mladé nevěstě, když je její manžel na výzvědách. Jisté je, že když Gugwei zemřel, neměla už Dalani žádné děti.

Přišly doby ledu a odešly a lidé se rozšířili po celé zemi a vytvořili nové kmeny a zvolili si nové totemy: havrany a lišky a medvědy a velké kočky a bizony, zvířata, která označovala identitu kmene. Každé z nich bylo bůh.

Mamuti v té nové zemi byli větší, pomalejší a hloupější než mamuti sibiřských plání a houby pungh se sedmi skvrnami zde nerostly. Nunyunnini už ke svému kmeni nepromluvil.

Bylo to za dnů, kdy žili vnukové vnuků Dalani a Kálánu. Velká horda válečníků, členů bohatého a silného kmene, která se vracela z otrokářské výpravy na sever do svého domova na jihu, narazila na údolí prvních lidí. Většinu z nich zabili, děti a ženy odvlekli jako zajatce.

Jedno z dětí je v naději na laskavé zacházení dovedlo do jeskyně ve skalách, v níž našli mamutí lebku, polorozpadlý plášť z mamutí kůže, dřevěnou misku a zachovanou hlavu věštkyně Atsuly.

Třebaže většina válečníků toho nového kmene chtěla odnést ty posvátné předměty s sebou s úmyslem ukrást bohy prvních lidí a přisvojit si jejich moc, jiní byli proti. Varovali, že jim to nemůže přinést nic než neštěstí a hněv jejich vlastních bohů (byli to lidé havraního kmene a havrani jsou žárliví bohové).

A tak svrhli předměty ze svahu dolů, do hluboké strže, a odvedli ty příslušníky kmene, kteří přežili, s sebou na jih. A havraní kmeny a liščí kmeny byly silnější a silnější a brzy byl Nunyunnini zcela zapomenut.

ČÁST TŘETÍ

OKAMŽIK

BOUŘE

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Lidé jsou ve tmě a nevědí, jak dál,

já měl jsem lampičku, v ní plamínek plál,

teď zhasl: já dlaň tvou hledám,

co chci? Jen nebýt ve tmě sám.

– Greg Brown, Nebýt ve tmě sám

V pět hodin ráno dojeli na dlouhodobé parkoviště minneapoliského letiště. Vyjeli až do nejvyššího patra, tam kde končila šroubovice nájezdu a budova se otvírala obloze.

Stín si svlékl oranžovou uniformu a sundal si pouta, dal to všechno do papírové tašky, ve které byly uložené jeho věci, a strčil do kontejneru na odpadky. Čekali tam asi deset minut a pak se ze dveří vynořil širokoplecí mladý muž a zamířil k nim. Pojídal hranolky z kartonu restaurace Burger King. Stín ho okamžitě poznal: když tehdy jeli z Domu na skále, seděl na zadním sedadle a pobrukoval si tak hlubokým hlasem, že auto vibrovalo. Teď měl ‚zimního‘, bíle prokvetlého bíbra. Vypadal s ním starší.

Muž si otřel mastné ruce o džíny a napřáhl ke Stínovi ruku. „Slyšel jsem o smrti Praotce. Za to zaplatí a zaplatí draze.“

„Středa byl váš otec?“ zeptal se Stín.

„Byl to Otec veškerenstva,“ odpověděl ten muž. Hluboký hlas se mu zadrhl. „Řekněte jim to, všem jim to řekněte, a až nás budete potřebovat, já a moji lidé tam budeme.“

Černobog si vytáhl kousek tabáku ze škvíry mezi zuby a vyplivl jej do sněhové břečky. „A kolik že vás bude? Deset? Dvacet?“

Mladý obr naježil vousy: „Deset mých se vyrovná stovce jejich. Kdo by se v bitvě dokázal postavit třeba jen jednomu z mých lidí? Ale nás je mnohem víc, na předměstích. Pár jich najdete v horách. Pár jich je v Catskillských horách, pár v těch pouťových městech na Floridě. A všichni jsou připravení. Přijdou, když je zavolám.“

„Udělej to, Elvisi,“ řekl pan Nancy. Aspoň měl Stín dojem, že řekl Elvisi. Nancy už byl také převlečený z uniformy zástupce šerifa do huňatého hnědého svetru, manšestráků a hnědých mokasín. „Zavolej je. Ten starý lump by určitě chtěl, abys to udělal.“

„Podrazili ho. Zabili ho. Posmíval jsem se Středovi, ale měl pravdu. Nikdo z nás už si nemůže být jistý,“ horlil mladík, jehož jméno znělo jako Elvis. „Ale na nás se můžete spolehnout.“ Zlehka plácl Stína po zádech a ten skoro odlétl. Bylo to, jako když vás zlehka plácne demoliční koule.

Čemobog se mezitím rozhlížel po parkovišti. Nyní mladíka oslovil: „Promiňte, prosím, ale který je náš nový vůz?“

Obr ukázal. „Tamhle.“

Byl to autobus Volkswagen z roku 1970. Na zadním skle měl nalepenou barevnou duhu.

„Je to prima vozítko, A poslední, u kterého by čekali, že v něm pojedete.“

Čemobog obcházel autobus ze všech stran. Náhle se rozkašlal stařeckým ranním kuřáckým kašlem. Chvíli chrchlal, pak vyplivl hleny, přitiskl si ruku na hrudník a masíroval bolest. „Ano. Poslední věc, po které se budou dívat. A co stane, když nás policie zastaví, že vezeme hippies a drogy? No? My nepotřebujeme kouzelný autobus. My se potřebujeme ztratit v davu.“

Vousatý muž odemkl dveře autobusu. „Když vás zastaví, kouknou na vás, zjistí, že nejste hipíci, a mávnou, ať jedete. Je to dokonalé maskování. A nic jiného jsem tak narychlo stejně nesehnal.“

Zdálo se, že se Černobog hodlá hádat dál, ale pan Nancy se diplomaticky vložil do debaty. „Elvisi, moc jsi se snažil. Jsme velice vděční. Prosím tě, tohle auto je třeba dostat zpátky do Chicaga.“

„Necháme ho v Bloomingtonu,“ slíbil vousáč. „Vlci se o to postarají. Nedělejte si starosti.“ Opět se obrátil na Stína: „Ještě jednou, upřímnou soustrast. Sdílím vaši bolest. Hodně štěstí. A jestli ta vigilie teď padne na vás, můj obdiv a sympatie.“

Zmáčkl mu ruku svou zadáckou lapačkou. Bolelo to. „Pozdravujte jeho mrtvolu, až ji uvidíte. Vyřiďte mu, že Alvís, syn Vindalfa, ho nezradí.“

Volkswagen voněl po pačuli, vonných tyčinkách a cigaretovém tabáku. Na podlaze a na zdech byl nalepený zašlý růžový koberec.

„Kdo to byl?“ zajímal se Stín, když sjížděli po nájezdu a ničili převodovku.

„Přesně to, co řekl, Alvís, syn Vindalfův. Je král trpaslíků. Je největší, nejmocnější a nejvyšší z trpasličího lidu.“

„Ale on přece není trpaslík,“ nechápal Stín. „Kolik má? Sto sedmdesát pět? Sto osmdesát?“

„Což jej činí obrem mezi trpaslíky,“ prohlásil Černobog, sedící za ním. „Nejvyšší trpaslík v Americe.“

„Co to povídal o té vigilii?“ zeptal se Stín.

Žádný ze starých mužů neodpověděl. Stín pohlédl na pana Nancyho. Ten hleděl z okna.

„No a co? Mluvil o vigilii. Slyšel jsi ho.“

Černobog ze svého místa vzadu dodal: „Nikdo tě nebude nutit. Nemusíš.“

„Co nemusím?“

„Vigilii. On… moc mluví. Skřítci pořád jenom mluví. Netřeba myslet na to. Lepší zapomeň o tom.“

Jízda na jih byla jako jízda časem do budoucnosti. Sníh pomalu mizel, a než autobus dorazil příští ráno do Kentucky, nebylo po něm ani památky. V Kentucky už se skoro dalo mluvit o jaru. Stín se bavil představou, že by se třeba dala sestavit rovnice, která by to vysvětlila – něco jako padesát mil jízdy na jih rovná se jeden den do budoucnosti.

Byl by se o to chtěl s někým podělit, ale pan Nancy spal na sedadle vedle řidiče a Černobog hlasitě chrápal vzadu.

Jak tak jel, připadal mu čas jako pružný pojem, jako iluze. Přistihl se, že si až přehnaně všímá veškerých ptáků a zvířat kolem cesty: viděl vrány, klovající podél silnice nebo před autobusem do zvířat zabitých motoristy, viděl hejna ptáků křižující v typických útvarech po nebi, kočky, které na ně hleděly z plotů a trávníků.

Černobog přerušil chrápání, probudil se a pomalu se posadil. „Měl jsem podivný sen. Zdálo se mi, že jsem vlastně Bělobog. Že svět si odjakživa představuje, že jsme dva, světlý bůh a temný bůh, ale nyní jsme oba staří a já zjišťuju, že jsem to byl celou dobu jen já. Já jsem jim dával dary, já jsem jim dary bral.“

Odlomil z Lucky Strike filtr, vložil si cigaretu mezi zuby a zapálil si.

Stín spustil okno.

„Nebojíte se, že dostanete rakovinu?“

„Já jsem rakovina,“ vysvětlil mu Černobog. „Proč bych se bál sám sebe?“

Nancy byl také vzhůru. „Takoví, jako jsme my, rakovinu nedostávají. My nemáme arteriosklerózu ani Parkinsonovu chorobu ani syfilis. Je těžké nás zabít.“

„Středu zabili,“ připomněl Stín.

Zajel k benzínové stanici a pak zaparkoval u dveří restaurace. Šli se nasnídat. Když vcházeli, rozezvonil se telefonní automat u vchodu.

Objednali si u starší ženy s ustaraným úsměvem. Vyrušili ji z četby brožovaného vydání Co chtělo říct mé srdce od Jenny Kertonové. Žena vzdychla, pak šla k telefonu, zvedla sluchátko a ohlásila se: „Ano?“ Pak se ohlédla zpět do místnosti a kývla: „Jo. Vypadá, že jo. Okamžik,“ a přešla k panu Nancymu.

„To je pro vás.“

„Díky. Madam, moc vás prosím, ty hranolky opravdu křupavé, ano? Do spálena.“ Vzal sluchátko: „U telefonu.“

„A proč předpokládáte, že jsem tak pitomý, abych vám věřil?“ řekl komusi.

„Můžu to najít,“ připustil. „Vím, kde to je.“

„Ano,“ ujistil kohosi. „Samozřejmě chceme. Dobře víte, že chceme. A já zas vím, že se ho chcete zbavit. Tak mě neoblbujte.“

Zavěsil a vrátil se ke stolu.

„Kdo to byl?“ zeptal se Stín.

„Nepředstavil se.“

„Co chtěli?“

„Nabízeli příměří, než nám odevzdají tělo.“

„Lžou,“ prohlásil Černobog. „Chtějí nás tam vlákat a potom nás zabijí. Jak to udělali Středovi. Tak já vždycky dělal,“ dodal s chmurnou pýchou.

„Je to na neutrálním území,“ namítl Nancy. „Na skutečně neutrálním.“

Černobog se zasmál. Znělo to, jako když kovový míček rachotí ve vyschlé lebce. „I to jsem já říkal, přijď na neutrální místo, a potom přišla noc a my jsme vstali a všechny zabili. To byly krásné časy.“

Pan Nancy pokrčil rameny. Chroupal své tmavě hnědé hranolky a spokojeně se usmíval. „Mmm – mmm, dobroučké,“ pochvaloval si.

„Těm lidem se nedá věřit,“ poznamenal Stín.

„Poslyš, já jsem starší než ty a chytřejší než ty a větší fešák než ty,“ horlil pan Nancy a bouchal přitom do dna lahvičky s kečupem. Červené šplíchance padaly na spálené hranolky. „Dokážu za odpoledne splašit víc suken než ty za rok. Dokážu tančit jako anděl, rvát se jako vydrážděný medvěd, plánovat líp než liška, zpívat jako slavík…“

„A říct chceš co…?“

Nancy ponořil hnědý pohled do Stínových očí. „A oni se potřebují zbavit Středovy mrtvoly stejně naléhavě, jako ji my potřebujeme získat.“

„Neutrální místo neexistuje,“ trval na svém Černobog.

„Jedno ano,“ řekl pan Nancy. „Je to střed.“

Určit přesný střed čehokoliv může být přinejmenším problematické. S živými věcmi – lidmi, například, nebo kontinenty – se pojem stává nedefinovatelným: Kde je přesný střed člověka? Kde je střed snu? A pokud jde o kontinenty? Například Spojené státy, měl by člověk započítávat i Aljašku, když se snaží najít střed? Nebo Havaj?

Když začalo dvacáté století, vyrobili z lepenky obrovský model USA, tedy jejich dolních osmačtyřiceti států. Jejich střed hledali tak, že model balancovali na špendlíku, až se jim podařilo najít místo, kde skutečně držel rovnováhu.

Pokud to tedy je vůbec možné, přesný střed kontinentálních USA je několik kilometrů od Lebanonu v Kansasu, na prasečí farmě Johnyho Griba. Na počátku třicátých let byli lidé celý žhaví vztyčit uprostřed prasečí farmy pomník, ale Johny Grib prohlásil, že nemá zájem, aby mu tam pobíhaly miliony turistů, dupaly po dvoře a znervózňovaly vepříky. Tak se stalo, že pomník zeměpisného středu Spojených států amerických stojí tři kilometry na sever od města. Vybudovali tam park, do parku postavili kamenný pomník a do pomníku zasadili mosaznou tabulku. Silnici vedoucí městem polili čerstvým asfaltem, a protože nepochybovali, že se davy turistů už nemohou dočkat, aby se na centrum země přijely podívat, postavili poblíž pomníku i motel. Pak čekali.

Turisté nepřišli. Nikdo nepřišel.

Nyní tu byl smutný parčík, s mobilní kaplí, do které by se nevešla ani průměrná skupinka truchlících pozůstalých, a s motelem, jehož okna hleděla do světa jako mrtvé oči.

„No a to je důvod,“ uzavřel pan Nancy, když vjížděli do Humansvillu v Missouri (1084 obyv.), „proč je přesný střed Ameriky zanedbaný park, prázdný kostel, hromada kamení a rozpadlý motel.“

„Prasečí farma,“ opravil ho Černobog. „Zrovna jsi řekl, že skutečný střed Ameriky je prasečí farma.“

„Nejde o to, co je,“ namítl pan Nancy. „Jde o to, co si lidé myslí, že je. Stejně je to všechno jen pomyslné. Proto je to tak důležité. Lidé se perou jen kvůli pomyslným věcem.“

„Myslíte takové jako já, nebo takové jako vy?“ zeptal se Stín.

Nancy nereagoval. Černobog ze sebe vydal zvuk, který mohl znamenat zasmání, ale také pohrdlivé odfrknutí.

Stín se pokusil najít na zadním sedadle pohodlnou pozici. Spal hrozně málo a nyní měl divný pocit kolem žaludku. Ještě horší než tehdy ve vězení, horší než tenkrát dávno, když za ním přišla Laura a řekla mu o tom vloupání. Tohle bylo zlé. Na zátylku se mu ježily chlupy, bylo mu na zvracení a v pravidelných vlnách ho poléval strach.

V Humansvillu zajel pan Nancy na parkoviště před supermarketem. Vešel dovnitř a Stín ho následoval. Černobog je čekal na parkovišti, zase s cigaretou.

Narazili na světlovlasého mladého muže, spíš ještě kluka, který doplňoval police s cereáliemi.

„Ahoj,“ pozdravil pan Nancy.

„Ahoj,“ řekl mládenec. „Je to pravda? Vážně? Opravdu ho zabili?“

„Ano. Zabili ho.“

Mladík rozhořčeně házel krabice s Kapitánovými křupkami do regálu. „Myslí si, že nás můžou rozmáčknout jako šváby,“ horlil. Kolem zápěstí měl zašlý stříbrný náramek. „Ale my máme tvrdou skořápku!“

„To jo. Pěkně tvrdou.“

„Budu tam, pane,“ prohlásil mladý muž slavnostně a oči mu blýskaly.

„Já vím, že budeš, Gwydione,“ řekl pan Nancy.

Koupil několik velkých lahví RC coly, šestirolkový balík toaletního papíru, krabičku odporně vyhlížejících cigár, trs banánů a balíček žvýkaček. „Je to hodný kluk. Přišel sem v sedmnáctém století. Velšan.“

Autobus jel po klikaté silnici nejdříve na západ, pak na sever. Jaro se zase vytrácelo do konce zimy. Kansas byl smutná šeď osamělých mraků, osamělých oken a osamělých srdcí. Stín už byl přeborníkem ve vylaďování stanic a naučil se bruslit mezi panem Nancym, který měl rád diskusní pořady a taneční hudbu, a Černobogem, který dával přednost klasické hudbě, čím chmurnější, tím lepší, a vylehčoval ji extrémně evangelickými náboženskými stanicemi. On sám by nejraději poslouchal retro.

V podvečer na Černobogovu žádost zastavili na okraji Cherryvalu (2464 obyv.). Černobog je zavedl na louku za městem. Ve stínech stromů ještě zůstaly zbytky sněhu a tráva barevně splývala s hlínou.

„Počkejte tady.“

Sám šel doprostřed louky. Tam pak, v pozdním únorovém větru, dlouho stál. Napřed se sklopenou hlavou, pak začal gestikulovat.

„Vypadá to, jako by s někým mluvil,“ řekl Stín.

„S duchy. Před sto lety ho tady uctívali. Dávali mu krvavé oběti, úlitby prováděné kladivem. Po nějakém čase místním lidem došlo, proč se tolik cizích, kteří městem projížděli, nikdy nevrátilo zpátky. Tady ukryli některé mrtvé.“

Černobog se vrátil. Jeho knír jako by ztmavl a v šedivých vlasech se objevily černé proužky. Usmíval se a blýskal svým kovovým zubem. „Teď se cítím dobře. Ááách, některé věci přetrvávají, a krev přetrvává nejdéle.“

Vraceli se přes louku k zaparkovanému VW. Černobog si zapálil, ale tentokrát se nerozkašlal. „Dělali to kladivem,“ poznamenal. „Votan pořád mluvil o šibenicích a o kopí, ale já neznám nic lepšího než…“ Natáhl nikotinem zahnědlý prst a prudce jím poklepal doprostřed Stínova čela.

„Prosím vás, nedělejte to,“ požádal Stín zdvořile.

„Prosím vás, nedělejte to,“ parodoval ho Černobog. „Jednoho krásného dne vezmu kladivo a udělám ti něco mnohem horšího, kamaráde, nezapomeň.“

„Ano. Ale jestli mi ještě jednou poklepete na čelo, zlomím vám ruku.“

Černobog si odfrkl. Pak řekl. „Měli by být vděční, ti lidi tady. Vytvořila se tu taková síla. Celých třicet roků potom, co se mí lidé museli stáhnout, tahle země, tahle konkrétní země, nám dala největší filmovou hvězdu všech dob. Největší, jaká kdy byla.“

„Judy Garlandovou?“ zeptal se Stín.

Černobog prudce zavrtěl hlavou.

„Hovoří o Louise Brooksové,“ poučil ho pan Nancy.

Stín se rozhodl neptat se, kdo je Louise Brooksová. Místo toho řekl: „Takže, jestli tomu dobře rozumím, když s nimi šel Středa jednat, měli dohodnuté příměří.“

„Ano.“

„A my si teď jedeme vyzvednout jeho tělo, taky s bílou vlajkou.“

„Ano.“

„A víme, že mě chtějí zlikvidovat nebo uklidit z cesty.“

„Všechny nás chtějí zlikvidovat.“

„Co mě zajímá, je: jak víme, že tentokrát budou hrát na rovinu, když nehráli na rovinu se Středou.“

„Právě proto,“ vysvětlil Černobog. „Právě proto se s nimi setkáváme ve středu. To…“ zamračil se. „Jak to řeknete? Opak posvátného?“

„Světský,“ navrhl Stín.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Černobog. „Míním, když je nějaké místo méně posvátné než všechna jiná místa. Záporná posvátnost. Místa, kde se nedá postavit svatyně. Místa, kam lidé nepřicházejí a ze kterých se snaží co nejrychleji odejít. Místa, kam bohové chodí, jen když jsou nuceni.“

„To nevím. Takové slovo asi neexistuje.“

„Celá Amerika je trochu taková,“ řekl Černobog. „Proto tu nejsme vítaní. Ale střed, střed je nejhorší. Je to jako minové pole. Je tam tak nebezpečno, že se nikdo neodváží porušit příměří.“

Došli k autobusu. Černobog poklepal Stína po rameně. „Ty se neboj,“ prohlásil s temnou jistotou. „Nikdo jiný tě nezabije. Jen já.“

Stín našel střed Ameriky večer téhož dne, dříve než se úplně setmělo. Byl na mírném vršku severozápadně od Lebanonu. Projel kolem parčíku, kolem malého mobilního kostelíka a kamenného pomníku a spatřil jednopatrový motel z padesátých let. Zatrnulo mu – před motelem stálo černé humvee. Vypadalo jako džíp v zrcadlovém bludišti, sražené, bezduché a ošklivé jako pancéřované auto. V budově byla tma.

Zaparkovali u motelu a ve stejném okamžiku vyšel ze dveří motelu muž v šoférské uniformě a čepici. Ve světlech autobusu jim zdvořile zasalutoval na pozdrav, nasedl do humvee a odjel.

„Velký bourák, malý frantík,“ poznamenal zlomyslně pan Nancy.

„Myslíte, že tam vůbec mají postele?“ zajímalo Stína. „Už jsem nespal v posteli celé dny. Ten barák snad čeká, kdy ho přijedou zbourat.“

„Patří to tu lovcům z Texasu,“ informoval ho pan Nancy. „Jezdí sem tak jednou za rok. Zabijte mě, jestli vím, co sem jezdí lovit. Ale kvůli nim to tu nechávají stát.“

Vystoupili z autobusu. Ve vchodu do motelu na ně čekala nějaká žena. Stín si nevzpomínal, že by ji byl kdy viděl. Byla dokonale nalíčená, dokonale učesaná. Připadala mu jako kterákoliv televizní hlasatelka, sedící ve studiu, jež ve skutečnosti vůbec nepřipomínalo obývací pokoj.

„Moc mě těší,“ vítala je. „Vy jste jistě Černobog. Tolik jsem o vás slyšela. A vy jste Anansi, pořád stejný dareba, co? Vy jste mi pěkné kvítko. A vy, vy musíte být Stín. Vy jste nám tedy dal zabrat, řeknu vám.“ Uchopila ho za ruku, sevřela ji pevně a pohlédla mu přímo do očí. „Já jsem Média. Těší mě. Doufám, že to dnes všechno vyřešíme co nejpříjemněji.“

Otevřely se hlavní dveře. „Nějak se mi, Toto, ani nechce věřit, že jsme dosud v Kansasu,“ říkal ten tlustý kluk, kterého Stín naposledy viděl ve velké limuzíně.

„Jsme v Kansasu,“ řekl pan Nancy. „Řekl bych, že jsem ho za dnešek skoro celý projel. Bože, tahle země je odporná placka!“

„V tomhle podniku nesvítí elektrika, nehřeje topení a neteče teplá voda,“ oznámil tlustý kluk. „A bez urážky, vy tři opravdu potřebujete horkou vodu. Smrdíte, jako byste v tom autobuse byli nejmíň týden.“

„Myslím, že ani nebude nutné tam chodit,“ řekla ta žena hladce. „Jsme tady všichni přátelé. Jen pojďte dál. Zavedu vás do vašich pokojů. Váš zesnulý přítel je v pětce, všechny za pětkou jsou prázdné – můžete si vybrat. Obávám se, že to není Four Seasons, ale co taky je, že?“

Otevřela jim dveře do haly. Páchlo to tam plísní, vlhkostí, prachem a zchátralostí.

V šeru haly seděl nějaký muž. „Máte hlad?“

„Já mám hlad pořád,“ řekl pan Nancy.

„Řidič odjel pro krabici hamburgerů,“ odpověděl muž. „Hned se vrátí.“ Vzhlédl. Bylo tam skoro tma, obličeje vidět nebylo, ale přesto řekl: „Velký chlap. Vy jste Stín, co? Ten parchant, co zabil Dřevo a Kamena?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Stín. „To byl někdo jiný. A já taky vím, kdo jste.“ Věděl. Byl to ten chlap, v jehož hlavě byl. „Vy jste Město. Už jste se vyspal s Dřevovou vdovou?“

Pan Město spadl ze židle. Být to ve filmu, byl by to prima gag, ale ve skutečném životě to bylo neohrabané. Rychle vstal a přistoupil ke Stínovi. Ten se na něho shora podíval a připomněl: „Nedělejte nic, co nemůžete dokončit.“

Pan Nancy ho vzal za paži. „Příměří, pamatuješ? Jsme v centru.“

Pan Město se odvrátil, naklonil se přes pult recepce a sundal tři klíče. „Jste dole na konci haly.“ řekl. „Prosím.“

Podal klíče Nancymu a odešel do chodby vzadu. Slyšeli, jak se otevřely dveře motelu. Pak se zase s prásknutím zavřely.

Pan Nancy podal jeden klíč Stínovi, druhý Černobogovi.

„Je v autobuse baterka?“ zajímal se Stín.

„Ne. Ale je to jen tma. Nesmíš se bát tmy.“

„Já se nebojím. Bojím se lidí v té tmě.“

„Tma je dobrá,“ pokračoval Černobog. Zdálo se, že mu nedělá problém se orientovat. Vedl je ztemnělou chodbou a bez potíží vsunoval klíč do zámků. „Budu v čísle deset,“ oznámil jim. Pak dodal: „Média. Mám dojem, že už jsem o ní slyšel. Není to ta, co pozabíjela své děti?“

„To je jiná ženská,“ řekl pan Nancy. „Ale stejná politika.“

Pan Nancy si vzal pokoj číslo 8 a Stín byl proti nim, v devítce. Pokoj byl vlhký a špinavý a opuštěný. Byla v něm postel s matrací, ale nebylo tam povlečení. Zvenku dopadalo dovnitř trochu světla. Sedl si na lůžko, sundal si boty a natáhl se. Za poslední dny ujel spoustu kilometrů.

Možná spal.

Někam šel.

Ledový vítr mu škubal za šaty. Drobounké vločky, spíš krystalky ledového prachu, vířily a točily se ve větru.

Kolem jen holé zimní stromy. Na pravé i na levé straně vysoké kopce. Bylo pozdní odpoledne: obloha i sníh měly stejný tmavý odstín purpurové. Kdesi vpředu před ním – v tomhle světle se nedaly odhadnout vzdálenosti – blikaly oranžové a žluté plameny ohně.

Kousek před ním prošlapával cestu šedý vlk.

Stín se zastavil. Vlk se také zastavil, otočil se a čekal. Jedno jeho oko svítilo nažloutlou zelení. Stín pokrčil rameny a pokračoval směrem k ohni. Vlk šel pomalu před ním.

Ten oheň hořel uprostřed malého hájku. Bylo v něm nějakých sto stromů, vysázených ve dvou řadách. Ze stromů visely jakési tvary. Na konci aleje stála budova, která vypadala trochu jako převrácený člun. Byla ze dřeva a zdobená řezbami dřevěných živočichů a obličejů – všechny ve světle plamenů jako by tančily.

Oheň šlehal tak vysoko, že se k němu Stín bál přiblížit. Vlk obcházel kolem hranice.

Na druhé straně místo vlka vystoupil muž. Opíral se o dlouhou hůl.

„Jsme v Uppsale, ve Švédsku,“ řekl mu povědomým drsným hlasem. „Asi před tisíci lety.“

„Středo?“ zkusil to Stín.

Muž hovořil dál, jako by tam Stín ani nebyl: „Zpočátku každý rok, pak, později, když už byli zkažení a nedbalí, každých devět, sem přicházeli obětovat. Oběť devíti. Každý den, po devět dní, věšeli na stromy v háji devět zvířat. Jedno z těch zvířat byl vždy člověk.“

Zamířil pryč od plamenů, směrem ke stromům a Stín ho následoval. Když přišli blíž, tvary, jež visely ze stromů, získaly podobu: byly to nohy a oči a jazyky a hlavy. Stín potřásl hlavou: v pohledu na býka visícího za krk ze stromu bylo cosi neobyčejně smutného a zároveň tak surrealistického, že to bylo skoro směšné. Prošli kolem pověšeného jelena, vlčáka, hnědého medvěda a kaštanového koně s bílou hřívou, malého jako poník. Ten pes dosud žil: každých pár vteřin sebou křečovitě škubl a neustále vydával drásavé naříkavé zvuky.

Muž, za kterým šel, zvedl svou hůl, a tu si Stín uvědomil, že je to ve skutečnosti kopí, a roztál jím jediným pohybem zvířeti břicho. Na sníh vypadly kouřící vnitřnosti. „Zasvěcuji tuto smrt Ódinovi,“ pronesl muž obřadně.

„Je to jen gesto,“ obrátil se ke Stínovi. „Ale gesta jsou všechno. Smrt jednoho psa symbolizuje smrt všech psů. Věnovali mi devět mužů, ale ti zastupovali všechny lidi, všechnu krev, všechnu moc. Nestačilo to. Jednoho dne přestala krev proudit. Víra bez krve na dlouho nestačí. Krev musí téct.“

„Viděl jsem vás zemřít,“ řekl Stín.

„V boží věci,“ – řekla ta postava – a Stín si nyní byl jistý, že to je opravdu Středa, nikdo neměl ten břitký, hluboce cynický humor, „na smrti nesejde. Ta není podstatná. Je to příležitost k zmrtvýchvstání. A když teče krev…“ Mávl směrem ke zvířatům a k lidem na stromech.

Stín se nedokázal rozhodnout, jestli ti mrtví lidé, kolem nichž kráčeli, působí děsivěji, nebo méně děsivě než ta zvířata. Ti lidé aspoň věděli, jaký osud je čeká. Kolem visících lidí se vznášel pach alkoholu, který naznačoval, že si na cestu k šibenici směli vzít anestetikum, kdežto zvířata byla určitě vytažena na stromy živá a vyděšená. Obličeje těch lidí vypadaly tak mladě! Žádnému nebylo víc než dvacet.

„Kdo jsem?“ zeptal se Stín.

„Ty? Ty jsi byl příležitost. Byl jsi součástí velké tradice. I když – my oba jsme dost oddáni své věci, abychom pro ni zemřeli. Co?“

„Kdo jste vy?“

„Nejtěžší je jednoduše přežít,“ řekl ten muž. Oheň – a Stín si s pocitem hrůzy uvědomil, že není z klestí, nýbrž z kostí, z plamenů trčela žebra a svítily prázdně důlky v lebkách, do noci létaly barevné jiskry, zelené a žluté a modré – plál a praskal a prudce žhnul. „Tři dny na stromě, tři dny v podsvětí, tři dny, abych našel cestu zpátky.“

Plameny se rozhořely tak silně, že Stín musel odvrátit zrak. Pohlédl do tmy pod stromy.

Zaklepání na dveře – do okna svítil měsíc. Stín se prudce posadil. „Večeře je na stole,“ volala za dveřmi Média.

Obul se, došel ke dveřím a ven na chodbu. Kdosi našel několik svíček a recepci ozařovalo tlumené žluté světlo. Řidič humvee vešel s lepenkovým podnosem a velkým papírovým sáčkem. Měl na sobě černý kabát a šoférskou čepici se štítkem.

„Omlouvám se za to zpoždění,“ řekl ochraptěle. „Vzal jsem všem totéž: dva hamburgery, velké hranolky, velkou colu, jablečný koláč. Já si sním svoje v autě.“ Položil jídlo na stůl a vyšel z motelu. Vůně smaženého masa zaplnila recepci. Stín vzal papírový pytel a rozdal jídlo, ubrousky a sáčky s kečupem.

Jedli mlčky a pozorovali prskající svíčky a tavící se vosk.

Stín si všiml, že na něho Město upřeně hledí. Pootočil svou židli, aby měl záda u stěny. Média jedla hamburger s ubrouskem u úst, aby si hned mohla otírat drobečky.

„No to je báječné. Ty hamburgery jsou skoro studené,“ řekl ten tlustý kluk. Pořád měl na očích černé brýle, což Stínovi připadalo hloupé a zbytečné při tom šeru v místnosti.

„Omlouvám se,“ řekl Město. „Nejbližší McDonald je v Nebrasce.“

Dojedli vlažné hamburgery a studené hranolky. Tlouštík se zakousl do svého koláče a jablečná náplň mu vyprskla na bradu. Překvapivě byla dosud horká. „Au!“ vykřikl. Otřel jablka rukou a pak si prsty olízal. „To pálí! Koledujou si o žalobu.“

Stín měl chuť mu jednu vrazit. Měl chuť jednu mu vrazit od okamžiku, kdy mu tlusťochovy gorily ubližovaly v limuzíně, po Lauřině pohřbu. Zahnal tu myšlenku. „Nemohli bychom vzít Středovo tělo a vypadnout?“

„Půlnoc,“ řekli pan Nancy a ten tlustý kluk zároveň.

„Tyhle věci se musí dělat podle pravidel,“ dodal Černobog.

„Jo. Ale nikdo se neobtěžuje mi říct, jaká jsou to pravidla. Melete pořád o svých zatracených pravidlech, a já ani nevím, co hrajete za hru.“

„Je to, jako když nedodržíte termín výprodeje, víte? Kdy věci smějí být prodávány levněji.“

Město řekl: „Podle mého je to celé kýbl sraček. Ale když jim to dělá dobře, moje agentura je s pravidly spokojená a všichni jsou šťastní.“ Srkal colu. „Úderem dvanácté. Vy vezmete tělo. Půjdete pryč. Všichni se láskyplně rozloučíme a my vám zamáváme kapesníkem. A pak vás zase budeme honit a chytíme vás a zakroutíme vám krkem.“

„Jo,“ otočil se tlusťoch ke Stínovi, „to mi připomíná, nakázal jsem ti, ať řekneš šéfovi, že je historie. Vyřídil jsi to?“

„Vyřídil. A víš, co mi na to pověděl? Ať řeknu tomu tlustému smrkáči, jestli se s ním ještě někdy setkám, že si má pamatovat, že budoucnost dneška je včerejškem zítřka.“ Středa nikdy nic takového neřekl. Ale co, lidi mají rádi klišé. V černých brýlích se odrážely blikotavé plameny svíček jako v očích.

„Tahle díra je vlhká jako kobka,“ stěžoval si tlustý kluk. „Bez proudu. Z dosahu mobilů. Když musíš používat telefonní kabel, jsi už vlastně zpátky v době kamenné!“ Vycucal poslední kapku coly slámkou, hodil kelímek na stůl a zmizel na chodbě.

Stín se natáhl a uklidil tlusťochovy odpadky zpátky do papírového sáčku. „Jdu si prohlédnout střed Ameriky,“ oznámil. Vstal a vyšel ven do noci. Pan Nancy šel za ním. Pomalu a mlčky kráčeli přes park, až došli ke kamennému pomníku. Kolem nich se honil vítr a opíral se do nich střídavě z jedné a druhé strany. „Tak. Co dál?“

Na obloze visel půlměsíc.

„Teď bys měl jít zpátky do pokoje. Zamknout dveře. Snažit se trochu vyspat. O půlnoci nám vydají tělo. A pak odsud vypadneme co nejrychleji. Střed není pro nikoho bezpečné místo.“

„Když myslíte.“

Pan Nancy dlouze potáhl z doutníku. „K tomuhle nemělo dojít. Nic z toho se nikdy nemělo stát. Lidi našeho druhu, my jsme…“ Mávl doutníkem do široka, jako by jím lovil slova, pak jím bodl dopředu, „…výluční. My nejsme společenští. Ani já ne. Dokonce ani Bacchus. Ne na dlouho. Chodíme si sami nebo jen v omezených skupinkách. Nehrajeme si s druhými. Jsme rádi zbožňovaní a uctívaní a vážení – já mám moc rád, když si o mně vyprávějí příběhy, příběhy, ze kterých je vidět, jak jsem chytrý. Jsme rádi velicí. Jenže v těchto bídných časech jsme malí. Ti noví bohové vstávají a padají a zase vstávají. Jenomže toto není země, která by bohy tolerovala příliš dlouho. Bráhma tvoří, Višnu zachovává, Šiva ničí, a Bráhma má dost místa, aby mohl tvořit nanovo.“

„Co tím chcete říct? Že je po boji? Bitva skončila?“

Pan Nancy škubl ramenem. „Zbláznil ses? Zabili Středu. Zabili ho a ještě se tím chlubí. Všem to vykládali. Vysílali to na všech kanálech. Ukázali to každému, kdo má oči ke koukání. Ne, Stíne. Bitva právě začala.“

Sklonil se u paty pomníku a zamáčkl doutník do země. Nechal jej tam, jako oběť.

„Býval jste samý vtip,“ připomněl Stín. „Už je nevyprávíte.“

„Je těžké vymýšlet vtipy. Středa je mrtvý. Jdeš dovnitř?“

„Hned.“

Nancy odešel. Stín natáhl ruku a přejel po kameni pomníku. Pak pohladil prsty mosaznou tabulku. Otočil se a přešel k bílé kapličce, prošel otevřenými dveřmi a ve tmě si sedl do nejbližší lavice. Zavřel oči a sklopil hlavu. Myslel na Lauru a na Středu a na to, že žije.

Za zády mu něco cvaklo a o podlahu zaskřípaly boty. Stín se narovnal a otočil se. Těsně před otevřenými dveřmi stála nějaká postava, černý obrys proti tmavé obloze. Měsíční světlo se odrazilo od něčeho kovového.

„Zastřelíte mě?“ zeptal se.

„Kriste – kéž by,“ řekl pan Město. „Je to jen na sebeobranu. Copak, modlíš se? Vsugerovali ti, že jsou bozi? Nejsou bozi.“

„Nemodlil jsem se. Jen jsem přemýšlel.“

„Podle mě,“ pokračoval Město, „podle mě jsou to mutace. Evoluční experimenty. Trocha hypnotizačních schopností, trocha šálení a dokážou přimět lidi, aby uvěřili čemukoliv. Není čím se chlubit. Nic na tom není. Koneckonců, umírají jako lidé.“

„Vždycky umírali,“ řekl Stín, vstal a Město couvl. Stín vyšel z kaple a Město se držel opodál. „Poslyšte, víte, kdo byla Louise Brooksová?“

„Vaše známá?“

„Ne. Byla to filmová hvězda odněkud tady kousek na jih.“

Město chvíli mlčel. „Třeba si změnila jméno a stala se z ní Liz Taylorová nebo Sharon Stoneová nebo někdo,“ navrhl vstřícně.

„Třeba.“ Stín se vydal zpět k motelu. Město šel s ním.

„Měl bys být ve vězení. Měl bys sedět v cele smrti, sakra.“

„Já jsem opravdu vaše společníky nezabil. Ale povím vám, co mi kdysi řekl jeden chlápek, tam v base. Něco, co si pořád pamatuju.“

„A co?“

„V celé bibli byl jenom jeden chlap, kterému Ježíš osobně slíbil místo v ráji. Nebyl to Petr ani Pavel, ani nikdo jiný z té party. Byl to odsouzenec, zloděj, kterého popravovali. Takže, moc si na lidi z cely smrti nedovolujte. Třeba vědí něco, co vy nevíte.“

U humvee postával řidič. „Brou noc, pánové,“ popřál, když ho míjeli.

„Dobrou,“ odpověděl pan Město. Pak řekl Stínovi: „Mně osobně je tohle všechno absolutně ukradené. Já dělám, co řekne pan Svět. Je to tak jednodušší.“

Stín zamířil chodbou k pokoji číslo 9.

Odemkl dveře a vešel. „Promiňte, myslel jsem, že je to můj pokoj.“

„Je,“ odpověděla Média. „Čekala jsem na vás.“ V měsíčním světle viděl její vlasy a bledý obličej. Seděla na posteli.

„Najdu si jiný pokoj.“

„Nebudu tu dlouho. Jen mě napadlo, že by mohl být vhodný čas učinit vám nabídku.“

„Tak jo. Nabízejte.“

„Uvolněte se,“ v hlase jí zněl úsměv. „Jste jak na trní. Podívejte, Středa je mrtvý. Nikomu nic nedlužíte. Přidejte se k nám. Je na čase Přestoupit k Vítěznému týmu.“

Mlčel.

„S námi můžeš být slavný, Stíne. Můžeme ti dát moc nad tím, čemu lidé věří a co říkají a co si oblékají a o čem sní. Chceš být příští Cary Grant? Můžeme ti to zařídit. Můžeme z tebe udělat příští Beatles.“

„Víc se mi líbilo, když jsi mi nabízela, že mi ukážeš Lucyiny kozičky. Pokud jsi to byla ty.“

„Aha,“ řekla.

„Potřebuji zpátky svůj pokoj. Dobrou noc.“

„A pak, pochopitelně,“ pokračovala, jako by nebyl nic řekl, „to můžeme všechno obrátit. Můžeme ti to udělat opravdu těžké. Mohl bys být navěky špatný vtip. Nebo by si tě mohli pamatovat jako zrůdu. Mohli by si tě pamatovat jako Mansona, Hitlera… jak by se ti to líbilo?“

„Promiňte, madam, ale jsem dost unavený. Byl bych vám vděčný, kdybyste nyní odešla.“

„Nabídla jsem ti svět. Až budeš chcípat ve škarpě, vzpomeň si na to.“

„Spolehněte se.“

Odešla, zůstala po ní vůně parfému. Ležel na holé matraci a myslel na Lauru, ale ať už si ji vybavoval jakkoliv – Laura si hraje s frisbee, Laura jí zmrzlinu z limonády bez lžičky, Laura se směje, Laura předvádí exotické spodní prádlo, co si koupila na konferenci zaměstnanců cestovních kanceláří v Anaheimu – představa se vždycky proměnila v Lauru kouřící Robbieho, když je náklaďák sráží ze silnice a ze života. A pak slyšel její slova a pokaždé ho to bolelo.

Ty nejsi mrtvý, říkala Laura svým tichým hlasem v jeho hlavě, ale nejsem si jistá, jestli jsi živý.

Někdo zaklepal. Stín vstal a otevřel. Byl to tlusťoch. „Ty hamburgery byly odporné. Pochopíte to? Osmdesát kilometrů k nejbližšímu McDonaldu. Neměl jsem tušení, že by na světě vůbec existovalo místo osmdesát kilometrů od McDonalda.“

„Tohle místo mi začíná připadat jako Hlavní nádraží,“ zavrčel Stín. „Dobře, přišel jsi, abys mi nabídl volné užívání internetu, když přejdu na druhou stranu plotu. Uhod jsem?“

Tlusťoch se třásl. „Ne. Stejně už jsi mrtvola. Ty – ty jsi debilní iluminovaný gotický rukopis. Nedokázal bys být hypertext, kdyby ses rozkrájel. Já jsem… já jsem synaptický, kdežto ty, ty jsi synoptický…“

Je divně cítit, napadlo Stína. Ve vězení, naproti v cele, chlap, neznal ho jménem, si za bílého dne sundal všechno, co měl na sobě, a všem vykládal, že byl vyslán, aby je všechny odvezl, tedy ty opravdu dobré, jako je on, ve stříbrné vesmírné lodi na dokonalé místo. Tenkrát ho Stín viděl naposledy. Ten tlustý kluk byl cítit stejně jako on.

„Jsi tu kvůli něčemu konkrétnímu?“

„Jen jsem si chtěl popovídat.“ V hlase byl náznak kvílení. „Z toho pokoje už pomalu začínám cvokatět. To je všecko. Cvokatím z toho. Osmdesát kiláků k nejbližšímu Mekáči, věříš tomu? Nemohl bych tu zůstat s tebou?“

„A co tví kámoši z limuzíny? Ti, co mě ztloukli? Neměl bys jim říct, ať si s tebou hrají?“

„Děcka by tu nefungovaly. Jsme v mrtvé zóně.“

„Do půlnoci je daleko,“ řekl Stín. „A do svítání ještě dál. Řekl bych, že si potřebuješ odpočinout. Já tedy rozhodně.“

Tlustý kluk chvíli neříkal nic, pak kývl a vyšel z pokoje.

Stín zavřel dveře a zamkl. Znovu se natáhl na matraci.

O chvilku později začal rámus. Okamžik mu trvalo, než si uvědomil, co to musí být, pak odemkl a vyšel do haly. Byl to tlusťoch, u sebe v pokoji. Znělo to, jako by házel něco těžkého proti zdem pokoje. Podle zvuku Stín hádal, že to, co vrhá, je on sám. „To jsem jen já!“ vzlykal. Nebo cosi takového.

„Ticho!“ zadunělo z Černobogova pokoje na konci haly.

Stín prošel recepcí a vyšel z motelu. Byl unavený. Řidič pořád ještě stál vedle černého vozu. Tmavá postava v čepici se štítkem.

„Nemohl jste spát, pane?“

„Ne.“

„Cigaretu, pane?“

„Ne, díky.“

„Bude vám vadit, když si zapálím?“

„Vůbec ne, klidně kuřte.“

Řidič si připálil zapalovačem. V jeho žlutavém světle mu Stín viděl do obličeje, vlastně ho poprvé doopravdy viděl. Poznal ho a začal chápat.

Znal ten úzký obličej. Věděl, že pod černou šoférskou čepicí budou skoro vyholené oranžové vlasy. Věděl, že když se muž usměje, zmačkají se mu rty do sítě hlubokých jizev.

„Vypadáš dobře, chlape,“ řekl řidič.

„Low Key?“ Stín si svého bývalého parťáka prohlížel ostražitě.

Vězeňská přátelství jsou dobrá věc: pomáhají vám ve zlých časech a na zlých místech. Ale vězeňské přátelství končí u brány věznice a kamarád z kriminálu, který se ve vašem životě vynoří znovu, v nejlepším případě smrdí malérem.

„Ježíši. Low Key Lyesmith,“ řekl Stín a pak slyšel, co říká, a pochopil: „Loki. Loki Lhář.“

„Trvalo ti to,“ řekl Loki, „ale nakonec ti to došlo.“ Rty se mu zkřivily do zjizveného úsměvu a v očích se mu roztančily uhlíky.

Seděli v pokoji opuštěného motelu na posteli, na opačných koncích matrace. Zvuky z pokoje tlustého kluka skoro utichly.

„Měl jsi kliku, že jsme seděli spolu,“ tvrdil Loki. „Beze mě bys ten první rok neměl šanci přežít.“

„Chceš říct, že jsi odtamtud mohl vykráčet, kdykoliv jsi chtěl?“

„Je snadnější si to odkroutit.“ Odmlčel se. „Musíš pochopit, jak to s bohy je. Nejsou to kouzla. Je to o tom, že ty jsi ty, ale to ty, ve které věří lidé. Je to koncentrovaná, zvětšená podstata tebe. Je to o tom, že se staneš hromem nebo silou běžícího koně nebo moudrostí. Sebereš všechnu víru a budeš větší, správnější, nadlidštější. Krystalizuješ.“ Opět se odmlčel. „A pak jednoho dne na tebe zapomenou a nevěří v tebe, neobětují ti a nezáleží jim na tobě, a než se naděješ, předvádíš na rohu Broadwaye a Třiačtyřicáté monte se třemi kartami.“

„Proč jsi byl se mnou v cele?“

„Náhoda. Čistě náhoda.“

„A teď děláš šoféra opozici.“

„Když jim tak chceš říkat. Záleží na tom, kde stojíš. Jak já to vidím, šoféruju pro vítězný mančaft.“

„Ale ty a Středa přece, vy jste byli oba ze stejného, oba jste –“

„Skandinávský pantheon. Oba jsme ze skandinávského pantheonu. To se snažíš říct?“

„Jo.“

„No a?“

Stín zaváhal. „Museli jste být přátelé. Kdysi.“

„Ne. Nikdy jsme nebyli kamarádi. Nemrzí mě, že je mrtvý. Jen nás ostatní zdržoval. Teď, když je pryč, budeme my ostatní muset pochopit skutečnost: změnit se nebo umřít, vývoj nebo zánik. On je pryč. Válka skončila.“

Stín na něho zmateně zíral. „Tak pitomý přece nejsi. Vždycky ti to pálilo. Středovou smrtí nic nekončí. Jen postrčila ty, co seděli za bukem, přes okraj.“

„Mícháš metafory, Stíne. To je špatný návyk.“

„To je jedno. Pořád je to pravda. Kristepane. Jeho smrt udělala v jediné vteřině, o co jsme se my snažili kolik měsíců. Spojila je. Dala jim něco, v co můžou věřit.“

„Možná,“ pokrčil Loki rameny. „Pokud já vím, představa na téhle straně barikády byla, že když se zbaví toho, kdo rozdmýchává maléry, zbaví se i malérů. Mně do toho pochopitelně nic není, já jsem jenom šofér.“

„Tak mi vysvětli, proč na mně všem tak záleží? Chovají se, jako bych byl důležitý. Proč jim záleží na tom, co udělám?“

„Nevím, kdybys mě zabil, nevím. Byl jsi pro nás důležitý, protože jsi byl důležitý pro Středu. Když chceš vědět proč… hádám, že je to jedna z drobných záhad života.“

„Záhad už mám plné zuby.“

„Jo? Podle mě dodávají světu šmrnc. Jako sůl pečeni.“

„Takže jim děláš řidiče. Vozíš je všechny?“

„Každého, kdo potřebuje. Je to moje živobytí.“

Zvedl zápěstí s hodinkami a zmáčkl knoflík: ciferník se jemně modře rozzářil. Světlo propůjčilo jeho obličeji strašidelný a zároveň ustrašený výraz. „Za pět minut půlnoc. Je čas,“ řekl Loki. „Jdeš?“

Nadechl se. „Jdu.“

Šli tmavou chodbou k pokoji číslo pět.

Loki vyndal z kapsy krabičku zápalek a jednou škrtl. Záblesk až zabolel do očí. Knot svíčky prskl a rozhořel se. Pak ještě jednou. Loki škrtal další zápalky a rozsvěcoval zbytky svíček: stály na parapetech oken a pelesti postele a na umývadle v koutě pokoje.

Postel někdo přestěhoval od zdi pokoje doprostřed. Na všech stranách byl kousek místa, aby se dalo projit. Matrace byla pokrytá prostěradly. Starými motelovými prostěradly, děravými a flekatými. Na prostěradlech ležel bez hnutí Středa.

Byl v tom světlém obleku, který měl na sobě, když ho zastřelili. Pravá strana obličeje byla nezasažená, dokonalá, neposkvrněná krví. Levou polovinu měl roztrhanou na kaši a rameno a předek saka byly pocákané černými skvrnami. Ruce měl položené podél těla. Výraz na zbytku obličeje nebyl ani zdaleka klidný a vyrovnaný: vypadal ukřivděně, zraněně – ta rána musela jít hluboko do duše – a také nenávistně a vztekle a šíleně. A překvapivě spokojeně.

Stín si představil, jak pan Jacquel zručnými prsty vyhladí tu nenávist a bolest a vytvoří pro Středu z vosku a líčidel nový obličej, jak mu dá konečný mír a důstojnost, jež mu i smrt odepřela.

Ani smrt však neubrala jeho tělu na velikosti. A i nyní z něj slabě táhl Jack Daniel.

Venku na pláni se zvedal vítr: slyšel, jak vyje kolem starého motelu v pomyslném středu Ameriky. Svíčka v okně se třepotala a prskala.

Z chodby bylo slyšet kroky. Někdo klepal na dveře a volal: „Pospěšte si, už je čas,“ a všichni se začali se skloněnými hlavami šourat dovnitř.

Nejdřív přišel Město, v patách za ním Média a pan Nancy s Černobogem. Poslední dorazil ten tlustý kluk: na tváři měl čerstvé rudé modřiny a neustále pohyboval rty, jako by si odříkával nějaká slova, ale žádný zvuk z nich nevycházel. Stín se přistihl, že je mu kluka líto.

Neformálně, aniž někdo promluvil, se rozestavili kolem mrtvého. Dodržovali skoro pravidelné rozestupy. V pokoji vládla nábožná atmosféra, hluboce nábožná, nábožná způsobem, jaký Stín dosud nezažil. Jediný zvuk, který bylo slyšet, bylo kvílení větru a prskání svíček.

„Sešli jsme se zde na tomto bezbožném místě,“ pronesl Loki, „abychom předali tělo tohoto jedince těm, kteří se ho zbaví náležitě a v souladu s obřadními zvyklostmi. Pokud někdo chce cokoliv říci, nechť to vysloví nyní.“

„Já ne,“ prohlásil Město. „Já jsem toho chlapa ani pořádně neznal. A celé tohle divadlo mi připadá odporné.“

Černobog řekl: „To, co se stalo, bude mít následky. To jistě víte. Tohle je jen začátek.“

Tlusťoch se začal hihňat. Vydával vysoký holčičí zvuk. Pořád opakoval: „Tak jo. Tak jo. Chápu.“ A pak najednou začal recitovat:

„Víří a víří v rostoucí spirále,

sokol už neslyší sokolníka.

Svět se rozpadá, střed už nedrží…“

A zmlkl, obočí se mu zkrabatilo. „Kruci. Kdysi jsem to znal celé,“ a třel si spánky a šklebil se.

A pak všichni upřeli zrak na Stína. Vítr venku teď přímo ječel. Nevěděl, co má říct. Pak přece jen: „To celé je smutné a ubohé. Polovina z vás ho zabila, nebo s tím aspoň měla něco společného. Nyní nám dáváte jeho tělo. Nádhera. Byl to popudlivý starý prevít, ale pil jsem jeho medovinu a pořád jsem jeho zaměstnanec. To je všecko.“

„Ve světě, kde lidé denně umírají,“ řekla Média, „je myslím důležité si pamatovat, že za každý okamžik bolesti, již prožíváme, když lidé opouštějí tento svět, se nám dostává stejného okamžiku štěstí, když na svět přichází nové dítě. Ten první pláč je – nu, je to zázrak, nemyslíte? Možná je to hloupé, ale radost a smutek jsou jako mléko a sušenky. Tak dobře spolu chutnají. Myslím, že bychom se nad tím měli na chvíli zamyslet.“

A pan Nancy si odkašlal a řekl: „Tak. Musím to říct já, protože nikdo jiný to tu neřekne. Jsme ve středu tohoto místa, této země, která nemá čas na bohy, a tady v centru pro nás má ještě méně času než kde jinde. Je to země nikoho, země příměří a my zde naše příměří dodržujeme. Nemáme na vybranou. Takže. Vy nám dáte mrtvolu našeho přítele. My ji přijmeme. Zaplatíte za to, vraždou za vraždu, krví za krev.“

„Jak chcete,“ řekl Město. „Mohli byste si ušetřit spoustu času a námahy, kdybyste šli prostě domů a střelili se do hlavy. Obešlo by se to bez prostředníka.“

„Jdi se vycpat,“ utrhl se Černobog. „Jebu tě a jebu tvou matku a jebu tvého pojebaného koně, co na něm rajtuješ. Ty ani neumřeš v bitvě. Tvou krev žádný válečník neokusí. Ty zdechneš ubohou změkčilou smrtí. Umřeš s polibkem na rtech a lží v srdci.“

„Nech toho, děduško,“ řekl Město.

„Zkrvavený příliv nezadržíš,“ ozval se tlustý kluk. „Myslím, že tak to bylo dál.“

Vítr skučel.

„Tak jo,“ uzavřel to Loki. „Je váš. Už toho bylo dost. Odneste si toho starého parchanta pryč.“

Luskl prsty a Město, Média a ten tlustý kluk odešli z pokoje. Usmál se na Stína: „Neříkej o nikom, že je šťastný, co, brácho?“ A taky odešel.

„Co bude teď?“

„Teď ho zabalíme,“ řekl Anansi. „A vezmeme ho odsud.“

Zabalili tělo do prostěradel, pečlivě a pevně, takže z něho nic nebylo vidět a mohli je nést. Jeden ze starců zamířil k nohám, druhý k hlavě, ale Stín je zarazil. „Počkejte, něco zkusím,“ přidřepl, podsunul ruce kolem bíle obalené postavy, zvedl ji a přehodil si ji přes rameno. Pak narovnal kolena, až stál rovně. „Fajn. Mám ho. Pojďme ho dát do vozu.“

Černobog vypadal, že se bude hádat, ale pak stiskl rty. Plivl si na palec a ukazováček a začal zhasínat svíčky. Stín za sebou slyšel jejich syčení.

Středa byl těžký, ale dalo se to zvládnout, pokud Stín půjde rovně. Neměl na výběr. Středova slova mu zněla v hlavě s každým krokem a v hrdle cítil sladkost medoviny. Budeš mě chránit. Budeš mě přepravovat z místa na místo. Budeš mi pomáhat a vyřizovat věci. V naléhavém případě, ale opravdu jen v naléhavém případě, budeš zraňovat lidi, kteří si to zaslouží. V málo pravděpodobném případě mé smrti budeš nad mým tělem držet stráž…

Pan Nancy mu otevřel dveře motelu a pak spěchal otevřít zadní dveře autobusu. Druzí čtyři už stáli u svého humvee a sledovali je, jako by se nemohli dočkat, až odjedou. Loki už měl zase na hlavě šoférskou čepici. Ledový vítr na Stína útočil a škubal bílými prostěradly.

Položil Středu co nejšetrněji do zadní části autobusu.

Kdosi mu poklepal na rameno. Město stál s napřaženou rukou. Něco držel.

„Na. Pan Svět chtěl, abych ti to dal.“

Bylo to skleněné oko. Středem se táhla vlasová prasklina a vpředu chyběla nepatrná střepinka.

„Našli jsme to, když jsme uklízeli Zednářskou lóži. Nechej si to pro štěstí. Bůh ví, že je budeš potřebovat.“

Stín sevřel oko v dlani. Byl by chtěl něco ostrého a vtipného odpovědět, ale Město už byl zpátky u humvee a nastupoval. A jeho stejně nic chytrého nenapadalo.

Jeli na východ. Úsvit je zastihl v Princetownu, ve státě Missouri. Stín se pořád ještě nestačil vyspat.

Nancy se zeptal: „Kde bys chtěl vysadit? Na tvém místě bych si schrastil nějaké papíry a zamířil do Kanady. Nebo do Mexika.“

„Já zůstávám s vámi. Středa by to tak taky chtěl.“

„Už nejsi jeho zaměstnanec. Je mrtvý. Odevzdáme jeho mrtvolu a ty jsi volný.“

„K čemu mi to bude?“

„Aby ses mohl někam uklidit, dokud ta válka neskončí.“ Nancy vyhodil levý blinkr a zahnul.

„Schovej se, aspoň na chvíli,“ radil Černobog. „Potom, až to skončí, vrátíš se k nám a já to celé skončím.“

„Kam vlastně vezeme Středu?“

„Do Virginie. Tam je strom,“ odpověděl Nancy.

„Světový strom,“ prohlásil Černobog s chmurným uspokojením. „Taky jsme jeden měli, tam odkud pocházím. Ale ten náš rostl pod světem, ne nad ním.“

„Položíme ho k patě stromu,“ řekl Nancy. „Necháme ho tam. Tebe necháme jít. My jedeme na jih. Tam se válčí. Teče krev. Spousty mrtvých. Svět se mění, trochu.“

„Vy mě v té bitvě nechcete? Mám sílu. Umím se rvát.“

Nancy pootočil hlavu k němu a usmál se – byl to první opravdový úsměv, který Stín na jeho obličeji viděl, od chvíle, kdy ho zachránili z okresního vězení. „Většina té bitvy se odehraje na místě, kam ty nemůžeš jít a kterého se nemůžeš dotknout.“

„V srdcích a myslích lidí,“ dodal Černobog. „Jako na tom velikém kolotoči.“

„Cože?“

„Kolotoč,“ řekl pan Nancy.

„Aha,“ pochopil Stín. „Za scénou. Chápu. Jako ta poušť s kostmi.“

Pan Nancy zvedl hlavu. „Pokaždé, když dojdu k závěru, že nemáš rozumu ani za opičí chlup, překvapíš mě. Jo, tam se odehraje ta skutečná bitva. Všechno ostatní bude jen komedie, hromy a blesky, kohoutí natřásání.“

„Povězte mi o vigilii.“

„Někdo musí zůstat u mrtvého. Je to tradice. Nedělej si starosti, někoho najdem.“

„On chtěl, abych to byl já.“

„Ne,“ vyhrkl Černobog. „Zabije tě to. To je špatný, špatný, špatný nápad.“

„Jo? Zabije mě to? Když zůstanu u jeho těla?“

„Já nic takového na svém pohřbu nechci,“ prohlásil pan Nancy. „Až umřu, chtěl bych, aby mě zasadili někam, kde je teplo. A až pak budou přes můj hrob chodit pěkné ženy, budu je chytat za kotníky, jako v tom filmu.“

„To jsem nikdy neviděl,“ zajímal se Černobog.

„Jasně že viděl. Je to úplně na konci. Je to film o středoškolácích. Všechny ty děti jdou na závěrečný ples.“

Černobog vrtěl hlavou.

Stín mu pomáhal: „Ten film se jmenuje Carrie, pane Černobogu. Takže jeden z vás mi teď vysvětlí, jak je to s tou hlídkou u mrtvého.“

Nancy se ohradil: „Řekni mu to ty. Já řídím.“

„Nikdy jsem neslyšel o nějakém filmu, co se jmenuje Carrie. Řekni mu to ty.“

Nancy vzdychl: „Osoba, která drží hlídku – je přivázaná ke stromu. Stejně jako byl Středa. A na tom stromě visí devět dní a devět nocí. Žádné jídlo, žádná voda. Úplně sám. Po devíti dnech tu osobu odříznou a pokud žije… no, mohlo by se to stát. A Středa bude mít svou vigilii.“

Černobog řekl: „Třeba nám Alvís pošle jednoho ze svých lidí. Trpaslík by to mohl přežít.“

„Udělám to,“ řekl Stín.

„Ne.“

„Ano,“ rozhodl se Stín.

Oba starci mlčeli. Pak se Nancy zeptal: „Proč?“

„Protože je to něco, co by udělal ten, kdo je živý,“ vysvětlil Stín.

„Jsi blázen.“

„Možná. Ale budu držet hlídku u Středy.“

Když zastavili na benzín, oznámil Černobog, že je mu zle od žaludku a že chce sedět vpředu. Stín ho pustil, nevadilo mu to. Aspoň se mohl víc natáhnout a spát.

Jeli dál mlčky. Stín cítil, že učinil velké a zvláštní rozhodnutí.

„Poslyš, Černobogu,“ začal pan Nancy po chvíli. „Všiml sis toho mladého techňáka? Toho tlustého kluka tam v motelu, myslím? Nevypadal moc šťastně. Zahrával si s něčím, co si pěkně zahrálo s ním. To je u těch nových mladých největší problém – myslí si, že všemu rozumí, a nedají si říct, dokud si nenabijou hubu.“

„Dobro,“ řekl Černobog.

Stín ležel natažený přes celé zadní sedadlo. Připadalo mu, že je dvě osoby, možná víc než dvě. Jedna část cítila mírnou euforii: něco udělal. Pohnul se. Nebylo by to tak důležité, kdyby nechtěl žít, ale on žít chce, a v tom je veliký rozdíl. Doufal, že to přežije, ale byl ochoten zemřít, kdyby to bylo třeba, aby byl živý. A na okamžik ho napadlo, že je to celé legrační, že je to nejsměšnější věc na světě. A pak přemýšlel, jestli by ten vtip Laura dokázala ocenit.

Druhá jeho část – možná to byl Mike Ainsel, co zmizel v nicotě stisknutím knoflíku na policejním oddělení v Lakesidu – se pořád ještě snažila to všechno pochopit, vidět celý velký obraz.

„Ukrytí indiáni,“ řekl nahlas.

„Cože?“ podrážděně zaskřehotal z předního sedadla Černobog.

„Ty omalovánky, co jsme měli jako děcka. ‚Dokážete najít ukryté indiány? Na obrázku je deset indiánů, dokážeš je všechny najít?‘ A člověk na první pohled viděl jen vodopád a skály a stromy, pak si všiml, že když převrátí obrázek na bok, ten stín je indián…“ Zívl.

„Spi,“ navrhl mu Černobog.

„Ale ten velký obraz,“ řekl Stín a spal a zdálo se mu o ukrytých indiánech.

* * *

Ten strom byl ve Virginii. Byl daleko na samotě, na konci staré farmy. K farmě museli jet skoro hodinu na jih od Blacksburgu, po cestách se jmény jako Šestáková odbočka, Kuří noha. Dvakrát se museli vracet a pan Nancy a Černobog ztráceli nervy a křičeli po Stínovi a po sobě navzájem.

Naštvaně zastavili u zapadlého konzumu na rozcestí pod kopcem, že se zeptají na cestu. Zpoza pultu vyšel nějaký děda a beze slova na ně hleděl. Na sobě měl montérkovou kombinézu z OshKosh B’Gosh a nic víc, dokonce ani boty. Černobog si z velké sklenice na pultě vybral nakládanou vepřovou nožičku a šel si ji sníst na verandu před obchod, zatímco muž v montérkách kreslil Nancymu na zadní stranu ubrousku mapy, označoval odbočky a kroužkoval důležité body.

Opět vyrazili, pan Nancy řídil a byli tam za deset minut. Na bráně bylo napsáno JASAN.

Stín vylezl z autobusu a otevřel. Autobus projel a poskakoval po louce do vršku. Stín bránu zase zavřel a šel za autobusem, rád, že si protáhne nohy. Když se mu zdálo, že mu ujíždějí, kousek běžel a radoval se, že se může hýbat.

Při jízdě z Kansasu úplně ztratil pojem o čase. Jeli dva dny? Tři dny? Nedokázal to odhadnout.

Tělo v zavazadlovém prostoru autobusu se snad ani nerozkládalo. Cítil je, to ano – náznak Jacka Daniela přeražený čímsi, co mohl být zkvašený med. Ale nebyl to nepříjemný zápach. Občas vyndal z kapsy skleněné oko a díval se na ně: bylo to zvláštní, bylo rozbité hluboko uvnitř, roztříštěné podle všeho nárazem kulky, ale zvenčí bylo až na ten drobný úlomek na boku neporušené. Stín je válel v ruce, mezi prsty, palmoval je. Byl to poněkud zrůdný suvenýr, ale podivně uklidňující: a byl by se vsadil, že by to Středa považoval za dobrý vtip, kdyby viděl, že jeho oko skončilo ve Stínově kapse.

Budova statku byla temná a zavřená. Louky kolem nikdo nekosil a všechno tam vypadalo opuštěně. Zadní část střechy se propadla a díry zakrývala černá plastová plachta. Překodrcali se přes příkop a Stín spatřil strom.

Byl stříbrnošedý a byl větší než budova statku. Nikdy dřív neviděl tak krásný strom: přízračný, a přece naprosto reálný a téměř dokonale symetrický. Okamžitě mu také připadalo, že ten strom zná. Uvažoval, jestli ho viděl ve snu, pak si uvědomil, že ne, skutečně jej viděl, nebo aspoň jeho podobu, mnohokrát. Byl to Středův stříbrný špendlík do kravaty.

Volkswagen poskakoval a kodrcal se přes louku a zastavil asi sedm metrů od kmene stromu.

Pod stromem stály tři ženy. Při prvním pohledu si myslel, že jsou to Zorje, ale byly to tři úplně neznámé ženy. Vypadaly unavené a otrávené, jako by tam už stály hodně dlouho. Každá držela v ruce dřevěný žebřík a ta největší ještě hnědý pytel. Vzpomněl si na sady ruských matrjošek: jedna byla vysoká – tak vysoká jako Stín, možná i vyšší – jedna střední velikosti a jedna tak maličká a shrbená, že ji zpočátku považoval za dítě. Byly si tak silně podobné, že to musely být sestry.

Když autobus zastavil, nejmenší z žen udělala pukrle. Ty druhé dvě je jen upřeně pozorovaly. Dělily se o cigaretu a dokouřily ji až k filtru, než ji jedna z nich típla o kořen.

Černobog otevřel zadní prostor autobusu, ta nejvyšší žena ho odstrčila, a jako by to byl pytel mouky, zvedla Středovo tělo a odnesla je ke stromu. Položila je před strom, asi tři metry od kmene. Společně rozbalily prostěradla. V denním světle vypadal hůř než při svíčkách v motelu a Stín odvrátil zrak. Ženy upravily oblečení, urovnaly oblek a pak ho položily na cíp prostěradla a opět zabalily.

Pak přistoupily ke Stínovi.

– Jsi to ty? zeptala se ta největší.

– Ten, který bude oplakávat Praotce? zeptala se ta prostřední.

– To ty ses rozhodl držet stráž u mrtvého? zeptala se ta nejmenší.

Stín přikývl. Později si nedokázal vybavit, jestli skutečně slyšel jejich hlasy. Možná jednoduše vyrozuměl, co chtějí, z jejich očí a pohledů.

Pan Nancy, který si odskočil dolů do stavení na záchod, se vrátil za nimi. Kouřil svůj tenký doutník a vypadal zamyšleně.

„Stíne, opravdu to nemusíš udělat. Najdeme někoho, kdo se na to líp hodí.“

„Už jsem se rozhodl.“

„A když umřeš?“ ptal se pan Nancy. „Co když tě to zabije?“

„Tak mě to zabije.“

Pan Nancy vztekle mrskl doutníkem do trávy. „Říkal jsem, že máš v hlavě nasráno, a říkám znovu, že máš v hlavě nasráno. To ani nepoznáš, když ti někdo nabízí šanci couvnout?“

„Mrzí mě to,“ řekl Stín. Víc nic. Nancy odešel do autobusu.

Pak k němu přistoupil Černobog a netvářil se nijak nadšeně. „Musíš to přežít. Musíš to přežít kvůli mně, slyšíš.“ Něžně mu zaťukal ohnutým prstem na čelo a dodal: „Bum!“ Sevřel mu rameno, poplácal ho po paži a šel za panem Nancym.

Ta nejvyšší žena, jmenovala se nějak Urtha nebo Urd – nedokázal to jméno po ní správně zopakovat – mu posunky naznačila, aby se svlékl.

„Všechno?“

Pokrčila rameny. Stín se svlékl do slipů a trička. Ženy opřely o strom své žebříky. Jeden z nich, ručně zdobený drobnými kvítky a lístky, jež se ovíjely kolem stojek žebříku, přistrčily jemu.

Vystoupil po devíti příčlích. Pak, na jejich naléhavé posunky, překročil na nízkou větev.

Prostřední z žen vysypala obsah hnědého vaku do trávy. Byl plný tenkých provazů, zahnědlých věkem a špínou, a ženy je začaly třídit a rovnat podle délky a rozkládat je do trávy vedle Středova těla.

Poté vystoupily po svých žebřících a začaly vázat na provazy elegantní a složité uzly. Omotávaly provazy nejdřív kolem stromu a pak kolem Stína. Naprosto bez rozpaků, jako porodní báby či ošetřovatelky nebo ty, jež připravují zemřelého do rakve, mu sundaly tričko a slipy a ovinuly ho provazy. Ne těsně, ale pevně a definitivně. Překvapilo ho, jak pohodlně provazy a uzly nesou jeho váhu. Lana se mu ovíjela pod pažemi, mezi nohama, kolem pasu, kotníků, přes hrudník a vázala ho ke stromu.

Poslední provaz mu volně ovinuly kolem krku. Zpočátku to bylo nepříjemné, ale jeho váha byla dokonale rozdělená a žádný z provazů se nezařezával.

Chodidla měl půldruhého metru nad zemí. Strom byl bez listí, byl obrovský, černé větve zvedal k šedé obloze a kůra se stříbřitě leskla.

Ženy odtáhly žebříky. Když celá tíha jeho těla zůstala viset na provazech, zachvátila ho panika a on o několik centimetrů poklesl. Nevydal však ani zasténání.

Ženy uložily tělo, zabalené do prostěradla z motelu, k patě stromu a nechaly ho tam.

Nechaly ho tam samotného.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Pověste mě, jen mě pověste a bude po mně,

pověste mě, jen mě pověste a bude po mně,

mně nevadí viset, spíš dlouho ležet v hrobě,

tak dlouho, dlouho ležet v hrobě.

– stará píseň

Ten první den, kdy Stín visel na stromě, pociťoval jen nepohodlí, které pozvolna přecházelo v bolest, strach a občas v cosi na půl cesty mezi nudou a apatií: šedivé přijetí situace, čekání.

Visel.

Vítr nefoukal.

Po několika hodinách mu začaly před očima vystřelovat barevné záblesky krvavě rudých a zlatých květů, které se zmítaly a pulzovaly vlastním životem.

Bolest v pažích a nohou se postupně stávala nesnesitelnou. Když jim odlehčil a nechal tělo poklesnout, když se naklonil dopředu, převzala jeho váhu šňůra, co měl kolem krku, a svět se okamžitě rozbil a rozplynul. A tak se zapřel do kmene stromu. Cítil, jak mu v hrudi tluče srdce, arytmické bušení, které mu pumpuje tělem krev…

Před očima se mu tvořily krystaly smaragdů, safírů a rubínů a hned zase explodovaly v barevném prachu. Dýchal krátce a přerývaně. Kůra stromu ho dřela do zad a odpolední chlad roztřásal nahé tělo a svědil a bodal do kůže.

Nic na tom není, řekl mu kdosi vzadu v hlavě. Je na to trik. Buď na to přijdeš, nebo zemřeš.

Ta myšlenka ho potěšila a on si ji opakoval v duchu pořád dokola, trochu jako mantru, trochu jako rozpočítadlo, v rytmu svého srdce.

Nic na tom není, je na to trik, buď na to přijdeš, nebo zemřeš

Nic na tom není, je na to trik, buď na to přijdeš, nebo zemřeš

Nic na tom není, je na to trik, buď na to přijdeš, nebo zemřeš

Nic na tom není, je na to trik, buď na to přijdeš, nebo zemřeš

Čas plynul. Monotónní prozpěvování pokračovalo. Slyšel je. Někdo ta slova opakoval a umlkl, teprve když Stínova ústa začala vysychat, když mu uschl jazyk a ležel v ústech jako kus staré kůže. Posunul se kousek nahoru a odstrčil se nohama od kmene, ale snažil se zavěsit tak, aby se mohl nadechnout.

Dýchal, dokud se dokázal udržet, a pak zase povolil a poklesl v poutech dolů.

Když začalo to štěbetání – zlostný, chechtavý brebentivý hluk – zavřel ústa v přesvědčení, že to blábolí on sám, ale hluk neutichal. To se mi svět vysmívá, napadlo ho. Hlava mu spadla na stranu. Po kmeni stromu cosi přeběhlo a zastavilo se to u jeho hlavy. Hlasitě mu to štěbetalo do ucha, pořád dokola jedno slovo, znělo to nějak jako ‚ratatosk‘. Stín se to pokusil zopakovat, ale měl přilepený jazyk. Pomalu se otočil a hleděl do šedohnědého obličeje a korálkových očí veverky.

Tak zblízka vypadala veverka mnohem méně roztomilá, než se zdá zdálky. Tohle stvoření se spíš podobalo kryse a tvářilo se nebezpečně, vůbec ne sladce a půvabně. Zuby připomínaly špičky nožů. Doufal, že ho nebude považovat za hrozbu ani za zdroj potravy. Veverky snad nejsou masožravé… ale kdo ví, už tolik věcí, které se myslel, že nejsou, se ukázaly být…

Usnul.

V příštích hodinách ho několikrát probudila bolest. Vytáhla ho z temného snu, ve kterém mrtvé děti vstávaly a přicházely k němu. Oči měly vytřeštěné jako opuchlé perly a vytýkaly mu, že nesplnil svůj úkol. Přes obličej mu přeběhl pavouk a on se probudil. Zatřásl hlavou a odehnal ho nebo vylekal a vrátil se do snů – tentokrát k němu na zádech obří myši přijížděl muž se sloní hlavou a velikánským břichem. Jeden kel měl ulomený. Stočil chobot směrem k němu a řekl: „Kdybys mě byl vzýval předtím, než ses vydal na tuto cestu, možná by ses byl vyhnul některým ze svých strázní.“ Pak vzal tu myš, která se mezitím nějak, vůbec si nevšiml jak, zase zmenšila, a přehazoval si ji z ruky do ruky, svíral ji v prstech, když přebíhala z dlaně do dlaně, a Stín nebyl ani trochu překvapený, když sloní bůh konečně otevřel všechny čtyři dlaně a ukázal je – všechny prázdné. Zvláštním plynulým zaviněním pokrčil všemi čtyřmi rameny a s neproniknutelným výrazem hleděl na Stína.

„Je v chobotu,“ řekl Stín slonímu muži. Sledoval předtím, jak kmitající se ocásek mizí.

Sloní muž kývl obrovskou hlavou: „Ano. V chobotu. Zapomeneš mnoho věcí. Mnoha věcí se vzdáš. Mnoho věcí ztratíš. Ale toto neztrať!“ A pak se spustil déšť a Stín byl katapultován z hlubokého spánku do roztřesené a mokré bdělosti. Třásl se stále víc, děsilo ho to, nikdy si nemyslel, že je možné se tak silně klepat zimou. To, co jím zmítalo, byla nepřetržitá řada křečovitých záškubů. Silou vůle se snažil to zastavit. Ale chvěl se dál, cvakal zuby, jeho údy se kroutily a nezvladatelně sebou škubaly. A vším prostupovala bolest, hluboká, bodavá bolest, pokrývající jeho tělo drobnými, neviditelnými ranami, bolest splývající s bytím a nesnesitelná.

Otevřel ústa a chytal do nich déšť. Padající kapky zvlhčovaly popraskané rty a okoralý jazyk a smáčely provazy, jež ho poutaly ke kmeni stromu.

Oblohou prolétl blesk tak jasný, že to cítil jako ránu do očí, a svět se proměnil ve výrazné panorama obrazů a paobrazů. Následoval hrom – prásknutí, řev a burácení, a s jeho ozvěnou se déšť spustil s dvojnásobnou silou. Bylo to zvláštní, ale v tom dešti ustoupila třesavka a zmizely bodající nože. Už necítil chlad, nebo přesněji, už cítil jen chlad, ale ten byl nyní součástí jeho samého.

Stín visel na stromě, zatímco blesky křižovaly oblohu a hřmění splývalo ve všudypřítomné burácení zdůrazněné občasným prásknutím, jako by kdesi v dálce vybuchovaly bomby. Nejhorší byl vítr: cloumal jím a snažil se ho odtrhnout od stromu, bičoval ho a pronikal mu až do kostí. Stín v nitru duše věděl, že propukla ta skutečná bouře.

Vytryskla v něm prazvláštní radost a on se uprostřed lijáku, který mu stékal po nahém těle, uprostřed blesků a hřmění, jež ho ohlušovalo, začal smát. Prožíval okamžiky opojení a blaženosti.

Byl živý. Nikdy předtím nic takového necítil. Nikdy.

Kdyby zemřel, pomyslel si, kdyby v této chvíli zemřel, tady na stromě, stálo by to za ten jediný nádherný, dokonalý, šílený okamžik.

„Hej!“ křičel na bouři. „Slyšíš? To jsem já! Tady jsem!“

Nachytal trochu vody mezi rameno a kmen stromu, zvrátil hlavu a pil. Srkal a sál svůj úlovek, nachytal další dávku a znovu pil a přitom se smál, smál se radostí a štěstím, nebyl šílený, to ne, byl šťastný. A pak už se nemohl smát, pak už jen visel, příliš vyčerpaný, aby se dokázal pohnout.

Na zemi u paty stromu promáčel déšť prostěradlo, takže přes ně bylo vidět, a vítr je shrnul stranou. Stín viděl Středovu voskově bledou ruku a tvar jeho hlavy a myslel na turínské plátno a vzpomínal na tu otevřenou dívku na Jacquelově stole v Cairu. Pak si uvědomil, že navzdory chladu všude kolem je mu teplo a příjemně, že kůra stromu je hebká a měkká – a opět usnul. Pokud se mu něco zdálo, nepamatoval si to.

Dalšího rána už se nedalo určit, kde cítí bolest, už se neomezovala na místa, kde se mu provazy zařezávaly do těla nebo kde mu kůra rozdírala kůži. Bolest byla všude.

A měl hlad. Prázdný žaludek probodávaly křeče. V hlavě mu bušilo. Občas měl dojem, že přestal dýchat, že mu přestalo bít srdce. To pak zadržel dech, dokud neslyšel srdce v uších jako vlny oceánu u břehu a dokud nebyl nucen lapat po vzduchu jako potápěč vynořující se z hlubin.

Připadalo mu, že strom sahá z pekla do nebe a že on sám na něm visí odjakživa. Kolem stromu zakroužil hnědý jestřáb, přistál na zlomené větvi kousek od něho a pak se vznesl a odlétl k západu.

Bouře, jež k ránu ustoupila, se během dne začala vracet. Od obzoru k obzoru se táhly těžké šedé mraky, spustil se drobný déšť. Tělo pod stromem jakoby se ve špinavém obalu z motelového prostěradla zmenšovalo, propadalo se do sebe jako dort s cukrovou polevou zapomenutý na dešti.

Stín chvílemi hořel, chvílemi mrzl.

Když se bouře doopravdy vrátila, zdálo se mu, že slyší dunění bubnů, kolem něho duněly tympány bouře a uvnitř hlavy – nebo také venku, nezáleželo na tom – bušilo jeho srdce.

Vnímal bolest jako barvy: červeň neonu nade dveřmi baru, zeleň semaforu za deštivé noci, modř prázdné obrazovky videa.

Veverka dopadla z kmene nad ním na jeho rameno a zasekla se mu ostrými drápky do kůže. „Ratatosk!“ brebentila. Špičkou čenichu se dotkla jeho rtů. „Ratatosk.“ Skočila zpátky na strom.

Kůži měl v jednom ohni, po celém těle cítil ostrou bodavou bolest. Bylo to nesnesitelné.

Jeho život byl rozložen dole pod ním, na rubáši z motelového prostěradla: doslova rozložen, jako předměty na dadaistickém pikniku, jako surrealistické plátno: viděl matčin zmatený pohled, americké velvyslanectví v Norsku, Lauřiny oči v jejich svatební den…

Mezi okoralými rty mu uniklo zasmání.

„Co je tu k smíchu, punťo?“ zeptala se Laura.

„Naše svatba. Podplatila jsi varhaníka, aby ti na cestu k oltáři místo Svatebního pochodu zahrál hlavní melodii ze Scooby-Doo. Pamatuješ?“

„Samozřejmě si to pamatuju, miláčku. ‚I would have made it too, if it wasn’t for those meddling kids.‘“

„Byl jsem do tebe absolutně blázen.“

Ucítil na rtech její rty a byly teplé a mokré a živé, ne studené a mrtvé, takže poznal, že je to jen další halucinace. „Nejsi tu, že ne?“

„Ne. Ale voláš mě, naposledy. A já jdu za tebou.“

Dýchat bylo stále těžší. Provazy, které se mu zařezávaly do masa, byly abstraktní pojem, jako svobodná vůle nebo věčnost.

„Spi, punťo,“ řekla. Ovšem, mohl to být i jeho vlastní hlas, co slyšel, a on poslechl.

Slunce bylo cínová mince na olověném nebi. Byl vzhůru, uvědomoval si pomalu a bylo mu zima. Ale ta jeho část, která to chápala, se zdála být velice daleko od zbytku jeho existence. Kdesi v dálce cítil, že mu ústa a krk hoří a bolí. Občas viděl za denního světla spadnout hvězdu. Jindy zase viděl obrovité ptáky, ptáky velké jako nákladní auto, nalétávali na něho. Nic z toho se ho netýkalo, nic se ho nedotýkalo.

„Ratatosk. Ratatosk.“ Brebentění se začínalo podobat hubování.

Veverka zase ztěžka přistála na jeho rameni, zasekla do něj drápky a hleděla mu do obličeje. Uvažoval, jestli je to halucinace: zvířátko drželo v předních packách ořechovou skořápku jako misku pro panenky. Přitiskla mu ji ke rtům. Ucítil vodu a bezděčně ji vsrkl do úst, vypil obsah drobounkého šálku. Převaloval tekutinu v ústech, ovlažil suchý jazyk, přejel jím po rozpukaných rtech. Co zbylo, polkl. Nebylo toho moc.

Veverka skočila zpět na strom a seběhla po kmeni dolů ke kořenům. Za několik vteřin nebo minut nebo hodin, to nedokázal určit (všechny hodiny v jeho mysli byly pokažené, všechna ozubená kolečka, hřídelky a pera byly v jedné velké hromadě tam dole v trávě), se veverka se skořápkou vrátila a Stín vypil další kapku vody, již mu přinesla.

Hlinitoželezitá chuť vody mu naplnila ústa a zchladila jeho vyprahlé hrdlo. Zmenšila jeho únavu a jeho šílenství.

Při třetí skořápce už neměl žízeň.

Začal zápolit s provazy, tahal za uzly, zmítal sebou a snažil se dostat na zem, osvobodit se, utéct. Sténal a naříkal.

Uzly držely pevně. Provazy byly silné a nepovolily a on se brzy vyčerpal.

* * *

V deliriu se Stín stal tím stromem. Jeho kořeny sahaly hluboko do půdy země, hluboko do času, do skrytých pramenů. Cítil pramen ženy, kterou nazývali Urd, což znamená Minulost. Byla mohutná, obryně, podzemní hora ženy, a vody, jež hlídala, byly vody času. Jiné kořeny vedly do jiných míst. Některá z nich byla tajná místa. Nyní, když měl žízeň, tahal ze svých kořenů vodu, vysával ji do svého těla.

Měl sto paží, které se rozevíraly ve sto tisíc prstů, a všechny jeho prsty dosahovaly k obloze. Její tíha tlačila do jeho ramenou.

Jeho trýzeň se nezmenšila, ale bolest patřila k té postavě, která visela ze stromu, ne ke stromu samotnému. Ve svém oblouznění byl nyní Stín mnohem víc než muž na stromě. On byl ten strom, byl vítr lomozící holými větvemi stromu světa. Byl šedivá obloha a valící se mraky. Byl veverka Ratatosk přebíhající od nejhlubších kořenů k nejvyšším větvičkám. Byl jestřáb se šílenýma očima, který sedí na zlomené větvi v koruně stromu a obhlíží svět. Byl had v srdci stromu.

Hvězdy se roztočily a on svou rukou přejížděl přes ty nebeské jiskry, palmoval je, vypínal je, nechával je mizet…

Jasný okamžik uprostřed bolesti a pomatení: Stín cítil, jak se vynořuje z temnot. Věděl, že to nebude na dlouho. Oslňovalo ho ranní slunce. Zavřel oči a toužil po tom, aby si je mohl přikrýt.

Už to nebude dlouho trvat. To také věděl.

Když otevřel oči, viděl Stín, že ve stromě je s ním nějaký mladý muž.

Měl temně hnědou kůži, vysoké čelo a drobně kudrnaté černé vlasy. Seděl na větvi vysoko nad Stínovou hlavou. Když natočil hlavu a natáhl krk, dobře na něho viděl. A ten mladík byl blázen. Bylo to vidět na první pohled.

„Ty jsi nahý,“ sdělil mu ten blázen ochraptělým hlasem. „Já taky.“

„To vidím,“ zachraptěl Stín.

Blázen se na něho podíval, pak kývl a kroutil krkem na všechny strany, jako by se snažil odstranit křeč. Konečně zas promluvil: „Znáš mě?“

„Ne.“

„Já tě znám. Pozoroval jsem tě v Cairu. I potom. Mé sestře se líbíš.“

„Ty jsi…“ Jméno mu unikalo. Pojídá mrtvoly u silnic. Ano. „Ty jsi Hór.“

Blázen kývl: „Hór. Jsem sokol rána, jestřáb odpoledne. Jsem slunce jako ty. A znám pravé jméno Re. Řekla mi je matka.“

„To je bezva,“ řekl zdvořile Stín.

Blázen hleděl upřeně na zem pod nimi. Mlčel. Pak skočil ze stromu.

Jestřáb padal jako kámen, pak roztáhl křídla a změnil pád v střemhlavý let. Nakonec zamával křídly a těžce se vznesl vzhůru. V drápech držel mladého králíka. Dosedl na větev blízko Stína.

„Máš hlad?“

„Ne. Asi bych měl mít, ale nemám.“

„Já mám,“ řekl blázen. Jedl rychle, trhal králíka, vysával z něho krev, rval vnitřnosti a vyškubával maso. Když byl hotov, hodil oklované kosti a kožešinu do trávy. Přesunul se po větvi ještě blíž, až byl od Stína na dosah ruky. Prohlížel si ho soustředěně a pozorně, putoval očima od špiček prstů k hlavě. Na bradě a na hrudi měl králičí krev a otřel si ji hřbetem ruky.

Stín měl pocit, že by měl něco říct. „Hej,“ řekl.

„Hej,“ opakoval blázen. Postavil se na větvi, odvrátil se od Stína a vypustil do trávy pod stromem oblouk temné moči. Močil velice dlouho. Když skončil, zase se přikrčil na větev.

„Jak říkají tobě?“ zeptal se Hór.

„Stín.“

Blázen kývl. „Ty jsi stín. Já jsem světlo. Všechno, co je, vrhá stín.“ Pak dodal: „Brzy se začnou bít. Díval jsem se, když přijížděli.“

A pak ještě řekl: „Ty umíráš. Nebo se pletu?“

Ale Stín už nemohl mluvit. Jestřáb se vznesl, zvolna kroužil vzhůru, nechávaje se unášet vzdušnými proudy k jitřní obloze.

Měsíční svit.

Stínem roztřásl kašel. Byl to drásavý bolestivý kašel, který mu probodával plíce a hrdlo. Lapal po dechu.

„Ahoj, punťo,“ zavolal hlas, který znal.

Podíval se dolů.

Měsíc bíle svítil větvemi stromu, bylo jasno jako ve dne a v tom bílém světle tam dole stála žena. Její tvář se z té výšky podobala bledému oválu. Ve větvích lomozil vítr.

„Ahoj, punťo,“ opakovala.

Pokusil se odpovědět, ale rozkašlal se. Dlouho nemohl ten kašel hluboko v hrudi utišit.

„Poslyš,“ řekla mateřsky, „nechce se mi to líbit.“

Zachraptěl: „Nazdar, Lauro.“

Zvedla k němu mrtvé oči a usmála se.

„Jak jsi mě našla?“

Chvilku mlčela. Pak mu vysvětlila: „Z toho, co mám, jsi nejblíž k životu. Jsi to jediné, co mám, jediná věc, která není pustá, mrtvá a šedivá. Mohli by mi zavázat oči a mohli by mě hodit do nejhlubšího oceánu, a stejně bych věděla, kde tě hledat. Mohla bych být pohřbená sto mil pod zemí, a věděla bych, kde jsi.“

Shlížel dolů na ženu zalitou měsíčním světlem a v očích ho pálily slzy.

„Sundám tě,“ řekla po chvíli. „Poslední dobou tě pořád jen zachraňuju, co?“

Zase se rozkašlal. „Ne, nech mě. Musím to udělat.“

Hleděla vzhůru a potřásala nevěřícné hlavou: „Jsi blázen. Vždyť tam nahoře umřeš. Nebo z tebe bude mrzák, pokud ještě není.“

„Možná. Ale jsem živý.“

„Ano,“ řekla po chvíli. „Nejspíš ano.“

„Řekla jsi… Tam na hřbitově.“

„Připadá mi to tak hrozně dávno, punťo,“ vzdychla. „Tady je mi líp. Tady to tolik nebolí. Víš, jak to myslím? Ale jsem hrozně vysušená.“

Zvedl se vítr a on ji ucítil: zápach shnilého masa a nemoci a rozkladu, pronikavý a nepříjemný.

„Propustili mě. Bylo to noční zaměstnání, ale říkali, že si lidé stěžují. Řekla jsem jim, že jsem nemocná, a oni prý že je jim to jedno. Mám strašnou žízeň.“

„Ty ženy,“ napadlo ho. „Mají vodu. Dům!“

„Punťo…“ v hlase měla strach.

„Řekni jim… řekni jim, že vzkazuju, ať ti dají vodu…“

Bílý obličej hleděl nahoru. „Měla bych jít. Pak si odkašlala a vyplivla do trávy chuchvalec čehosi bílého. Když to dopadlo na zem, rozpadlo se to a odplazilo na všechny strany.

Téměř nemohl dýchat. V hrudi ho tlačilo a točila se mu hlava.

„Zůstaň,“ řekl skoro šeptem, ani si nebyl jistý, jestli ho slyšela. „Prosím tě, nechoď.“ Rozkašlal se. „Zůstaň tu přes noc.“

„Chvíli tu zůstanu.“ A pak, jako matka, když chlácholí dítě, řekla: „Dokud jsem s tebou, nikdo ti neublíží. Víš to?“

Stín už zase kašlal. Zavřel oči – jen na okamžik, říkal si, ale když je otevřel, byl měsíc za obzorem a on byl sám.

* * *

V hlavě mu třeštilo a bušilo, to už nebyla bolest migrény, to už nebyla žádná bolest. Všechno se rozplynulo v drobounké motýlky, kteří kolem něho vířili jako pestrobarevná bouře a pak se rozplynuli do noci.

Dole u paty stromu se v ranním větru hlučně plácalo bílé prostěradlo obalené kolem mrtvého těla.

Bušení polevilo. Všechno se zpomalilo. Nebylo proč se namáhat s dýcháním. Srdce v hrudi přestalo bít.

Temnota, která nastala tentokrát, byla nejhlubší, osvětlená jedinou hvězdou. Byla to poslední temnota.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Já vím, že hrají falešně. Ale je to jediná hra ve městě.

– Canada Bill Jones

Strom byl pryč, svět byl pryč a bledé ranní nebe nad ním bylo pryč. Obloha měla barvu půlnoci. Vysoko nad ním zářila jediná chladná hvězda. Zářila blikavým pulzujícím světlem. Jinak nic. Udělal krok a skoro klopýtl.

Pohlédl dolů. Do skály byly vytesané schody, sestupovaly dolů a byly tak vysoké, že si představoval, jak je kdysi dávno vysekali nějací obři a jak po nich scházeli do hlubin.

Potácel se ze schodu na schod, napůl skákal, napůl přepadával. Celé tělo ho bolelo, ale nebyla to ta trýznivá bolest těla, které viselo na stromě, dokud nezemřelo, byla to bolest strnulých, nepoužívaných svalů.

Nijak ho nepřekvapovalo, že je zase oblečený v džínách a bílém tričku. Nohy měl bosé. Prožil ostrý okamžik déjŕ vu: tohle měl na sobě tenkrát v noci, v Černobogově bytě, když za ním přišla Zorja Polunočnaja a povídala mu o souhvězdí nazvaném Ódinův vůz. Tenkrát mu z nebe sundala měsíc.

Náhle věděl, co se přihodí: bude tam Zorja Polunočnaja.

Čekala na něho na konci schodiště. Na obloze sice měsíc nesvítil, ale ona byla přesto zahalená jeho svitem. Zářily jím i její bílé vlasy. Na sobě měla tutéž bavlněnou noční košili s krajkami jako tenkrát v Chicagu.

Usmála se, když se přiblížil, a sklopila oči jako v rozpacích. „Nazdar,“ řekla.

„Ahoj.“

„Jak se máš?“

„Nevím. Možná je to další podivný sen na stromě. Co jsem vyšel z vězení, zdají se mi samé ztřeštěné sny.“

Tvář měla postříbřenou měsíčním světlem (tady dole nejen že nesvítil měsíc, ale ztratila se i ta jediná hvězda) a vypadala zároveň vznešeně i bezbranně. „Na všechny tvé otázky se najde odpověď, pokud o to stojíš. Ale když už budeš znát odpověď, nikdy ji nemůžeš přestat znát.“

Za jejími zády se cesta rozdvojovala. Věděl, že se bude muset rozhodnout, kterou cestou se dát. Ale ještě něco musel udělat. Sáhl do kapsy kalhot a ulevilo se mu, když na dně ucítil známou tíhu stříbrné mince. Vyndal ji a držel ji mezi palcem a ukazováčkem: dolar se sochou Svobody ražený roku 1922. „To je tvoje.“

Tehdy si vzpomněl, že jeho oblečení je vlastně pod stromem světa. Ženy uložily všechny jeho věci do plátěného pytle, ze kterého vyndaly provazy, a pytel pevně zavázaly. Pak ta největší položila na pytel velký balvan, aby neulétl. A proto věděl, že ve skutečnosti je stříbrný dolar v kapse v tom pytli, zatížený balvanem. Ale co, tížil ho v ruce před vchodem do podsvětí.

Vzala mu ho z dlaně štíhlými prsty.

„Děkuji. Dvakrát ti koupil svobodu. A teď ti osvítí cestu do temných míst.“

Sevřela dolar v dlani, pak ruku zvedla a zavěsila minci do vzduchu, jen tak vysoko, kam dosáhla. Pak ji pustila a mince, místo aby spadla na zem, vznášela se vzhůru, až byla asi půl metru nad Stínovou hlavou. Teď už to ale nebyl stříbrný dolar. Paní Svoboda a její špičatá koruna zmizely. Tvář, kterou na minci viděl, byla neurčitá tvář měsíce na letní obloze.

Stín nedokázal rozhodnout, jestli se dívá na měsíc o velikosti dolaru kousek nad svou hlavou, nebo na měsíc velikosti Tichého oceánu mnoho tisíc mil daleko. Ani jestli mezi těmi dvěma představami je nějaký rozdíl. Možná je to jen věc úhlu pohledu.

Hleděl na rozcestí před sebou.

„Kterou se mám dát? Která je bezpečná?“

„Jdi jednou, a nemůžeš jít druhou. Ale bezpečná není ani jedna. Kterou bys šel – cestou nepříjemných pravd nebo cestou příjemných lží?“

„Pravd. Na další lži už jsem se trmácel příliš daleko.“

„Nebude to zadarmo,“ řekla a tvářila se smutně.

„Zaplatím. Jaká je cena?“

„Tvé jméno. Tvé skutečné jméno. Budeš mi je muset dát.“

„Jak?“

„Takto.“ Natáhla dokonalou ruku k jeho hlavě. Cítil, jak mu prsty přejela po skráni, pak cítil, jak pronikají pokožkou, lebkou a hluboko do hlavy. Něco ho zašimralo uvnitř lebky a pak po páteři až dolů. Vytáhla ruku. Na špičce ukazováčku se třepetal plamínek velký jako plamen svíčky, ale hořící jasným bílým hořčíkovým světlem.

„Tohle je mé jméno?“

Zavřela ruku a světlo bylo pryč. „Bylo.“ Natáhla ruku a ukázala na cestu vpravo. „Tudy. Zatím.“

Bezejmenný Stín vykročil v měsíčním světle pravou cestou. Když se ohlédl, aby jí poděkoval, viděl jen tmu. Zdálo se mu, že je hluboko pod zemí, ale když zvedl hlavu do tmy nad sebou, viděl ten maličký měsíc.

Zahnul za roh.

Pokud je tohle to, co je po životě, napadlo ho, silně to připomíná Dům na skále: částečně dioráma a tak trochu noční můra.

Viděl sám sebe ve vězeňském mundúru, v kanceláři správce, když mu říkal, že Laura se zabila při autonehodě. Viděl výraz na své tváři – vypadal jako muž, kterého opustil svět. Bolelo to, sledovat ten výraz, tu nahotu a strach. Spěchal dál, skoro proběhl šedivou kanceláří správce a zjistil, že se dívá na elektroopravnu na předměstí Eagle Pointu. Před třemi roky. Ano.

Uvnitř obchodu, věděl, teď právě mlátí Larryho Powerse a B. J. Westa, až mu na kotnících prstů zůstávají modřiny: za okamžik odtud vyjde a ponese hnědou tašku ze supermarketu nacpanou dvacetidolarovými bankovkami. Penězi, jejichž krádež mu nikdy nemohli dokázat. Byl to jeho podíl na zisku, a ještě něco navíc. Jejich chyba, neměli se pokoušet oškubat jeho a Lauru. Byl jen řidič, ale svůj úkol splnil, udělal všechno, co mu řekla…

Před soudem se nikdo o loupeži nezmínil, i když všichni chtěli. Nemohli jim nic dokázat, pokud všichni mlčeli. A oni mlčeli. Prokurátorovi nezbylo než trvat na újmě na zdraví, kterou Stín způsobil Powersovi a Westovi. Předložil fotografie obou mužů při příjezdu do místní nemocnice. Stín se při přelíčení ani nehájil, bylo to tak jednodušší. Ani Powers, ani West si nevzpomínali, kvůli čemu k té rvačce došlo, ale připustili, že útočníkem byl Stín.

O penězích nepadla ani zmínka.

Nikdo se nezmínil ani o Lauře, a to bylo jediné, na čem mu záleželo.

Uvažoval, jestli by cesta milosrdných lží byla lepší. Pokračoval dál po kamenné pěšině někam, kde to vypadalo jako nemocniční pokoj, veřejná nemocnice v Chicagu. V hrdle cítil hořkost. Zastavil se. Nechtěl se dívat. Nechtěl jít dál.

Na nemocničním lůžku znovu umírala jeho matka, jak umírala, když mu bylo šestnáct, a, ano, tamhle je on, velký, neohrabaný puberťák s pletí posetou vřídky. Sedí u postele, nedokáže se na ni dívat, čte tlustý paperback. Nemohl si vzpomenout, co to bylo za knihu, obešel proto kolem postele, aby to zjistil. Stál mezi lůžkem a židlí a přejížděl očima z jednoho na druhého, z toho velkého kluka s nosem zabořeným do Duhy přitažlivosti, který uniká před matčinou smrtí do bombardovaného Londýna, zbytečně, neboť smyšlené šílenství není ani únik, ani omluva.

Matčiny oči jsou zavřené v morfinovém klidu: to, co považovala za pouhý další záchvat srpkovité anémie, další záchvat bolesti, který musí přežít, se ukázalo, bohužel příliš pozdě, jako lymfom. Její pleť měla žlutošedý odstín. Bylo jí něco přes třicet, ale vypadala mnohem starší.

Stín měl chuť sebou zatřást, zatřást tím klackovitým klukem, jímž kdysi byl, přimět ho, aby ji vzal za ruku, aby na ni mluvil, aby něco udělal, než mu odejde, jak už věděl, že to skončí. Ale nemohl se sám sebe dotknout a četl dál, a tak jeho matka zemřela, zatímco seděl vedle ní a četl si tlustou knihu.

Potom v podstatě přestal číst. Románům se nedalo věřit. K čemu jsou knížky, když vás nedokážou ochránit před něčím takovým?

Stín odešel z nemocničního pokoje a vydal se točitou chodbou hlouběji do útrob země.

Nejdříve zahlédne svou matku a nemůže uvěřit, jak je mladá, nemá ani pětadvacet, odhaduje, těsně před tím, než ze zdravotních důvodů odešla do výslužby. Jsou v jejich bytě, další byt ambasády někde v severní Evropě. Rozhlíží se po něčem, co by mu napovědělo, a zahlédne sebe, prcka s velkýma světlešedýma očima. Hádají se. Stín ani nemusí slyšet slova, aby věděl, kvůli čemu se hádají: bylo to to jediné, kvůli čemu se hádali.

– Pověz mi o mém otci.

– Je mrtvý. Nevyptávej se na něho.

– Ale kdo to byl?

– Zapomeň na něho. Je pryč a mrtvý a o nic jsi nepřišel.

– Chci vidět jeho fotku.

– Žádnou nemám, řekne ona jako vždycky a hlas bude mít tichý a nelítostný. Věděl, že pokud nenechá vyptávání, začne na něho křičet a možná ho i uhodí, a věděl, že se nepřestane ptát, a proto se odvrátil a šel tunelem dál.

Cesta, po níž šel, se kroutila a zatáčela a zahýbala do protisměru a on musel myslet na hady a na střeva a na hluboké, přehluboké kořeny stromu. Po levé straně bylo jezírko. Slyšel kap, kap vody, která do něho padala kdesi vzadu v tunelu, drobné kapky, jež sotva zčeřily zrcadlovou hladinu jezera. Klesl na kolena, nabral vodu do dlaní a napil se. Pak šel dál, až stál uprostřed míhajících se vzorů blýskavého lesku a třpytu zrcadlové koule. Bylo to jako stát v samotném středu vesmíru se všemi hvězdami a planetami kroužícími kolem. Neslyšel nic, ani hudbu, ani konverzaci, překřikující hudebníky, jen stál a hleděl na ženu, která vypadala, jak jeho matka nikdy, co ji znal, nevypadala. Je to koneckonců ještě skoro dítě…

A tančí.

Stín zjistil, že necítil nejmenší překvapení, když poznal muže, který s ní tančí. Nijak zvlášť se za těch třiatřicet let nezměnil.

Je opilá: Stín to vidí na první pohled. Není moc opilá, ale není zvyklá pít a za týden nebo tak nějak pojede lodí do Norska. Pili margaritu a ona má sůl na rtech a na hřbetu ruky.

Středa nemá oblek a kravatu, ale špendlík ve tvaru stříbrného stromu, který má zapíchnutý na kapsičce košile, se třpytí, když na něj dopadne světlo zrcadlové koule. Sluší jim to spolu, když uvážíme věkový rozdíl mezi nimi. Ve Středových pohybech je zvláštní vlčí půvab.

Ploužák. On ji přitahuje blíž k sobě a jeho ruka se vlastnicky tiskne k její sukni v místech, kde se sedí. Druhá ruka ji bere za bradu, zvedá jí obličejík nahoru a líbají se, přímo tam, na parketu. Zrcadlová koule nad nimi je vtahuje do centra vesmíru.

Hudba dozní a oni odcházejí. Ona se k němu tiskne a on ji vyvádí z tanečního sálu.

Stín skryje hlavu v dlaních a nejde za nimi. Nedokáže a nechce být svědkem svého vlastního početí.

Třpytivé světlo zrcadel zhaslo a nad hlavou mu opět zářil jen ten maličký měsíc.

Šel dál. V zákrutě cesty se na chviličku zastavil a snažil se uklidnit dech.

Cítil, jak mu vzhůru po zádech něžně přejíždí něčí ruka a pak se mu jemné prsty zlehka zabořily do vlasů na krku.

„Ahoj,“ zašeptal mu přes rameno zastřený kočičí hlas.

„Ahoj,“ obrátil se k ní.

Měla hnědé vlasy a hnědou pleť a její oči zářily temnou jantarovou žlutí dobrého medu. Panenky v nich byly vertikální škvíry. „Známe se?“ zeptal se nejistě.

„Důvěrně,“ řekla s úsměvem. „Spávala jsem na tvé posteli. A moji lidé na tebe pořád dávají pozor, to kvůli mně.“ Otočila se k pěšině před nimi. Stál před dalším rozcestím, tentokrát se třemi cestami. „Teď poslouchej,“ řekla. „Jedna z nich ti dá moudrost. Jedna z nich ti dá zdraví. A jedna z nich tě zabije.“

„Myslím, že už jsem mrtvý,“ řekl Stín. „Zemřel jsem na tom stromě.“

Mňoukla. „Není mrtvý jako mrtvý, a je ještě jiný mrtvý. To je relativní pojem.“ Znovu se usmála. „K tomu bych ti mohla povědět jednu legrační historku, víš. Něco o mrtvých příbuzných.“

„Ne, to není třeba.“

„Takže, která z nich to bude?“

„Nevím,“ přiznal.

Naklonila hlavu na stranu, dokonalá kočičí póza. Náhle si vzpomněl na škrábance na svém rameni. Cítil, jak rudne. „Pokud mi důvěřuješ,“ řekla Bastet, „můžu vybrat za tebe.“

„Důvěřuju,“ nezaváhal ani na okamžik.

„Chceš vědět, co tě to bude stát?“

„Už jsem ztratil jméno.“

„Jména přicházejí a odcházejí. Stálo to za to?“

„Ano. Možná. Nebylo to snadné. Jak už to bývá, nepříjemně osobní.“

„Odhalení bývají vždycky osobní. Proto jsou podezřelá.“

„Nechápu.“

„Ne, nechápeš. K té ceně: vezmu si tvé srdce. Budeme je později potřebovat,“ a sáhla mu hluboko do hrudi. Vytáhla ruku a ve špičatých nehtech držela cosi rubínového a tepajícího. Mělo to barvu holubí krve a bylo to z čirého světla. Rytmicky se to zvětšovalo a zmenšovalo.

Sevřela dlaň a bylo to pryč.

„Jdi prostřední cestou,“ řekla.

Stín přikývl a vykročil.

Chodník pod nohama klouzal. Kameny byly zledovatělé. Měsíc nad ním se tetelil přes ledové krystalky v ovzduší: kolem jeho stříbrného kotoučku byl prstenec, měsíční duha, a rozptyloval světlo. Bylo to krásné, ale hůř se při tom šlo.

Došel k místu, kde se cesta rozdělovala.

Díval se na první chodník a měl dojem, že ta místa poznává. Otvíral se do rozlehlé komnaty nebo komplexu síní, jako tmavé muzeum. Ano. Znal to místo. Slyšel vzdálenou ozvěnu drobných zvuků. Slyšel hluk, který dělá prach, když se usazuje.

Bylo to ono místo, o němž se mu zdálo tu první noc, když za ním přišla Laura, tehdy v tom motelu. Nekonečná pamětní síň bohů, kteří byli zapomenuti, a bohů, o jejichž existenci ani nevíme.

O krok couvl.

Přešel k pěšině na protější straně rozcestí a vyklonil se dopředu. Chodba před ním vypadala jako z Disneylandu: černé stěny z plexiskla a v nich zasazená světla. Barevné žárovky blikaly a blýskaly v iluzi systému, ale bez zjevného důvodu. Připomnělo mu to obvodová světla vesmírných lodí v televizních seriálech.

Ještě něco slyšel: hluboké, vibrující basové bzučení, z něhož se mu roztřásl žaludek.

Zastavil se a rozhlédl se. Žádná z těch chodeb mu nepřipadala správná. Už ne. Pěšin už měl dost. Ta střední, ta, kterou mu poradila kočičí žena, to byla jeho cesta. Popošel k ní.

Měsíc nad ním začínal blednout. Kolem okrajů růžověl a zatemňoval se. Třetí cestu rámovala brána.

Prošel pod obloukem. Vzduch za ním byl teplý a voněl vlhkým prachem jako městská ulice po prvním letním dešti.

Nebál se.

Už ne. Strach zemřel na tom stromě, jako zemřel Stín. Nezůstal žádný strach, žádná nenávist, žádná bolest. Zůstala jen podstata.

Kdesi v dálce tiše šplouchalo cosi velkého a to šplouchání se ozývalo do rozlehlých prostor. Mhouřil oči, ale nic neviděl. A pak se směrem od toho šplouchání rozsvítilo matné světýlko a svět dostal tvar: stál v jeskyni a před ním se zrcadlilo jezero.

Šplouchavé zvuky se přibližovaly a světlo bylo jasnější a jasnější. Stín čekal na břehu. Brzy už viděl nízký plochý člun a blikající bílou lucernu na zvednuté přídi. Druhá se třpytila v černé vodě o kus níž. Uprostřed člunu stála vysoká postava a odstrkávala jej bidlem. Ten šplouchavý zvuk, který Stín předtím slyšel, bylo cákání bidla, když se zvedalo nad hladinu a zase ponořovalo, jak posunovalo loď vodami podzemního jezera.

„Haló! Tady!“ zavolal Stín. Najednou ho obklopily ozvěny jeho vlastních slov. Připadalo mu, že ho vítá celý sbor lidí a že ho každý z nich volá jeho hlasem.

Osoba odstrkující loďku neodpověděla.

Lodivod byl vysoký a velice hubený. Měl – pokud to byl ‚on‘ – na sobě prosté bílé roucho a jeho světlá hlava byla tak naprosto nečlověčí, že si byl Stín jistý, že je to nějaká maska: byla to ptačí hlava, malá hlava na dlouhém krku, s dlouhým a vysokým zobákem. Stín byl přesvědčený, že už tu strašidelnou ptačí postavu někde viděl. Usilovně vzpomínal a pak si zklamaně uvědomil, že z paměti vylovil jen automat na mince z Domu na skále s bledou, ptáku podobnou postavou, která si zpoza krypty přijížděla pro opilcovu duši.

Voda odkapávala z bidla a přídě a za zádí zůstávala v olejovité hladině zčeřená brázda. Člun byl vyrobený z provázaného rákosu.

Lodice se přiblížila ke břehu a převozník se opřel o bidlo. Otočil hlavu, až byl čelem ke Stínovi. „Buďte zdráv,“ řekl, aniž pohnul dlouhým zobákem. Ten hlas byl mužský hlas a jako dosud všechno ostatní tady v posmrtném životě mu připadal povědomý. „Nastupte si do člunu. Omlouvám se, budete si muset namočit nohy, ale s tím se nedá nic dělat. Čluny jsou staré, a kdybych přirazil ke břehu, mohl bych utrhnout dno.“

Stín si sundal boty a vkročil do vody. Sahala mu do poloviny lýtek, a když překonal prvotní šok z mokra, byla překvapivě teplá. Přebrodil se k loďce a lodivod mu podal ruku a vytáhl ho na palubu. Rákosový člun se trochu rozhoupal a voda šplíchla přes nízký bok dovnitř, ale rychle se srovnal.

Lodivod odrazil od břehu. Stín stál uprostřed loďky a rozhlížel se po hladině. Z nohavic mu kapala voda.

„Já vás znám,“ řekl postavě na přídi.

„Pochopitelně,“ řekl lodivod. Olejová lampa, která hořela na přídi, začala čadit a kouř nutil Stína ke kašli. „Pracoval jste v mém podniku. Obávám se, že jsme Lilu Goodchildovou museli pohřbít bez vás.“ Mluvil přehnaně dokonale.

Kouř štípal do očí. Otřel si slzy rukou a měl dojem, že přes ten dým vidí vysokého muže v obleku a brýlích se zlatými obroučkami. Kouř se rozplynul a lodník byl zase pololidskou bytostí s hlavou vodního ptáka.

„Pan Ibis?“

„Rád vás zase vidím,“ řeklo to stvoření Ibisovým hlasem. „Víte, co je to psychopomp?“

Stín si myslel, že to slovo znal, ale muselo to být už dávno. Zavrtěl hlavou.

„Je to zvláštní termín pro doprovod,“ vysvětlil pan Ibis. „Všichni máme tolik poslání, tolik způsobů existence. Například já sám sebe vidím jako učence, který žije svůj klidný život a sepisuje své drobné příběhy a sní o minulosti, která možná existovala, možná také ne. A je to pravdivý pohled. Ale jsem také v jedné ze svých funkcí, jako tolik lidí, se kterými se nyní přátelíte, psychopomp. Doprovázím živé do světa mrtvých.“

„Myslel jsem si, že toto je svět mrtvých.“

„Ne. Ne per se. Je to něco jako předsálí.“

Loďka klouzala po zrcadlové hladině podzemního jezera. A potom řekl pan Ibis, opět bez jediného pohybu zobáku: „Vy lidé hovoříte o živých a mrtvých, jako by to byly dvě vzájemně se vylučující kategorie. Jako byste nemohli mít řeku, jež je zároveň silnicí, nebo píseň, která je zároveň barvou.“

„Taky že nemůžeme,“ řekl Stín. „Nebo snad ano?“ Ozvěna mu slova šeptem vracela.

„Co musíte mít na paměti,“ vysvětloval pan Ibis poněkud podrážděné, „je, že život a smrt jsou opačné strany jediné mince. Jako hlava a orel.“

„A kdybych měl dvouhlavý čtvrťák?“

„Nemáte.“

Stín mlčel a hleděl do vody. Po zádech mu přebíhalo zvláštní chvění, zdálo se mu, že zpod zrcadlové hladiny na něho vyčítavě hledí dětské tváře: byly celé promáčené a rozmazané, slepé oči měly zakalené. V podzemní jeskyni nebyl vítr, aby zčeřil černý povrch jezera.

„Tak jsem mrtvý,“ řekl Stín. Začínal si na tu představu zvykat. „Nebo budu mrtvý.“

„Jsme na cestě do Síně mrtvých. Vyžádal jsem si, abych to byl já, kdo pro vás přijede.“

„Proč?“

„Dobře jste pracoval. Proč ne?“

„Protože…“ snažil se srovnat si myšlenky. „Protože jsem ve vás nikdy nevěřil. Protože o egyptské mytologii skoro nic nevím. Protože jsem něco takového nečekal. Co se stalo se svatým Petrem a nebeskými branami?“

Bílá hlava s dlouhým zobákem se vážně zavrtěla ze strany na stranu. „Nezáleží na tom, jestli jste v nás věřil, nebo ne. My jsme věřili ve vás.“

Člun narazil na dno. Pan Ibis vystoupil a přikázal Stínovi, aby ho následoval. Pak vzal z přídě stočenou šňůru a požádal Stína, aby vzal lampu. Měla tvar měsíčního srpku. Přebrodili se ke břehu a pan Ibis připoutal člun ke kovovému kruhu v kamenné podlaze. Vzal od Stína lampu a rychle kráčel po cestě dopředu. Lampu držel vysoko nad hlavou. Vrhala na kamenný chodník a na vysoké kamenné stěny obří stíny.

„Bojíte se?“ zeptal se pan Ibis.

„Ani ne.“

„No, než tam dojdeme, pokuste se v sobě vzbudit pocit skutečné posvátné hrůzy a bázně. To jsou pro danou situaci patřičné emoce.“

Stín neměl strach. Byl zvědavý, nervózní, ale nic víc. Neděsila ho míhavá temnota, neděsilo ho, že je mrtvý, ba ani to stvoření se psí hlavou, obrovské jako obilné silo, které na ně hledělo, jak se blíží. Zavrčelo to kdesi hluboko v hrdle a Stín cítil, jak mu na zátylku vstávají vlasy.

„Stíne,“ proneslo to hromovým hlasem, „nastal čas soudu.“

Stín se na to stvoření podíval. „Pan Jacquel?“

Anubis spustil dolů ruce, obrovské tmavé ruce, a zvedl Stína blíž k sobě.

Šakalí hlava ho zkoumala jasnýma blýskavýma očima, zkoumala ho tak nezaujatě, jako zkoumal pan Jacquel tu mrtvou dívku na pitevním stole. Stín věděl, že všechny jeho chyby, všechny nedostatky, všechny slabosti jsou vytahovány a váženy a měřeny. Že i on je svým způsobem řezán na kusy, krájen a ochutnáván.

Ne vždy si pamatujeme věci, jež nám neslouží ke cti. Ospravedlníme je, přikryjeme je barevnou lží nebo tlustým prachem zapomnění. V té chvíli se však Stínovi všechno to, co v životě udělal a za co se styděl, všechno to, co by si byl přál udělat jinak nebo neudělat vůbec, to všechno se na něho valilo ve smršti lítosti a hanby a on se neměl kam skrýt. Byl stejně nahý a stejně otevřený jako mrtvola na pitevním stole a černý Anubis, šakalí bůh, byl jeho prosektor a jeho perzekutor.

„Prosím vás. Prosím vás, přestaňte.“

Ale pitva ještě neskončila. Každá lež, kterou kdy vyslovil, každý předmět, který kdy ukradl, každá bolest, již někomu způsobil, všechny ty drobné zločiny a miniaturní vraždy, z nichž se skládá den, každá z těch věcí byla šakalím soudcem mrtvých vyňata a podržena proti světlu.

Stín začal v dlani toho černého boha bolestně plakat. Byl opět malým dítětem, bezmocným a bezbranným, jak jen může dítě být.

A náhle, bez varování, byl konec. Stín se dusil, lapal po dechu, vzlykal a teklo mu z nosu. Pořád ho svírala bezmoc, ale velké ruce ho opatrně, skoro něžně postavily na kamennou podlahu.

„Kdo má jeho srdce?“ zavrčel Anubis.

„Já,“ broukl ženský hlas. Stín vzhlédl. Bastet stála vedle té věci, která už nebyla pan Ibis, a držela v pravé ruce jeho srdce. Ozařovalo jí rubínovým světlem obličej.

„Dej mi je,“ poručil Thovt, bůh s hlavou ibise, a uchopil srdce do rukou, jež nebyly lidské. Postoupil kupředu.

Anubis před něho postavil zlaté váhy.

„Tak tady zjistíme, co dostanu?“ šeptal Stín Bastet. „Nebe? Peklo? Očistec?“

„Jestli to peříčko vyváží srdce,“ řekla, „budeš si moci vybrat, kam chceš jít.“

„A když ne?“

Pokrčila rameny, jako by se jí o tom nechtělo mluvit. Pak přece jen řekla: „Pak tvé srdce dáme Ammetovi, Pojídači duší…“

„Možná. Možná mě čeká nějaký happyend.“

„Šťastné konce tady nejsou. Tady neexistují žádné konce.“

Anubis opatrně, uctivě položil na jednu misku vah peříčko.

Na druhou misku vah položil Stínovo srdce. Ve stínu pod váhou se cosi pohnulo, cosi, co si Stín nechtěl prohlížet příliš zblízka.

Bylo to těžké pero, ale Stín měl těžké srdce a váhy se zhouply a nebezpečně naklonily.

Nakonec se však vyrovnaly a to stvoření ve stínu pod nimi se nespokojeně odplazilo.

„Tak to bychom měli,“ řekla Bastet zamyšleně. „Jen další lebka na hromadu. Škoda. Doufala jsem, že budeš při současných potížích něco platný. Je to jako sledovat zpomalený záznam autonehody a nemoci ničemu zabránit.“

„Ty tam nebudeš?“

Zavrtěla hlavou. „Nemám ráda, když ostatní rozhodují o mých bitvách.“

V rozlehlé síni smrti nastalo ticho, do něhož zněla ozvěna vody a tmy.

Stín řekl: „Takže teď si můžu vybrat, kam půjdu?“

„Vyber si,“ řekl Thovt. „nebo vybereme za tebe.“

„Ne. Není třeba. Já sám.“

„Takže?“ zahřměl Anubis.

„Chci odpočívat,“ řekl Stín. „To je to, co chci. Nechci nic. Nechci nebe, nechci peklo, chci nic. Prostě konec.“

„Je to tvé poslední slovo?“ zeptal se Thovt.

„Ano.“

Pan Jacquel před ním otevřel poslední dveře a za těmi dveřmi bylo nic. Ne tma. Ne zapomenutí. Pouze nic.

Stín to přijal úplně a beze zbytku a prošel těmi dveřmi do ničeho se zvláštní prudkou radostí.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Na tomto kontinentu je všechno ve velkém měřítku. Řeky jsou tady nesmírné, počasí prudké ve vedrech i mrazech, vyhlídky skvělé, blesk a hrom strašlivý. Nepokoje, ke kterým zde dochází, otřesou každou konstitucí. Naše vlastní omyly, naše vojenské chyby, naše prohry, naše ostudy, naše pády se odehrávají ve velkém měřítku.

– Lord Carlisle, Georgi Selwynovi, 1778

Nejdůležitější místo na jihovýchodě Spojených států je inzerováno na střechách stovek starých stodol po celé Georgii a Tennessee a až nahoře v Kentucky. Řidič jedoucí po lesní silnici zahlédne za jednou z nesčetných zatáček rozpadající se červenou stodolu a na její střeše si přečte

NAVŠTIVTE SKALNÍ MĚSTO

OSMÝ DIV SVĚTA

a o kousek dál bude na střeše polorozbořeného ovčína bílými tiskacími písmeny

ZE SKALNÍHO MĚSTA DOHLÉDNETE DO SEDMI STÁTŮ

DIV SVĚTA

Všechny ty nápisy vedou řidiče k přesvědčení, že Skalní město je hned tady za rohem, zatímco ono je den cesty daleko, na hoře jménem Vyhlídka, kousíček od státní hranice, v Georgii, přímo na jihozápad od Chattanoogy v Tennessee.

Hora Vyhlídka není žádná velká hora. Je to spíš hodně vysoký a rozhled skýtající kopec. Čikamaugové, jedna větev Čerokíů, tam žili, než přišli bílí lidé. Říkali té hoře Chattotonoogee, což se dá přeložit jako hora, která se zvedá do špičky.

Ve třicátých letech devatenáctého století je vysidlovací zákon vyhnal z jejich země – všechny Čokty a Čikamaugy a Čerokíe a Čikasy – a američtí vojáci donutili všechny, které se jim podařilo chytit, aby putovali skoro dva tisíce kilometrů do nových indiánských teritorií v oblasti, jež se jednoho dne bude jmenovat Oklahoma. Byla to cesta slz, čin předem neuvážené genocidy. Během té cesty zemřely tisíce mužů, žen a dětí. Když jste vítěz, jste vítěz a s tím se nedá polemizovat.

Neboť ten, kdo ovládal Vyhlídku, ovládal zemi, tak pravila legenda. Bylo to koneckonců posvátné místo a bylo to vysoké místo. Za Občanské války, té Války mezi státy, se tam odehrála bitva: první den to byla Bitva nad mraky a potom dokázalo vojsko Unie nemožné a vyrazilo, bez rozkazu, na Misionářův hřeben a dobylo ho. Sever obsadil horu Vyhlídka a vyhrál válku.

Pod Vyhlídkou jsou tunely a jeskyně, některé velice staré. Dnes už jsou většinou uzavřené, ačkoliv jeden místní podnikatel vykopal podzemní vodopád, jemuž se říká Rubínové vodopády. Dá se k němu sjet výtahem. Je to turistická atrakce. Největší turistická atrakce je však na vrcholu Vyhlídky. Je to Skalní město.

Skalní město začíná jako okrasná zahrada na svahu kopce: návštěvníci stoupají po cestičce, která je vede přes skály, skrz skály, mezi skalami. Házejí do jelení obory kukuřici, přejdou po závěsném mostě a za čtvrtdolar si mohou dopřát výhled, který jim za vzácných slunečných dnů, kdy je vzduch obzvlášť průzračný, slibuje sedm států. Odtud, jako sešup do nějakého podivného pekla, vede pěšina návštěvníky, miliony a miliony návštěvníků každý rok, dolů do jeskyní, kde zírají na panenky osvětlené černým světlem a uspořádané do říkankových a pohádkových diorámat. Když odcházejí, mají zmatený a omámený výraz, jako by si nebyli jisti, proč sem přišli, co viděli a jestli se jim to líbilo, nebo nelíbilo.

Sešli se na Vyhlídce z celých Spojených států. Nebyli to turisté. Přijeli auty a přiletěli letadly a přijeli autobusy a vlaky, přišli i pěšky. Někteří z nich přiletěli – letěli nízko a letěli jen v temnotě noci. Někteří z nich cestovali vlastními cestami pod zemí. Mnozí stopovali a mámili svezení na nervózních motoristech nebo na řidičích náklaďáků. Ti, kteří měli auta nebo náklaďáky, viděli ty, co je neměli, jak se plouží kolem silnic nebo odpočívají u čerpacích stanic nebo restaurací, a protože hned poznali, co jsou zač, nabídli jim, že je svezou.

Scházeli se unavení a zaprášení na úpatí hory Vyhlídka. Zvedali pohledy k výšinám stromy porostlého svahu a viděli, nebo si představovali, že vidí, chodníky a zahrady a vodopád Skalního města.

První z nich se objevili časně ráno. Druhá vlna dorazila za soumraku. A pak přicházeli porůznu a trvalo to několik dní.

Přijel otlučený stěhovák a vyklopil několik utrmácených víl a rusalek Make-up měly rozmazaný, na punčochách jim utíkala oka a vůbec vypadaly nevyspalé a unavené.

V hájku pod kopcem nabízel postarší vampýr nahému stvoření, jež připomínalo opici porostlou chumáči oranžových chlupů, marlborku. Blahosklonně ji přijalo, pak bok po boku tiše seděli a kouřili.

U krajnice zastavila Toyota Previa. Vystoupilo z ní sedm Číňanů a Číňanek. Vypadali především čistě a měli na sobě takové ty tmavé obleky, jaké obvykle nosí nižší státní úředníci. Jeden z nich nesl psací podložku a pečlivě kontroloval všechno, co z vozu vykládali. Bylo to několik tašek na golfové hole, jež obsahovaly bohatě zdobené meče s lakovanými rukojeťmi, vyřezávané hole a zrcadla. Zbraně byly rozdány, odepsány a podepsány.

Kdysi slavný komik, o němž se věřilo, že zemřel ve dvacátých letech dvacátého století, vylezl z prorezivělého auta a začal se svlékat: jeho nohy byly nohy kozla a také ocas měl krátký a kozí.

Přijeli čtyři Mexičané, samý úsměv, vlasy černé a velice lesklé: pořád si mezi sebou podávali láhev maskovanou hnědým papírovým sáčkem. Obsahovala hořkou směs kakaového prášku, pálenky a krve.

Přes pole k nim dorazil drobný mužík s černým plnovousem, zpod uprášeného černého tvrďáku mu kolem spánků splývaly lokýnky pejzů a pod paží nesl potrhanou modlitební štolu se střapci. Držel si několik metrů náskok před svým společníkem, který byl dvakrát větší než on, a měl neurčitě šedou barvu kvalitního polského jílu. Slovo, jež měl napsané na čele, znamenalo život.

A přicházeli další. Zabrzdil taxík a z něho vyskočilo několik rákšasů, démonů indického subkontinentu. Pobíhali mezi lidmi beze slova a prohlíželi si každého, až konečně našli Mama-ji. Seděla se zavřenýma očima a rty se jí pohybovaly v modlitbě. Byla jediná, koho tam znali, ale i tak se báli ji oslovit, protože si dobře pamatovali na dávné bitvy. Mama-ji přejížděla prsty po náhrdelníku z lebek, který jí visel kolem krku. Hnědá pleť pomalu černala do lesklé černi obsidiánu: našpulila rty a odhalila velice ostré bílé zuby. Pak otevřela všechny své oči, kývla na rákšasy, aby šli k ní, a vítala se s nimi, jako by se vítala s vlastními dětmi.

Bouře posledních dní, na severu i na jihu, nijak nezmenšily pocit napětí a neklidu ve vzduchu. Místní předpovědi počasí už začínaly varovat před zárodky, z nichž by se mohla vyvinout tornáda, před oblastmi vysokého tlaku, jež se nepohybují. Během dne tu bylo teplo, ale noci byly studené.

Shlukovali se do neformálních společenství, tvořili skupinky podle národnosti, rasy, temperamentu, dokonce podle živočišných druhů. Na všech byly vidět obavy a nervozita. Na všech byla vidět únava.

Někteří si povídali. Občas se ozval smích, ale byl tlumený a opravdu sporadický. Někdo začal rozdávat pivo.

Přes louky přišlo pěšky několik místních mužů a žen. Jejich těla se pohybovala nezvyklým způsobem, když promluvili, mluvili hlasy loa, kteří si je osedlali: vysoký černoch měl hlas Papa Legby, jenž otevírá brány, baron Samedi, voudon pán smrti, si vybral tělo dospívající dívky z Chattanoogy, nejspíš proto, že vlastnila černý hedvábný cylindr, který jí furiantsky seděl na tmavých vlasech. Mluvila baronovým hlubokým hlasem, kouřila obrovské cigáro a komandovala tři z Gédé, loa mrtvých. Gédé obývali těla tří bratrů středního věku. Muži nesli pušky a vyprávěli tak neuvěřitelně oplzlé vtipy, že byli jediní, kdo byl ochoten se jim zasmát. Taky se smáli, velice nevázaně.

Dvě ženy kmene Čikamaugů, neurčitého věku, v umaštěných džínách a obnošených kožených bundách obcházely ležení a pozorovaly lidi a přípravy k bitvě. Občas na něco ukázaly a kroutily hlavami. Nehodlaly se zúčastnit nadcházejícího konfliktu.

Na východě se nafoukl měsíc, do úplňku mu chyběl jediný den. Když ještě celý oranžově rudý vycházel, zdálo se, že zabírá polovinu oblohy těsně nad kopci. Na pouti po nebi se jakoby scvrkával a bledl, až visel vysoko nahoře jako lucerna.

Čekaly jich tam, u paty hory Vyhlídka, v měsíčním svitu, spousty.

Laura měla žízeň.

Žijící lidé v její mysli někdy hořeli klidně a nenápadně jako svíčky, někdy plápolali jako pochodně. Nebylo proto těžké se jim vyhnout, a příležitostně jí to usnadňovalo, když je chtěla najít. Stín tam nahoře, na stromě, hořel velmi zvláštně, měl své vlastní světlo.

Kdysi, když spolu šli po cestě za městem a drželi se za ruku, ho peskovala, že není živý. Doufala tehdy, že uvidí jiskru syrového citu. Jakéhokoliv.

Vzpomínala, jak šla vedle něho a hrozně toužila, aby pochopil, co se mu snaží říct.

Ale když umíral tam na stromě, byl Stín absolutně a dokonale živý. Pozorovala ho, když zhasínal, a cítila, jak je soustředěný a opravdový. A prosil ji, aby u něho zůstala, aby zůstala celou noc. Odpustil jí… snad jí odpustil. Nezáleželo na tom. Změnil se. To věděla jistě.

Stín ji poslal na farmu, říkal, že jí tam dají napít. Nikde se tam nesvítilo a neměla pocit, že by uvnitř někdo byl. Ale on jí řekl, že se tam o ni postarají. Strčila do dveří. Rezavé závěsy hlasitě protestovaly, ale dveře se otevřely.

V levé plíci se jí cosi pohnulo, cosi, co se kroutilo a plazilo a nutilo ji ke kašli.

Stála v úzké chodbě a cestu jí skoro blokovalo vysoké a zaprášené piano. Dům páchl starou vlhkostí. Protlačila se kolem nástroje, otevřela jedny dveře a zjistila, že je ve zchátralém přijímacím pokoji. Byl přecpaný nejrůznějším nábytkem. Na římse krbu svítila olejová lampa a v ohništi pod ní hořela hromádka uhlí. Zvláštní, venku neviděla ani necítila kouř. Oheň rozhodně nedokázal zbavit pokoj chladu a vlhkosti, i když Laura byla ochotna připustit, že chyba nemusela být v tom pokoji.

Smrt Lauru bolela, ačkoliv ta bolest spočívala většinou ve věcech, které jí scházely: spalující žízeň, která vysušovala každičkou buňku jejího těla, absolutní nepřítomnost tepla v kostech. Někdy se přistihla při úvahách, zda by ji třeba nezahřály silné a praskající plameny pohřební hranice nebo měkká hnědá přikrývka hlíny, zda by třeba studené moře neuhasilo tu žízeň…

Uvědomila si, že není sama.

Na obstarožní pohovce seděly tři ženy. Vypadaly jako sousoší pro nějakou podivínskou výstavu umění. Pohovka byla potažená prodřeným hnědavým sametem. Před sto lety mohl být i jasně kanárkově žlutý. Upíraly na ni oči a mlčely.

Nevěděla, že tam budou.

Něco se jí kroutilo a svíjelo v nosní dírce. Zašmátrala v rukávu pro kapesník a vysmrkala se. Zmuchlala jemný papír a hodila jej i s obsahem na oheň. Pak sledovala, jak se kroutí a černá a mění se v oranžovou krajku. Sledovala, jak se červi scvrkávají, hnědnou a pálí.

Když z kapesníku nic nezbývalo, obrátila se zpět k ženám na pohovce. Od chvíle, kdy vstoupila, se nepohnuly. Ani vlas, ani sval. Hleděly na ni.

„Dobrý večer, to je vaše farma?“

Největší z žen kývla. Měla strašně červené ruce a nečitelný výraz.

„Stín – to je ten člověk na stromě. Je to můj manžel – řekl, abych vám vyřídila, že mi máte dát napít.“ V břiše se jí pohnulo něco velkého. Chviličku se to kroutilo a pak to zase přestalo.

Nejmenší žena neobratně sklouzla z pohovky. Předtím ani nedosáhla nohama na podlahu. Vycupitala z pokoje. Laura slyšela, jak po domě otevírá a zavírá dveře, pak zaslechla zvenčí řadu skřípavých zvuků. Každý doprovázelo cáknutí vody. Zanedlouho se vrátila. Nesla hnědý hliněný džbánek s vodou. Položila ho opatrně na stůl a ustoupila k pohovce. Vysoukala se nahoru a jako kvočna se usazovala vedle sester.

„Děkuji.“ Laura přešla ke stolu, rozhlížela se, jestli někde neuvidí sklenku nebo hrnek, ale nic takového nenašla. Zvedla džbán. Byl těžší, než čekala. Voda byla krásně čirá.

Přiložila si džbánek k ústům a začala pít.

Voda byla studenější, než si kdy dovedla u pitné vody představit. Zdálo se jí, že jí úplně mrzne jazyk, zuby i hrdlo. Přesto nedokázala přestat, pila a cítila, jak si voda mrazí cestu do žaludku, do střev, do srdce a do žil.

Plynula do ní. Bylo to jako tekutý led.

Uvědomila si, že džbán je prázdný, a překvapeně jej postavila na stůl.

Ženy ji nezaujatě pozorovaly. Od své smrti neuvažovala Laura v metaforách: věci buď byly, nebo nebyly. Když se teď podívala na ty tři ženy na pohovce, přistihla se, že myslí na poroty a na vědce pozorující laboratorní zvíře.

Náhle se křečovitě zatřásla. Natáhla ruku a chtěla se opřít o stůl, ale stůl jako by couval a vyhýbal se a unikal před jejím dotekem. Když přece jen položila ruku na dřevěnou desku, začala zvracet. Zvracela žluč a formaldehyd, stonožky a červy. Pak cítila, že z ní teče moč a výkaly: všechno se z ní divoce a mokře tlačilo ven. Kdyby byla schopná křičet, byla by křičela, ale tvrdá špinavá podlaha jí vyrazila vstříc tak rychle, že jí to nevyrazilo dech jen proto, že mrtví nedýchají.

Čas se přeléval přes ni a do ní a vířil jako prašný vír. S ním se rozvířily i tisíce vzpomínek: týden před Vánocemi se ztratila v obchodním domě a nemohla nikde najít otce, seděla v baru u Čičiho, objednávala si jahodové daiquiri a hodnotila mládence, kterého jí Audrey přivedla, toho velkého, vážného muže-dítě, a uvažovala, jak asi líbá. A byla v autě a ono skákalo a kutálelo se a Robbie na ni ječel, dokud železný sloup konečně nezastavil vůz, ale nikoli jeho obsah…

Voda času, jež vytéká z pramene osudu, ze studny Urd, není živá voda. Ne tak docela. Živí však kořeny stromu světa. A žádná jiná voda se jí nevyrovná.

Když se Laura v prázdném domě probudila, třásla se zimou a její dech se srážel v ranním vzduchu. Na ruce měla škrábanec, a když na něj sáhla, rozmázla vlhkou, čerstvou, červenou krev.

Věděla, kam musí jít. Napila se vody času, která vytéká z pramene osudu. V mysli viděla tu horu.

Slízla si ze hřbetu ruky krev, podivila se vrstvičce slin a vydala se na cestu.

Byl mokrý březnový den a na toto roční období netypicky chladno a bouře předchozích několika dní zasáhly téměř všechny jižní státy, což znamenalo, že ve Skalním městě na hoře Vyhlídka bylo jen velice málo skutečných turistů. Vánoční osvětlení už dávno uklidili a na letní návštěvníky budou muset ještě dlouho čekat.

Ale i tak tam byli lidé. To ráno tam dokonce dorazil zájezdový autobus a vysypal asi patnáct mužů a žen. Všichni byli dokonale opálení a usmívali se zářivými povzbudivými úsměvy. Vypadali jako čerství televizní hlasatelé a člověk téměř viděl, jak světélkují: když se pohybovali, skoro jako by se rozostřovali. Před vchodem do Skalního města parkovalo černé humvee.

Televizáci prošli Skalní město a zůstali stát poblíž viklanu. Rozmlouvali spolu příjemnými kultivovanými hlasy.

Nebyli jediní, kdo přijel v této vlně návštěvníků. Kdybyste se toho dne procházeli po cestičkách Skalního města, mohli jste si všimnout lidí, kteří vypadali jako filmové hvězdy, a lidí, kteří vypadali jako vetřelci z vesmíru, a spousty lidí, kteří vypadali jako člověk a vůbec ne jako skuteční lidé. Možná byste je viděli, ale zcela určitě byste si jich nevšimli.

Přijeli do Skalního města v dlouhých limuzínách a malých sportovních vozech a v přerostlých SUV. Mnozí z nich měli na očích černé brýle těch, kteří ze zvyku nosí černé brýle venku i vevnitř a jen velice neradi je sundávají. Všude bylo plno opálení a obleků a odstínů a úsměvů a kabonění. Našla se tu každá velikost, každý tvar, všechny věkové skupiny a všechny styly.

Všem byl společný pohled, velmi specifický pohled. Říkal, znáš mě, nebo možná, měl bys mě znát. Okamžitá sounáležitost, která byla zároveň odtažitostí, pohled, nebo postoje – sebejistota, že svět existuje kvůli nim a že je vítá a že jsou zbožňováni.

Tlustý kluk se mezi nimi pohyboval šouravým krokem toho, kdo navzdory totální absenci společenské dovednosti dosáhl úspěchu, o jakém nesnil ani v nejdivočejších snech. Černý plášť za ním vlál ve větru.

Něco, co stálo vedle stánku s limonádou na dvoře Matky husy, zakašlalo ve snaze přilákat jeho pozornost. Bylo to mohutné a z obličeje a prstů tomu trčely čepele skalpelů. Obličej to mělo napadený rakovinou. „To bude velkolepá bitva,“ řeklo mu to lepkavým hlasem.

„Žádná bitva nebude,“ řekl tlustý kluk. „Jediné, co nás tu čeká, je přesun v paradigmatu. Jde o přizpůsobení, sžití se. Výrazy jako bitva smrdí Lao-c‘.“

Ta rakovinná věc na něho zamžikala. „Čekám,“ řekla místo odpovědi.

„Nikdo ti nebrání,“ řekl tlustý kluk. Pak dodal: „Hledám pana Světa. Nezahlíd jsi ho?“

Věc se poškrábala čepelí skalpelu a znetvořený ret se vyšpulil v soustředěném vzpomínání. Pak to kývlo: „Tamhle.“ Tlustý kluk se bez poděkování odkolébal naznačeným směrem. Ta rakovinou prožraná věc počkala, dokud nebyl z doslechu.

„Stejně to bude bitva,“ řekla pak ženě, jejíž obličej byl posetý fosforovými tečkami.

Kývla a naklonila se blíž. „A jaký z toho máte pocit?“ zeptala se chápavým hlasem.

Věc mžikla a začala jí to sdělovat.

Městův Ford Explorer měl globální navigační systém, malou obrazovku, která poslouchala satelity a ukazovala autu jeho pozici. Město i tak zabloudil. Když sjel na jih od Blacksburgu a na venkovské cesty: cesty, po nichž jel, se jaksi vůbec nepodobaly spleti čar na mapě na obrazovce. Nakonec zastavil, stáhl okénko a zeptal se tlusté bělošky, kterou tam vlčák vlekl na ranní procházce, jak se dostane na farmu U Jasanu.

Kývla a ukázala rukou a cosi řekla. Nerozuměl, co říkala, ale poděkoval srdečně, vytáhl okno a odjel směrem, který naznačila.

Jezdil dalších nejméně čtyřicet minut z jedné venkovské silničky za druhou, ale žádná nebyla ta, již hledal. Město se začal kousat do spodního rtu.

„Na takové vylomeniny už jsem příliš starý,“ řekl hlasitě a potěšilo ho, jak světem znaveně ta fráze zní.

Táhlo mu na padesát. Po většinu pracovního života byl zaměstnán ve vládním úřadu, který měl místo jména jen iniciály, a to, zda skutečně před dvanácti lety opustil svůj pracovní poměr ve státním úřadu a našel si zaměstnání v soukromém sektoru, byla věc názoru. Někdy si myslel, že ano, někdy, že ne. Ale co, stejně jenom nějaký idiot z ulice opravdu věří, že je v tom rozdíl.

Už farmu téměř vzdal, když vyjel na kopec a na bráně uviděl rukou namalovanou ceduli. Bylo na ní obyčejné JASAN, přesně, jak mu říkali. Zastavil, vystoupil a odtočil drát, kterým byla brána zavřená. Pak nasedl do auta a projel dovnitř.

Bylo to jako vařit žábu. Žábu dáte do vody a zapnete sporák. A než si žába všimne, že něco není v pořádku, je uvařená. Svět, v němž pracoval, je úplně vyšinutý. Žádná pevná půda pod nohama a voda v hrnci divoce bublá.

Když ho převedli do Agentury, vypadalo to všechno tak jednoduše. Nyní to bylo tak – ne složité, to ne, pouze abnormální. Ve dvě ráno seděl v kanceláři pana Světa a poslouchal, co má dělat. „Je to jasné?“ řekl pan Svět a podával mu nůž v pouzdru z tmavé kůže. „Uřežte mi hůl. Nemusí být delší než metr.“

„Rozumím,“ řekl. A pak mu to nedalo: „Proč to musím udělat, pane?“

„Protože vám to říkám,“ vysvětlil pan Svět. „Najděte ten strom. Udělejte, co jsem řekl. Sejdeme se v Chattanooze. Neloudejte se.“

„A co ten hajzl?“

„Stín? Pokud na něho narazíte, vyhněte se mu. Nedotýkejte se ho. Nic si s ním nezačínejte. Nechci, abyste z něho udělal mučedníka. S tím, jak je hra rozehraná, si nemůžu mučedníky dovolit.“ Usmál se svým zjizveným úsměvem. Pan Svět měl smysl pro humor. Pan Město si toho všiml už několikrát. Třeba jak se bavil, když dělal v Kansasu šoféra!

„Podívejte –“

„Žádné mučedníky, Město.“

A Město kývl a vzal nůž v koženém pouzdru a zatlačil nenávist, která v něm tryskala, hluboko dolů a pryč.

Nenávist ke Stínovi se stala součástí jeho bytí. Usínal a viděl Stínův vážný výraz, viděl jeho úsměv, který vlastně nebyl úsměvem, ten způsob usmívání bez usmívání, při němž měl Město tisíc chutí vrazit tomu chlapovi pěstí do břicha. A i když už dávno spal, slyšel se, jak skřípe zuby, cítil, jak mu tuhnou spánky a jak ho pálí v jícnu.

Projel fordem přes louku, kolem opuštěné farmy, vyjel na hřeben a spatřil strom. Zaparkoval vůz kousek za ním a vypnul motor. Hodiny na palubní desce ho informovaly, že je 6:38 ráno. Nechal klíče v zapalování a vydal se ke stromu.

Byl to obrovský strom. Zdálo se, že má svá vlastní měřítka na rozlohu. Město nedokázal ani říct, zda má na výšku osmnáct metrů nebo osmdesát. Kůra připomínala šedý hedvábný šátek.

Kousek nad zemí byl pavučinou provazů ke kmeni připoutaný nahý muž a u paty stromu leželo cosi zabaleného v plátně. Když to obcházel, uvědomil si Město, co to je. Odhrnul prostěradlo špičkou boty a hleděl do Středova znetvořeného půlobličeje.

Došel ke stromu. Obešel kousek kolem kmene, z dohledu slepých očí farmy, pak otevřel poklopec a močil proti šedivé kůře. Zatáhl zip a vrátil se dolů k domu. Našel tam vysunovací žebřík a donesl si ho pod strom. Opatrně jej opřel o kmen. Pak vylezl nahoru.

Stín ochable visel z provazů, jež ho poutaly ke stromu. Město zkoumal, jestli ještě žije: hrudník se mu nezvedal ani neklesal. Mrtvý, nebo skoro mrtvý. Vyšlo to nastejno.

„Ahoj, hajzle,“ řekl Město hlasitě. Stín se nepohnul.

Město vylezl na nejvyšší příčku žebříku a vytáhl nůž. Našel menší větev, která mohla vyhovovat požadavkům pana Světa, a snažil se ji těsně u kmene odříznout. Nařízl ji do poloviny a pak větev odlomil. Měla asi tři čtvrtě metru.

Schoval nůž do pouzdra a začal sestupovat po žebříku dolů. Když byl u Stína, zastavil se. „Bože, jak já tě nenávidím.“ Toužil vzít pušku a zastřelit ho, a věděl, že nemůže. Pak bodl větví do vzduchu směrem k visícímu muži, jako by ho probodával. Bylo to instinktivní gesto a byla v něm veškerá marnost a křivda a vztek, kterými překypoval. Představoval si, že drží v ruce kopí a vráží je Stínovi do útrob.

„Pospěš,“ řekl nahlas. „Musíš sebou hodit.“ Pak si pomyslel: První projev šílenství. Mluvíš sám se sebou. Sestoupil ještě o několik příček a zbytek už seskočil. Pohlédl na hůl ve své ruce a cítil se jako kluk, který drží klacek a sní o meči nebo kopí. Mohl jsem uříznout větev z kteréhokoli stromu, myslel si. Vůbec to nemusel být tenhle. Kdo by to kruci poznal?

A pak to věděl, pan Svět by to byl poznal.

Odnesl žebřík zpátky na farmu. Zdálo se mu, že koutkem oka zachytil nějaký pohyb, a nahlédl oknem dovnitř, do temného pokoje přecpaného starým nábytkem a s promočenou omítkou na stěnách. Na okamžik, jako v polosnu, měl představu, že uvnitř vidí tři ženy.

Jedna z nich pletla. Jedna hleděla přímo na něho. Jedna vypadala, že spí. Ta žena, která se na něho dívala, se začala usmívat. Zdálo se, že jí ten úsměv rozkrojí obličej, napříč, od ucha k uchu. Pak zvedla prst, dotkla se jím krku a jemně přejela z jedné strany na druhou.

To se mu na okamžik zdálo, že vidí. Při druhém pohledu pochopil, že v pokoji není nic než rozpadající se nábytek, obrazy pokryté mušinci a houba. Vůbec nikdo tam nebyl.

Protřel si oči.

Vrátil se ke hnědému fordu a posadil se za volant. Hůl hodil na bílé kožené sedadlo vedle sebe. Otočil klíčem v zapalování. Hodiny na palubní desce ukazovaly 6:37. Město se zamračil a podíval se na hodinky na zápěstí. Měl na nich 13:58.

To je boží, pomyslel si. Tak to jsem byl na tom stromě osm hodin nebo minus minutu. Tohle si říkal, ale zároveň věřil, že oboje hodiny zároveň ztratily rozum.

Stínovo tělo na stromě začalo krvácet. Krev prýštila z rány v boku. Byla pomalá a hustá a skoro černá.

Vrchol Vyhlídky pokrývaly mraky.

Kousek stranou od davu u paty hory seděla Easter a pozorovala svítání za kopci na východe. Kolem levého zápěstí měla vytetovaný věneček z modrých pomněnek a bezmyšlenkovitě si jej třela pravým palcem.

Další noc přišla a odešla, a nic. Lidé pořád přicházeli, sami i ve dvojicích. Poslední noc přivedla několik bytostí z jihozápadu, včetně dvou klučinů velkých jako jabloně a něčeho, co jenom letmo zahlédla, ale co vypadalo jako odříznutá hlava s rozměry Volkswagenu Brouka. Zmizeli mezi stromy pod kopcem.

Nikdo je neobtěžoval. Nikdo z vnějšího světa si snad ani nevšiml, že tam jsou: představovala si, jak na ně turisté hledí čtvrťákovým dalekohledem ze Skalního města nahoře. Kukátko mají zamířené přímo na pestrý a neuspořádaný tábor věcí a lidí na úpatí hory a nevidí nic než stromy a keře a kamení.

Mrazivý ranní vítr k ní přinášel kouř z ohniště, na kterém právě opékali slaninu. Na druhé straně tábořiště začal někdo hrát na foukací harmoniku; přivolalo jí to na rty úsměv a zároveň se zachvěla. V ranci na zádech měla knížku a nemohla se dočkat, až se trochu víc rozední, aby si mohla číst.

Na obloze, těsně pod okrajem mraků, byly dvě tečky: velká a malá. Vítr jí vrhl do tváře dešťovou spršku.

Z tábora vyšla bosá dívka a zamířila k ní. Zastavila se pod stromem opodál, vyhrnula si sukně a dřepla si. Když byla hotová, Easter na ni kývla. Dívka popošla blíž.

„Dobré ráno, paní,“ pozdravila. „Bitva už brzy začne.“ Špičkou jazyka si přejela křiklavě červené rty. Na rameni měla řemínkem přichycené černé vraní křídlo a na řetízku kolem krku se jí houpala vraní noha. Paže měla modře tetované čárami, vzorci a složitými uzly.

„Jak to víš?“

Dívka se usmála. „Já jsem Macha z kmene Morrígan. Když má přijít válka, cítím ji ve vzduchu. Jsem bohyně války a tvrdím, že dnes bude prolita krev.“

„Ach tak,“ vzdychla Easter. „No. Tak to je.“ Oči měla upřené na tu menší tečku na nebi – padala střemhlav dolů k nim jako kámen.

„A my s nimi budeme bojovat a zabijeme je, každého z nich,“ pokračovala dívka. „A vezmeme si jejich hlavy jako trofeje a vrány dostanou oči a jejich těla.“ Tečka se změnila v ptáka s roztaženými křídly. Vznášel se ve větrném víru nad nimi.

Easter naklonila hlavu na stranu. „Je to snad nějaká skrytá vědomost bohyně války? Myslím ty řeči, kdo koho porazí. Kdo dostane čí hlavu?“

„Ne. Umím vycítit bitvu, ale to je všechno. Ale my vyhrajeme. Nebo ne? Musíme vyhrát. Viděla jsem, co udělali Praotci. Buď oni, nebo my.“

„Ano. Asi máš pravdu.“

Dívka se v ranním šeru znovu usmála a vrátila se do tábora. Easter položila ruku na trávník a dotkla se zeleného výhonku, který vyrážel z hlíny jako čepel nože. Po jejím doteku vyrostl, rozpukl se a kroutil se a měnil, až se opírala o zelenou hlavičku tulipánu. Až bude slunce vysoko, květ se otevře.

Easter zvedla tvář vzhůru k sokolovi. „Potřebuješ něco?“

Pták kroužil pomalu nějakých pět metrů nad její hlavou, pak se klouzavým letem spustil k ní a přistál v trávě poblíž. Upíral na ni divoké oči.

„Ahoj, fešáčku,“ vítala ho. „Pověz, jak vypadáš doopravdy, co?“

Sokol přihopkal nejistě a trošku bázlivě až k ní a pak už to nebyl sokol, ale mladý muž. Pohlédl na ni a pak sklopil zrak. „Ty?“ řekl. Přejížděl pohledem z trávy na oblohu, z oblohy na stromy, na keře, všude, jen ne na ni.

„Já. Co je se mnou?“

„Ty.“ Odmlčel se. Zdálo se, že se pokouší srovnat si myšlenky. Po obličeji mu přebíhaly zvláštní výrazy. Příliš dlouho byl ptákem, pomyslela si Easter. Zapomněl, jak být člověkem. Trpělivě čekala. Konečně řekl: „Půjdeš se mnou?“

„Možná. Kam chceš, abych šla?“

„Ten muž na stromě. Potřebuje tě. Má ránu v boku, ne skutečnou, přízrak rány. Krvácel, pak přestal. Myslím, že je mrtvý.“

„Zuří tu válka. Nemůžu se jen tak sebrat a jít.“

Nahý mladík neřekl nic, jen přešlapoval z nohy na nohu, jako by si nebyl jistý svou váhou, jako by byl zvyklý spočívat na vzduchu nebo na houpající se větvi, ne na pevné zemi. Pak řekl: „Jestli je opravdu mrtvý, je po všem.“

„Ale ta bitva –“

„Pokud jsme ztratili jeho, je jedno, kdo vyhraje.“ Vypadal, jako by potřeboval přikrývku, hrnek horké sladké kávy a někoho, kdo by ho odvedl někam, kde by se mohl třást a blábolit, dokud se mu rozum nevrátí. Strnule tiskl paže k bokům.

„Kde to je? Někde blízko?“

Hleděl na stvol tulipánu a zavrtěl hlavou: „Hodně daleko.“

„No,“ rozhodla, „Potřebují mě tady. A stejně, jak si myslíš, že se tam dostanu? Neumím létat jako ty, víš.“

„Ne,“ kývl Hór. „Ty ne.“ Zvedl hlavu, slavnostně, a ukázal na tu druhou tečku, jež nad nimi kroužila a rychle klesala dolů a zvětšovala se. „On ano.“

Dalších několik hodin zbytečného ježdění. Město teď nenáviděl navigační systém skoro tolik, jako nenáviděl Stína. V té nenávisti nebyla však žádná vášeň. Myslel si, že najít cestu k farmě a k tomu stříbrnému jasanu bylo těžké. Najít cestu pryč z farmy bylo mnohonásobně těžší. Připadalo mu, že ať zamíří kterýmkoliv směrem, ať si vybere kteroukoliv z těch úzkých venkovských cest – těch křivolakých virginských silniček, jež se určitě kdysi zrodily ze srnčích pěšin a dobytčích stezek – nakonec stejně vyjede před farmou a před tou ručně malovanou cedulí JASAN.

To je čiré šílenství, sakra. Prostě se musí vrátit stejnou cestou, jen zahne doleva, tam kde předtím zahýbal doprava, a doprava, tam kde zahýbal doleva.

Jenže tak to přesně udělal posledně, a je zase zpátky před farmou. Od hor se hnaly těžké mraky a rychle se stmívalo. Vypadalo to spíš jako noc než jako ráno a jeho čekala dlouhá jízda: s takovou se do Chattanoogy do odpoledne nedostane.

Na displeji mobilu měl pořád jen VYHLEDÁVÁM SÍŤ. Na normální mapě v palubní přihrádce byly hlavní silnice, všechny mezistátní a opravdové dálnice, ale jiné cesty podle ní neexistovaly.

A široko daleko nic, kde by se mohl zeptat. Domy stály daleko od cest a v žádném se nesvítilo. Ukazatel paliva se nebezpečně blížil k nule. V dálce slyšel dunění hromu a na předním skle se rozstříkla těžká dešťová kapka.

Když v té chvíli zahlédl tu ženu, která šla po kraji silnice, bezděčně se usmál. „Díky bohu,“ řekl nahlas a zabrzdil vedle ní. Stáhl okénko. „Paní? Promiňte, nejspíš jsem nějak zabloudil. Mohla byste mi říct, jak se dostanu na dálnici osmdesát jedna?“

Podívala se na něho oknem sedadla pro spolujezdce a řekla: „Nezlobte se, asi bych vám to neuměla vysvětlit. Ale můžu vás k ní dovést, jestli chcete.“ Byla bledá a dlouhé tmavé vlasy měla mokré.

„Naskočte si,“ řekl Město. Ani nezaváhal. „Nejdřív budeme někde muset koupit benzín.“

„Díky,“ řekla. „Už mě bolely nohy.“ Otevřela si dveře. Měla neuvěřitelně modré oči. „Máte tu na sedadle hůl,“ řekla zmateně.

„Hoďte ji klidně dozadu. Kam máte namířeno?“ zeptal se. „Paní, jestli mě dovedete k pumpě a zpátky na dálnici, zavezu vás rovnou ke dveřím do kuchyně, slibuju.“

„Děkuji. Ale myslím, že jedu dál než vy. Když mě svezete k dálnici, bude to prima. Třeba mi zastaví nějaký tirák.“ A usmála se smutným a rozhodným úsměvem. To ten úsměv ho odrovnal.

„Paní,“ ujistil ji, „žádný řidič náklaďáku vás tak nesveze jako já.“ Cítil její parfém. Byl omamný a těžký, skoro dusivý, jako magnolie nebo šeřík, ale nevadilo mu to.

„Já jedu do Georgie,“ vysvětlila. „Je to daleko.“

„Já do Chattanoogy. Vezmu vás, kam až to půjde.“

„Hmm. Jak se jmenujete?“

„Říkají mi Mack,“ představil se pan Město. Když flirtoval se ženami v baru, občas k tomu ještě přidal: ‚A ty, co mě znají opravdu dobře, mi říkají Velký Mack.‘ Ale to může počkat. S tolika hodinami cesty před sebou budou mít moře času se vzájemně poznat. „Jak vy?“

„Laura.“

„Nu, Lauro, mám pocit, že budeme přátelé.“

Tlustý kluk našel pana Světa v Duhovém pokoji – kamennou zídkou obehnaném úseku cestičky se skleněnými okny polepenými průhlednou zelenou, žlutou a červenou fólií. Přecházel netrpělivě od okna k oknu a vyhlížel střídavě do zlatého světa, červeného světa a zeleného světa. Jeho krátce ostříhané vlasy svítily červeně do oranžova. Přes ramena měl přehozený nepromokavý plášť.

Tlustý kluk zakašlal. Pan Svět vzhlédl.

„Promiňte? Pan Svět?“

„Ano? Všechno jde podle plánu?“

Tlustému klukovi vyschlo v ústech. Olízl si rty a řekl: „Všechno jsem zajistil. Nemám potvrzené vrtulníky.“

„Helikoptéry tu budou, až je budeme potřebovat.“

„Dobře,“ řekl tlustý kluk. „To je dobře.“ Stál dál, mlčel, neměl se k odchodu. Na čele měl modřinu.

Po chvíli řekl pan Svět: „Ještě něco?“

Pauza. Hoch polkl a přikývl: „Ještě něco. Ano.“

„Chtěl byste to raději prodiskutovat v soukromí?“

Hoch opět kývl.

Pan Svět ho zavedl do svého operačního centra. Byla to vlhká jeskyně ukrývající dioráma opilých skřítků, kteří načerno pálili whisky v destilačním přístroji. Před jeskyní stála tabule zakazující z důvodu rekonstrukce vstup. Posadili se na plastové židle.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se pan Svět.

„Ano. Oukej. Dobře, dvě věci. Oukej. Jedna. Na co čekáme? A dva. Dva je těžší. Podívejte. My máme pušky. Jasné. My máme palebnou sílu. Co mají oni. Oni mají debilní meče a nože a debilní kladiva a kamenné sekyry. A takové ty jako monterajzny. My máme zatraceně šikovný bomby.“

„Které nepoužijeme,“ zdůraznil druhý muž.

„To vím. Už jste to říkal. To vím. A je to jasné. Ale heleďte, co jsem udělal to s tou mrchou v L. A., mám…“ Zarazil se, protáhl obličej, vypadalo to, že nechce pokračovat.

„Máte problém?“

„Ano. Dobré slovo. Problém. Ano. Jako domov pro problematickou mládež. Legrační. Ano.“

„A co přesně vám dělá problém?“

„No, budeme bojovat, zvítězíme.“

„A to je pro vás problém? Pro mne osobně je to záležitost triumfu a potěšení.“

„Ale. Stejně vymřou. Jsou to růžoví holubi a vakovlci. Ano? Komu na nich záleží? Takhle tu bude krvavá lázeň.“

„Aha,“ pan Svět kývl.

Sledoval ho. To bylo dobře. Tlustý kluk řekl: „Podívejte, nejsem sám, kdo si to myslí. Mluvil jsem s lidma z Rádia Modern a ti by to všichni chtěli urovnat v klidu. A nehmotní jsou pro, aby to zůstalo na neviditelné ruce trhu. Jsem jen… víte… Hlas rozumu.“

„To skutečně jste. Naneštěstí mám informace, které vy nemáte.“ Následný úsměv byl pokřivený a zjizvený.

Chlapec polkl. Pak se zeptal: „Pane Světe, co se vám stalo se rty?“

Svět vzdychl. „Chcete-li slyšet pravdu, kdysi mi je někdo sešil k sobě. Už je to dávno.“

„Těbůh,“ řekl tlustý kluk. „Vážný důvod k omertě.“

„Ano. Chcete vědět, na co čekáme? Proč jsme neudeřili včera v noci?“

Tlustý kluk kývl. Potil se, ale byl to studený pot.

„Neudeřili jsme, protože čekáme na hůl.“

„Hůl?“

„Správně. Na hůl. A víš, co s tou holí udělám?“

Zavrtění hlavy. „Ne. Ale chci. Co?“

„Mohl bych ti to říct,“ řekl pan Svět věcně. „Ale pak bych tě musel zabít.“ Mrkl a napětí v místnosti povolilo.

Tlustý kluk se začal chechtat, tichým, funivým smíchem kdesi hluboko v hrdle a v nose. „Oukej. Háá. Háá. Oukej. Háá. Chápu. Zpráva přijata na planetě Technika. Hlasitě a jasně. Pět esek.“

Pan Svět zakroutil hlavou. Položil tlustému klukovi ruku na rameno. „Hej, opravdu to chceš vědět?“

„Jasně.“

„No, vzhledem k tomu, že jsme přátelé, máš to mít. Vezmu tu hůl, a až se ty armády srazí, hodím ji nad ně. A když ji hodím, promění se v kopí. A pak, až se to kopí skloní nad bitvou, zvolám: ‚Zasvěcuji tuto bitvu Ódinovi.‘“

„Cože?“ řekl tlustý kluk. „Proč?“

„Moc,“ řekl pan Svět. Poškrábal se na bradě. „A potrava. Kombinace obojího. Chápej, výsledek té bitvy naprosto není důležitý. Na čem záleží, je ten chaos a zabíjení.“

„Nechápu.“

„Počkej, předvedu ti to. Bude to přesně jako tohle. Sleduj!“ Vytáhl z kapsy montgomeráku lovecký nůž s dřevěnou čepelí a jediným plynulým pohybem vsunul jeho ostří do měkkého masa pod klukovou bradou a vrazil je vší silou nahoru, do mozku. „Zasvěcuji tuto smrt Ódinovi,“ řekl, když nůž vnikl dovnitř.

Na ruce se mu objevila nějaká tekutina, krev? Ne, to nebyla krev. Kdesi za očima tlustého kluka to zapraskalo a zajiskřilo a ve vzduchu byl cítit zápach pálící se izolace.

Ruka tlustého kluka sebou křečovitě cukala, pak poklesla. Ve tváři měl nechápavý a nešťastný výraz. „Dívejte se na něj,“ oslovil pan Svět přátelsky vzduch kolem. „Vypadá, jako by právě viděl, jak se sekvence nul a jedniček proměnila v hejno pestrých ptáků a uletěla.“

Prázdná kamenná chodba neodpověděla.

Pan Svět si lehce hodil nehybné tělo přes rameno – skoro nic nevážilo – otevřel dioráma s opilými skřítky a hodil mrtvolu za destilační kotel. Přikryl ji klukovým dlouhým černým pláštěm do deště. Večer se ho zbaví, rozhodl se a usmál se svým zjizveným úsměvem. Schovat mrtvolu na bitevním poli bude hračka. Nikdo si ničeho nevšimne. Nikoho to nebude zajímat.

Nastala chvíle ticha. Pak si chraptivý hlas, který nepatřil panu Světovi, ve stínu jeskyně odkašlal a řekl: „Dobrý začátek.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Snažili se jít vojákům z cesty, ale ti chlapi stříleli a oba je zabili. Takže o tom vězení píseň lže, je to jen básnická licence. Véd obvykle nejsou takové, jako se o nich zpívá v písních. Písně nejsou tím, co byste nazvali pravdou. Ve verších pro ni není dost prostoru.

– zpěvákův komentář k „Baladě o Samu Bassovi“

v Pokladnici amerického folklóru

Nic z toho, o čem se tu mluví, se nemůže ve skutečnosti odehrávat. Pokud vás to uklidní, mohli byste to jednoduše brát jako metaforu. Náboženství jsou, koneckonců, metafory a priori: Bůh je sen, naděje, žena, ironik, otec, město, dům o mnoha místnostech, hodinář, který nechal svůj vzácný chronometr v poušti, někdo, kdo vás miluje – dokonce možná, navzdory všem důkazům, nebeská bytost, jejímž jediným zájmem je zajistit, aby váš fotbalový tým, vaše armáda, firma či manželství prosperovaly a vítězily nad veškerou opozicí.

Náboženství jsou místa, na nichž stojíme, z nichž se díváme a jednáme, jsou to pozice, z nichž se díváme na svět.

Takže nic z tohoto se neděje. Takové věci by se nemohly přihodit. Nic z toho není doslovná pravda. Ale přesto to, co se událo pak, se událo takto:

Na úpatí hory Vyhlídka hořel ohýnek a kolem něho se v dešti shromáždili muži a ženy. Stáli pod stromy, které je nijak zvlášť nechránily, a hádali se.

Paní Kálí s inkoustově černou kůží a ostrými bílými zuby prohlásila: „Nastal čas.“

Anansi v citrónově žlutých rukavicích potřásl hlavou s prošedivělými vlasy. „Můžeme čekat,“ řekl. „A dokud můžeme čekat, měli bychom čekat.“

Z davu se ozvalo nesouhlasné mručení.

„Ne. Poslouchejte. Má pravdu,“ řekl starý muž s ocelově šedými vlasy – Černobog. Držel v ruce železnou porážecí palici, kterou měl položenou hlavicí na rameni. „Obsadili svah. Počasí je proti nám. Bylo by šílenství jít do toho teď.“

Cosi, co vypadalo trochu jako vlk a trochu víc jako člověk, zavrčelo a plivlo na lesní půdu. „Kdy bude lepší doba k útoku než teď, děduško? To budeme čekat, až se počasí vyjasní, přesně jak to oni předpokládají? Já říkám, jděme do toho. Já říkám, vyrazme.“

„Mezi jimi a námi jsou mraky,“ poukázal Isten Maďarský. Měl elegantní černé kníry, velký zaprášený černý klobouk a úsměv člověka, který si vydělává na živobytí prodejem hliníkových obkladů a nových střech a okapů důchodcům, ale vždycky opouští město den poté, co zkontroloval, zda je práce hotová, nebo ne.

Nějaký muž v elegantním obleku, který až dosud mlčel, sepjal ruce, postoupil blíž k ohni a jasně a zřetelně vyslovil svůj názor. Kolem znělo souhlasné mručení.

Ozvala se i jedna ze tří bojovnic kmene Morrígan, jež stály ve stínu stromů tak těsně u sebe, že splývaly v soustavu modře tetovaných končetin a houpajících se vraních křídel. Řekla: „Nezáleží na tom, jestli je vhodný nebo nevhodný čas. Je prostě čas. Zabíjejí nás. Raději umřít společně, v boji, než o samotě a na útěku jako krysy ve sklepě.“

Další mručení, tentokrát ještě hlubšího souhlasu. Řekla to za ně za všechny. Nastal čas.

„První hlava je moje,“ řekl velmi dlouhý Číňan s náhrdelníkem drobných lebek kolem krku. Vykročil, pomalu a rozhodně vzhůru po svahu hory. Přes rameno nesl dlouhou tyč se zahnutou čepelí na konci, jako stříbrný měsíc.

Dokonce ani Nic nemůže trvat věčně.

Možná tam byl, byl Nikde, deset minut nebo deset tisíc let. Nebyl v tom rozdíl: čas byl idea, pro kterou už neměl upotřebení.

Nepamatoval si, jak se jmenuje. Cítil se tam, v tom místě nemístě, prázdný a očištěný.

Neměl tvar a neměl nic v beztvaru.

Byl nic.

A do toho nic řekl nějaký hlas: „Ho-hoka, bratránku. Mám s tebou řeč.“

A něco, co možná kdysi bylo Stínem, se ujistilo: „Whiskey Jack?“

„Jo,“ řekl Whiskey Jack ve tmě. „Tebe najít, když jsi mrtvý, to je fakt fuška. Nešel jsi do žádného z těch míst, které jsem tipoval. Všecko jsem to prolezl, než mě napadlo nakouknout sem. Tak co, našel jsi svůj kmen?“

Stín si vzpomněl na muže a dívku na diskotéce a na rotující zrcadlovou kouli. „Myslím, že jsem našel svou rodinu. Ale ne, svůj kmen jsem nenašel.“

„Mrzí mě, že tě musím rušit.“

„Nech mě být. Dostal jsem, co jsem chtěl. Už je to za mnou.“

„Jdou si pro tebe,“ řekl Whiskey Jack. „Jdou tě oživit.“

„Ale já už jsem skončil,“ namítl Stín. „Všechno je za mnou.“

„Nic takového neexistuje,“ řekl Whiskey Jack. „Nikdy nic takového neexistovalo. Půjdeme ke mně. Dáš si pivo?“

Překvapilo ho, že opravdu má chuť na pivo. „Jo, rád.“

„Vem i pro mě. Chladí se za dveřma,“ mávl Whiskey Jack rukou. Byli v jeho chajdě.

Stín otevřel dveře rukama, které před chvílí neměl. Za dveřmi byl plastový soudek naplněný kusy ledu z řeky a v něm asi deset plechovek Budweiseru. Vyndal dvě, sedl si na práh a rozhlížel se po kraji.

Byli na vrcholku kopce, blízko vodopádu vzedmutého tajícím sněhem a dešťovou vodou. Voda padala z několika stupňů, byl to velký vodopád, osmdesát, možná i sto metrů. Nad průrvou vodopádu stálo několik stromů obalených skleněnou námrazou a ve sluneční záři se třpytily, jako by byly z křišťálu.

„Kde to jsme?“ zeptal se Stín.

„Tam co posledně. U mne. Hodláš mi to pivo ohřát?“

Stín se zvedl a podal mu Budweiser. „Když jsem tu byl posledně, neměl jsi před domem vodopád.“ Whiskey Jack mlčel. Odtrhl víčko a vypil jedním hltem polovinu plechovky. „Pamatuješ na mýho synovce? Henryho Sojku? Toho básníka? Vyměnil si s váma buicka za winnibago. Vzpomínáš?“

„Jasně. Nikdo mi neřekl, že je to básník.“

Whiskey Jack zvedl bradu a hrdě se narovnal. „Nejlepší zatracený básník v Americe.“

Dopil pivo, říhl a vzal si další plechovku. Stín si také otevřel to své a oba seděli na kameni před domem u světle zeleného kapradí, v ranním slunci, pozorovali padající vody a pili pivo. Na zemi dosud ležely zbytky sněhu, hlavně tam, kde byl pořád stín.

Půda byla blátivá a mokrá.

„Henry byl diabetik,“ pokračoval Whiskey Jack. „To se stává. Moc často. Vy lidi jste přišli do Ameriky, sebrali jste nám cukrovou třtinu, brambory a kukuřici a teď nám cpete bramborové hranolky a popcorn v karamelu. A my jsme z toho nemocní.“ Upíjel pivo a zvolna pokračoval: „Dostal za svý básně i nějaký ceny. Nějací lidi v Minnesotě dokonce chtěli dát jeho básničky do knížky. Jel do Minnesoty ve sporťáku domluvit to s nimi. On totiž to vaše bago vyměnil za žlutou miatu. Doktoři říkali, že nejspíš během jízdy upadl do komatu, sjel z cesty a najel do jedný z těch vašich značek. Jste tak líní, že se odmítáte koukat, kde jste, neumíte číst hory a mraky. Všude potřebujete značky a cedule. A tak Henry Sojka odešel na věčnost, připojil se k bratru Vlkovi. Tak jsem si řekl, že už mě tam nic nedrží. Přišel jsem sem na sever. Dobře se tu rybaří.“

„Je mi to líto. To s vaším synovcem.“

„Mně taky. Takže teď žiju tady na severu. Aspoň je to daleko od nemocí bílého muže. Od silnic bílého muže. Od značek bílého muže. Od žlutých miat bílého muže. Od jeho karamelového popcornu.“

„A pivo bílého muže?“

Whiskey Jack se díval na plechovku. „Až to vy lidi konečně vzdáte a vrátíte se domů, můžete nám tu nechat pivovar Budweiser.“

„Kde jsme?“ zeptal se Stín. „Jsem na stromě? Jsem mrtvý? Jsem tady? Myslel jsem si, že všechno skončilo. Co je skutečné?“

„Ano,“ řekl Whiskey Jack.

„‚Ano‘? Co je to za odpověď, ‚Ano‘?“

„Je to dobrá odpověď. A taky pravdivá.“

„Jsi taky bůh?“ zeptal se Stín.

Whiskey Jack zavrtěl hlavou. „Já jsem hrdina příběhů. My děláme stejné kraviny jako bozi, jen víc pícháme a nikdo nás neuctívá. Vypravujou si o nás historky, ale povídají si i ty, ve kterých vypadáme jako lumpové, nejenom ty, ve kterých vystupujeme jako klaďasi.“

„Chápu,“ řekl Stín. A skutečně chápal, více či méně.

„Koukej,“ pokračoval Whiskey Jack. „Tahle země není nic pro bohy. Mí lidi to zjistili hned zkraje. Existujou tvůrčí duchové, co našli zemi nebo ji stvořili nebo vytentovali, ale uvažuj: kdo bude uctívat Kojota? Šoustal s Ursoní ženou a měl z toho v ptákovi víc jehel než v jehelníku. Furt se hádal se skálama a skály pokaždé vyhrály.

Takže, jo, moje lidi napadlo, že za tím něco musí být, stvořitel, velký duch, a tak mu děkujeme, ono je vždycky dobré poděkovat. Ale nikdy jsme nestavěli žádné kostely. Nebylo potřeba. Země byla náš kostel.

Země byla naše náboženství. Země byla starší a moudřejší než lidi, co po ní chodili. Dávala nám lososy a kukuřici a bizona a stěhovavé holuby. Dala nám vodní rýži a candáty. Dala nám melouny a tykve a krocana. A my jsme byli děti země, stejně jako urson a skunk a sojka.“

Dopil druhé pivo a mávl rukou k řece pod vodopádem. „Když pojedeš po řece, dostaneš se k jezerům, kde roste vodní rýže. Když je čas žní, vyjedeš s přítelem v kánoi a vytlučeš rýži do kanoe, uvaříš ji, schováš a máš na dlouhý čas vystaráno. Každé místo dává nějakou potravu. Když jdeš hodně na jih, narazíš na pomerančovníky, na citronovníky a na ty zelené, no ty, co vypadají jako hrušky a dýně zároveň –“

„Avokádo.“

„Avokáda,“ souhlasil Whiskey Jack. „Tak jim říkají. Ty tady nerostou. Tohle je kraj vodní rýže. Kraj losa. Co se ti snažím vyložit, je, že Amerika je prostě taková. Není tu dobrá půda pro bohy. Nedaří se jim tu. Jsou jako ty avokáda, co se snaží růst v kraji vodní rýže.“

„Možná dobře nerostou,“ vzpomněl si náhle Stín, „ale budou válčit.“

To bylo poprvé a naposledy, co viděl, že se Whiskey Jack zasmál. Znělo to skoro jako štěknutí a bylo v tom velice málo humoru. „Poslyš, Stíne, kdyby všichni tví kamarádi skočili z útesu, skočil bys taky?“

„Možná.“ Bylo mu fajn. A nemyslel si, že to je jen tím pivem. Nedokázal si vzpomenout, kdy se naposledy cítil tak živý a tak celý.

„To nebude válka.“

„Co to tedy bude?“

Whiskey Jack mačkal plechovku v dlaních, až z ní byla jen placka. „Podívej,“ ukázal zase k vodopádu. Slunce už stálo tak vysoko, že zachytilo vodní tříšť: ve vzduchu se vznášel duhový oblak. Stín došel k závěru, že v životě neviděl nic krásnějšího.

„Bude to krvavá lázeň,“ řekl Whiskey Jack hluše.

Stín to pochopil. Všechno v té chvíli pochopil, viděl to před sebou. Bylo to absolutní svou jednoduchostí. Zavrtěl hlavou, pak se tiše rozesmál a kroutil hlavou ještě víc a tichý smích se proměnil v hlasité chechtání.

„Jsi v pořádku?“

„Naprosto. Právě jsem viděl ukryté indiány. Ne všechny. Ale stejně jsem je viděl.“

„Asi Ho Čunky. Ti chlapi byli na schovávání vždycky leví.“ Pohlédl na slunce. „Musíme zpátky,“ zvedl se.

„Je to podfuk s komplicem, že?“ řekl Stín. „Vůbec to není válka.“

Whiskey Jack ho poplácal po rameni: „Nejsi úplně hloupý.“

Vrátili se do chajdy. Whiskey Jack otevřel dveře. Stín zaváhal: „Chtěl bych tu zůstat s tebou. Líbí se mi tady.“

„Je spousta hezkých míst. V tom to je. Poslouchej – bohové umřou, když se na ně zapomene. Lidé taky. Ale zem je tady pořád. Dobrá místa, i špatná místa. Země nikam neodchází. A já taky ne.“

Stín zavřel dveře. Něco ho táhlo. Zase byl sám ve tmě, ale tma jasněla a jasněla, až zářila jako slunce.

A pak začala bolest.

Easter kráčela loukou a kudy prošla, rozkvétaly jarní květy.

Minula místo, kde před mnoha lety bývala farma. Dodnes tu zbylo několik zdí, zvedaly se z vysoké trávy a plevele jako rozpadlý chrup. Jemně pršelo. Na obloze visely nízké těžké mraky a bylo zima.

Kousek za místem, kde stávala farma, byl strom. Obrovský stříbrošedý strom, holý a bez listí a v trávě pod tím stromem ležely potrhané kusy bezbarvé látky. Žena se u nich zastavila, sehnula se a zvedla cosi zahnědle bílého: Byly to silně ohlodané zbytky kosti, která mohla kdysi být součástí lidské lebky. Hodila to zpátky do trávy.

Pak pohlédla na muže visícího na tom stromě a suše se usmála. „Nazí už nejsou tak zajímaví,“ řekla. „Půlka legrace je v rozbalování. Jako u dárků nebo vajíček.“

Muž se sokolí hlavou, který šel vedle ní, se podíval dolů na svůj penis a poprvé za celou dobu si asi uvědomil svou nahotu. Řekl: „Dokážu se podívat na slunce a ani nemrknu.“

„To jsi opravdu šikovný,“ snažila se ho potěšit. „Tak pojď, sundáme ho dolů.“

Mokré provazy, které poutaly Stína ke stromu, už dávno zteřely a shnily, takže se snadno rozpadly, když jimi dva lidé škubli. Tělo klouzalo a sjíždělo ke kořenům. Zachytili ho a společně ho odnesli na zšedlou trávu, docela snadno, i když to byl velký chlap.

Tělo bylo studené a nedýchalo. A v boku mělo skvrnu uschlé černé krve, jako po bodnutí kopím.

„Co dál?“

„Teď ho musíme zahřát,“ řekla. „Víš, co musíš udělat.“

„Vím. Nemůžu.“

„Když nejsi ochotný pomáhat, neměl jsi mě sem vodit.“

Natáhla k Horovi bílou ruku a dotkla se jeho černých vlasů. Upřeně na ni hleděl. Pak se rozechvěl a rozmazal, jako v rozpáleném vzduchu.

Sokolí oko, jež se na ni upíralo, oranžově plálo, jako by v něm někdo zapálil plamen, plamen, který byl dlouho vyhaslý.

Sokol vzlétl a zamířil vzhůru, kroužil a stoupal ve velkolepé spirále, oblétal to místo v šedých mracích, za nímž pravděpodobně bylo slunce, a jak stoupal, byla z něho nejdříve tečka, potom prášek a pak už vůbec nic, jen něco, co jste si mohli jen představovat. Mraky začaly řídnout a rozestupovat se a na obloze se vytvořilo modré pleso, kterým zářilo slunce. Ten první jasný paprsek, který pronikl mrakem a pozlatil louku, byl krásný, ale obraz se rozplynul, když se rozpadly další mraky. Brzy už do louky žhnulo ranní slunce stejnou silou jako letní polední žár, vařilo vodní kapky po nočním dešti ve vodní páru a páru v opar a opar v nic.

Zlaté slunce koupalo tělo na podlaze z luční trávy ve své záři a žáru. Mrtvá věc se zbarvovala do růžova a teple hněda.

Žena lehce přejela prsty pravé ruky po hrudníku mrtvého. Zdálo se jí, že cítí v prsou záchvěv – nebyl to tep, ale přesto… Nechala dlaň položenou na hrudníku, přímo nad srdcem.

Sklonila rty ke Stínovým rtům a dýchla mu do plic, jemně dovnitř a ven, a pak se dech proměnil v polibek. Byl to něžný polibek a chutnal po jarním dešti a po lučních květech.

Rána na boku mu zase začala krvácet – jasně červenou krví, která prýštila jako tekuté rubíny, a pak se krvácení zastavilo.

Políbila ho na tvář a na čelo. „No tak. Vstávej. Už to začalo. Přece o to nechceš přijít.“

Oční víčka se mu zachvěla a pak otevřel oči. Oči šedé jako večer. Díval se na ni.

Usmála se a sundala mu dlaň z hrudi.

Řekl: „Ty jsi mě zavolala zpátky.“ Říkal to pomalu, jako by zapomněl mluvit. V jeho hlase bylo slyšet křivdu a zmatek.

„Ano.“

„Byl jsem mrtvý. Soudili mě. Všechno skončilo. Zavolala jsi mě zpět. Neměla jsi.“

„Omlouvám se.“

„Ano.“

Pomalu se posadil. Sykl a sáhl si na bok. Pak nechápavě vzhlédl: na kůži měl mokrou krev, ale pod ní žádná rána nebyla.

Natáhl ruku a ona ho podepřela a pomohla mu vstát. Rozhlédl se po louce, jako by se snažil vzpomenout si jména všech věcí, jež kolem sebe viděl: květin ve vysoké trávě, rozpadlé farmy, náznaku zelených poupat na větvích obrovského stříbrného stromu.

„Pamatuješ si to?“ zeptala se. „Pamatuješ si, co ses dozvěděl?“

„Ztratil jsem své jméno a ztratil jsem srdce. A tys mě přivedla zpět.“

„Promiň, omlouvám se. Brzy začnou bojovat. Staří bohové a ti noví.“

„Chceš, abych bojoval s vámi? To ses namáhala zbytečně.“

„Přivedla jsem tě zpět, protože jsem to musela udělat. Co teď uděláš ty, bude to, co musíš udělat ty. Je řada na tobě. Já jsem svou roli sehrála.“ Náhle si uvědomila, že je nahý, a zrůžověla. Potom zrudla, sklopila oči a odvrátila se.

V dešti a mlze se po svahu hory pohybovaly stíny, stoupaly vzhůru po kamenných pěšinách.

Bílé lišky cupitaly do kopce ve společnosti rudovlasých mužů v červených kabátcích. Vedle daktyla se železnými prsty kráčel mínotaurus s býčí hlavou. Vepř, opice a ostrozubý ghúl se lopotili do svahu v doprovodu muže s modrou kůží, který v ruce třímal hořící luk, medvěda s květinami vpletenými do kožichu a muže ve zlaté kroužkové košili, který svíral meč s okem.

Krásný Antinus, který býval milencem císaře Hadriána, stoupal v čele skupinky královen v kůži s pažemi a hrudníky vyformovanými steroidy do naprosté dokonalosti.

Muž s šedou pletí, jehož kyklopské oko tvořil velký nebroušený smaragd, vzpřímeně vedl několik zavalitých snědých mužů s nehybnými obličeji aztéckých řezeb: znali tajemství, jež pohltila džungle.

Ostřelovač na vrcholku hory pečlivě zamířil na bílou lišku a vystřelil. Ozvala se rána a korditový záblesk, vlhkým vzduchem se vznášel pach střelného prachu. Mrtvá byla mladá Japonka. Měla roztrhané břicho a zkrvavený obličej. Tělo se pomalu vytrácelo.

Lidé postupovali po svahu dál, na dvou nohách, na čtyřech nohách, nebo bez nohou.

Jízda hornatou krajinou Tennessee byla úchvatná, kdykoliv bouře trochu utichla, a děsivá, kdykoliv se opět rozpršelo. Město a Laura mluvili a mluvili a mluvili, celou cestu. Byl tak rád, že ji potkal. Bylo to jako setkat se se starým přítelem, opravdu dobrým starým přítelem, kterého jste předtím nikdy neviděli. Povídali si o historii a o filmech a o hudbě. Ukázalo se, že Laura je jediná osoba, jediná další osoba, s níž se kdy setkal, co viděla jeden zahraniční film (pan Město si byl jist, že to byl španělský film, zatímco Laura si byla stejně naprosto jistá, že byl polský) ze šedesátých let, který se jmenoval Rukopis nalezený v Saragosse. Někdy už měl pocit, že si ten film vymyslel.

Když ho Laura upozornila na první střechu vykřikující NAVŠTIVTE SKALNÍ MĚSTO, zasmál se a přiznal, že právě tam jede. Prohlásila, že je to úžasné. Vždycky toužila navštívit taková místa, ale nikdy si nenašla čas. Pak toho litovala. Právě proto byla teď na cestě. Vydala se za dobrodružstvím.

Pověděla mu, že je cestovní agentka. Odloučená od manžela. Připustila, že nevěří, že by se kdy mohli dát znovu dohromady, a taky, že to je její vina.

„Tomu nevěřím.“

Povzdechla si. „Je to pravda, Macku. Už prostě nejsem ta žena, kterou si bral.“

No, prohlásil, lidé se mění, a než se nadál, povídal jí všechno, co jí mohl říct o svém životě, dokonce jí vypravoval o Dřevu a Kamenovi, jak spolu byli jako tři mušketýři a jak ti dva byli zavražděni, jeden by myslel, že ve státní službě si na takové věci zvykne, ale kdepak, nikdy.

A ona natáhla ruku – byla tak studená, že pustil topení – a pevně mu stiskla zápěstí.

V poledne jedli nechutné japonské jídlo, zatímco na Knoxville útočila bouřka, a Město se ani trochu nerozčiloval, že museli dlouho čekat, že polévka miso je studená a že suši je teplé.

Byl celý nadšený, že je s ním a prožívá dobrodružství.

„Víte,“ svěřila se mu Laura, „nesnesla jsem pomyšlení, že zatuchnu. Tam, co jsem byla, jsem jen uhnívala. A tak jsem vyrazila, jen tak, bez auta a bez kreditek. Spoléhám prostě na laskavost cizích lidi.“

„A nebojíte se?“ zeptal se jí. „Co kdybyste někde uvízla? Kdyby vás přepadli? Mohla byste umřít hladem.“

Zavrtěla hlavou. Pak řekla s váhavým úsměvem: „Potkala jsem vás, ne?“ A on nedokázal najít slova, jež by jí řekl.

Když dojedli, běželi v lijáku k autu, schovávali si hlavy pod japonsky psané noviny a smáli se jako školáci.

„Jak daleko se se mnou pustíte?“ zeptal se, když opět seděli ve voze.

„Tak daleko, kam mě vezmete, Macku,“ odpověděla plaše.

Byl rád, že nepoužil to s Velkým Mackem. Tahle žena nebyla žádná štětka na jednu noc, tím si Město byl v hloubi duše jist. Možná mu trvalo padesát let, než ji potkal, ale tohle byla konečně ona, tohle byla ta pravá, tahle divoká, čarovná žena s dlouhými tmavými vlasy.

Tohle byla láska.

„Poslyš,“ osmělil se, když se blížili k Chattanooze. Stěrače sotva zvládaly nápory deště a město bylo šedé a rozmazané. „Co kdybych ti našel na noc nějaký motel. Zaplatím ho. A až odevzdám zboží, můžeme… No, pro začátek si můžeme spolu dát horkou vanu, aby ses rozehřála.“

„To zní báječně. Co musíš odevzdat?“

„Tu hůl,“ řekl a zasmál se. „Tu na zadním sedadle.“

„No jo,“ hrála jeho hru. „Tak mi to neříkej, pane Tajemný.“ Řekl, že by bylo nejlíp, kdyby na něho počkala ve Skalním městě v autě, než to vyřídí. V největším lijáku stoupali na Vyhlídku, pomalu, ne víc než padesát kilometrů za hodinu. Museli svítit dálkovými světly.

Zaparkovali v koutě parkoviště. Vypnul motor.

„Ale no tak, Macku. To mě ani neobejmeš, než vystoupíš?“ zeptala se Laura s úsměvem.

„To víš, že ano,“ ujistil ji pan Město, objal ji a ona se k němu přitulila. Déšť bušil do střechy forda a on zabořil nos do jejích vlasů. Pod silným parfémem jako by cítil mírně nepříjemný zápach. Při cestování se tomu jeden nevyhne. Ta horká koupel jim oběma prospěje. Uvažoval, jestli by v Chattanooze mohli mít ty levandulové kuličky do koupele, které jeho první žena tak milovala. Laura zvedla hlavu a rukou ho zamyšleně hladila po krku.

„Macku… pořád na to myslím. Určitě tě trápí, že nevíš, co se stalo tvým dvěma přátelům, že? Dřevovi a Kamenovi. Jistě bys to chtěl vědět, ne?“

„Jo,“ řekl a blížil se rty dolů k jejím, k jejich prvnímu polibku. „To víš, že bych chtěl.“

Tak mu to předvedla.

Stín chodil po louce, vytvářel své vlastní pomalé kruhy kolem kmene, stále větší a větší. Občas se sklonil a něco zvedl: květ, list nebo větvičku, oblázek, stéblo trávy. Pečlivě je prozkoumal, jako by se cele soustředil na větvičkovost větvičky, na listovost listu.

Easter si mimoděk vzpomněla na pohled dítěte, jež se učí zaostřovat.

Neodvážila se ho rušit. V té chvíli by to byla svatokrádež. Pozorovala ho, naprosto vyčerpaná, a přemýšlela.

Asi sedm metrů od kmene našel v husté trávě pod hnědými svlačci plátěný pytel. Zvedl ho, rozvázal šňůrky a otevřel ho.

Oblečení, které vytáhl, bylo jeho oblečení. Bylo staré, ale dalo se použít. Obracel boty v ruce. Hladil bavlnu košile, vlnu svetru, hleděl na ně, jako by se na ně díval skrz milion let.

Jedno po druhém si oblékl.

Dal ruce do kapes a vypadal nechápavě, když vyndal jednu ruku a držel cosi, co Easter připadalo jako šedobílá skleněnka.

„Žádné mince.“ Byla to první věc, kterou po několika hodinách řekl.

„Žádné mince?“ opakovala Easter.

Potřásal smutně hlavou. „Výborný prostředek, jak se zabavit.“ Sehnul se, aby si obul boty.

Když byl oblečený, vypadal hned normálněji. Vážně a chmurně, to pořád. Byla by chtěla vědět, jak daleko asi byl a co ho to stálo, vrátit se. Nebyl první, jehož návrat vyvolala. A věděla, že brzy se ten pohled zpoza milionu let vytratí a vzpomínky a sny, které si přinesl ze stromu, budou vymazány světem věcí, kterých se můžete dotknout. Tak to bylo vždycky.

Vedla ho na konec louky. Její oř čekal ve stromoví.

„Oba nás neunese,“ řekla mu. „Vrátím se domů nějak jinak.“

Stín kývl. Zdálo se, že se pokouší na něco si vzpomenout. Pak otevřel ústa a zavřeštěl výkřik radosti ze shledání.

Hromový pták otevřel krutý zobák a zavřeštěl svůj pozdrav.

Přinejmenším vzdáleně se podobal kondorovi. Měl černé peří s purpurovým leskem a kolem krku bílý límec. Zobák měl černý a krutý, byl to zobák dravce stvořený k trhání. Jak tu seděl v trávě, se složenými křídly, byl velký jako černý medvěd a hlavu měl stejně vysoko jako Stín.

„To já ho přivedl,“ prohlásil Hór pyšně. „Žijí v horách.“

Stín přikývl. „Kdysi se mi o Hromových ptácích zdálo. Byl to nejodpornější sen, jaký jsem kdy měl.“

Hromový pták otevřel zobák a vydal překvapivě něžný zvuk, krourú? „Ty jsi ten můj sen taky slyšel?“ divil se Stín.

Natáhl ruku a něžně pohladil ptáka po hlavě. Hromový pták držel a třel se mu hlavou o dlaň jako mazlivý poník. Stín ho škrábal po zátylku a pak až nahoru na temeno.

Obrátil se k Easter. „On tě sem přinesl?“

„Ano. Můžeš na něm letět zpátky, pokud tě nechá.“

„Jak se na něm lítá?“

„Je to snadné,“ řekla. „Když nespadneš. Jako jezdit na blesku.“

„Uvidíme se tam?“

Zavrtěla hlavou. „Já už mám dost, zlato. Ty běž a udělej, co je třeba. Já jsem unavená. Hodně štěstí.“

Kývl. „Whiskey Jack. Viděl jsem ho. Když jsem umřel. Přišel tam a našel mě. Pili jsme spolu pivo.“

„Jistě,“ řekla. „To si dovedu představit.“

„Uvidíme se ještě někdy?“

Pohlédla na něho očima, jež měly zelenou barvu zrajícího obilí. Mlčela. Pak prudce zavrtěla hlavou: „Pochybuju.“

Stín neobratně vyšplhal na hřbet Hromového ptáka. Připadal si jako myš na zádech jestřába. Ústa mu zaplnila modrá a kovová chuť ozónu. Něco praskalo a přeskakovalo. Hromový pták rozepjal křídla a začal jimi prudce mávat.

Pevná zem zůstala hluboko pod nimi. Stín pevně svíral ptačí krk a srdce mu v prsou bušilo jako zdivočelé.

Bylo to přesně jako jízda na blesku.

Laura vzala ze zadního sedadla hůl. Pana Město nechala za volantem forda, vystoupila z auta a šla deštěm do Skalního města. Prodejna vstupenek byla zavřená. Dveře do obchodu se suvenýry byly sice zavřené, ale ne zamčené, prošla jimi, minula pult s cukrovými špalky a vitrínu PTAČÍ BUDKY SKALNÍHO MĚSTA a vstoupila do Osmého divu světa.

Nikdo ji nezastavil, žádný z mužů a žen, jež v dešti na cestičce míjela, se jí nezeptal, co tam dělá. Mnozí vypadali poněkud uměle, někteří byli průsvitní. Prošla kolem ohrad bílých jelenů a protáhla se Tlusťochovou skulinou, kde se pěšina protahovala mezi dvěma skalními stěnami.

A nakonec překročila řetěz s tabulkou, která jí sdělila, že tato část atrakce je uzavřená, a prošla do jeskyně a spatřila muže sedícího v plastovém křesle před diorámatem opilých skřítků. Ve světle elektrické lucerničky si četl Washington Post. Když ji viděl, složil noviny a dal je pod křeslo. Vstal a mírně se uklonil. Byl to vysoký muž s nakrátko ostříhanými oranžovými vlasy a drahým nepromokavým pláštěm přes ramena.

„Budu předpokládat, že pan Město je mrtev,“ řekl. „Vítejte, kopiníku.“

„Děkuji vám. S tím Mackem mě to mrzí,“ řekla. „Byli jste přátelé?“

„Kdepak. Pokud si chtěl udržet práci, měl se víc snažit zůstat naživu. Ale vy mi nesete jeho hůl.“ Prohlížel si ji očima, jež žhnuly jako oranžové uhlíky uhasínajícího ohně. „Obávám se, že jste ve výhodě. Nemohu vás nějak zařadit. Mně tady na vrcholku hory říkají pan Svět.“

„Já jsem Stínova manželka.“

„Ach, ovšem. Báječná Laura,“ řekl. „Jak jsem vás jen mohl nepoznat. Měl několik vašich fotografií. Nad postelí, ve vězení, když jsme byli v jedné cele. A, promiňte mi, že to tak říkám, vypadáte mnohem půvabněji, než máte právo vypadat. Neměla byste být mnohem dál na cestě zkázy a rozkladu, po takové době?“

„Byla jsem. Ale ty ženy, na farmě, daly mi vodu ze své studny.“

Obočí vylétlo nahoru. „Studna Urd? To není možné.“

Ukázala na sebe. Byla bledá a oční důlky měla temné, ale jinak byla očividně celá: pokud byla opravdu chodící mrtvola, byla čerstvá mrtvola.

„To vám dlouho nevydrží. Norny vám daly ochutnat jen trochu minulosti. Brzy se to rozplyne v přítomnosti a pak vám ty krásné modré oči vyklouznou z důlků a potečou vám po vašich pěkných tvářičkách, které v té době už moc pěkné nebudou. Mimochodem, máte mou hůl. Mohl bych ji dostat, prosím?“

Vytáhl krabičku cigaret Lucky Strike, jednu si vzal a zapálil si.

Zeptala se: „Mohla bych taky dostat?“

„Jistě. Dám vám cigaretu, když vy mi dáte hůl.“

„Pokud ji chcete, stojí za víc než za jednu cigaretu.“

Neřekl nic.

„Chci odpovědi. Chci se v tom vyznat.“

Zapálil cigaretu a podal ji Lauře. Vzala ji a potáhla. Pak překvapeně přivřela oči. „Skoro jako bych cítila její chuť. A možná ji opravdu cítím.“ Usmála se. „Hmm. Nikotin.“

„Ano,“ přikývl. „Proč jste šla za těmi ženami na farmě?“

„Stín mě tam poslal. Řekl mi, abych je poprosila o vodu.“

„Zajímalo by mě, jestli věděl, co to způsobí. Nejspíš ne. I tak jsem opravdu rád, že ho mám tam na stromě, mrtvého. Aspoň teď pořád vím, kde je. Je od něho pokoj.“

„Ušil jste na mého muže boudu,“ obvinila ho. „Celou dobu jste to na něho hráli. A on má tak dobré srdce, uvědomujete si to?“

„Ano,“ přikývl pan Svět. „Já vím. Až tohle skončí, nejspíš naostřím stonek jmelí a zajdu za ním k tomu jasanu a propíchnu mu oko. A teď, mou hůl, prosím.“

„Na co ji chcete?“

„Je to upomínka na celou tuhle mizernou šlamastyku,“ řekl. „Nebojte se, není to jmelí.“ Blýskl po ní úsměvem. „Symbolizuje to kopí a v tomhle žalostném světě je symbol tím, co představuje.“

Hluk venku sílí.

„Na čí jste straně?“ zeptala se.

„Tady nejde o strany. Ale když už jste se zeptala, jsem na straně vítěze. Vždycky.“

Kývla a dál pevně svírala hůl.

Odvrátila se od něho a hleděla ven z jeskyně. Hluboko dole, ve skalách, viděla cosi, co žhnulo a tepalo. Obalilo se to kolem hubeného vousatého muže s fialovou tváří. Tloukl po tom gumovou stěrkou, takovou tou, co jí lidé jako on utírají na křižovatkách přední skla aut. Ozvalo se ječení a oba zmizeli z dohledu.

„Tak jo. Dám vám tu hůl,“ řekla.

Za zády slyšela hlas pana Světa. „Hodná holka,“ řekl tónem, který jí připadal urážlivě blahosklonný a nekonečně mužský zároveň. Naskočila jí z toho husí kůže.

Čekala ve dveřích, dokud těsně za sebou neucítila jeho dech. Musela počkat, až bude úplně blízko. Tolik si domyslela.

Ta jízda byla víc než jen vzrušující. Byla elektrizující.

Svištěli bouří jako klikaté blesky, jež létají mezi mraky, valili se jako burácení hromu, jako vzdutý nezadržitelný hurikán. Byla to jiskřivá, nepředstavitelná cesta. Strach zmizel: byla jen síla bouře, nezastavitelná a všestravující, a pak potěšení z letu.

Stín bořil prsty do peří Hromového ptáka a cítil na kůži přeskakování statické elektřiny. Po hřbetech rukou se mu kroutily modré jiskry jako drobní hádci. Po obličeji mu stékal déšť.

„Tohle je ze všeho nejkrásnější,“ křičel nad řevem bouře.

Jako by mu rozuměl, začal pták stoupat vzhůru, každé mávnutí křídel zadunění hromu. Pak se z výše vrhal střemhlav dolů a padal temnými mraky.

„V tom snu jsem tě lovil,“ křičel na něho Stín a vítr mu rval slova od úst. „V tom snu jsem musel přinést zpátky pero.“

Ano. Bylo to slovo, nebo praskot statické elektřiny v rádiu jeho mysli? Přicházeli k nám pro pera, aby dokázali, že jsou muži. A přicházeli k nám pro kameny z našich hlav, aby mohli obdarovat své mrtvé našimi životy.

Jeho mysl v té chvíli zaplnil obraz: obraz Hromového ptáka – nejspíš samice, protože měla hnědé peří, ne černé – ležela čerstvě mrtvá na úbočí hory. Vedle ní byla žena. Otevírala hlavu ptáka ostrým pazourkem. Probírala se mokrými úlomky kostí a rozbitým mozkem, až našla hladký čirý žlutohnědý kámen. V granátových hloubkách plápolaly opalizující ohně. Orlí kameny, pochopil Stín. Přinese jej svému synáčkovi, který už je tři noci mrtvý. Přiloží kámen na jeho ledový hrudníček. Do příštího rozbřesku bude chlapec živ a bude se vesele smát, a kámen bude šedý a zakalený a stejně mrtvý jako pták, kterému ho vzala.

„Rozumím,“ řekl ptákovi.

Hromový pták vztyčil hlavu a zakřičel a ten křik byl hrom.

Svět pod nimi se řítil kolem v jediném podivném snu.

Laura pevně sevřela ruku kolem hole a čekala, až ten muž, kterého zná jako pana Světa, přijde k ní. Obličej měla odvrácený, dívala se ven, na bouři a na zelené kopce dole.

V tomhle žalostném světě, myslela si, je symbol tím, co představuje. Ano.

Cítila, jak jí jemně stiskl pravé rameno.

Je to dobré. Nechce mě poplašit. Bojí se, že vyhodím hůl ven do bouřky, že se skutálí dolů a on ji ztratí.

Naklonila se dozadu, jen maličko, jen tak, aby se dotýkala zády jeho hrudi. On ji zase objal levou rukou. Bylo to důvěrné gesto. Natáhl levou dlaň a rozevřel ji před Laurou. Sevřela obě ruce kolem horního konce hole. Soustředila se a pomalu vypouštěla vzduch z plic.

„Mou hůl. Prosím,“ řekl tiše u jejího ucha.

„Ano, je vaše.“ A pak, aniž věděla, jestli to bude něco znamenat, řekla: „Zasvěcuji tuto smrt Stínovi,“ a vbodla si hůl do těla, těsně pod hrudní kostí. Cítila, jak se větev v její ruce svíjí a mění a stává se z ní kopí.

Od té chvíle, co zemřela, se smazala hranice mezi bolestí a pocitem. Cítila, jak jí špička kopí proniká hrudníkem, cítila, jak proráží zády ven. Chvilička odporu – zatlačila vší silou – a kopí prorazilo do pana Světa. Cítila na chladné pokožce krku teplý závan, jak překvapeně a bolestně zaúpěl.

Nerozeznala slova, která říkal, ani jazyk, v němž je pronesl. Zatlačila hrot kopí co nejdál, přes své tělo do něho a skrz něho.

Po zádech se jí rozběhla jeho horká krev.

„Mrcho,“ řekl anglicky. Tomu rozuměla. „Ty zatracená mrcho.“ V hrdle mu přitom vlhce bublalo. Napadlo ji, že asi proťala kopím plíci. Pan Svět se hýbal, nebo aspoň se snažil hýbat, a každý pohyb, který udělal, škubal i s ní: byli nabodnuti na jedné tyči, spojeni jako dvě ryby na jednom oštěpu. Zahlédla nůž a cítila, jak ji bodá do prsou a do hrudi. Bodal divoce a nahodile, protože zezadu neviděl, co dělá.

Bylo jí to jedno. Jak asi může nůž ublížit mrtvole?

Prudce praštila pěstí do mávajícího zápěstí a nůž odlétl na podlahu. Odkopla jej.

Muž za ní naříkal a kvílel. Cítila, jak ji odstrkává, rukama jí tápal po zádech, na krk jí padaly jeho horké slzy. Krev jí stříkala na oblečení a na lýtka.

„Musí to vypadat hrozně nedůstojně,“ poznamenala šeptem, ale s jistým temným pobavením.

Cítila, jak se pan Svět za ní zapotácel, a zapotácela se také. A pak uklouzla v kaluži krve – všechna byla jeho – a oba spadli na kamennou podlahu.

Hromový pták přistál na parkovišti Skalního města. Déšť se řinul v proudech. Stín viděl maximálně čtyři metry před sebe. Pustil se peří Hromového ptáka a napůl sklouzl, napůl se skulil na mokrý asfalt.

Silně se zablesklo a pták zmizel.

Stín se vyštrachal na nohy.

Parkoviště bylo ze tří čtvrtin prázdné. Zamířil ke vchodu. Minul hnědý Ford Explorer, postavený u skalní stěny. Vůz mu byl zvláštně povědomý, a proto si ho zvědavě prohlédl. Všiml si muže uvnitř, ležel na volantu, jako by spal.

Stín otevřel dveře na jeho straně.

Naposledy viděl pana Město, když stál před vchodem do motelu v centru Ameriky. Nyní se mu v obličeji zračilo překvapení. Vaz měl odborně zlomený. Sáhl mu na tvář. Dosud byla teplá.

Uvnitř auta cítil vůni. Byl to pouhý náznak vůně, jako parfém po někom, kdo z místnosti odešel už před lety, ale Stín by ji byl poznal kdekoliv. Zabouchl dveře forda a spěchal přes parkoviště.

Při chůzi pocítil zvláštní píchnutí v boku. Byla to ostrá, bodavá bolest, trvala snad vteřinu, možná méně, a pak přešla.

Nikdo neprodával lístky. Prošel budou do zahrad Skalního města.

Hřmělo a bouře chrastila větvemi stromů a duněla skalami a déšť dopadal s chladnou divokostí. Bylo pozdní odpoledne, ale přitom tma jako v noci.

Mezi mraky prolétla čára blesku a Stín uvažoval, jestli to je Hromový pták na cestě do svých vysokých útesů nebo jen atmosférický výboj nebo jestli ty dvě ideje jsou snad na nějaké úrovni totožné.

A samozřejmě jsou. O to koneckonců jde.

Někde vykřikl mužský hlas. Slyšel ho. Jediná slova, která rozpoznal, nebo aspoň myslel, že rozpoznal, byla: „…Odinovi!“

Stín skoro běžel přes Vlajkový dvůr sedmi států. Po dlažbě se proudem valila dešťová voda. Uklouzl a málem spadl. Horu pokrývala hustá vrstva mraků a v té temnotě a bouři byl rád, že vidí na cestu, natožpak na sedm států kolem hory.

Nikde žádné zvuky. Místo vypadalo naprosto opuštěně.

Vykřikl a měl dojem, že někdo odpověděl. Šel k místu, odkud podle jeho odhadu zvuk vycházel.

Nikdo. Nic. Jen řetěz uzavírající vchod do jeskyně.

Stín řetěz překročil.

Rozhlížel se a snažil se dohlédnout do tmavé jeskyně.

Po celém těle cítil mravenčení.

Ze stínu za ním řekl velice tichý hlas: „Tys mě nikdy nezklamal.“

Stín se neobrátil. „To je zvláštní. Já sám jsem se zklamával neustále. Pokaždé.“

„Vůbec ne,“ těšil ho hlas. „Dělal jsi všechno, co bylo třeba, abys udělal, ba ještě víc. Soustředil jsi všechnu pozornost na sebe, takže se nikdy ani nepodívali na ruku, v níž byla mince. Říká se tomu odvedení pozornosti. A v obětování syna je moc – dost moci, víc než dost, aby se to všechno spustilo. Po pravdě řečeno, jsem na tebe pyšný.“

„Byl to podraz,“ řekl Stín. „Všechno. Nic z toho nebylo doopravdy. Byla to předem dohodnutá hra, která měla vyvolat masakr.“

„Přesně,“ řekl Středův hlas ze stínů. „Byla to falešná hra. Ale byla to jediná hra ve městě.“

„Chci Lauru,“ řekl Stín. „Chci Lokiho. Kde jsou?“

Ticho. Stříkla na něho sprška deště. Kdesi blízko zarachotil hrom.

Vešel hlouběji do jeskyně.

Loki Lhář seděl na zemi zády ke kovové kleci. Uvnitř klece dohlíželi opilí skřítci na svůj destilační přístroj. Loki byl přikrytý dekou. Byl mu vidět jen obličej a dlouhé a bílé ruce, které měl položené na přikrývce. Na židli vedle něho stála elektrická lucerna. Asi už docházely baterie, svítila matně a nažloutle.

Vypadal bledý a zubožený.

Ale jeho oči. Jeho oči byly pořád ještě plamenné a ostře hleděly na Stína, když přecházel přes jeskyni.

Zůstal stát několik kroků od Lokiho.

„Jdeš pozdě,“ řekl Loki trhaně a jaksi navlhle. „Hodil jsem kopí. Zasvětil jsem bitvu. Začala.“

„Nevymýšlíš si,“ řekl Stín.

„Nevymýšlím si,“ odpověděl Loki. „Takže už nezáleží na tom, co uděláš.“

Stín se zamyslel. Pak řekl: „Musel jsi hodit to kopí, abys zahájil bitvu. Jako tehdy v Uppsale. Tohle je bitva, ze které budeš žít. Mám pravdu?“

Mlčení. Slyšel, jak Loki dýchá. Z jeho chraplavých nádechů šel až strach.

„Pochopil jsem to. Došlo mi to. Nevím jistě, kdy mě to napadlo. Možná když jsem visel na tom stromě. Možná už dřív. Souviselo to s něčím, co mi Středa povídal o Vánocích.“

Loki seděl na podlaze a nespouštěl z něho zrak.

„Je to takový ten švindl pro dva hráče. Třeba biskup s diamantovým náhrdelníkem a polda, co ho zatkne. Nebo maník s houslemi a chlap, co chce housle koupit. Dva, kteří jsou zjevně na protikladných stranách, a hrají společnou hru.“

Loki zašeptal: „Jsi absurdní.“

„Proč? Líbilo se mi, co jsi udělal v tom motelu. To bylo mazané. Potřeboval jsi tam být, potřeboval jsi mít jistotu, že všechno půjde podle plánu. Viděl jsem tě. Dokonce jsem si i uvědomil, kdo jsi. A přece mi nedošlo, že to ty jsi ten jejich pan Svět.“

Stín zvýšil hlas. „Můžeš vyjít ven,“ řekl jeskyni. „Ať jsi, kde jsi. Ukaž se.“

Ve vchodu do jeskyně zavyl vítr a vehnal dovnitř proud vody. Stín se zachvěl.

„Už mě nebaví hrát ti křena,“ řekl Stín. „Prostě se ukaž. Chci tě vidět.“

Stíny na konci jeskyně se přeskupily. Něco získalo tvar, něco se posunulo. „Víš toho zatraceně moc, synku,“ prohlásil Středův povědomý bručivý hlas.

„Takže tě nezabili.“

„Zabili mě,“ řekl Středa ze stínů. „Tohle všechno by nemohlo fungovat, kdyby mě nezabili.“ Ten hlas byl slabý – ne skutečně tichý, ale bylo v něm cosi, co připomnělo Stínovi staré rádio, špatně vyladěné na vzdálenou stanici. „Kdybych nebyl doopravdy zabitý, nikdy bychom je sem nebyli dostali. Kálí a Morrígany a ty zatracené Albánce a – však jsi je všechny viděl. To má smrt je spojila. Já jsem byl obětním beránkem.“

„Ne,“ rozzlobil se Stín. „Byl jsi červ na háčku.“

Přízračný tvar ve stínech zavířil a posunul se. „Vůbec ne. To by znamenalo, že jsem zrazoval staré bohy pro nové. A to jsem opravdu nedělal.“

„Vůbec ne,“ zašeptal Loki.

„To vidím,“ řekl Stín. „Vy dva jste nezrazovali ani jednu, ani druhou stranu. Vy jste zrazovali obě.“

„Tak nějak to muselo být,“ prohlásil Středa. Podle tónu prohlášení byl se sebou dočista spokojený.

„Chtěli jste masakr. Potřebovali jste krvavou oběť. Oběť bohů.“

Vítr sílil. Hučení za dveřmi jeskyně se měnilo v kvílivé ječení, jako by někdo nesnesitelně trpěl.

„A proč u ďábla ne? Tvrdnu v téhle zatracené zemi už skoro dvanáct set let. Krev už mám úplně řídkou. Mám hlad.“

„A vy dva se živíte smrtí,“ řekl Stín.

Měl dojem, že nyní Středu vidí. Byl tvarem vytvořeným z temnoty, skutečným se stával, jen když se Stín zadíval někam jinam a přesunul ho na okraj svého zorného pole. „Já žiju smrtí, která je zasvěcena mně,“ vysvětlil Středa.

„Jako má smrt na stromě,“ řekl Stín.

„To bylo něco jiného.“

„A ty? Taky žiješ smrtí?“ otočil se Stín k Lokimu.

Loki unaveně zavrtěl hlavou.

„Ne, samozřejmě ne,“ přikývl Stín. „Tebe živí chaos.“

Loki se přitom pousmál krátkým bolestným úsměvem. V očích mu tancovaly oranžové plamínky a třepotaly se pod bledou kůží jako hořící krajka.

„Bez tebe bychom to nikdy nebyli dokázali,“ omlouval se Středa z koutku Stínova oka. „Spal jsem s tolika ženami…“

„Potřeboval jsi syna,“ řekl Stín.

Středův duch ozvěnou opakoval: „Potřeboval jsem tebe, můj chlapče. Ano. Svého vlastního chlapce. Věděl jsem, že jsi byl počat, ale tvá matka odjela ze země. Hrozně dlouho nám trvalo, než jsme tě našli. A když jsme tě našli, byl jsi ve vězení. Potřebovali jsme zjistit, jak na tebe. Jaké knoflíky máme mačkat, aby ses hýbal. Potřebovali jsme zjistit, co jsi zač.“ Loki na okamžik vypadal sám se sebou spokojený. „Měl jsi ženu, ke které ses mohl vrátit. Bylo to nepříjemné, ale ne nepřekonatelné.“

„Nebyla to ženská pro tebe,“ zašeptal Loki. „Bude ti líp bez ní.“

„Kdyby se to bylo dalo udělat nějak jinak…“ dodal Středa a Stín nějak věděl, že tentokrát to myslí doopravdy.

„A kdyby měla – tu slušnost – a zůstala mrtvá,“ Loki dýchal trhaně a namáhavě. „Dřevo a Kámen – byli dobří chlapi. Měli jsme – v úmyslu – nechat tě utéct – až vlak přejede obě Dakoty.“

„Kde je?“ zeptal se Stín.

Loki těžce zvedl bílou ruku a ukázal na konec jeskyně.

„Odešla tamtudy.“ Náhle se bez varování překlopil dopředu a sesunul na kamennou podlahu.

Stín pochopil, co před ním přikrývka ukrývala. Kaluž krve, díru skrz Lokiho záda, bezový plášť zčernalý krví. „Co se stalo?“

Loki neřekl nic.

A Stín věděl, že už nikdy nic neřekne.

„Stala se mu tvoje žena, synku,“ vysvětlil Středův vzdálený hlas. Bylo ho teď už zase hůř vidět, jako by se ztrácel zpátky do éteru. „Ale bitva ho přivede zpět. Stejně jako přivede zpátky mě. Navěky. Já jsem duch a on je mrtvola, ale přesto jsme vyhráli. Ta hra byla falešná.“

„Falešné hráče,“ vzpomněl si Stín, ‚je nejsnadnější porazit.“

Nikdo mu neodpověděl. Ve stínech se nic nehýbalo.

Stín řekl: „Sbohem,“ a pak dodal: „Otče.“ Ale v té chvíli už s ním v jeskyni nikdo nebyl. Vůbec nikdo.

Vrátil se na Vlajkový dvůr sedmi států, ale nikoho tam neviděl a slyšel jen plácání vlajek v prudkém větru. Žádní lidé s meči nebyli ani na Tisícitunovém kymácejícím se balvanu, nikdo nebránil Zavěšený most. Byl sám.

Nebylo tam nic k vidění. Místo bylo opuštěné. Bylo to prázdné bitevní pole.

Ne. Opuštěné ne. Ne doslova.

Skalní město. Po tisíce let místo uctívání a posvátné hrůzy. Dnes měly ty miliony turistů, kteří procházeli zahradami a houpali se na Zavěšeném mostě, stejný účinek jako voda pohánějící milion modlicích mlýnků. Realita tady byla velice tenká. A Stín náhle věděl, kde se ta bitva určité odehrává.

Vykročil. Vzpomínal, jak se cítil tehdy na kolotoči, a snažil se cítit totéž…

Vzpomněl si, jak otáčí winnebago a staví je do pravého úhlu ke všemu. Pokusil se zachytit ten pocit –

A pak, úplně snadno a dokonale, se to stalo.

Bylo to jako protlačit se membránou, jako prolétnout z hluboké vody do vzduchu. Jedním krokem se přesunul z turistického chodníku na kopci do…

Do něčeho skutečného. Byl Za scénou.

Pořád byl na vrcholku hory, to se nezměnilo. Ale bylo to mnohem, mnohem víc. Tento vrchol byl kvintesencí místa, byl středem věcí jako takových. Ve srovnání s tím, kde byl nyní, je hora Vyhlídka, z níž právě vykročil, malbou na divadelním prospektu nebo modelem z papírové drti na televizní obrazovce – jen zpodobnění věci, ne věc samotná.

Toto bylo to skutečné místo.

Skalní steny tvořily přirozený amfiteátr. Kamenné chodníky se vinuly kolem něho a přes něj, tvořily pokroucené přírodní můstky, jež se píďalily skrz skalní stěny a nad nimi.

A obloha…

Obloha byla temná. Byla, i se světem pod ní, osvětlená hořícím zelenobílým pruhem, jasnějším než slunce. Klikatil se bláznivě z jedné strany oblohy na druhou jako bílá trhlina v černém sametu.

Stín si uvědomil, že je to blesk. Blesk, zastavený v jediném zmrazeném okamžiku, který se protáhl navěky. Světlo, jež blesk vydával, bylo ostré a nic neodpouštějící: smývalo obličeje, bořilo oči do temných důlků.

Toto byl okamžik bouře.

Paradigmata se přesunovala. Přímo to cítil. Starý svět, svět nekonečných rozloh a zdrojů bez hranic, svět budoucnosti, stál proti čemusi jinému – síti energie, možností, vírů.

Lidé věří, myslel si Stín. To je to, co lidé dělají. Věří. A odmítají brát zodpovědnost za své víry. Vyčarovávají věci a pak těm věcem nedůvěřují. Lidé osídlují temnotu – bohy, duchy, elektrony, příběhy. Lidé si představují a lidé věří: a jejich víra, ta skálopevná víra, ta způsobuje, že se věci dějí.

Vrchol hory byl aréna: to spatřil okamžitě. A oni stáli v šicích na opačných stranách té arény.

Byli příliš velcí. Všechno tady bylo příliš velké.

Byli tam staří bohové: bohové s hnědou kůží starých žampionů, s kůží růžovou jako kuřecí maso, žlutou jako podzimní listí. Někteří byli šílení, jiní rozumní. Už se s nimi setkal, nebo se setkal s jinými, jim podobnými. Byli tam ífriti a skřítci, obři a trpaslíci. Viděl tu ženu, s níž se setkal v setmělém pokoji na Rhode Islandu, viděl kroutící se zelené hádky jejích vlasů. Viděl Mama-ji z kolotoče i krev na jejích rukou a úsměv na obličeji. Všechny je znal.

Poznával i ty nové.

Byl tam kdosi, kdo býval železničním magnátem. Měl na sobě staromódní oblek, přes vestu se mu napínal zlatý řetízek k hodinkám. Dělal dojem člověka, který už zažil lepší dny. Nervózně cukal čelem.

Stáli tam velcí šedí bohové letadel, hrdinové všech snů o létání věcí těžších než vzduch.

Byli tam automobiloví bohové: silná a vážně se tvářící jednotka bytostí s krví na černých rukavicích a chromovaných zubech: příjemci lidských obětí v měřítku, o jakém se od dob Aztéků nikomu ani nesnilo. Ani oni se netvářili suverénně. Svět se měnil.

Jiní měli tváře pomalované fosforem. Mírně zářili, jako by existovali ve svém vlastním světle.

Bylo mu jich všech líto.

Z těch nových vyzařovala jistá arogance. Viděl ji. Ale viděl i strach.

Báli se, že pokud nedokážou držet krok s měnícím se světem; pokud nepředělají a neinovují a nepřebudují svět podle svého obrazu, skončí jejich čas.

Oba tábory statečně stály proti sobě. Pro každý z nich byli ti na druhé straně démoni, příšery, zatracenci.

Stín si všiml, že první střet už se uskutečnil. Na skalách byla krev.

Chystali se k hlavní bitvě. Ke skutečné válce. Teď, nebo nikdy, rozhodl se. Pokud se nepohne nyní, bude příliš pozdě.

V Americe se všechno táhne věčně, slyšel hlas vzadu v hlavě. Padesátá léta trvala tisíc let. Máš spoustu času.

Kráčel pomalu, skoro klopýtavě, do středu arény.

Cítil na sobě oči, oči a věci, které nebyly očima. Zachvěl se.

Bizoní hlas mu říkal: Dobře, vedeš si dobře.

Stín s ním souhlasil. To si piš, že je to tak dobře. Dnes ráno jsem vstal z mrtvých. Po takovém zážitku už musí všechno být hračka.

„Víte,“ začal k nikomu a ke všem, jako by si přišel popovídat, „tohle není válka. Nikdy to neměla být válka. A pokud si někdo z vás myslí, že to válka je, klame sám sebe.“ Z obou stran slyšel reptavé mumlání. Na nikoho valný dojem neudělal.

„Bojujeme za své přežití,“ zabučel mínotaurus z jedné strany arény.

„Bojujeme za svou existenci,“ křičela ústa ve sloupu třpytivého dýmu na druhé straně.

„Tohle není pro bohy dobrá země,“ prohlásil Stín. Jako úvodní fráze to mělo daleko do Přátelé, Římané, krajané, ale muselo to stačit. „Pravděpodobně jste to už všichni poznali na vlastní kůži. Staré bohy tu ignorují. Nové si nacházejí stejně rychle, jako je odhazují, zavrhují pro další velkou věc. Buď jste zapomenuti, nebo se bojíte, že vás odloží jako zastaralé. Nebo už vás prostě přestává bavit být závislí na rozmarech lidí.“

Nesouhlasných výkřiků bylo tentokrát méně. Řekl asi něco, s čím souhlasili. Když nyní získal jejich pozornost, musí jim povědět ten příběh.

„Byl jeden bůh, který sem přišel z daleké země a jehož moc a vliv zeslábly, když zeslábla víra v něho. Ten bůh získával svou sílu z obětí a ze smrti a zejména z války. Smrt těch, kteří padli ve válce, byla zasvěcena jemu – ve staré zemi mu dodávala sílu a potravu celá bitevní pole.

Nyní zestárl. Vydělával si na živobytí jako podfukář a dělal v páru ještě s jedním bohem ze svého pantheonu, s bohem chaosu a podvodu. Společně oškubávali důvěřivce. Společně se mstili lidem za to, že na ně zapomněli.

Kdesi tam – možná před padesáti lety, možná před stoletím, začali uskutečňovat plán. Plán na vytvoření zásoby sil, z níž by si oba mohli brát. Něco, co by je učinilo silnějšími, než kdy byli. Koneckonců, co by mohlo být mocnějšího než bitevní pole pokryté mrtvými bohy? Ta hra, kterou hráli, se jmenovala ‚Nechme je, ať se porvou‘.

Rozumíte? Ta bitva, kvůli které jste tady, není bitva, již kdokoliv z vás může vyhrát nebo prohrát. Výhra a prohra pro něho nejsou důležité, nejsou pro ně důležité. Důležité je, aby vás co nejvíc zemřelo. Každý z vás, kdo tu padne, mu dá sílu. Jeden každý z vás, kdo zemře, ho nakrmí. Rozumíte mi?“

Arénou se rozlehlo něco jako výbuch a zahučení, jako když prudce vzplane oheň. Stín se ohlédl k místu, odkud ten hluk vycházel. Obrovský muž s mahagonově hnědou kůží, v cylindru, ale s nahým hrudníkem, zadýmal z doutníku, který mu furiantsky trčel z koutku úst, a promluvil hlasem hlubokým jako hrob. „Tak jo,“ řekl baron Samedi. „Fajn. Ale Ódin. On umřel. A mírové rozhovory. Ti hajzlové ho zabili. Zemřel. Já poznám smrt. Když jde o smrt, nikdo mě nenapálí.“

Stín mu vysvětlil: „Pochopitelně. Musel zemřít doopravdy. Obětoval své fyzické tělo, aby se ujistil, že k téhle válce dojde. Po bitvě by byl mnohem mocnější, než byl kdy dřív.“

Někdo zavolal: „A kdo jsi ty?“

„Já jsem – byl jsem – jsem – jeho syn.“

Jeden z těch nových bohů – podle toho, jak se usmíval a třpytil, měl Stín představu, že je to nějaká droga – namítl: „Ale pan Svět říkal –“

„Žádný pan Svět nikdy nebyl. Taková osoba nikdy neexistovala. Byl to jen další z vás parchantů, co se snažil žít z chaosu, který vyvolal.“

Věřili mu a on v jejich očích četl bolest a křivdu.

Potřásl hlavou: „Víte, je lepší být člověkem než bohem. My nepotřebujeme, aby v nás někdo věřil. My prostě jen nějak jsme, žijeme. To děláme.“

V aréně zavládlo ticho. A pak ten klikatý blesk zkamenělý na obloze uhodil do vrcholu hory a nastala úplná tma.

Mnohá z těch zjevení ve tmě zářila.

Stín čekal, jestli se s ním budou přít, jestli na něho zaútočí, jestli se ho pokusí zabít. Čekal na nějakou reakci.

A pomalu si uvědomoval, že ta světla odcházejí. Bohové opouštěli arénu, nejdříve po hrstkách, pak po tuctech a konečně po stovkách.

Na sedmi nohou k němu těžce přicupital pavouk velký jako rotvajler. Shluk jeho očí matně zářil. Stín necouvl, i když se mu svíral žaludek.

Pavouk řekl hlasem pana Nancyho: „To se ti povedlo. Jsem na tebe pyšný. Dobře jsi to udělal, chlapče.“

„Děkuji,“ řekl Stín.

„Měli bychom tě dostat zpátky. Když tu zůstaneš moc dlouho, budeš z toho pošahaný.“ Položil jednu chlupatou pavoučí nohu Stínovi na rameno…

… a už zase na Vlajkovém dvoře sedmi států si pan Nancy odkašlal. Pravou rukou objímal Stína kolem ramen. Už nepršelo. Pan Nancy si levou rukou držel bok, jako by ho bolel. Stín se honem zeptal, jestli je v pořádku.

„Jsem tvrdý chlap,“ uklidňoval ho pan Nancy. „Tvrdší než staré hřebíky.“ Neznělo to vesele. Znělo to, jako když mluví starý muž v bolestech.

Byly jich tam desítky. Stáli nebo seděli na zemi nebo na lavičkách. Zdálo se, že někteří jsou ošklivě zranění.

Stín zaslechl na obloze rachotivý zvuk. Přibližoval se z jihu. Pohlédl na pana Nancyho: „Helikoptéry?“

Kývl. „Ale nemusíš se jich bát. Už ne. Akorát uklidí ten bordel a odletí.“

„Rozumím.“

Stín věděl, kde je jedna část toho bordelu, kterou chtěl vidět, než ji uklidí. Půjčil si od jakéhosi šedovlasého muže, který vypadal jako televizní hlasatel v důchodu, baterku a začal hledat.

Našel Lauru v boční jeskyni. Ležela natažená na podlaze hned vedle diorámatu dolujících trpaslíků ze Sněhurky. Podlaha pod ní lepila krví. Ležela na boku, kam ji Loki musel hodit, když z nich obou vytáhl kopí.

Jednou rukou si držela hrudník. Vypadala hrozně bezmocná. Vypadala mrtvá, ale na to už byl Stín téměř zvyklý.

Přidřepl k ní, pohladil ji po tváři a oslovil ji. Otevřela oči, zvedla hlavu a pomalu ji obracela, až se dívala na něho.

„Ahoj, punťo,“ přivítala ho. Skoro ji nebylo slyšet.

„Ahoj, Lauro. Co se to tu stalo?“

„Nic,“ řekla. „Normálka. Vyhráli?“

„Zarazil jsem tu bitvu, co chtěli vyprovokovat.“

„Jsi můj chytrý punťa,“ usmála se. „Ten muž, pan Svět, říkal, že tě propíchne větvičkou skrz oko. Vůbec se mi nelíbil.“

„Je mrtvý. Zabila jsi ho, zlato.“

Přikývla. „To jsem ráda.“

Zavřela oči. Stín nahmatal její studenou ruku a sevřel ji ve své. Po chvíli zase otevřela oči.

„Přišel jsi na to, jak mě přivést zpátky?“ otázala se.

„Asi ano,“ odpověděl. „Rozhodně o jednom způsobu vím.“

„To je dobře.“ Stiskla jeho ruku svou studenou. Pak se zeptala: „A naopak? Co raději naopak?“

„Naopak?“

„Ano,“ zašeptala. „Myslím, že jsem si to zasloužila.“

„Nechci to udělat.“

Neodpověděla. Jen čekala.

Stín se rozhodl: „Dobře.“ Vyprostil ruku z její studené dlaně a položil jí ji na krk.

„Mám toho nejlepšího muže na světě,“ řekla. Znělo to pyšně.

„Miluju tě, kotě,“ řekl Stín.

„Já tebe taky, punťo,“ zašeptala.

Sevřel ruku kolem zlaté mince, která jí visela na krku. Silně škubl za řetízek a přetrhl ho. Pak uchopil minci mezi palcem a ukazováčkem a foukl na ni. Otevřel doširoka dlaň.

Mince byla pryč.

Oči měla dosud otevřené, ale už nevidoucí.

Sklonil se a zlehka ji políbil na studenou tvář. Nereagovala. Věděl, že nebude. Vstal a vyšel z jeskyně.

Před vchodem se zastavil a díval se do noci. Bouře utichla. Vzduch svěže a čistě a nově voněl.

Ani na okamžik nezapochyboval o tom, že zítra bude po čertech krásný den.

ČÁST ČTVRTÁ

EPILOG:

CO NÁM MRTVÍ TAJÍ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Člověk nejlépe popíše příběh tak, že jej vypráví. Rozumíte? Způsob, jak popisujeme příběh, sobě či světu, je vypravování toho příběhu. Je to takové udržování rovnováhy a je to sen. Čím přesnější je mapa, tím více se podobá území, jež znázorňuje. Nejpřesnější mapa by byla to území samo a byla by tudíž naprosto přesná a dokonale zbytečná.

Příběh je mapa, jež je území.

To musíte mít neustále na paměti.

– ze zápisků pana Ibise

Oba seděli ve VW autobuse a mířili po I-75 na Hondu. Jeli už od svítání, nebo spíš Stín jel a pan Nancy seděl vpředu na sedadle vedle řidiče a občas s bolestným výrazem ve tváři nabídl, že bude řídit. Stín vždycky odmítl.

„Jsi šťastný?“ zeptal se pan Nancy náhle. Už několik hodin na Stína upřeně hleděl. Kdykoliv se Stín podíval doprava, upíral na něho pan Nancy hnědé oči.

„Vlastně ne. Ale ještě nejsem mrtvý.“

„Cože?“

„‚Nenazývej nikoho šťastným, dokud není mrtvý.‘ Hérodotos.“

Pan Nancy zvedl bílé obočí a řekl: „Já taky nejsem ještě mrtvý, a hlavně proto, že nejsem ještě mrtvý, jsem šťastný jako blecha.“

„To s Hérodotem. Neznamená to, že mrtví jsou šťastní,“ řekl Stín. „Znamená to, že nemůžeme hodnotit něčí život, dokud se neuzavře a neskončí.“

„Já nesoudím ani potom,“ odpověděl pan Nancy. „A co se štěstí týká, je ho spousta druhů, stejně jako je spousta různých druhů mrtvých. Já, já prostě beru, co si můžu vzít, když to můžu mít.“

Stín změnil téma: „Ty helikoptéry. Ty, co odnesly těla a raněné.“

„Co je s nimi?“

„Kdo je poslal? Odkud byly?“

„Neměl by sis s tím dělat hlavu. Jsou jako valkýry nebo krkavci. Přicházejí, protože musí přijít.“

„Když to říkáte.“

„O mrtvé a raněné se postarají. Už vidím starého Jacquela, bude se mít měsíc čím bavit. Něco mi pověz, kamaráde – Stíne.“

„Co?“

„Poučil ses z toho všeho?“

Stín pokrčil rameny: „Nevím. Většinu toho, co jsem se dozvěděl tam na stromě, jsem už zapomněl. Myslím, že jsem se tam setkal s některými lidmi. Ale ničím jiným už si nejsem jistý. Je to jako jeden z těch snů, které vás změní. Něco z toho snu ve vás zůstane napořád a někde hluboko uvnitř víte řadu věcí, protože se to přihodilo vám, ale když se snažíte rozpomenout na podrobnosti, zjistíte, že vám tak nějak vyklouzly z hlavy.“

„Jo,“ přisvědčil pan Nancy. A dodal, neochotně: „Nejsi žádný hlupák.“

„Možná ne. Ale mrzí mě, že jsem si nemohl nechat víc z toho, co jsem dostal od té chvíle, kdy jsem vyšel z vězení. Dostal jsem tolik věcí a zase jsem je ztratil.“

„Možná ti zůstalo víc, než si myslíš,“ nadhodil pan Nancy.

„Ne.“

Přejeli hranice Floridy a Stín spatřil svou první palmu. Napadlo ho, jestli ji tam zasadili schválně, na hranici, abyste hned věděli, že už jste na Floridě.

Pan Nancy začal chrápat a Stín se po něm ohlédl. Starý muž byl ve tváři pořád ještě šedý a těžce dýchal. Stín si dělal starosti, jestli snad neutrpěl nějaké zranění plic nebo hrudníku. Ale Nancy odmítl lékařské vyšetření.

Jízda přes Floridu trvala déle, než předpokládal, a bylo už hodně pozdě, když konečně zastavili před jednopatrovým dřevěným domkem na předměstí Fort Pierce. Nancy, který ho posledních několik kilometrů navigoval, ho pozval, aby zůstal na noc.

„Najdu si pokoj v motelu,“ odmítl Stín. „Nebude to žádný problém.“

„To bys mohl udělat a mě by to mrzelo. Pochopitelně bych nic neřekl. Ale mrzelo by mě to, moc mrzelo. Takže raději zůstaň tady a já ti ustelu na gauči.“

Pan Nancy odemkl dřevěné okenice a otevřel okna. Dům páchl zatuchlinou a vlhkostí a také trošku sladce, jako by v něm strašili duchové dávno mrtvých sušenek.

Stín souhlasil, byť nerad, že zůstane, a ještě méně rád souhlasil, že půjde s panem Nancym do baru na konci ulice, jen na jednu skleničku, než se dům vyvětrá.

„Viděl jsi Černoboga?“ zeptal se Nancy, když pomalu kráčeli dusnou floridskou nocí. Vzduch žil vířícími muškami a na cestě se to hemžilo stvořeními, která prchala před jejich kroky a křupala jim pod nohama. Pan Nancy si zapálil krátký doutník a rozkašlal se z něho. Hrdinsky však kouřil dál.

„Když jsem vyšel z jeskyně, už tam nebyl.“

„Nejspíš zamířil domů. Bude tě čekat tam, to určitě víš.“

„Ano.“

Mlčky došli na konec ulice. Bar nebyl nic moc, ale měli otevřeno.

„Já zaplatím první rundu,“ řekl pan Nancy.

„Říkal jste, že jdeme na jedno, vzpomínáte?“

„Co jsi zač?“ zlobil se pan Nancy. „Nějaký krkoun?“

Pan Nancy objednal pivo pro oba. Stín pak zaplatil druhou rundu. S hrůzou sledoval, jak pan Nancy přemlouvá barmana, aby pustil hrací stroj na karaoke, a pak v rozpacích fascinovaně přihlížel, jak se stařec prořvává přes ‚What’s New, Pussycat?‘ a pak vrká dojemnou, melodickou verzi ‚The Way You Look Tonight‘. Měl příjemný hlas, a než dozpíval, povzbuzovali ho a tleskali mu už všichni pozdní hosté v baru.

Když se vrátil za Stínem k pultu, vypadal mnohem lépe. Bělmo očí měl jasné a šedivý nádech pokožky zmizel. „Jsi na řadě.“

„Nepřipadá v úvahu,“ vyděsil se Stín.

Ale pan Nancy objednal další piva a strkal mu do ruky texty písní, z nichž si mohl vybrat. „Jen si vyber písničku, ke které znáš slova.“

„To nejde,“ odmítl Stín. Svět mu začínal plavat před očima, jen maličko, ale nedokázal sebrat energii k hádce a pan Nancy už strkal do stroje pásky s ‚Don’t Let Me Be Misunderstood,‘ a strkal ho, doslova cpal ho na mrňavé provizorní pódium v koutě baru.

Stín držel mikrofon, jako by byl živý, a pak začala hrát doprovodná hudba a on zaskřehotal úvodní „Bejby…“ Nikdo po něm nic nehodil. Potěšilo ho to. „‚Teď už mi rozumíš?‘“ Měl drsný, ale melodický hlas a ta drsnost se k písni dokonale hodila. „‚Někdy jsem trochu blázen. Copak ty nevíš, že ten, kdo žije, nemůže být anděl…‘“

A zpíval ji ještě, když šli rušnou floridskou nocí domů. Stařec a mladý muž, šťastní a klopýtající.

„‚Jsem jen duše, která má dobré úmysly‘,“ zpíval krabům a pavoukům a hmyzu a ještěrkám do noci. „‚Ó, pane, dej, ať mě pochopí‘.“

Pan Nancy ho doprovodil ke gauči. Byl mnohem menší než Stín, který se rozhodl spát na podlaze, ale než to rozhodování uzavřel, už tvrdě spal, napůl vsedě, napůl vleže na mrňavé pohovce.

Nejdřív se mu nezdálo nic. Byla jen uklidňující temnota. A pak uviděl v dálce hořet oheň a zamířil k němu.

„Zvládl jsi to dobře,“ zašeptal bizoní muž, aniž pohnul rty.

„Nevím, co jsem udělal,“ odpověděl Stín.

„Zajistil jsi mír,“ řekl bizoní muž. „Vzal jsi naše slova a udělal jsi z nich svá vlastní. Nikdy nepochopili, že jsou tady – a že lidé, kteří je uctívají, jsou tady – protože nám vyhovuje, že jsou tady. Ale můžeme svůj názor změnit. Možná to uděláme.“

„Jsi bůh?“ zeptal se Stín.

Bizoní muž zavrtěl hlavou. Stín měl na okamžik dojem, že ho to pobavilo. „Já jsem země.“

Pokud ten sen pokračoval, Stín si víc nepamatoval.

Slyšel, jak něco prská. Bolela ho hlava a za očima mu bušilo.

Pan Nancy už vařil snídani: vysokou hromadu lívanců, syčící a prskající slaninu, dokonalá vejce a kávu. Kypěl zdravím.

„Třeští mi hlava,“ sténal Stín.

„Pořádně se najíš a bude z tebe nový člověk.“

„Radši bych byl stejný člověk, jenom s jinou hlavou,“ opáčil Stín.

„Jez,“ řekl pan Nancy.

Stín jedl.

„Jak se cítíš teď?“

„Jako když mě bolí hlava, jenže teď mám něco v žaludku, takže můžu jít zvracet.“

„Pojď se mnou.“ Vedle pohovky, na které Stín spal, byla pod africkou přikrývkou truhla z nějakého tmavého dřeva. Vypadala jako podměrečná pirátská truhlice. Pan Nancy odsunul petlice a otevřel víko. Uvnitř truhly byla řada krabiček. Nancy se v nich chvíli přehraboval. „Je to starý africký lék z bylin,“ vysvětloval. „Vyrábí se z mleté vrbové kůry a tak.“

„Jako aspirin?“

„Jo. Přesně tak.“ Ze dna truhly vylovil velké rodinné balení aspirinu. Odšrouboval víčko a vysypal na dlaň dvě bílé pilulky: „Na.“

„Pěkná truhla,“ poznamenal Stín. Polkl hořké pilulky a zapil je sklenicí vody.

„Poslal mi ji syn,“ řekl pan Nancy. „Je to hodný hoch. Nevidíme se tak často, jak bych chtěl.“

„Chybí mi Středa. Přes to, co udělal. Pořád čekám, že se objeví. Ale vzhlédnu a on tu není.“ Upřeně hleděl na pirátskou truhlu a snažil se vzpomenout si, co mu připomíná.

Ztratíš mnoho věcí. Neztrať tohle. Kdo mu to jen říkal?

„Chybí ti? Po tom, co ti způsobil? Co nám všem způsobil?“

„Ano,“ přisvědčil Stín. „Myslím, že ano. Co říkáte, vrátí se?“

„Myslím, že kdykoliv narazíš na dva chlapy, kteří se snaží prodat nějakému třetímu muži dvacetidolarové housle za deset tisíc dolarů,“ odpověděl pan Nancy, „bude jeho duch poblíž.“

„Ano, ale –“

„Měli bychom se vrátit do kuchyně,“ řekl pan Nancy a ve tváři měl výraz nepřipouštějící námitky, „nádobí se samo neumyje.“

Pan Nancy umýval a Stín utíral a ukládal hrnce a talíře. Někdy uprostřed té činnosti začala bolest v hlavě polevovat. Vrátili se do pokoje.

Stín zase hleděl na truhlu a snažil se soustředit vůli, aby si vzpomněl. „Co se stane,“ zeptal se, „když nepůjdu na setkání s Černobogem?“

„Setkáš se s ním,“ řekl pan Nancy prosté. „Možná přijde on za tebou. Nebo tě k sobě přivede. Ale ať tak, nebo tak, setkáš se s ním.“

Stín přikývl. Něco začalo do sebe zapadat. Sen, na stromě. „Poslyšte,“ vyhrkl, „existuje bůh se sloní hlavou?“

„Ganéša? Je to hinduistický bůh. Odstraňuje překážky a usnadňuje cesty. Taky dobře vaří.“

Stín vzhlédl. „Je to v kufru,“ řekl. „Věděl jsem, že je to důležité, ale nevěděl jsem proč. Myslel jsem, že myslel kmen toho stromu. Ale bylo to o něčem úplně jiném, že?“

Pan Nancy svraštil čelo. „Nemám tušení, o čem mluvíš.“

„Je to v kufru,“ opakoval Stín. Věděl, že je to pravda. Nevěděl, proč by to měla být pravda, to ještě ne. Ale jinak si byl naprosto jistý.

Zvedl se. „Musím jet,“ řekl. „Promiňte.“

Pan Nancy vytáhl obočí: „Nač ten spěch?“

„Protože taje led.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

je

jaro

a

ten

kozonohý

prodavač balónků si hvízdá

daleko

a

tichounce

– e. e. cummings

O půl deváté ráno vyvedl Stín půjčené auto z lesní zatáčky, přísně dodržovanou šedesátkou sjel z kopce a vjel do Lakesidu – tři týdny poté, co si byl jistý, že ho opouští navždycky.

Projel městem a překvapilo ho, jak málo se změnilo za těch posledních několik týdnů, které trvaly lidský věk, a zaparkoval na cestě, jež vedla k jezeru. Vystoupil.

Na zamrzlém jezeře už nebyly žádné rybářské přístřešky, žádná auta, u vysekaných děr už neseděli žádní rybáři s prutem a vlascem. Jezero už se pohlednicově netřpytilo: už ho nepokrývala oslnivě bílá vrstva sněhu, ledový povrch byl plný kaluží a natolik průzračný, že temná voda pod nim prosvítala. Pod šedivou oblohou vypadalo prázdné a ponuré.

Skoro prázdné.

Jedno auto na jezeře zůstalo. Parkovalo na ledové ploše téměř přímo pod mostem, takže každý, kdo městem projížděl, každý, kdo jel z jednoho konce města na druhý, je musel vidět. Bylo tmavě zelené, takové to auto, co nechávají lidé na parkovišti, aby ušetřili za skládku. Motor v něm nebyl. Bylo symbolem sázky a čekalo, až led dost zeslábne a změkne, aby si je jezero mohlo navěky přivlastnit.

Napříč příjezdové cesty vedl řetěz a na něm byla varovná tabule zakazující vstup osobám a vjezd vozidlům. TENKÝ LED, zdůvodňovala své varování. Pod tím ještě rukou přimalovali křížem přeškrtnuté piktogramy: AUTA, CHODCI, SNĚŽNÉ SKÚTRY. NEBEZPEČÍ

Ignoroval varování a scházel po břehu dolů. Ne, nescházel, klouzal – sníh už roztál a rozmrzlá půda se proměnila v bláto. Zbytky hnědé trávy ho neměly sílu zbrzdit. Doklouzal se a dojel k jezeru, opatrně přešel po dřevěném přístavišti a sestoupil na led.

Vrstva vody na ledovém povrchu, rozpuštěný sníh a rozpuštěný led zároveň, byla hlubší, než to shora vypadalo, a led pod ní klouzal víc než na čerstvě politém kluzišti. Bylo skoro nemožné udržet se na nohou. Stín čvachtal vodou, která mu sahala až ke šňůrkám bot a protékala dírkami dovnitř. Ledová voda. Umrtvovala všechno, čeho se dotkla. Klopýtal přes jezero a cítil se podivně odosobněný, jako by sám sebe viděl na filmovém plátně – byl hrdinou toho filmu: možná detektiv.

Šel ke kraksně a s každým krokem si stále zoufaleji uvědomoval, že led je na takové dobrodružství už příliš zvětralý a že voda pod ním je tak studená, jak může být studená voda, která ještě není zmrzlá. Plahočil se dál a klouzal a podklouzával. Několikrát upadl.

Míjel prázdné pivní lahve a plechovky a obcházel vysekané díry, které už nedokázaly zase zamrznout. Připomínaly hrnce naplněné černou vodou.

Kraksna byla mnohem dál od břehu, než odhadoval z mostu. Z jižní strany jezera uslyšel prasknutí, jako když se zlomí hůl. Následoval jednotvárný hučivý zvuk, jako by vibrovala basová struna napjatá přes jezero. Led praskal a sténal, tak sténají dveře, které dlouho nikdo neotevřel. Stín šel dál tak klidně a pravidelně, jak to jen dokázal.

Tohle je sebevražda, šeptal mu pud sebezáchovy. Proč se na to nevykašleš?

„Ne,“ řekl nahlas. „Musím to vědět.“ A šel dál.

Dorazil ke kraksně, a ještě dříve než byl úplně u ní, věděl, že se nemýlil. Kolem auta se vznášelo miazma, cosi, co bylo zároveň slabý, velice nepříjemný zápach i ošklivá pachuť vzadu v hrdle.

Obešel kolem a nahlížel dovnitř. Viděl špinavá a pořezaná sedadla. Jinak nic, vůz byl prázdný. Zkusil dveře. Byly zamčené. Zkusil kufr. Také zamčený.

Zalitoval, že si nepřinesl páčidlo.

Zaťal ruku v rukavici. Napočítal do tří, pak pěstí prudce uhodil do skla v okně u řidiče.

Ruka bolela, sklo drželo.

Co kdyby se rozběhl – určitě by okno vykopl – pokud neuklouzne a nespadne na mokrém ledu. Jenže rozhýbat kraksnu tak, že led praskne a ona se potopí, bylo to poslední, po čem toužil.

Obhlížel auto. Pak se natáhl k anténě – byl to ten typ, co se má vytahovat a zasunovat, ale tahle se už minimálně před deseti rozhodla pro jednu pozici – a po chviličce kývání a ohýbání se mu ji podařilo u kapoty ulomit. Vzal tenký konec antény, kdysi na něm bývala ochranná kovová kulička, ale časem se ztratila, a silnými prsty ji ohnul do provizorního háčku.

Pak zasunul vytaženou anténu mezi gumové těsnění a sklo předního okna, hluboko do zámkového mechanismu dveří. Lovil v něm, kroutil, obracel, postrkoval anténu, až se mu nakonec podařilo zachytit ji tam. Pak zatáhl.

Cítil, jak improvizovaný háček sjíždí z páky zámku. Vzdychl si. Znovu zalovil, pomaleji, soustředěněji. Když přesunoval váhu z nohy na nohu, živě si představoval, jak led praská a rozpadá se. A pomalu… a –

Má to! Zatáhl za háček a zámek na předním okně vyskočil. Stín natáhl ruku v rukavici, vzal za kliku, zmáčkl páčku a potáhl. Dveře se neotevřely.

Je to přilepené, myslel si. Přimrzlé. Nic jiného.

Škubal dveřmi, klouzal na ledu, až tu najednou se dveře kraksny otevřely a ledové střepiny se rozlétly na všechny strany.

Uvnitř byl pach horší, odporná kombinace hniloby a rozkladu. Zvedl se mu žaludek.

Sáhl pod palubní desku, našel černou bakelitovou páčku, kterou se otevírá kufr, a silně zatáhl.

Vzadu se ozvalo klapnutí a víko kufru odskočilo.

Stín vycouval ze dveří a klouzal a brodil se k zavazadlovému prostoru. Přidržoval se cestou auta.

Je to v kufru, opakoval si.

Kufr byl pootevřený asi tak na dva centimetry. Sehnul se a otevřel ho.

Zápach byl silný, ale nebyl tak hrozný, jak se dalo čekat: dno kufru bylo zaplněno pěticentimetrovou vrstvou zpola rozpuštěného ledu. V kufru ležela dívka. Měla na sobě jasné červenou kombinézu, teď už flekatou, neurčitě hnědé vlasy byly dlouhé a ústa zavřená, takže Stín neviděl modrá rovnátka. Věděl však, že tam jsou. Zima ji uchovala, udržela ji tak čerstvou, jako by byla v mrazničce.

Oči měla vytřeštěné a zdálo se, že plakala, když umírala, a ty slzy, které jí na tvářích zmrzly, dosud neroztály.

„Ty jsi tu byla celou tu dobu,“ řekl Stín Alison McGovernové. „Každičký člověk, který po tom mostě přejel, tě viděl. Každý, kdo projížděl městem, tě viděl. Rybáři kolem tebe denně chodili ke svým dírám v ledu. A vůbec nikdo to nevěděl.“

A pak si uvědomil, jakou hloupost řekl.

Někdo to věděl. Někdo ji tam dal.

Sáhl do kufru, chtěl zkusit, jestli se mu ji podaří vyndat. Opřel se přitom o auto. Možná tím to způsobil.

Led pod předními koly v tom okamžiku praskl. Možná kvůli jeho pohybům, možná ne. Předek auta se náhle naklonil dolů a ponořil se do studené vody jezera. Bylo deset minut po deváté hodině, dvacátého třetího března.

Než ho voda stáhla, stačil se zhluboka nadechnout a zavřít oči, ale mrazivý chlad vody do něho narazil jako zeď a vyrazil mu dech.

Padal dolů, do temné ledové vody, tažený autem.

Byl pod jezerem, dole ve tmě a chladu, zatížený váhou svého oblečení a rukavic a těžkých bot, lapený a spoutaný kabátem, který byl najednou těžší a nepoddajnější, než si kdy dovedl představit.

Pořád ještě padal. Snažil se odstrčit se od auta, ale to ho táhlo s sebou. Pak přišla rána, kterou slyšel celým tělem, ne ušima, a levá noha se mu zkroutila v kotníku, chodidlo nepřirozeně stočené a uvězněné pod autem, jež se usadilo na dně jezera. Zachvátila ho panika.

Otevřel oči.

Věděl, že kolem bude tma. Rozum mu říkal, že v té tmě je nemožné něco vidět, ale on přesto viděl. Viděl všechno. Viděl bílý obličej Alison McGovernové, jak na něho hledí z otevřeného kufru. Viděl další auta – kraksny minulých let, rozpadlé objemné tvary v temnotě, zpola ponořené do bahna na dně jezera. Co dávali na led, když ještě nebyla auta?

Každé z nich, věděl s naprostou jistotou, skrývalo v kufru mrtvé dítě. Byl jich několik desítek… každé nejdřív sedělo celou dlouhou zimu na zamrzlé hladině, světu na očích. Každé z nich se ponořilo do chladných vod jezera, když zima skončila.

Ano, tady odpočívali: Lemmi Hautala a Jessie Lovatová a Sandy Olsen a Jo Ming a Sára Lindquistová a všichni ostatní. V hloubce, kde bylo ticho a zima…

Pokusil se vytáhnout nohu. Byla pevně zakleslá a tlak v plicích začínal být nesnesitelný. V uších cítil ostrou, strašnou bolest. Pomalu vydechoval a vzduch mu v bublinách tryskal kolem obličeje.

Brzy, letělo mu hlavou, brzy se budu muset nadechnout. Jinak se udusím.

Sáhl dolů, oběma rukama uchopil blatník kraksny a tlačil, vší silou a vší váhou, jež měl. Opíral se do kraksny, ale nic se nedělo.

Je to jen skořápka auta, přesvědčoval sám sebe. Motor vyndali. Motor je nejtěžší část auta. Dokážeš to. Jen tlač, nevzdávej to.

Tlačil.

Zoufale pomalu, po milimetrech, klouzalo auto bahnem, až konečně vytáhl nohu zpod vozu a kopl a snažil se odrazit ode dna do ledové vody. Nepohnul se. Bunda. Je to bunda. Je přivřená nebo o něco zachycená. Vyvlékl paže z rukávů, ztuhlými prsty zápolil se zamrzlým zipem. Pak rukama škubl za obě strany zipu a cítil, jak se rozevírá. Chvatně se uvolnil z jeho sevření a vyrazil nahoru, pryč od auta.

Měl pocit, že se někam řítí, ale chybělo jakékoliv nahoru, dolů a on se dusil a zalykal a bolest v hrudi a v hlavě už se nedala unést, věděl, že se bude muset nadechnout, vdechnout ledovou černou vodu a zemřít. Pak narazil hlavou do něčeho tvrdého.

Led. Narážel do ledového příkrovu na hladině. Bušil do něj pěstmi, ale v pažích už mu nezbývala žádná síla. Neměl se čeho přidržet, o co se zapřít. Svět se rozplynul do mrazivé ponurosti pod ledem. Všechno zmizelo, zůstal jen chlad.

To je absurdní, pomyslel si. Vzpomněl si na jeden starý film s Tony Curtisem, který viděl jako kluk, měl bych se obrátit na záda a tlačit led nahoru a přitisknout k němu obličej, určitě bych tak našel štěrbinu a mohl bych zase dýchat, přece tam musí být vzduch, ale dál se vznášel tváří dolů a mrzl a už nemohl pohnout jediným svalem, ani jediným, i kdyby na tom závisel život, což přece závisel.

Chlad už byl snesitelný. Změnil se v teplo. Umírám, uvědomil si. Tentokrát ho to rozzlobilo, ne, hluboce rozzuřilo, a on sebral tu bolest a vztek a vehnal si je do svalů a přinutil je, aby se pohnuly.

Zatlačil rukou a ucítil novou bolest – to se škrábl o okraj ledu. Ruka vylétla nad hladinu. Tloukl jí na všechny strany a hledal, čeho by se mohl chytit. Cítil, jak ho někdo lapil a tahá.

Hlavou se uhodil do ledu, spodní strana ledové desky ho dřela do tváře a pak měl hlavu nad vodou a viděl, že vyplouvá jednou z děr po rybářích. Na okamžik dokázal jen jediné, dýchat a nechat černou jezerní vodu odtékat z nosu a úst. Taky mžikat očima oslepenýma denním světlem – zaznamenávaly jen nejasné obrysy. Někdo ho zvedal, tahal ho ven z vody, jinak že zmrzne, tak honem, chlape, zaber, a Stín se oklepával a otřepával jako tuleň vylézající na břeh a klepal se a kašlal a třásla jím zima.

Zajíkavě lapal po dechu a bezmocně ležel na praskajícím ledu. Bylo mu jasné, že ani ten už ho dlouho neudrží, ale nedokázal se pohnout. Myšlenky se mu formovaly velice těžce a pomalu, táhly mu hlavou jako hustý sirup.

„Nechte mě,“ pokoušel se říct, „to bude dobré.“ Z úst mu vycházelo jen rozmazané, nesrozumitelné mumlání a všechno se jakoby zastavovalo.

Potřebuje si na chviličku odpočinout, to je všechno, jen si odpočine, pak se zvedne a půjde dál. Je přece jasné, že tam nemůže ležet věčně.

Škubnutí. Voda mu stříkla do obličeje. Někdo mu zvedal hlavu. Někdo ho táhl po ledu, na zádech jako pytel, a on se pokoušel protestovat, chtěl vysvětlit, že si jen potřebuje trochu odpočinout, možná trochu zdřímnout, chce toho snad tolik? – a pak bude fajn. Jen ať ho nechají na pokoji.

Nevěřil, že usnul, ale stál na rozlehlé pláni. Byl tam i muž s hlavou a rameny bizona a žena s hlavou obrovského kondora a také Whiskey Jack, stál mezi nimi, smutně se na něho díval a kroutil hlavou.

Whiskey Jack se k němu otočil zády a pomalu odcházel. Bizoní muž se k němu přidal. Žena s hlavou hromového ptáka šla několik kroků s nimi, pak se přikrčila, odrazila se a vznášela se vzhůru k nebi.

Měl pocit ztráty. Chtěl na ně zavolat, chtěl je prosit, aby se vrátili, aby ho neopouštěli, ale všechno ztrácelo tvar: byli pryč a planina se rozplývala a všechno mizelo.

Byla to strašná bolest. Zdálo se, že každá buňka jeho těla, každý nerv, se probouzí a roztává a uvědomuje ho o své existenci tím, že ho pálí a bolí.

Vzadu na hlavě měl čísi ruku, držela ho za vlasy, a jiná ruka mu zvedala bradu. Otevřel oči a čekal, že zjistí, že je v nějaké nemocnici.

Nohy měl bosé. Měl na sobě džíny. Od pasu nahoru byl nahý. Vzduch byl plný páry. Na zdi naproti viselo zrcadlo na holení, malé umývadlo a ze sklenky ulepené zubní pastou se na něho díval zubní kartáček.

Informace k němu pronikaly zpomaleně, jedna za drahou.

Hořely mu prsty na rukou. Hořely mu prsty na nohou.

Začal kňourat bolestí.

„Klídek, Miku. No tak, to se spraví,“ řekl hlas, který znal.

„Co?“ zeptal se, nebo se chtěl zeptat. „Co se děje?“ Jeho uším to znělo vyčerpaně a cize.

Byl ve vaně. V horké vodě. Aspoň myslel, že je ta voda horká, i když si nemohl být jistý. Sahala mu až po krk.

„Největší pitomost, co můžeš s někým napůl zmrzlým udělat, je posadit ho k ohni. Druhá největší blbost je zabalit ho do dek – zvlášť když na sobě má studený mokrý oblečení. Deky to izolujou – zadrží tu zimu uvnitř. Třetí největší pitomost – podle mýho mínění – je vypustit tomu dotyčnýmu krev, ohřát ji a napustit ji zpátky. Tak to dneska dělají doktoři. Komplikované, drahé. Blbé.“ Hlas dopadal shora a zezadu.

„Nejrychlejší a nejrozumnější, co můžeš udělat, je to, co dělali námořníci s lidma, co spadli přes palubu, už celý staletí, strčíš toho prochlazenýho do horký vody. Ne vařící, akorát horký. Jen pro pořádek, byl ste v podstatě mrtvý, když sem vás tam na ledu našel. Jak se cítíte teď, Houdini?“

„Bolí to,“ zakňučel Stín. „Všecko mě bolí. Zachránil jste mi život.“

„Nejspíš to tak bude, když na vás koukám. Udržíte už hlavu nad vodou sám?“

„Snad.“

„Já vás teďkom pustím. Jestli se začnete potápět, zase vás vytáhnu, nebojte.“

Ruce pustily jeho hlavu.

Cítil, že sjíždí dopředu. Natáhl ruce, přitiskl je k bokům vany a zapřel se. Byla to maličká koupelna. Vana byla plechová a email měla poškrábaný a pod kohoutky a u odtoku zahnědlý.

Starý muž se přesunul do jeho zorného pole. Vypadal ustaraně.

„Cítíte se líp?“ zeptal se Hinzelmann. „Klidně ležte a zahřívejte se. Vedle už mám hezky teploučko. Až budete chtít, křikněte, mám tu župan, co by vám moh bejt, a džíny vám hodím do sušičky s ostatníma věcma. Co vy na to, Miku?“

„Já se tak nejmenuju.“

„To máte jedno.“ Skřítkovitý staříkův obličej zrozpačitěl.

Stín ztratil pojem o čase: ležel ve vaně, dokud pálení neustoupilo a prsty na končetinách se neohýbaly bez bolesti. Hinzelmann mu pak pomohl ven a vypustil vlažnou vodu. Stín seděl na okraji vany a společně stáhli mokré džíny.

Nacpal se, vlastně bez potíží, do froté koupacího pláště, šitého na mnohem menší postavu, a s Hinzelmannovou pomocí došel do pokoje a klesl na prastarou pohovku. Byl unavený a slabý: smrtelně unavený, ale živý. V krbu hořela polena. Ze stěn na něho překvapeně hleděla hrstka zaprášených srnčích a jeleních hlav, kterým se podařilo vměstnat se mezi několik velkých nalakovaných ryb.

Hinzelmann odešel s mokrými džínami a Stín zaregistroval, že vedle v kuchyni na chvíli zmlklo rachocení sušičky. Hned se ale opět rozběhla.

Stařík se vrátil s kouřícím hrnkem.

„Je to káva, stimulant. A přistimuloval sem vám to kapkou šnapsu. Opravdu jen kapkou. Tak sme to vždycky dělávali. Doktor by vám předepsal to samý.“

Stín sevřel hrnek v roztřesených dlaních. Na jedné straně hrnku byl nápis DARUJ KREV – NAVŠTIV WISCONSIN!!

„Díky,“ řekl.

„K čemu by jinak byli přátelé,“ mávl rukou Hinzelmann. „Jindy zas můžete zachránit život vy mně. Teď to hoďte za hlavu.“

Stín upíjel kávu. „Myslel jsem, že už jsem mrtvý.“

„Měl ste kliku. Zrovna sem stál na mostě – byl sem si skoro jistý, že dnes bude ten velký den, člověk se to naučí odhadnout, za ty dlouhý roky – tak sem tam stál s hodinkama v ruce a viděl jsem, jak si to mažete na jezero. Křičel sem, ale sem si jistej, že ste mě nemoh slyšet. Viděl jsem, jak de kraksna ke dnu a vy dete s ní, a už sem myslel, že je po vás. Tak sem vyběh na led. Načisto se mi roztřásly kolena, kamaráde. Musel ste být pod vodou dobrý dvě minuty. Pak sem zahlíd vaši ruku – řeknu vám, bylo to jako vidět ducha – jak ste byl pod tím ledem…“ Zmlkl. „Měli sme oba zatracený štěstí, že nás ten led unes, jak sem vás vlek ke břehu.“

Stín kývl.

„Udělal jste dobrý skutek,“ řekl Hinzelmannovi a staříkův scvrklý obličej se rozzářil.

Stín zaslechl, jak se kdesi v domě zavřely dveře. Upil kávy. Teď, když byl schopen jasně myslet, začal se sám sebe ptát.

Jak je možné, že starý muž, o polovinu menší a třikrát lehčí než on, dokázal utáhnout jeho bezvládné tělo přes půl jezera a naložit ho do auta? Jak ho mohl Hinzelmann dostat do domu a do vany?

Hinzelmann přešel ke krbu, zvedl železné kleště na uhlí a přiložil na plápolající oheň další poleno.

„Chcete vědět, co jsem tam na jezeře dělal?“

Hinzelmann pokrčil rameny. „To není moje věc.“

„Víte, co nechápu…“ začal Stín. Odmlčel se a snažil se zformulovat myšlenku: „Nechápu, proč jste mi zachránil život.“

„No, tak nás vychovávali, když vidíš druhýho v nesnázích –“

„Ne,“ řekl Stín. „Tak jsem to nemyslel. Přece… to vy jste zabíjel všechny ty děti. Každou zimu jedno. Já jsem byl jediný, komu to došlo. Musel jste mě přece vidět otevírat ten kufr. Proč jste mě prostě nenechal utopit?“

Hinzelmann naklonil hlavu na stranu. Přemýšlivě se škrábal na nose a houpal se ze špiček na paty a zpátky. „Teda, dobrá otázka. Nejspíš proto, že sem měl nesplacenej dluh. A já nerad zůstávám dlužnej.“

„Středovi?“

„Zrovna tomu.“

„To nebyla náhoda, že mě schoval v Lakesidu, že? On věděl, proč zrovna sem, že tady mě nikdo nenajde.“

Hinzelmann neřekl nic. Sundal z háčku na zdi těžký pohrabáč a šťouchal jím do ohně. Do komína vylétl oblak jisker a kouře. „Tohle je můj domov,“ řekl pak nedůtklivě. „Je to slušné město.“

Stín dopil kávu. Postavil hrnek na podlahu. Sehnout se a narovnat zpátky mu dalo hroznou námahu. „Jak dlouho už tu žijete?“

„Dost dlouho.“

„To vy jste vybudoval to jezero?“

Hinzelmann se k němu překvapeně otočil. „Ano. Já. Říkali tomu jezero, už když sem se sem dostal, ale byl to obyčejný pramen a mlýnský rybník a potok. To už mi bylo jasný, že tadle země je pro lidi mýho druhu hrob. Požírá nás. Nechtěl sem, aby mě zlikvidovala. Tak sem se s nima dohod. Já jim dal jezero a dal jsem jim prosperitu…“

„A stálo je to jen jedno dítě každou zimu.“

„Hodný děcka,“ pokyvoval Hinzelmann starou hlavou. „Všecko to byly hodný děcka. Vybíral sem jen ty, co sem měl rád. Až na Charlieho Nelligana. To bylo červivý jabko, ten jo. Kdy von to byl? 1924? 1925? Jo. Tak zněla dohoda.“

„Lidé z města,“ řekl Stín. „Mabel, Marguerite. Chad Mulligan. Oni to vědí?“

Ticho. Hinzelmann vytáhl pohrabáč z ohně: prvních deset centimetrů od špičky oranžově zářilo. Stín věděl, že i rukojeť musí pálit, ale Hinzelmann jako by si toho nevšímal. Znovu se hrabal v ohni, pak tam pohrabáč nechal ležet. „Vědí, že žijou v dobrým městě. Vemte kterýkoliv město v okrese, co, sakra, v okrese, v týdle části státu – všecky se sypou. To si oni dobře uvědomujou.“

„A to je vaše zásluha?“

„Já se vo tohle město starám,“ řekl Hinzelmann. „Tady se nestane nic, co já nechci, aby se stalo. Rozumíte? Nikdo sem nepřijde, koho tu já nechci mít. Proto vás sem váš otec poslal. Nechtěl, abyste pobíhal po světě a přitahoval pozornost. To je všecko.“

„A vy jste ho zradil.“

„To teda ne. On byl darebák. Ale já svý dluhy platím.“

„Nevěřím vám,“ řekl Stín.

Hinzelmann se tvářil uraženě. Rozčileně se tahal za chumáč bílých vlasů na spánku. „Já svý slovo držím.“

„Ne. Nedržíte. Přišla sem Laura. Říkala, že ji sem něco volá. A co ta náhoda, co sem přivedla Sam Černou Vránu a Audrey Burtonovou? Ten samý večer? Nějak přestávám věřit na souhru náhod.

Sam Černá Vrána a Audrey Burtonová. Dva lidé, kteří věděli, kdo doopravdy jsem. A že tam venku jsou lidé, kteří mě hledají. Kdyby jedna z nich nevyšla, vždycky tu byla ještě ta druhá, co? A kdyby nevyšla ani jedna? Kdo dál byl na cestě do Lakesidu, Hinzelmanne? Můj bývalý správce věznice by dostal chuť si zarybařit? Lauřina matka?“ Uvědomil si, že křičí. „Chtěl jste mě dostat z města. Jenomže jste nechtěl říct Středovi, že mě tu nechcete.“

Ve světle ohně vypadal Hinzelmann spíš jako nějaký nestvůrný chrlič než jako imp. „Tohle je dobrý město.“ Bez svého typického úsměvu připomínal mrtvolu nebo voskovou figurínu. „Moh ste přilákat zbytečnou pozornost. To není pro město nic dobrýho.“

„Měl jste mě nechat tam na jezeře,“ řekl Stín. „Měl jste mě nechat v jezeře. Otevřel jsem kufr té kraksny. Zatím je Alison přimrzlá vevnitř. Ale mráz roztaje a její tělo se zvedne a vyplave na hladinu. A oni pak zavolají potápěče a pošlou je dolů zjistit, co se jí stalo. A najdou celý váš hřbitov. Řekl bych, že některá z těl budou docela zachovaná.“

Hinzelmann se sehnul a zvedl pohrabáč. Ani se nesnažil předstírat, že rozhrabává oheň: držel ho jako meč nebo obušek, oranžová špička malovala do vzduchu ornamenty. Kouřilo se z ní. Stín si byl dokonale vědom skutečnosti, že je téměř nahý a smrtelně unavený a ztuhlý a že se nedokáže ubránit.

„Chcete mě zabít?“ zeptal se. „Do toho. Udělejte to. Stejně jsem mrtvý. Vím, že vám tohle městečko patří – je to váš malý svět. Ale jestli si myslíte, že mě sem nikdo nepřijde hledat, žijete mimo realitu. Je konec, Hinzelmanne. Ať tak, či onak, je konec.“

Hinzelmann se zvedl, opíral se přitom o pohrabáč. Tam, kde se rozpálená špička zabořila do koberce, udělala černou čadící skvrnu. Stařec se díval na Stína a ve vybledlých modrých očích měl slzy. „Já tohle město miluju. Jsem šťastný, když tu můžu žít jako podivínský stařík, který vypráví legrační historky a jezdí v Tessie a loví pod ledem ryby. Pamatujete si, co sem vám říkal? Na ryby se nechodí kvůli rybám. Nosíte si odtud duševní klid.“

Napřáhl špičku pohrabáče směrem ke Stínovi. Ten přímo cítil žár rozpáleného kovu.

„Moh bych tě zabít,“ řekl. „Dokázal bych to zakamuflovat. Nebylo by to poprvé. Nejsi první, kdo si to spočítal. Otec Chada Mulligana na to taky přišel. Zvládl jsem ho a s tebou si poradím taky.“

„Možná,“ připustil Stín. „Ale na jak dlouho, Hinzelmanne? Na další rok? Další desetiletí? Dnes už mají počítače, Hinzelmanne. Nejsou hloupí. Sledují systém – každý rok se tu ztratí jedno dítě. Dřív, nebo později tu začnou čenichat. Přesně tak to bude se mnou. Je logické, že mě tu budou hledat. Povězte, kolik vám je?“ Sevřel prsty kolem polštáře a připravil se krýt si jím hlavu: pomůže mu zvládnout první ránu.

Z Hinzelmannovy tváře se ztratil jakýkoliv výraz. „Dávali mi své děti dřív, než Římané přišli do Černého lesa,“ zamumlal. „Než jsem byl koboldem, byl jsem bohem.“

„Možná je na čase odejít,“ řekl Stín. Neměl tušení, co je to kobold.

Hinzelmann na něho upřeně hleděl. Pak vzal pohrabáč a zastrčil špičku zpátky do žhavých uhlíků. „Není to tak jednoduché. Myslíš, že můžu tohle město opustit, i kdybych nakrásně chtěl? Jsem součástí města. Přinutíš mě jít, Stíne? Jsi připravený mě zabít? Abych mohl odejít?“

Stín sklopil oči na koberec. Na koberci pořád ještě zářily jiskřičky a vlna doutnala v místě, kde se o ni opíral pohrabáč. Hinzelmann sledoval jeho pohled a udusil doutnající vlákna botou. Před Stínovýma očima defilovaly děti, víc než sto jich bylo, všechny na něho upíraly slepé oči, vlasy se jim vznášely kolem tváří jako mořské řasy. Dívaly se na něho vyčítavě.

Věděl, že mu věřily, a on je zklamal. Jen nevěděl, co jiného má udělat.

„Nedokážu vás zabít,“ řekl. „Zachránil jste mi život.“

Zavrtěl nešťastně hlavou. Bylo mu zle ze sebe samého. Přesně tak se cítil, hanebně. Už neměl dojem, že je hrdina nebo detektiv – jen další zbabělý zrádce, co výhružně mává pěstí na tmu, než uteče domů.

„Chceš znát tajemství?“ zeptal se Hinzelmann.

„Jistě,“ řekl Stín s těžkým srdcem. Už měl tajemství plné zuby.

„Sleduj.“

Na místě, kde stál Hinzelmann, stálo nyní dítě, chlapec, nebylo mu víc než pět. Měl dlouhé, tmavě hnědé vlásky. Byl úplně nahý, jen na krku měl obnošený kožený pásek. Byl probodnutý dvěma meči. Jeden mu procházel hrudníkem dozadu, druhý byl vbodnutý do ramene a vycházel ven těsně pod hradním košem. Z ran proudila krev a stékala dítěti po těle do rudé kalužiny u nohou. Meče vypadaly nepředstavitelně staře.

Chlapeček upíral na Stína oči plné bolesti.

A Stín si myslel, samozřejmě, dokonalý způsob, jak vyrobit kmenového boha. Nikdo mu to nemusel říkat. Věděl.

Vezmete novorozeně a vychováváte je ve tmě. Nedovolíte mu nikoho spatřit, nikoho se dotknout a dobře je krmíte, lépe než ostatní děti ve vesnici, a pak, když nastane pátá zima, když nastane nejdelší noc, vyvlečete vyděšené dítě z jeho chatrče do kruhu z ohňů a probodnete je železnými a bronzovými čepelemi. Pak to tělíčko udíte nad ohni z dřeveného uhlí, až je úplně vysušené, a zabalíte je do kožešin a přenášíte je s sebou z tábořiště do tábořiště, hluboko v Černém lese. Obětujete mu zvířata a děti, je talismanem vašeho kmene. Když se pak ta věc rozpadne stářím, uložíte křehké kosti do skříňky a uctíváte tu skříňku. Pak jednoho dne jsou kosti rozmetány a zapomenuty, kmeny, jež uctívaly dítě-boha skříňky, jsou dávnou minulostí a z dítěte-boha, talismanu vesnice, zůstane jen pověst, je to duch nebo domácí skřítek: kobold.

Stín přemýšlel, který z těch lidí, co přišli do severního Wisconsinu před sto padesáti lety, možná nějaký dřevorubec, možná kreslič map, přeplul Atlantik s Hinzelmannem žijícím v jeho hlavě.

Zkrvavené dítě zmizelo, i krev z koberce, zase tam stál stařec s šešulkou bílých vlasů a skřetím úsměvem. Rukávy svetru měl dosud mokré, jak podpíral Stína v lázni, která mu zachránila život.

„Hinzelmanne?“ ozvalo se ode dveří.

Hinzelmann se otočil. Stín se otočil.

„Přišel jsem ti říct,“ hlas Chada Mulligana zněl nepřirozeně, „že kraksna šla ke dnu. Viděl jsem, že se potopila, když jsem tamtudy projížděl, tak jsem myslel, že ti to zajedu říct, jestli jsi to třeba prošvihl.“

V ruce držel pistoli. Mířil k zemi.

„Ahoj, Chade,“ řekl Stín.

„Ahoj, kámo,“ řekl Mulligan. „Poslali mi zprávu, žes prej umřel ve vazbě. Infarkt.“

„A hele,“ řekl Stín. „Vypadá to, že pořád někde umírám.“

„Přišel sem, Chade,“ ozval se Hinzelmann. „Vyhrožoval mi.“

„Ne,“ umlčel ho Mulligan. „Nevyhrožoval. Jsem tady už deset minut, Hinzelmanne. Slyšel jsem všechno, co jsi říkal. O mém tátovi. O jezeře.“ Popošel blíž. Ruka s pistolí byla dál spuštěná. „Ježíši, Hinzelmanne. Tímhle městem se nedá projet, abys neviděl to zatracené jezero. Je středem všeho. Tak co ode mě kruci čekáš?“

„Musíš ho zatknout. Řek, že mě zabije,“ řekl Hinzelmann, vyděšený starý muž ve svém zaprášeném doupěti. „Ani nevíš, jak sem rád, žes přišel.“

„Ne,“ řekl Chad Mulligan. „Nejsi.“

Hinzelmann vzdychl. Sehnul se, jako by rezignoval, a vytáhl pohrabáč z ohniště. Špička hořela jasně oranžovým žárem.

„Polož to, Hinzelmanne. Pěkně pomaličku to polož a drž ruce nahoře, ať je vidím, a otoč se čelem ke zdi.“

Ve tváři starce byl výraz čistého strachu a Stínovi ho bylo až líto, ale pak si vzpomněl na slzy zmrzlé na lících Alison McGovernové. Hinzelmann se nehýbal. Nepoložil pohrabáč. Neotočil se ke zdi. Stín se chystal, že se k němu vrhne a pokusí se mu pohrabáč vzít, když tu stařec hodil rozpálené železo po Chadu Mulliganovi.

Hodil je nešikovně – vysokým obloukem, spíš jen pro formu – a ve stejném okamžiku se rozběhl ke dveřím.

Pohrabáč těsně minul Mulliganovo rameno.

Ve stísněném prostoru místnosti bylo třesknutí výstřelu přímo ohlušující.

Jedna rána do hlavy, to bylo všechno.

Mulligan řekl: „Radši se obleč.“ Znělo to dutě a mrtvě.

Stín přikývl. Přešel do vedlejší místnosti, otevřel dvířka sušičky a vyndal oblečení. Kalhoty byly pořád ještě vlhké, ale i tak si je natáhl. Než se už oblečený vrátil do pokoje – tedy bez bundy, která ležela kdesi hluboko v blátě jezera, a bot, jež nemohl najít – měl už Chad Mulligan z krbu vytažených několik ohořelých polen.

„Pro poldu je to hrozný den, když se musí dopustit žhářství, aby zakryl vraždu,“ prohodil Mulligan. Pak si Stína prohlédl. „Proč tu pobíháš bosý?“

„Nevím, kam mi dal boty.“

„Do háje. Promiň mi to, Hinzelmanne,“ zvedl starého muže za límec a sponu na opasku. Zhoupl tělo a nechal je dopadnout hlavou do otevřeného krbu. Bílé vlasy zapraskaly a vzplály a místnost se začala plnit zápachem spáleného masa.

„Nebyla to vražda. Byla to sebeobrana,“ ujišťoval ho Stín.

„Já vím, co to bylo.“ Mulligan se už zase soustředil na polena, která vytáhl z ohniště. Jedno přistrčil k okraji pohovky, sebral starý výtisk Lakesidského zpravodaje, roztrhal jej na jednotlivé stránky, ty zmačkal a hodil na poleno. Novinový papír zhnědl a pak se rozhořel plamenem.

„Vypadni odsud,“ přikázal Stínovi.

Cestou ven pootevíral okna a zacvakl zámek na dveřích. Pak dveře přibouchl.

Stín šel za ním k policejnímu vozu bos. Mulligan mu otevřel dveře vedle řidiče, Stín si vlezl dovnitř a otřel si chodidla o koberec. Pak si natáhl ponožky, naštěstí už byly skoro suché.

„Koupíme nějaké boty dole u Henningsů,“ slíbil Mulligan a nastartoval.

„Kolik jsi toho slyšel?“ zeptal se Stín.

„Dost.“ Pak dodal: „Až moc.“

Dojeli k obchodu VŠE PRO FARMU A DOMÁCNOST mlčky. Když zastavili, zeptal se náčelník: „Jaké číslo?“

Stín mu to řekl.

Mulligan zašel do obchodu a vrátil se s párem tlustých vlněných ponožek a s koženými pracovními botami. „To je jediné, co měli ve tvé velikosti. Leda bys chtěl gumáky. Říkal jsem si, že to asi ne.“

Stín si natáhl ponožky a boty. Seděly mu dobře. „Díky.“

„Máš auto?“ zeptal se Mulligan.

„Stojí na příjezdové cestě. U jezera. Poblíž mostu.“

Mulligan nastartoval a vyjel z parkoviště před obchodem.

„Jak to dopadlo s Audrey?“ otázal se Stín.

„Druhý den potom, co tě odvezli, mi sdělila, že mě má ráda jako přítele, ale že by to mezi náma nikdy nefungovalo, když jsme jako příbuzní a tak, a vrátila se do Eagle Pointu. Zlomila mi srdce, krucifix.“

„To dává smysl,“ řekl Stín. „A věř mi, nebylo v tom nic osobního. Hinzelmann už ji tu prostě nepotřeboval.“

Jeli právě kolem Hinzelmannova domku. Z komína vycházel mohutný chochol bílého kouře.

„Přijela sem, jen protože on ji tu chtěl mít. Pomohla mu dostat mě z města. Přitahoval jsem pozornost, kterou nemohl potřebovat.“

„Zdálo se mi, že jsem jí sympatický.“

Dojeli ke Stínovu půjčenému autu. „Co budeš dělat teď?“ zeptal se Stín.

„Nevím,“ pokrčil rameny Mulligan. Co vyšli z Hinzelmannova pokoje, jeho normálně unavený obličej začínal teprve teď trochu ožívat. Ale současně začal vypadat mnohem zoufaleji. „Když to tak počítám, mám na výběr. Buď si –“ udělal z prostředníčku a ukazováčku pistoli a vložil si ji do úst „– proženu mozek kulkou. Nebo nějaký den počkám, až led na jezeře skoro roztaje, uvážu si k noze betonový blok a skočím z mostu. Nebo prášky. Možná bych měl někam odjet – někam do lesů. Spolknout ty prášky tam. Nerad bych, aby to musel některý z mých kluků uklízet. Ať se o to postará okres, ne?“ Vzdychl a potřásal hlavou.

„Ty jsi Hinzelmanna nezabil, Chade. On umřel už hrozně dávno a hrozně daleko odsud.“

„Jsi hodný, že to říkáš, Miku. Ale zabil jsem ho. Chladnokrevně jsem zastřelil člověka a ještě jsem to zamaskoval. A kdyby ses mě zeptal, proč jsem to udělal, nedokázal bych ti to za nic na světě vysvětlit.“

Stín natáhl ruku a položil ji Chadovi na paži. „Hinzelmann tvoje město vlastnil. Myslím, že ti ani nedal na výběr. Řekl bych, že tě tam přivedl. Chtěl, abys slyšel, co jsi slyšel. Sehrál to na tebe. Nejspíš to byl jediný způsob, jak mohl odejít.“

Mulliganův zoufalý výraz se nezměnil. Stínovi bylo jasné, že sotva vnímá, co mu říká. Zabil Hinzelmanna a postavil mu hranici a nyní poslechne poslední Hinzelmannův příkaz a spáchá sebevraždu.

Stín zavřel oči a vzpomínal na to místo v hlavě, kam šel, když mu tehdy Středa přikázal, aby udělal sníh: na to místo, které spojovalo vědomí s vědomím. A usmál se úsměvem, který necítil, a řekl: „Nech to být, Chade.“ V duši toho muže byl mrak, černý, tíživý mrak a Stín ho skoro viděl a soustředil na něj všechnu duševní energii. Představoval si, jak se rozplývá jako ranní mlha. „Chade,“ opakoval ostře ve snaze proniknout přes ten mrak, „tohle město se teď změní. Nebude to už jediné dobré město v oblasti postižené krizí. Bude se mnohem víc podobat těm ostatním městům v těchto končinách. Přibude problémů. Lidi budou bez práce. Poleze jim to na nervy. Nehody se budou množit. Na město se nahrne spousta svinstva. Budou potřebovat policejního šéfa, který má zkušenosti. Město tě potřebuje.“ A ještě dodal: „Marguerite tě potřebuje.“

V temném mraku se cosi pohnulo. Stín cítil, že se jaksi mění. Měl před očima zručné ruce Marguerite Olsenové i její tmavé oči a dlouhé, dlouhé černé vlasy. Viděl, jak naklání hlavu na stranu a pousměje se, když ji něco pobaví. „Čeká na tebe,“ řekl, a jak to vyslovoval, věděl, že je to pravda.

„Margie?“

A v tom okamžiku, ačkoliv by nedokázal vysvětlit, jak to udělal, a pochyboval, že by to ještě někdy dokázal, sáhl Stín do mysli Chada Mulligana, úplně snadno, jakoby nic, a vybral z ní události toho odpoledne stejně přesně a věcně, jako když havran vyklovává u silnice oko sraženému zvířeti.

Vrásky na Chadově čele se vyhladily a náčelník policie zamžikal, jako by se probouzel.

„Seber se a běž za Margie,“ poslal ho Stín. „Rád jsem tě zase viděl, Chade. A dávej na sebe pozor.“

„Měj se,“ zívl Chad Mulligan.

V policejním rádiu to zapraskalo a Chad natáhl ruku po mikrofonu. Stín vystoupil.

Přešel ke svému autu. Před ním ležela šedivá plocha jezera uprostřed města. Myslel na mrtvé děti, které čekají na dně.

Alison už brzy vypluje k hladině…

Když Stín projížděl kolem Hinzelmannova domu, viděl, že kouř už se změnil v plameny. Slyšel houkat sirénu.

Jel na jih, mířil k silnici 51. Jel na poslední schůzku. Ale ještě předtím se zastaví v Madisonu, rozloučit se.

Nejvíc ze všeho milovala Samantha Černá Vrána konec večerní směny v kavárně. Nádherně ji to uklidňovalo, dávalo jí to pocit, že navrací světu řád a mír. Vždycky si pustila cédéčko Indigo Girls a dala se do posledních večerních úkolů – svým tempem a po svém. Nejdřív vyčistila kávovar. Pak naposledy obešla všechny stoly, aby měla jistotu, že nikde nic nezůstalo a všechno nádobí je uklizené v kuchyni. Poskládala noviny, které hosté nechali ležet na židlích a okenních parapetech, a vynesla je v úhledném balíku přede dveře kavárny, aby je mohli odvézt do sběru.

Milovala tu kavárnu. Byla to dlouhá řada místností plných křesel a pohovek a nízkých stolků v ulici antikvariátů.

Přikryla zbytek tvarohového koláče fólií a uložila ho do ledničky, pak vzala hadr a setřela ze stolků poslední drobky. Měla ráda ty chvíle, kdy kavárna patřila jen jí.

Zaťukání na okno ji vytrhlo ze soustředěného úklidu. Šla ke dveřím a otevřela ženě přibližně stejného věku s temně rudými vlasy staženými do cůpků. Jmenovala se Natálie.

„Ahoj,“ Natálie se natáhla na špičky a Sam políbila. Umístila polibek intimně nad koutek Samanthiných úst. Takovým polibkem toho řeknete spoustu. „Hotová?“

„Skoro.“

„Máš chuť jít do kina?“

„Samo. Děsnou. Dej mi ještě pět minut, musím to dodělat. Sedni si třeba tamhle a přečti si Onion.“

„Poslední číslo už jsem viděla.“ Sedla si na židli u dveří a probírala se hromádkou novin do sběru, až něco našla, a četla si, zatímco Sam sáčkovala poslední tržbu a ukládala ji do trezoru.

Spaly spolu už týden. Sam uvažovala, jestli je tohle ono, jestli je to ten vztah, na který čekala celý život. Říkala si, že je to jen chemie a feromony, co v ní vyvolává ten pocit štěstí, když vidí Natálii, a možná to tak bylo. Jedno ale bylo jisté – usmívala se, když pohlédla na Natálii, a když byly spolu, byla spokojená a uspokojená.

„Tady je další z těch článků: ‚Mění se Amerika?‘“

„No, a mění?“

„To neříkají. Říkají, že možná jo, ale nevědí jak a nevědí proč, a možná taky že vůbec.“

Sam se široce usmála. „To je fajn, pokrývá to všechny možnosti, ne?“

„Asi jo.“ Natálie se pustila znovu do čtení.

Sam vyprala hadřík na nádobí a složila ho. „Řekla bych, že to bude tím, že navzdory vládě a tomu všemu najednou máš pocit, že je všecko, jak má být a v pořádku. Třeba je to jen jarem, třeba začíná letos dřív. Byla to dlouhá zima. Taky jsi tak ráda, že končí?“

„Moc.“ Odmlka. „Píšou tu, že spousta lidí hlásila, že měli podivné sny. Mně se nic zvláštního nezdálo. Nic zvláštnějšího než normálně.“

Sam se rozhlížela, jestli snad něco nepřehlédla. Ne. Všechno bylo akorát a v pořádku. Sundala si zástěru a pověsila ji na dveře v kuchyni. Vrátila se a začala zhasínat světla. „To já jsem měla poslední dobou hrozně divoké sny. Tak divné, že jsem si je dokonce začala zapisovat. Víš, píšu si je, když se vzbudím. Ale když si je pak čtu, vůbec nic neznamenají.“

Oblékla si kabát a natahovací rukavice.

„Trochu jsem se sny zabývala,“ nadhodila Natálie. Natálie se trochu zabývala snad vším, od arkanických způsobů sebeobrany a indiánské sauny po feng šuej a džezový tanec. „Povídej. Řeknu ti, co znamenají.“

„Tak jo.“ Sam odemkla dveře a zhasla poslední světla. Vypustila

Natálii ven, vyšla za ní a pečlivě za sebou zamkla dveře kavárny. „Někdy se mi zdálo o lidech, kteří padali z oblohy. Někdy jsem pod zemí a mluvím s mužem s bizoní hlavou. A někdy se mi zdá o tom chlápkovi, co jsem ho minulý měsíc políbila v baru.“

„Něco, co bych měla vědět?“

„Možná. Ale ne tak, jak myslíš. Byl to takový ten polibek: Odprejskni, nádhero.“

„Chtěla jsi, ať odprejskne?“

„Ne, naznačovala jsem někomu jinému, že by měl vypadnout. Je to složité, musela bys tam být, víš?“

Nataliiny podpatky klepaly na chodníku. Sam cupitala vedle ní. „To moje auto je vlastně jeho,“ řekla.

„Ta fialová příšera, co jsi dostala u sestry?“

„Jo.“

„Co se s ním stalo? Proč je nechce zpátky?“

„Nevím. Možná je ve vězení. Možná je mrtvý.“

„Mrtvý?“

„Řekla bych.“ Sam zaváhala. „Před pár týdny, víš, byla jsem si jistá, že je mrtvý. Mimosmyslové vnímání. Nebo tak něco. Zkrátka jsem to věděla. Ale pak jsem si zase začala myslet, že třeba není. Nevím. Moje mimosmyslové vnímání nejspíš není nic moc.“

„Jak dlouho si hodláš to auto nechat?“

„Dokud si pro ně někdo nepřijde. Myslím, že by to tak chtěl.“

Natálie se na ni podívala. Pak se podívala znovu. Pak řekla: „Kde jsi prosím tě vzala tohle?“

„Co?“

„Ty kytky. Ty, co máš v ruce, Sam. Kde se tu vzaly? Měla jsi je, když jsme vycházely z kavárny? Přece bych si jich všimla.“

Sam se podívala na své ruce. Pak se zašklebila: „Ty jsi anděl. Asi jsem měla něco říct, když jsi mi je dala, že?“ řekla. „Jsou nádherné. Děkuju, hrozně moc děkuju. Ale nebyly by červené příhodnější?“

Byly to růže, stonky zabalené v hedvábném papíru. Bylo jich šest a byly bílé.

„Já jsem ti je nedala,“ opáčila Natálie a rty jí ztvrdly.

Žádná z nich neřekla ani slovo, dokud nedošly ke kinu.

Když přišly po představení domů, dala Sam růže do improvizované vázy. Později je odlila do bronzu a nikomu se nesvěřila, jak k nim přišla. I když Caroline, která přišla po Natálii, vyprávěla jednou v noci, když byly obě velice opilé, příběh o tajemných růžích. A Caroline s ní souhlasila, že to je fakt, fakt strašidelná a divná historka, a když nad ní uvažovala, nevěřila z ní ani slovu, takže vlastně bylo všechno v pořádku.

* * *

Stín zaparkoval kousek od telefonní budky. Zavolal na informace a dostal její telefonní číslo.

Ne, bylo mu řečeno. Není tady. Asi je ještě v kavárně.

Cestou do kavárny se zastavil v obchodě a koupil květiny.

Kavárnu našel, pak přešel ulici a postavil se do vchodu protějšího domu – byl to nějaký antikvariát – a čekal.

Podnik zavíral v osm a deset minut po osmé viděl, jak Sam vychází ven ve společnosti menší ženy s culíky zvláštně červených vlasů. Pevně se držely za ruce, jako by držení za ruce mohlo udržet svět v bezpečné vzdálenosti. Hovořily – tedy většinou mluvila Sam a její přítelkyně poslouchala. Byl by docela rád věděl, co Sam říká. Usmívala se.

Obě ženy přešly ulici a minuly místo, kde stál. Ta dívka s copánky prošla půl metru od něho. Byl by mohl natáhnout ruku a dotknout se jí, ale ony si ho vůbec nevšimly.

Sledoval je, jak odcházejí ulicí, a cítil bodnutí, jako by v něm někdo zahrál mollový akord.

Byl to tenkrát hezký polibek, přemítal, ale na něho se Sam nikdy nepodívala tak, jak se dívá na tu copatou dívku. A nikdy by se na něho tak nedívala.

„Ale co, krucinál. Vždycky budeme mít Peru,“ řekl potichu, když se Sam vzdalovala. „A El Paso. To nám nikdo nevezme.“

Pak se rozběhl za ní a vsunul jí kytici do dlaně. Pak spěšně zašel do nejbližší uličky, aby mu ji snad nechtěla vrátit.

Vrátil se k autu a sledoval ukazatele na Chicago. Dodržoval rychlostní omezení nebo jel o kapku pomaleji.

Zbývala mu poslední věc, kterou musí udělat.

Nijak na to nespěchal.

Noc strávil v Motelu 6. Ráno vstal a uvědomil si, že oblečení mu pořád ještě páchne jako dno jezera. Nic jiného ale neměl. Stejně už je nebude dlouho potřebovat.

Zaplatil účet. Jel k honosné činžovní budově a našel ji bez problémů. Jen byla menší, než jak si ji pamatoval.

Vyšel po schodech nahoru – ne rychle, to by znamenalo, že se nemůže dočkat smrti, a ne pomalu, to by naznačovalo, že se bojí. Někdo uklidil schodiště: černé pytle s odpadky zmizely. Všude bylo cítit chlórový pach čisticích prostředků, ani stopa po hnijící zelenině.

Červeně natřené dveře v nejvyšším patře byly dokořán otevřené. Ve vzduchu visel zápach starých jídel. Stín zaváhal, pak zmáčkl knoflík zvonku.

„Jdu!“ zavolal ženský hlas a z kuchyně vyběhla drobounká a oslnivě blonďatá Zorja Jutrenjaja. Spěchala k němu a utírala si ruce do zástěry.

Vypadala jinak, uvědomil si. Vypadala šťastně. Na tvářích měla červené skvrny líčidla a ve starých očích jiskry.

Když ho poznala, otevřela ústa do překvapeného ‚O‘ a zvolala: „Stíne? Ty ses nám vrátil?“ Natáhla ruce na uvítanou. Sehnul se a objal ji, ona ho políbila na tvář. „Tak ráda tě zase vidím!“ jásala. „Teď musíš jít pryč.“

Stín vešel do bytu. Všechny dveře (s výjimkou dveří do pokoje Zorji Polunočnej) byly otevřené a všechna okna, která viděl, byla dokořán. Chodbou vanul lehký větřík.

„Jarní úklid,“ poznamenal.

„Čekáme hosta,“ svěřila se. „Teď musíš jít pryč. Dáš si kávu, než půjdeš?“

„Přišel jsem za Černobogem. Nastal čas.“

Zorja Jutrenjaja prudce vrtěla hlavou. „Ne, ne. Ty s ním nechceš setkat. Není dobrý nápad.“

„Já vím. Jenže, víte, jediné, co jsem se naučil o jednání s bohy, je, že když uděláte dohodu, dodržíte ji. Oni můžou porušit všechna pravidla, když se jim zachce. My ne. I kdybych se pokusil odtud odejít, nohy by mě stejně přinesly zpátky.“

Našpulila horní ret a pak řekla: „To je pravda. Ale dnes jdi pryč. Vrať se zítra. To už bude pryč.“

„Kdo je to?“ volal ze zadní části předsíně další ženský hlas. „Zorjo Jutrenjaja, s kým ty povídáš? Tahle matrace je těžká, sama ji neobrátím!“

Stín přešel chodbu a pozdravil: „Dobrý den, Zorjo Večernjaja. Můžu nějak pomoct?“ Žena v pokoji vypískla překvapením a pustila roh matrace.

Ložnice byla pokrytá prachem: byl na každé ploše, na dřevě nábytku, na skle, tančil v proudech slunečních paprsků, jak jej roztáčel občasný průvan a lenivé plácání zažloutlých krajkových záclon.

Pamatoval si na ten pokoj. Tu noc, kterou tady strávili, v něm spal Středa. Byl to Bělobogův pokoj.

Zorja Večernjaja na něho nejistě hleděla. „Ta matrace. Potřebuje otočit.“

„Stačí říct.“ Zvedl matraci, lehce ji obrátil a položil ji zpátky. Postel byla stará a dřevěná a matrace byla pořádně těžká. Když dopadla na rošt, zvedla se další oblaka prachu.

„Proč jsi tady?“ zeptala se Zorja Večernjaja. Tak, jak ji položila, to nebyla příliš přátelská otázka.

„Jsem tady, protože tenkrát v prosinci jeden mladý muž hrál partii dámy se starým bohem a prohrál.“

Stařena měla šedivé vlasy stažené do pevného uzlu na vršku hlavy. Vyšpulila rty: „Přijď zpátky zítra.“

„To nejde.“

„Je to tvůj pohřeb. Teď ty běž a posaď se. Zorja Jutrenjaja ti přinese kávu. Černobog se brzy vrátí.“

Přešel do obývacího pokoje. Vypadal úplně stejně, jak si ho pamatoval, jen okno bylo otevřené. Na opěradle pohovky spala ta šedá kočka. Když vešel, otevřela jedno oko a bez zájmu je zase zavřela a spala dál.

Tady hrál s Černobogem dámu. Tady vsadil svůj život, aby přinutil starého muže připojit se k poslednímu Středovu podrazu. Otevřeným oknem proudil čerstvý vzduch a zaháněl zatuchlý starý vzduch pryč.

Zorja Jutrenjaja přicupitala s červeným dřevěným podnosem. Na něm stál malý smaltovaný hrnek horké černé kávy a talířek drobných sušenek. Položila podnos na stolek před něho.

„Setkal jsem se zase se Zorjou Polunočnoj. Přišla za mnou pod svět a dala mi měsíc, aby mi svítil na cestu. A něco mi vzala. Ale nepamatuju si, co to bylo.“

„Líbíš se jí,“ řekla Zorja Jutrenjaja. „Ona je velký snílek. A všechny nás hlídá. Je tak statečná.“

„Kde je Černobog?“

„Nesnáší jarní úklid. Vždycky si jde koupit noviny a sedí s nimi v parku. Koupí si cigarety. Může být, že dnes domů vůbec nepřijde. Nemusíš čekat. Co kdybys odešel. Vrať se zítra.“

„Počkám.“ Žádné kouzlo ho nenutilo, aby tam čekal, to věděl. To on sám. Byla to ta poslední věc, která se musela stát, a pokud to bude opravdu poslední věc, která ho potká, no co, stane se to z jeho vlastní vůle. Pak už nebudou žádné závazky, žádné záhady, žádní duchové.

Upíjel horkou kávu, stejně silnou a sladkou jako posledně.

Z chodby zaslechl mužský hlas a posadil se víc zpříma. Potěšilo ho, že se mu netřese ruka. Dveře se otevřely.

„Stíne?“

„Ahoj,“ pozdravil. Zůstal sedět.

Černobog vešel do pokoje. Pod paží nesl složený výtisk Chicago Sun-Times. Položil jej na stolek. Chvilku upřeně hleděl na svého hosta, pak váhavě natáhl ruku. Stín ji stiskl.

„Přišel jsem. Naše dohoda. Vy jste splnil svoji část. Teď jsem na řadě já.“

Černobog přikývl. Svraštil obočí. Šedivé vlasy a knír se mu ve slunci leskly, vypadaly skoro zlaté. „Je…“ zamračil se. „Není…“ Odmlčel se. „Snad bys měl jít. Není vhodný čas.“

„Počkám, až se vám to bude hodit,“ řekl Stín. „Já jsem připravený.“

Černobog si povzdychl: „Ty jsi hrozně hloupý kluk. Víš to?“

„Asi ano.“

„Jsi hloupý. A tam na hoře jsi to udělal velice dobře.“

„Udělal jsem, co jsem musel.“

„Možná.“

Černobog šel ke starému dřevěnému příborníku. Sehnul se a vytáhl zpod něho plochý kufřík. Zmáčkl patentní zámky po obou stranách držadla. Oba se spokojeným cvaknutím odskočily. Otevřel kufřík, vyndal kladivo a potěžkal je v ruce. Vypadalo jako zmenšený perlík. Na dřevěné palici byly tmavé skvrny.

Pak se narovnal a řekl: „Hodně ti dlužím. Víc, než si myslíš. Tvou zásluhou se věci mění. Začíná jaro. Opravdové jaro.“

„Já vím, co jsem udělal,“ řekl Stín. „Neměl jsem na vybranou.“

Černobog kývl. V očích měl výraz, který tam Stín nikdy dřív neviděl. „Vyprávěl jsem ti někdy o svém bratrovi?“

„O Bělobogovi?“ Stín přešel doprostřed prošlapaného koberce. Klekl si na obě kolena. „Říkal jste, že už jste ho velice dlouho neviděl.“

„Ano,“ kývl stařec a zvedl kladivo. „Byla to dlouhá zima. Velice dlouhá zima. Ale teď končí,“ a zvolna pokyvoval hlavou, jako by na něco vzpomínal. Pak přikázal: „Zavři oči.“

Stín zavřel oči, zvedl hlavu a čekal.

Hlava perlíku byla studená, ledově studená a dotkla se jeho čela zlehka jako polibek.

„Bum! Tak,“ řekl Černobog. „Hotovo.“ Tvář mu zářila úsměvem. Nikdy předtím se neusmál tak radostně a upřímně. Jako slunce v letní den. Vrátil se ke kufru, uložil kladivo, kufr zavřel a zasunul jej pod příborník.

„Černobogu?“ Pak: „Jste Černobog?“

„Ano. Pro dnešek. Ale zítra to všecko bude Bělobog. Ale dnes pořád je Černobog.“

„Tak proč? Proč jste mě nezabil, když jste mohl?“

Starý muž vyndal z krabičky v kapse saka cigaretu bez filtru. Z krbové římsy vzal krabičku zápalek a připálil si. Zdálo se, že se hluboce zamyslel. „Protože,“ řekl po dlouhém čase, „krev je krev. Ale vděčnost je vděčnost. A byla to dlouhá, předlouhá zima.“

Stín vstal. Na kolenou džínů měl zaprášené skvrny. Oprášil je rukou.

„Díky.“

„Není zač. Až si budeš příště chtít zahrát dámu, víš, kde mě najdeš. Tentokrát hraju bílýma.“

„Díky. Možná přijdu. Ale hned tak to asi nebude.“ Pohlédl do rozzářených očí starého muže a marně vzpomínal, jestli vždycky měly tak chrpově modrou barvu. Potřásli si rukama a žádný z nich neřekl sbohem.

Cestou ven políbil Stín Zorju Jutrenjuju na líčko a Zorje Večernjej políbil ruku. Schody bral po dvou.

POSTSKRIPTUM

Reykjavík, na Islandu, je zvláštní město, i pro ty, kteří už viděli hodně zvláštních měst. Je to sopečné město – teplo pro město pochází hluboko z podzemí.

Turisté tam jezdí, ale ne tolik, jak byste možná čekali, dokonce ani na začátku července ne. Slunce svítilo, jak nyní už svítilo celé týdny: časně ráno zacházelo na hodinu či dvě, mezi druhou a třetí ráno bylo cosi jako zšeřelé svítání a pak začal nový den.

Hřmotný turista toho rána prošel většinu města a naslouchal, jak lidé hovoří řečí, která se za tisíc let téměř nezměnila. Místní lidé umějí číst prastaré ságy stejně snadno, jako dovedou číst noviny. Na tomto ostrově je takové vědomí kontinuity, že ho to až děsilo, a zároveň ho to uklidňovalo. Cítil únavu: v tom nikdy nekončícím dni nedokázal spát a proseděl celou tu nenoční noc v hotelovém pokoji střídavě nad turistickým průvodcem a Ponurým domem, románem, který si koupil v posledních týdnech na letišti, ale nedokázal si vzpomenout, na kterém. Občas jen tak hleděl z okna.

Konečně jak hodiny, tak slunce rozhodly, že už je ráno.

Koupil si v jedné z mnoha cukráren čokoládu a procházel se ulicemi. Chvílemi mu město připomnělo vulkanický původ Islandu: to když zahnul za roh a na okamžik si povšiml, jak je ve vzduchu cítit síra. Nevyvolávalo to v něm upomínku na podsvětí, spíš si vzpomněl na zkažená vejce.

Mnohé z žen, jež míjel, byly velice krásné: štíhlé a plavé. Ten typ, jaký by se byl líbil Středovi. Co asi přitahovalo Středu na Stínově matce, která byla krásná, ale vůbec se nepodobala těmto ženám.

Stín se na ty hezké ženy usmíval, protože způsobovaly, že se cítil příjemně mužsky, a usmíval se i na ty ostatní, protože se vůbec cítil příjemně.

Nedokázal by odhadnout, kdy si uvědomil, že je pozorován. Někdy během své okružní cesty Reykjavíkem začal mít jistotu, že ho kdosi pozoruje. Co chvíli se otočil a snažil se zahlédnout, kdo to je, také se díval do výkladních skříní a na odraz ulice za sebou, ale nikoho zvláštního nespatřil, nikde nebyl nikdo, kdo by ho zjevně sledoval.

Zašel do malé restaurace a objednal si uzenou alku a morušky a arktického sivena a vařené brambory. Zapíjel to coca-colou, která měla mnohem sladší, cukrovější chuť než doma ve Státech.

Když mu vrchní přinesl účet, zeptal se: „Promiňte, vy jste Američan?“

„Ano.“

„Tak to vám přeji šťastný Čtvrtý červenec,“ řekl číšník. Vypadalo to, že je rád, že se mu to povedlo.

Stín úplně zapomněl, že je čtvrtého. Den nezávislosti. Ano. Líbila se mu představa nezávislosti. Nechal peníze a spropitné na stole a vyšel ven. Od Atlantiku foukal chladný vítr, zapnul si plášť.

Sedl si na travnatý svah, díval se na město, jež ho obklopovalo, a uvažoval, že jednou se bude muset vrátit domů. A jednou si bude muset vytvořit domov, do kterého by se mohl vrátit. Byl by rád věděl, jestli domov je něco, co se po nějakém čase přihodí místu, kde žijete, nebo jestli je to něco, co člověk nakonec, když chodí a čeká a přeje si to dostatečně dlouho, najde.

Po úbočí kopce k němu přicházel nějaký stařec. Kráčel dlouhými kroky, měl na sobě temně šedý plášť s roztřepeným spodním okrajem, jako by v něm hodně cestoval, a na hlavě měl široký modrý klobouk. Za stuhou měl ve furiantském úhlu zastrčené racčí pero. Vypadá jako obstarožní hipík, napadlo Stína. Nebo jako pistolník v důchodu. Byl až legračně vysoký.

Přisedl si vedle Stína. Krátce kývl na pozdrav. Když se otočil, spatřil Stín, že má přes jedno oko pirátskou černou pásku, na bradě měl vystrčenou bílou bradku. Napadlo ho, že z něho třeba bude chtít vyrazit cigaretu.

„Hvernig gengur? Manst ƥú eftir mér?“ řekl muž.

„Promiňte, ale nemluvím islandsky.“ Pak dodal větu, již se naučil v časných hodinách věčného dne z konverzační příručky: „Ég tala bara ensku.“ Mluvím pouze anglicky. A ještě. „Američan.“

Starý muž zvolna kýval hlavou. „Mí lidé odtud před dávnými časy odešli do Ameriky. Odešli, ale pak se vrátili na Island. Říkali, že Amerika je dobré místo pro lidi, ale špatné pro bohy. A bez svých bohů se tam cítili příliš… sami.“ Jeho angličtina byla plynulá, jen pauzy mezi slovy a větný rytmus zněly poněkud zvláštně. Stín se na něho podíval pozorněji: zblízka vypadal mnohem starší, než se Stínovi zdálo možné. Kůži měl protkanou jemnými vráskami a prasklinkami, jako jsou praskliny v žule.

Muž pokračoval: „Já tě znám, chlapče.“

„Opravdu?“

„Ty a já jsme chodili po stejné cestě. Také jsem devět dní visel na stromě, sám sobě obětovaný. Jsem pán Ásů. Jsem bůh šibenic.“

„Vy jste Ódin.“

Muž zamyšleně kývl, jako by to jméno zvažoval. „Dávají mi mnoho jmen, ale ano, jsem Ódin, syn Borův.“

„Viděl jsem vás umřít,“ řekl Stín. „Držel jsem hlídku u vašeho těla. Kvůli své moci jste se toho pokusil tolik zničit! Kvůli sobě jste toho chtěl tolik obětovat. To všechno jste udělal.“

„Neudělal jsem to.“

„Udělal to Středa. On byl vy.“

„Ano, on byl já. Ale já nejsem on.“ Poškrábal se na boku nosu. Racčí pero se houpalo. „Vrátíš se zpátky?“ zeptal se Pán šibenic. „Do Ameriky?“

„Nemám proč se tam vracet,“ řekl Stín, a když to říkal, věděl, že je to lež.

„Čeká tam toho na tebe hodně,“ řekl stařec. „Ale všechny ty věci počkají, dokud se nevrátíš.“

Kolem přeletěl bílý motýl. Stín mlčel. Bohů a všeho, co k nim patří, měl dost na deset životů. Rozhodl se. Sedne na autobus a pojede na letiště. Vymění si lístek. Poletí někam, kde nikdy nebyl. Bude cestovat.

„Počkejte. Něco pro vás mám.“ Sáhl do kapsy a skryl v dlani předmět, který tam nahmatal. „Nastavte ruku.“

Ódin se na něho zvláštně a vážně díval. Pak pokrčil rameny a nastavil pravou ruku, dlaní dolů. Stín mu ji obrátil dlaní vzhůru.

Narovnal své dlaně a ukázal jednu po druhé, že jsou prázdné. Pak položil skleněné oko na tvrdou dlaň starce a nechal je tam.

„Jak jsi to udělal?“

„Kouzlo,“ vysvětlil Stín bez úsměvu.

Muž se zasmál a zatleskal. Držel oko mezi palcem a ukazováčkem, prohlížel si je a pokyvoval, jako by naprosto přesně věděl, co to je. Pak je uložil do koženého váčku, který měl pověšený u pasu. „Takk kærlega. Budu to opatrovat.“

„Jak je libo,“ řekl Stín. Zvedl se a oprášil si z kalhot trávu.

„Ještě,“ řekl pán Ásgardu s panovnickým pokynutím. Hlas měl hluboký a panovačný. „Ještě. Ještě kouzlo.“

„Co s vámi,“ pokrčil rameny Stín, „vy nikdy nejste spokojení. Tak jo. Tohle jsem se naučil od chlápka, co už je mrtvý.“

Sáhl do prázdna a vzal ze vzduchu zlatou minci. Byla to normální zlatá mince. Nedokázala přivést zpátky mrtvé či uzdravit nemocné, ale nebylo pochyb, že je zlatá.

„A to je všechno,“ řekl a ukazoval minci mezi palcem a prostředníčkem. „Víc už nenapsala.“

Vyhodil minci do vzduchu.

Letěla a na vrcholku oblouku se roztočila. Zlatě se tam třpytila a leskla a visela tam na letní obloze, jako by nikdy nehodlala spadnout dolů. Možná nikdy nespadne. Stín na ni nečekal. Šel pryč a šel pořád dál.

PODĚKOVANÍ

Byla to dlouhá kniha a dlouhá cesta a jsem zavázán díky mnoha lidem.

Paní Hawleyová mi půjčila svůj dům na Floridě, abych měl kde psát, a jediné, co jsem musel na oplátku dělat, bylo odhánět kořistníky. Půjčila mi také svůj dům v Irsku, abych měl kde knihu dokončit, a varovala mě, abych jí nezaplašil duchy. Upřímné díky jí a panu Hawleyovi za jejich laskavost a štědrost. Jonathan a Jane mi půjčili svůj dům a houpací síť. Na oplátku jim stačilo, když jsem občas vylovil z ještěřího jezírka některou z těch floridských bestií. Všem jsem jim moc vděčný.

Dr. Dan Johnson mi dával informace z lékařské oblasti, kdykoliv jsem je potřeboval, upozorňoval mě na občasné zbloudilé a neúmyslné anglicismy (což ostatně dělali i všichni ostatní), odpovídal mi na nejroztodivnější otázky a jednoho červencového dne se mnou dokonce obletěl v malém letadýlku severní Wisconsin. Má asistentka, báječná Lorraine Garlandová, mi umožnila tuto knihu vůbec napsat, protože mě po celý ten čas všude zastupovala, a navíc se tvářila, že jí nedělá nejmenší potíž zjišťovat mi informace o obyvatelstvu všech možných amerických městeček. Dodnes mi není jasné, jak to dělala. (Je členkou skupiny, co si říká Flash Girls. Kupte si jejich novou nahrávku, Play Each Morning, Wild Queen, ať má radost.) Terry Pratchett mi ve vlaku do Gothenburgu pomohl rozmotat jednu zašmodrchanou zápletku. Eric Edelman zodpovídal mé diplomatické otázky. Anna Sunshine Isonová mi sehnala spoustu materiálu k japonským internačním táborům na západním pobřeží, které si budou muset počkat na další knížku, protože do téhle se mi nevešly. Nejlepší řádek v epilogu jsem si vzal od Geneho Wolfa, jemuž tímto děkuji. Seržant Kathy Ertzová mi vlídně zodpovídala i ty nejnemožnější otázky k policejním postupům a zástupce šerifa Marshall Multhauf mě s sebou vzal na objížďku do terénu. Pete Clark se podrobil mému až zrůdně osobnímu vyptávání s laskavostí a humorem. Dale Robertson byl mým konzultantem přes hydrologii. Vážím si poznámek Dr. Jima Millera k lidem, jazyku a rybám, stejně jako lingvistické pomoci Margret Rodasové. Jamy Ian Swiss dával pozor, aby čarování s mincemi bylo opravdu čarovné. Veškeré chyby v knize jsou mé chyby, oni za ně nemohou.

Rukopis četla spousta hodných lidí. Přispěli mi cennými návrhy, opravami, povzbuzením a informacemi. Jsem obzvlášť vděčný Colinu Greenlandovi a Susanně Clarkeové, Johnu Cluteovi a Samueli R. Delanymu. Chtěl bych poděkovat Owl Goingbackovi (který má opravdu nejsprávnější jméno na světě), Iselin Rasja Evensenové, Peteru Straubovi, Jonathanu Carrollovi, Kelli Bickmanové, Dianně Grafové, Lenny Henrymu, Petemu Atkinsovi, Amy Horstingové, Chrisu Ewenovi, Tellerovi, Kelly Linkové, Barb Gillyové, Willu Shetterlyovi, Connii Zastoupilové, Rantzu Hoseleyovi, Dianě Schutzové, Stevu Brustovi, Kelly Sue DeConnickové, Roze Kaveneyové, Ianu McDowellovi, Karen Bergerové, Wendy Japhetové, Terje Nordbergové, Gwendě Bondové, Therese Littlitonové, Lou Aronicové, Hy Benderovi, Marku Askwithovi, Alanu Moorovi (který mi také půjčil ‚Litvinoffovu knihu‘), a originálnímu Joeovi Sandersovi. Můj dík patří také Rebecce Wilsonové. A obzvlášť děkuji Stacy Weissové za její porozumění. Když přečetla Diana Wynne Jonesová první koncept, varovala mě, co z toho bude za knihu a do jakých nebezpečí se vrhám, a měla naprosto ve všem pravdu.

Je mi líto, že už s námi není profesor Frank McConnell. Myslím, že tomu by se to líbilo.

Když jsem dopsal první pracovní verzi, uvědomil jsem si, kolik jiných lidí se podobnými tématy zabývalo přede mnou: obzvlášť můj oblíbený nemoderní autor James Cabell, Roger Zelazny v pozdějších letech a, pochopitelně, nenapodobitelný Harlan Ellison, jehož sbírka Deathbird Stories se mi vpálila do mozku, když jsem byl ještě v tom věku, kdy mě kniha mohla navždycky změnit.

Nevidím důvod, proč by se mělo potomstvu sdělovat, jakou hudbu člověk při psaní knihy poslouchal, a kromě toho jí byla při této knize obrovská spousta. Ale přesto, bez Dream Cafe Grega Browna a 69 Love Songs od Magnetic Fields by to byla určitě úplně jiná kniha, takže vřelé díky Gregovi a Stephinovi. Také považuji za svou povinnost vám říct, že si můžete poslechnout hudbu z Domu na skále na kazetě nebo na CD, a to včetně té z Mikáda a z Největšího kolotoče světa. Je jiná, ačkoliv rozhodně ne lepší než cokoliv jiného, co jste kdy slyšeli. Napište si na adresu: The House on the Rock, Spring Green, WI 53588 USA, nebo zatelefonujte na číslo (+01-608) 935-3639.

Moji agenti – Merrille Heifetz ve Writers House, Jon Levin a Erin Culley La Chapelle v CAA – byli nedocenitelní jako pokusní králíci a pilíře moudrosti.

Mnozí lidé, kteří čekali na věci, jež jsem jim slíbil, hned jak dopíši tuto knihu, projevili obdivuhodnou trpělivost. Chtěl bych vyjádřit poděkování těm hodným lidem ve studiu Warner Brothers (obzvláště Kevinu McCormickovi a Lorenzu di Bonaventurovi), ve Village Roadshow, v Sunbow a v Miramaxu. A Shelly Bondové, která vydržela nevydržitelné.

Dva lidé, bez nichž by to nešlo vůbec: Jennifer Hersheyová v HarperCollins v USA a Doug Young v Hodder Headline v UK. Mám štěstí, že mám dobré vydavatele, a tihle dva jsou z nejlepších, jaké znám. A to nemluvím o tom, jak byli trpěliví, jak si vůbec nestěžovali a jak, když kolem nás termíny fičely jako suché listí ve větru, snášeli situaci se stoickým klidem.

Nakonec přišel Bill Massey v Headline a pročetl knihu svým ostřížím zrakem redaktora. Kelly Notorasová ji zase převedla s půvabem a jistotou přes úskalí technické redakce.

Úplně na závěr chci poděkovat své rodině, Mary, Mikovi, Holly a Maddy, kteří byli ze všech nejtrpělivější, kteří mě milovali a kteří snášeli, když jsem na dlouhá období odjížděl pryč, psát nebo objevovat Ameriku – která, jak jsem zjistil, když jsem ji konečně našel, byla celou tu dobu v Americe.

Neil Gaiman

poblíž Kinsale, County Cork

15. ledna 2001

Neil Gaiman

AMERIČTÍ BOHOVÉ

Z amerického originálu American Gods

vydaného nakladatelstvím William Morrow

(HarperCollinsPublishers, Inc.) v roce 2001

přeložila Ladislava Vojtková.

Obálku vytvořilo a grafickou úpravu obálky

provedlo 2D Studio.

Vydal Bohuslav Svoboda – POLARIS,

Podkopčí 464, Frenštát p. R.

v roce 2001 jako svou 109. publikaci.

Tisk – Slezská Grafia s.r.o., Veleslavínova 7, Opava.

Vydání první.

Cena: 239 Kč

ISBN 80 – 85911 – 98 – l

BOUŘE PŘICHÁZÍ

Stín strávil tři roky ve vězení, kde se držel zpátky a snažil se přežít. Všechno co chtěl, bylo vrátit se do náručí své milující ženy a po zbytek života se vyhýbat malérům. Několik dní před svým propuštěním se však dozvídá, že jeho manželka zahynula při automobilové nehodě. Svět se pro něj změnil v chladné místo.

V letadle, cestou na pohřeb, se Stín setkává s postarším mužem, který si říká pan Středa, a ten mu nabídne práci. Stín, muž, který už nemá co ztratit, ji nakonec přijme.

Pracovat pro tajemného Středu však není bez rizika a Stín brzy zjistí, že jeho místo ve Středových plánech je mnohem nebezpečnější, než si kdy představoval. Podniká rušnou cestu tajemným světem Ameriky, jak ji nezná, a jeho společníky jsou mimo jiné i vražedný Černobog, charismatický pan Nancy nebo půvabná Easter – ti všichni navíc vědí o něm víc než on sám.

Postupně se Stín dozvídá, že minulost neumírá, že každý – jeho mrtvou ženu nevyjímaje – má svoje tajemství a že sázky jsou vyšší, než si kdo dokáže představit.

Schyluje se k bouři epických rozměrů. Stín a Středa se stávají centrem konfliktu starého jako lidstvo samo. Pod povrchem každodenního života se schyluje k válce – a bojovat se bude o samotnou duši Ameriky…

„On je prostě pokladnice příběhů a my máme to štěstí, že se s ním můžeme setkávat ve všech médiích.“

– Stephen King –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai