ANANSIHO CHLAPCI

NEIL GAIMAN

ZNÁTE TO. Vezmete knížku, otevřete ji na stránce s věnováním a dovíte se, jako už tolikrát, že autor věnoval knihu někomu jinému a ne vám.

Tentokrát je to jiné.

Protože jsme se ještě nesetkali / známe se jen letmo / jsme do sebe blázni / neviděli jsme se už nevímjak dlouho jsme příbuzní / nikdy se nesetkáme, ale doufám, že i přesto o sobě budeme přátelsky smýšlet…

Tahle knížka je pro Vás.

Však vy víte s čím a nejspíš taky proč.

POZNÁMKA: autor by rád využil téhle příležitosti a smekl klobouk před duchy Zory Neale Hurstonové, Thorna Smithe, P. G. Wodehouse a Frederika ‚Texe‘ Averyho.

KAPITOLA PRVNÍ

Která je hlavně o jménech a rodinných vztazích

ZAČÍNÁ TO, jak už začíná většina věcí, písničkou.

Na počátku byla koneckonců slova a ta přišla s melodií. Tak byl stvořen svět, tak bylo rozděleno prázdno, tak vznikly souše a hvězdy a sny a bůžkové a zvířata.

Byly vyzpívány.

Velká zvířata byla přizpívána, poté co Pěvec skončil s planetami a kopci a stromy, s oceány a drobnou zvěří. Vyzpíval i útesy, jež ohraničují existenci, i loviště a temnotu.

Písně zůstávají. Trvají. Správná píseň dokáže udělat z císaře směšnou figurku, dokáže svrhnout dynastie. Píseň umí přetrvat dlouho potom, co se události a lidé v nich změní v prach a sny a zaniknou. Taková je síla písní.

S písněmi můžete dokázat ještě spoustu dalších věcí. Nedávají pouze vzniknout světům a nevytvářejí jsoucno. Tak třeba otec Tlustého Charlieho Nancyho je prostě užíval k tomu, aby si zajistil, jak doufal a očekával, báječný flám.

Než se v hospodě objevil otec Tlustého Charlieho, zdálo se barmanovi, že celý večer karaoke bude jeden velký propadák. Pak vplul stařík do lokálu a zamířil ke stolu poblíž provizorního pódia, u něhož seděla skupinka blondýnek s čerstvým opálením a úsměvy turistů. Cvrnkl jim na pozdrav do klobouku, protože měl klobouk, zelenou fedoru bez poskvrnky a také citrónově žluté rukavice, a přistoupil k jejich stolu. Zachichotaly se.

„Bavíte se dobře, dámy?“ zeptal se.

Chichotaly se dál a pověděly mu, že se mají bezvadně, dík za optání, a že jsou tu na dovolené. A on jim sdělil, že to je teprve začátek, jen ať počkají, jak to roztočí.

Byl starší než ony, mnohem, mnohem starší, ale byl okouzlující, jako by přicházel ze starých časů, kdy ještě platily dobré mravy a dvorná gesta. Barman si oddechl. Když je v baru někdo takový, večer se vydaří.

Karaoke se rozjelo. Pak se tancovalo. Stařík ne jednou, hned dvakrát vyskočil na jevišťátko a zpíval. Měl příjemný hlas a krásný úsměv a nohy, které se při tanci jen míhaly. První písnička, kterou zpíval, se jmenovala ‚Co je nového, kočičko?‘. Když se objevil na pódiu podruhé, zničil Tlustému Charliemu život.

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE byl ve skutečnosti tlustý jen pár let. Začalo to, ještě mu nebylo ani deset, bylo to tehdy, co jeho matka oznámila světu, že jestli tedy s něčím skoncovala ( a pokud gentleman, kterýho se to týká, má nějaký námitky, může si je nacpat, víte kam), je to její manželství s tím starým kozlem, protože to byl její největší životní omyl, a že ráno odejde někam hodně daleko a udělá jí velikou radost, když se ji nebude snažit hledat, a skončilo, když mu bylo čtrnáct. Tehdy Charlie trochu povyrostl a taky trochu víc cvičil. Nebyl tlustý. Po pravdě řečeno nebyl ani buclatý, jen trochu jakoby měkčí kolem kostry. Ale jméno Tlustý Charlie se ho drželo jako žvýkačka podrážky. Představoval se jako Charles nebo (to mu bylo něco přes dvacet, Chaz, podepisoval se C. Nancy, ale nebylo to k ničemu: to jméno ho vždycky nějak dohonilo, vplížilo se do nové etapy jeho života, jako švábi prolezou škvírami do světa za ledničkou v nové kuchyni, a ať se mu to líbilo, nebo nelíbilo, a ono se mu to nelíbilo, zase byl Tlustý Charlie.

Aniž nad tím přemýšlel, věděl, že je tomu tak proto, že to jméno mu dal otec. A když jeho otec věci pojmenoval, bylo to napořád.

Třeba ten pes, co žil v domě naproti, tehdy na Floridě, kde Tlustý Charlie vyrostl. Byl to boxer, kaštanově hnědý, s dlouhýma nohama a špičatýma ušima a čumákem, který vypadal, jako by ten pes, když byl ještě štěně, vrazil v rozběhu do zdi. Hlavu nosil hrdě vzpřímenou, ohon vztyčený. Nebylo pochyb, byl to šlechtic mezi psy. Účastnil se přehlídek, měl stuhy za Nejlepší z vrhu, Nejlepší ve své třídě, dokonce i jednu Vítěz soutěže. Těšil se jménu Campbell MacInrory Arbuthnot Sedmý a jeho majitelé mu v přátelských chvílích říkali Kai. Aspoň tedy do dne, než ho otec Tlustého Charlieho, sedící s plechovkou piva na polorozpadlé houpačce na verandě, zahlédl, jak se na vodítku loudá z jedné strany sousedovy zahrady na druhou podél šňůry natažené od palmy k plotové tyčce.

„To je ale pitomý pes,“ řekl otec Tlustého Charlieho. „Úplně jako ten kámoš Kačera Donalda, Goofy. Ahoj, Goofy.“

A to, co bývalo Vítěz soutěže, najednou nějak zmizelo a změnilo se. Tlustý Charlie náhle viděl zvíře otcovýma očima a byl to opravdu pěkně pitomý pes. Skoro jako by byl gumový.

Za chvíli už mu tak říkala celá ulice. Majitelé Campbella Macinroryho Arbuthnota Sedmého s tím bojovali, ale bylo to, jako by se stavěli proti hurikánu. Úplně cizí lidé škrábali kdysi hrdého boxera za ušima a říkali: „Nazdar, Goofy. Jak se vede, pejsku?“ Brzy potom ho majitelé přestali přihlašovat do soutěží. Neměli odvahu. „Takové trdlo pes,“ říkali porotci.

Jména, která dal věcem otec Tlustého Charlieho, držela jako přilepená. Tak už to prostě bylo.

A to zdaleka nebylo na otci to nejhorší.

Za ta léta, co s ním vyrůstal, mohl Tlustý Charlie sepsat dlouhý seznam otcových nejhorších stránek: otáčel se za každou sukní a neuměl udržet ruce, aspoň tak to mámě říkaly mladé ženy z okolí, vždycky pak byly doma problémy. Kouřil malé černé doutníky, říkal jim viržinka, hrozně páchly a zápach se držel všeho, na co otec sáhl. Vášnivě rád tančil jakousi podivnou šouravou formu stepování, co byla nejspíš v Harlemu v módě tak maximálně půl hodiny někdy ve dvacátých letech.

Absolutně neměl ponětí o současné situaci ve světě, ale zato byl skálopevně přesvědčený, že seriály jsou půlhodinové přenosy ze života skutečných lidí. Ale žádný z těch nedostatků sám o sobě nebyl, aspoň podle Tlustého Charlieho, to nejhorší, i když všechny přispívaly k té opravdu nejhorší věci.

To nejhorší na otci Tlustého Charlieho bylo tohle: byl trapný.

Pochopitelně, všichni rodiče jsou trapní. Patří to k věci. Rodiče přirozeně ztrapňují už samotnou svou existencí, stejně jako se děti v jistém věku přirozeně svíjejí studem, hanbou a ponížením, když na ně rodiče třeba jen promluví na ulici.

Otec Tlustého Charlieho tohle mučení pochopitelně přivedl k dokonalosti a přímo se v něm vyžíval, stejně jako se vyžíval v kanadských žertících, od nejjednodušších, Tlustý Charlie nikdy nezapomene, jak si poprvé lehl do jablkového koláče schovaného v posteli, až po nepředstavitelně složité.

„Jako třeba?“ zeptala se Rosie, snoubenka Tlustého Charlieho, jednou večer, když se jí Charlie, který normálně o otci nikdy nemluvil, rozpačitě pokoušel vysvětlit, proč si myslí, že pozvat otce na jejich nadcházející svatbu by byl velice špatný nápad. Byli tenkrát v jedné z vinárniček v jižním Londýně. Tlustý Charlie byl skálopevně přesvědčen, že čtyři tisíce mil a Atlantický oceán jsou dvě věci velice dobré na to, aby ležely mezi ním a otcem.

„No…“ před očima mu defilovala přehlídka potupení a z každého mu naskakovala husí kůže. Jedno vybral. „No, když jsem jednou přecházel na jinou školu, to jsem byl ještě na základce, táta mi nadšeně vyprávěl, jak se jako kluk vždycky hrozně těšil na Den prezidentů, protože existuje zákon, že děti, které ten den přijdou do školy oblečené jako jejich nejoblíbenější prezident, dostanou velký sáček bonbónů.“

„Jé, to je hezký zákon,“ řekla Rosie. „Škoda, že my v Anglii nic takového nemáme.“ Rosie nikdy nebyla jinde než ve Velké Británii, pokud tedy nepočítala dovolenou s Klubem 18-30, to byla na ostrově někde ve Středozemním moři, aspoň si to myslela. Měla teplé hnědé oči a dobré srdce, i když zeměpis nepatřil k jejím silným stránkám.

„To není žádný hezký zákon,“ vrčel Tlustý Charlie. „Není to vůbec žádný zákon. Vymyslel si to. Ve většině států na Den prezidentů ani není vyučování. A tam, kde se učí, žádná taková tradice, že by se žáci převlékali za své oblíbené prezidenty, neexistuje. Žádný zákon Kongresu jim nezajistí tašky bonbónů, tvoje popularita v dalších letech taky nezávisí na tom, za kterého prezidenta se rozhodneš přestrojit, průměrný školák si stejně vybere Lincolna nebo Washingtona nebo Jeffersona. Ti, kteří budou populární, se obléknou jako John Quincy Adams nebo Warren Gamaliel Harding nebo někdo podobný. A nesmí se o tom předem mluvit, nese to smůlu. Tedy, nenese, ale on to tvrdil.“

„Oblékají se za prezidenty i dívky?“

„No jasně, chlapci i děvčata. A tak jsem celý týden před Dnem prezidentů četl v Encyklopedii světa všechno, co tam psali o prezidentech, a snažil jsem se vybrat toho nejsprávnějšího.“

„Nikdy tě nenapadlo, že si z tebe utahuje?“

Tlustý Charlie zavrtěl hlavou. „Když tě táta začne zpracovávat, nic takového tě nenapadne. Je to nejlepší lhář, jakého kdy potkáš. Je fakt přesvědčivý.“

Rosie usrkla Chardonnay. „A za kterého prezidenta jsi nakonec šel?“

„Za Tafta. Byl to sedmadvacátý prezident. Táta mi kdesi našel hnědý oblek, nohavice jsem měl vyrolované a kalhoty vycpané polštářem. Taky mi namaloval plnovous. Sám mě zavedl do školy. Vkráčel jsem dovnitř celý pyšný, ostatní děti vřískaly smíchem a ukazovaly si na mě a já se zamkl na chlapeckém záchodě a brečel jsem. Nedovolili mi jít se domů převléct. Musel jsem v tom být celý den. Bylo to peklo.“

„Měl sis něco vymyslet,“ řekla Rosie. „Že jdeš rovnou ze školy na maškarní večírek nebo tak. Nebo jsi jim měl říct pravdu.“

„Jo,“ řekl Tlustý Charlie chmurně a i po těch letech se mu sevřel žaludek.

„A co říkal táta, když ses vrátil domů?“

„Co by, řval smíchem. Chechtal se a ryčel a pohihňával se a tak. Pak mi řekl, že možná už se to nedělá. A prý co kdybychom šli spolu na pláž a hledali mořské panny.“

„Hledali… mořské panny?“

„To jsme šli k moři a chodili po pláži a on byl úplně nejtrapnější ze všech lidí na téhle planetě, vždycky začal zpívat a dal se do takového praštěného šoupavého tance v písku a mluvil na lidi, které jsme potkávali, vůbec je neznal, nikdy předtím je viděl, nenáviděl jsem to, akorát že on tvrdil, že v Atlantiku jsou mořské panny, a když se budu pořádně dívat, nějakou uvidím.

‚Tamhle!‘ vykřikoval. ‚Viděl jsi ji? Byla to rusovláska, se zeleným ocasem.‘ A já jsem se díval a díval, ale nikdy jsem žádnou neviděl.“

Potřásl hlavou. Pak si nabral z misky na stole hrst oříšků a házel si je do úst. Hlučně je chroupal, jako by každý z nich představoval jedno dvacet let staré ponížení, které se nedalo vymazat.

„Teda,“ radovala se Rosie. „Tvůj táta musí být fantastický, fakt číslo! Musíme ho přesvědčit, aby přijel na svatbu. Bude duší celé oslavy.“

Tlustý Charlie se málem udusil para ořechem, jak se jí snažil vysvětlit, že to je to poslední, co by si člověk na vlastní svatbě mohl přát. Otec, co je duší celé té slávy. Taky dodal, že táta je bez nejmenších pochyb pořád ještě ten nejtrapnější člověk na celé boží zemi. A on že je navýsost šťastný, že toho starého kozla už pár let neviděl a že to nejlepší, co máma v životě udělala, bylo to, že od něho odešla a odstěhovala se k tetě Alanně do Anglie. A to všechno podepřel kategorickým prohlášením, že ať se propadne do horoucích pekel a třeba k samému satanáši, jestli otce pozve. Když to tak vezme, uzavřel nakonec, to nejlepší na ženění je, že nemusí tátu pozvat na svatbu.

A pak viděl výraz ve tváři své nastávající a ledový třpyt jejích jindy přátelských očí a spěšně se opravil, že druhé nejlepší, ale už bylo příliš pozdě.

„Prostě se s tím budeš muset smířit,“ prohlásila Rosie. „Konečně, svatba je báječná příležitost zbořit ploty a opravit mosty. Je to tvá příležitost ukázat mu, že mu nic nezazlíváš.“

„Ale já mu zazlívám,“ nedal se Tlustý Charlie. „Zazlívám mu spoustu věcí.“

„Máš jeho adresu? Nebo telefonní číslo? Nejspíš bys mu měl zavolat. Dopis je trochu neosobní, když se někomu žení jediný syn… ty jsi jeho jediný syn, že? Má e-mail?“

„Ano. Jsem jeho jediný syn. Nemám tušení, jestli má e-mail nebo ne. Spíš ne.“ Dopisy jsou náhodou dobrá věc, myslel si. Už proto, že se mohou cestou ztratit.

„Neva, určitě máš adresu nebo telefonní číslo.“

„Nemám,“ přiznal Tlustý Charlie. Třeba se otec přestěhoval. Třeba odešel z Floridy a je někde, kde nemají telefony. Ani adresy.

„Tak kdo je má?“

„Paní Higglerová,“ řekl Tlustý Charlie a ztratil sílu bojovat s nevyhnutelným.

Rosie se sladce usmála. „A kdo je paní Higglerová?“

„Rodinná přítelkyně. Když jsem byl kluk, bydlela vedle nás.“

Mluvil s paní Higglerovou před několika lety, když umírala matka. Na její prosbu telefonoval paní Higglerové a žádal ji, aby to otci vyřídila a řekla mu, aby se s ním spojil. A o několik dní později našel po návratu z práce na záznamníku zprávu. Hlas nepochybně patřil otci, i když zněl dost staře a trochu opile.

Sdělil mu, že se mu to nehodí a že ho obchodní záležitosti nutí zůstat v Americe. Pak dodal, že přes to všechno je matka Tlustého Charlieho zatraceně fajn ženská. Za dalších pár dní byla do nemocnice doručena váza s květinami. Když si matka přečetla přiloženou vizitku, pohrdlivě si odfrkla.

„Myslí, že mu na to naletím?“ prohlásila. „Tak to se pěkně plete, to ti povídám.“ Ale nechala vázu postavit na čestné místo u postele a v dalších dnech se Tlustého Charlieho ptávala, jestli se otec neozval, jestli přijede, než bude po všem.

A Tlustý Charlie musel říkat, že nic neví. Začal tu otázku nenávidět, nenáviděl i svou odpověď i mámin výraz, když jí říkal, že ne, že otec nepřijede.

Nejhorší den byl ten, kdy si ho vzal doktor, nevrlý drobný mužík, stranou a řekl mu, že už to nebude dlouho trvat, že matka rychle slábne a že už jde jen o to, aby příliš netrpěla.

Tlustý Charlie přikývl a šel za ní. Držela ho za ruku a ptala se, jestli nezapomněl zaplatit účet za plyn, když se na chodbě ozval hluk, rachotivý, pšoukavý, dupavý, chrastivý, řinčivý a dunivý hluk, jaký v nemocnici nečekáte, protože všude visí cedule o tichu, co pomáhá léčit, a sestry vás pořád sledují ledovými pohledy.

Hluk sílil.

Tlustý Charlie se lekl, že by to mohli být teroristé. Matka se však té kakofonii slabě usmála. „Žlutý pták,“ zašeptala.

„Cože?“ Tlustý Charlie na ni vytřeštil oči, zděšený, že se pomátla.

„Žlutý pták,“ opakovala hlasitěji a pevněji. „To, co hrají.“

Šel ke dveřím a vyhlédl ven.

Nemocniční chodbou se, navzdory protestům sester a vytřeštěným pohledům pacientů v pyžamech a jejich rodin, blížilo cosi, co se dalo označit jako maličká neworleanská džezová kapela. Byl tam saxofon a suzafon a trubka. Byl tam taky obrovský chlap a na krku měl pověšené něco, co vypadalo jako basa. A chlapík, který bušil do basového bubnu. A v čele hordy, ve šviháckém kostkovaném obleku, s nasazenou fedorou a se žlutými rukavicemi, kráčel otec Tlustého Charlieho. Nehrál na žádný nástroj, ale tančil chodbou svůj speciální step v měkkých botách, zvedal klobouk na pozdrav všem zaměstnancům nemocnice a potřásal si rukou s každým, kdo k němu přistoupil, aby s ním promluvil nebo si stěžoval.

Jestli je na světě nějaká spravedlnost, pomyslel si Tlustý Charlie, půjde otec chodbou pořád dál, mine naše dveře a zapadne do urologicko-venerického oddělení. Spravedlnost však neexistuje a jeho otec dotančil ke dveřím onkologického oddělení a zastavil se.

„Tlustý Charlie,“ zvolal tak hlasitě, že celé oddělení, celé patro, celá nemocnice, musely pochopit, že to je někdo, kdo zná Tlustého Charlieho. „Tlustý Charlie, ustup od těch dveří. Tvůj otec je tady.“

Tlustý Charlie ustoupil.

Kapela, vedená otcem, se propletla oddělením k matčině posteli. Dívala se, jak se blíží, a usmívala se.

„Žlutý pták,“ řekla slabě. „Moje oblíbená písnička.“

„Co bych to byl za člověka, kdybych si to nepamatoval?“ zeptal se otec Tlustého Charlieho.

Pomalu zavrtěla hlavou, natáhla ruku a sevřela jeho dlaň ve žluté rukavici.

„Promiňte,“ odvážila se drobná bílá žena s papíry na podložce. „Tihle lidé patří k vám?“

„Ne,“ bránil se Tlustý Charlie celý rudý. „Nepatří. Vlastně ne.“

„Ale tohle je vaše matka, ne?“ pokračovala žena s baziliščím pohledem. „Musím vás požádat, aby okamžitě opustili oddělení, a to bez jakýchkoliv dalších výtržností.“

Tlustý Charlie cosi zamumlal.

„Cože?“

„Jen že se bojím, že je k ničemu nedokážu přinutit.“ Utěšoval se, že horší už to být nemůže, když otec vzal od bubeníka plastovou tašku a začal z ní vytahovat plechovky černého piva a rozdávat je členům kapely, sestřičkám a pacientům. Pak si zapálil viržinko.

„Promiňte,“ opakovala žena s podložkou, když ucítila kouř, a vrhla se přes pokoj na otce jako řízená střela s budíkem vzhůru nohama.

Tlustý Charlie využil okamžiku a utekl. Připadalo mu to nejrozumnější.

Toho večera seděl doma a čekal, že zazvoní telefon nebo se ozve klepání na dveře. Podobně je asi člověku, který klečí pod gilotinou a čeká, až ho ostří políbí na krk. Nikdo nezavolal, nikdo nezaklepal.

Skoro nespal a druhý den odpoledne se plížil do nemocnice připravený na nejhorší.

Matka na lůžku vypadala šťastnější a klidnější než v posledních několika měsících pamatoval. „Už zase odjel,“ řekla Tlustému Charliemu, když vešel. „Nemohl se zdržet. Nezlob se, že to říkám, ale nemusel jsi utéct jako malý kluk. Měli jsme tu bezva mejdan. Jako za starých časů.“

Tlustý Charlie si nedovedl představit nic horšího než mejdan na onkologickém oddělení, snad jen mejdan organizovaný jeho otcem a džezovou kapelou. Neřekl jí to.

„On není zlý,“ ujišťovala ho matka a oči jí zářily. Pak se zamračila. „No, zas tak úplně pravda to není. Rozhodně to není dobrý chlap. Ale včera v noci mi fakt udělal radost,“ a usmála se. Byl to opravdový úsměv a na okamžik vypadala zase mladá.

Ve dveřích se objevila ta žena s podložkou na psaní a prstem mu kývla, aby šel za ní. Tlustý Charlie spěchal na chodbu a už zdálky se omlouval. Když byl blíž, uvědomil si, že už nehledí jako bazilišek v žaludeční křeči. Připomínala spíš kotě. „Váš otec,“ řekla.

„Moc se omlouvám,“ vyhrkl Tlustý Charlie. Stejně to říkával v dětství, pokaždé, když se někdo zmínil o jeho otci.

„Ne, kdepak, vůbec ne,“ mávl rukou bývalý bazilišek. „Není proč se omlouvat. Jen mě tak napadlo. Váš otec. Pro případ, že bychom ho museli kontaktovat, nemáme v papírech ani jeho telefon ani adresu. Měla jsem se ho včera zeptat, ale úplně jsem na to zapomněla.“

„Myslím, že telefon ani nemá. A pokud ho chcete najít, nejjednodušší je doletět na Floridu a jet dálnicí A1A, to je ta pobřežní silnice, co běží podél východního cípu poloostrova. Odpoledne ho můžete najít na mostě, chytá tam ryby. A večer bude v baru.“

„Okouzlující muž,“ řekla nostalgicky. „Co dělá?“

„Jak jsem řekl. Loví zlaté rybky.“ Hleděla na něho nechápavě a on si připadal hloupě. Když to řekl otec, lidé se vždycky smáli. „No, jako v té pohádce. Chytíte zlatou rybku a ona vám přinese bohatství. Táta vždycky uloví někoho, kdo ho pozve na skleničku. Byl to takový vtip.“

Zasněný pohled. „Ano. Říkal ty nejlegračnější vtipy.“ Mlaskla jazykem a už z ní zase byla vrchní sestra. „Takže, potřebuji, abyste tady byl v pět třicet.“

„Proč?“

„Vyzvednout maminku. A její věci. Doktor Johnson vám neřekl, že ji propouštíme?“

„Vy ji posíláte domů?“

„Ano, pane Nancy.“

„A co, co rakovina?“

„Zdá se, že to byl falešný poplach.“

Tlustý Charlie nechápal, jak to mohl být falešný poplach. Minulý týden mluvili o tom, že matku pošlou do hospice. Doktor používal fráze jako ‚týdny, ne měsíce‘ a ‚udržet ji co nejvíc bez bolestí, než nastane konec‘.

Ale v 5:30 byl v nemocnici a vyzvedl matku, kterou jaksi ani nepřekvapilo, když se dověděla, že už neumírá. Cestou domů sdělila Tlustému Charliemu, že utratí své životní úspory na cestu kolem světa.

„Doktoři říkali, že mám tři měsíce. A já si tenkrát pomyslela, jestli se z tyhle nemocnice dostanu, pojedu se podívat na Paříž a Řím a na takový místa. Ještě jednou se vrátím na Barbados a na Saint Andrews. Zajedu třeba i do Afriky. A do Číny. Mám ráda čínský jídla.“

Tlustý Charlie nechápal, co se děje, ale ať to bylo cokoliv, určitě za to mohl otec. Doprovodil matku a její mohutný kufr na letiště v Heathrow a u mezinárodních letují zamával na rozloučenou. Široce se usmívala, tiskla k hrudi pas a letenku a vypadala mladší než před deseti lety.

Poslala mu pohlednice z Paříže a z Říma a z Atén, pak z Lagosu a Kapského Města. Na pohlednici z Nankingu mu svěřila, že to, čemu v Číně říkají čínské jídlo, jí ani trochu nechutná a že už se těší domů do Londýna a na pravou čínu.

Zemřela ve spánku, v hotelu ve Williamstownu, na karibském ostrově Saint Andrews.

Na pohřbu v krematoriu v jižním Londýně čekal Tlustý Charlie, že se otec objeví. Možná vpochoduje v čele džezové kapely, třeba za ním uličkou mezi lavicemi přiskotačí skupina cirkusových klaunů nebo přijede půl tuctu šimpanzů na trojkolkách s kouřícími doutníky. I během obřadu se Tlustý Charlie stále obracel ke dveřím kaple. Ale otec tam nebyl, jen matčini přátelé, většinou tlusté ženské v černých kloboucích, které smrkaly a utíraly si oči a potřásaly hlavami.

Rozezněl se závěrečný chorál, kněz zmáčkl knoflík a matka Tlustého Charlieho kodrcala na dopravním pásu vstříc své poslední odměně. A tehdy si Tlustý Charlie všiml muže stojícího skoro u dveří kaple. Zcela zjevně to nebyl otec, muž byl asi tak starý jako Charlie. Neznal ho a nejspíš by si ho byl tam vzadu a v příšeří vůbec nevšiml, nebýt toho, že pořád vyhlížel otce… a tak uviděl toho neznámého, v elegantním černém obleku, se sklopenýma očima a sepjatýma rukama.

Tlustý Charlie na něho upřeně hleděl a neznámý si to uvědomil. Zvedl zrak a usmál se na něj neradostným úsměvem, jako by mu naznačoval, že se jich to týká obou stejně. Takový výraz nevídáte na obličejích cizích lidí, ale Tlustý Charlie si muže nedokázal nikam zařadit. Otočil se zpět k oltáři. Lidé zpívali ‚Vozíčku, teď ke mně leť‘, vzpomněl si, že matka tuhle píseň odjakživa nesnášela, a reverend Wright zval všechny přítomné k pratetě Tlustého Charlieho Alanně na malé pohoštění.

Všechny, kdo se u ní sešli, znal. V letech po matčině smrti o tom muži občas uvažoval, kdo to byl a proč tam byl. A občas měl pocit, že si ho jen představoval…

„Takže,“ prohlásila Rosie, když dopila svoje Chardonnay, „zavoláš té paní Higglerové a dáš jí mé telefonní číslo. Povíš jí o svatbě a kdy bude… teď mě napadá: myslíš, že bychom ji měli pozvat?“

„Můžeme, jestli chceš. Ale nejspíš nepřijede. Není příbuzná, jen přítelkyně. Znala tátu odjakživa.“

„No, poptej se. Zjisti, jestli bychom jí měli poslat pozvání.“

Rosie byla hodná holka. Bylo v ní cosi z Františka z Assisi. Robina Hooda, Buddhy i Glindy Dobrotivé a teď se rozhodla, že dá své svatbě nový rozměr, svede dohromady svého milovaného a jeho odcizeného otce. Nebude to už jen svatba, bude to svým způsobem humanitární mise. A Tlustý Charlie znal Rosii už dost dlouho, aby mu bylo jasné, že se nikdy nesmí stavět mezi svou snoubenku a její potřebu Konat Dobro.

„Zítra jí zavolám,“ slíbil.

„Víš co,“ roztomile pokrčila Rosie nosík. „Zavolej jí dnes. V Americe je teď den.“

Tlustý Charlie přikývl. Společně vyšli z vinárny, Rosie dychtivě, skoro jako by tancovala, Tlustý Charlie jako člověk kráčející k šibenici. Říkal si, že se zbytečně nervuje, paní Higglerová se mohla odstěhovat, třeba odhlásila telefon. Bylo to možné. Všechno je možné.

Šli k němu domů, do horního poschodí domku v Maxwell Gardens, kousek od Brixton Road.

„Kolik hodin je teď na Floridě?“ zeptala se Rosie.

„Pozdě odpoledne.“

„Fajn. Tak to vytoč.“

„Možná bychom měli ještě chvilku počkat. Třeba je venku.“

„Možná bychom měli volat teď, než začne večeřet.“

Tlustý Charlie našel svůj starý papírový adresář a pod H našel útržek obálky, na které bylo matčinou rukou napsané telefonní číslo a pod ním Callyanne Higglerová.

Telefon zvonil a zvonil.

„Není tam,“ řekl Rosie, ale v tom okamžiku to na druhém konci někdo zvedl a ženský hlas řekl: „Ano? Kdo volá?“

„Hmm. Je to paní Higglerová?“

„Kdo volá?“ znovu chtěla vědět paní Higglerová. „Esli ste jeden z těch zatracenejch prodavačů, okamžitě mě vymažte ze svýho seznamu, nebo vás dám k soudu. Znám svý práva.“

„Ne. To jsem já. Charles Nancy. Kdysi jsme bydleli vedle vás.“

„Tlustý Charlie? No to mě podrž. Celý dopoledne sem hledala tvoji adresu. Obrátila sem celej kvartýr vzhůru nohama, a myslíš, že sem ji našla? Myslím, že sem ji měla nejspíš zapsanou ve starý účetní knize. Vzhůru nohama sem to tu obrátila. A říkám si, Callaynne, nezbejvá než se modlit a věřit, že tě pánbu uslyší a uvidí, a tak sem klekla na kolena, teda, ať nelžu, kolena už mi moc nesloužej, tak sem jen sepjala ruce, ale stejně sem to číslo nenašla, a podívej, ty mi zrovna zavoláš a to je ještě lepší, dyž uvážím, že nemám peněz na vyhazování a nemůžu si dovolit telefonovat do cizejch zemí, i když jde o něco takovýho, teda já ti chtěla zavolat, to se neboj, za týhle situace –“

A najednou zmlkla, snad aby popadla dech nebo aby se napila z toho obrovského hrnku s vařící kávou, co vždycky nosila v levé ruce. A během toho kratičkého ticha řekl Tlustý Charlie: „Chci pozvat tátu na svou svatbu. Žením se.“ Na druhé straně bylo ticho. „Je to až na konci roku,“ dodal. Pořád ticho. „Jmenuje se Rosie,“ informoval dál. Začínal uvažovat, jestli je nepřerušili, rozhovory s paní Higglerovou byly normálně dost jednostranná záležitost, často za vás říkala i odpovědi, a teď najednou mu dovolila tři věci bez přerušení. Rozhodl se zkusit ještě čtvrtou. „Můžete přijet taky, jestli chcete.“

„Pane Bože, pane Bože,“ ozvala se konečně paní Higglerová. „Nikdo ti to neřek?“

„Co mi měli říct?“

A tak mu to pověděla, obšírně a do detailu, zatímco on stál a neříkal vůbec nic, a když skončila, řekl: „Děkuji vám, paní Higglerová.“ Něco si zapsal na kousek papíru, pak zase řekl: „Díky. Ne, opravdu, díky.“ A zavěsil.

„Tak co?“ zeptala se Rosie. „Máš jeho číslo?“

„Táta na svatbu nepřijede.“ Pak dodal: „Musím jet na Floridu.“ Řekl to klidně, bez emocí, asi jako by říkal: „Musím si objednat novou šekovou knížku.“

„Kdy?“

„Zítra.“

„Proč?“

„Pohřeb. Tátův. Je mrtvý.“

„To je mi líto. Je mi to strašně líto.“ Objala ho a přitiskla k sobě. Stál v tom objetí jako figurína z výlohy. „Jak se to, on… byl nemocný?“

Tlustý Charlie zavrtěl hlavou. „Nechci o tom mluvit.“

A Rosie ho sevřela ještě víc a pak soucitně kývla a pustila ho. Myslela, že je příliš zdrcený zoufalstvím, aby o tom mohl mluvit.

Nebyl. V tom to vůbec nebylo. Bylo mu trapně.

+ + + +

MUSÍ EXISTOVAT sto tisíc úctyhodných způsobů, jak zemřít. Například skočit z mostu do řeky, abyste zachránili topící se dítě. Nebo být skosen krupobitím kulek, když úplně sám vpadnete do hnízda zločinců. Naprosto dokonalý způsob, jak zemřít.

Pravda, existují i méně společensky ctěné způsoby smrti, jež by byly přijatelné. Třeba samovznícení: je to lékařsky ošemetné a vědecky málo pravděpodobné, ale lidé přesto tvrdohlavě mizí v oblacích kouře a nechávají po sobě jen ohořelou ruku svírající nedokouřenou cigaretu. Tlustý Charlie o tom četl v časopise: nebylo by mu vadilo, kdyby byl otec skončil takhle. Ba i kdyby byl měl infarkt, když běžel po ulici za darebáky, co mu ukradli peníze na pivo.

Otec Tlustého Charlieho zemřel takhle:

Přišel do baru brzy a rozjel večer karaoke tím, že zazpíval ‚Co je nového, kočičko‘, kteroužto píseň vyřvával, podle paní Higglerové, která u toho nebyla, způsobem, jenž by Tomu Jonesovi vynesl spoustu dámského prádla od rozvášněných fanynek, zatímco otci Tlustého Charlieho vynesl pivo, objednané několika odbarvenými turistkami z Michiganu, které ho označily za to nejkouzelnější, co kdy potkaly.

„Je to všecko jejich vina,“ řekla v telefonu paní Higglerová rozhořčeně. „To ony ho hecovaly!“ Však zná ty ženské, co se navlečou do topů bez ramínek, aby bylo vidět jejich čerstvé opálení, a všecky by mohly být jeho dcery.

A za chvilku už seděl u jejich stolu, kouřil viržinka a pořád nadhazoval, že za války pracoval pro Tajnou službu, i když si dával pozor, aby neřekl, za které války, a že dokázal zabít chlapa holýma ruka na tucet způsobů, úplná brnkačka.

Pak vezme tu nejprsatější a nejblonďatější z těch turistek a víří s ní po parketu, zatímco jedna z jejích kamarádek kvílí na pódiu ‚Cizince v noci‘. Byl v nejlepší náladě, i když ta turistka byla poněkud vyšší a on se jí usmíval do dekoltu.

Když tanec skončil, oznámil, že je zase na řadě on. No a protože nebyl žádný troškař a se ženskými to vždycky uměl, zpíval celému sálu, ale hlavně té nejblonďatější turistce, co seděla hned pod pódiem, píseň ‚Jsem, co jsem‘. A vložil do zpěvu celou svou bytost. Právě začal vysvětlovat všem, kdo byli ochotni poslouchat, že jeho život by nestál za zlámanou grešli, kdyby jim nemohl říct, že je, co je, když udělal podivnou grimasu, jednu ruku si přitiskl k hrudi, druhou natáhl k posluchačům a skulil se, pomalu a graciézně, jak jen se člověk může skulit, z provizorního pódia na blonďatou turistku a z ní na podlahu.

„Umřel, jaksi vždycky přál umřít,“ povzdechla si paní Higglerová.

A pak vyprávěla Tlustému Charliemu, jak se jeho otec ve svém posledním gestu pří pádu natáhl po živůtku té blondýnky, takže někteří lidé si zprvu mysleli, že se po ní chlípně vrhá, aby jí odhalil ňadra, vždyť tam opravdu stála, ječela a prsa se jí vlnila každému na odiv, zatímco hudba dál hrála ‚Jsem, co jsem‘, akorát už nikdo nezpíval.

Když si lidé uvědomili, co se vlastně stalo, drželi dvě minuty ticha a pak vynesli otce Tlustého Charlieho ven a do sanitky. Blonďatá turistka měla na dámských toaletách hysterický záchvat.

Právě ta ňadra nedokázal Tlustý Charlie vyhnat z hlavy. Připadalo mu, jako by ho obviňovala, jako by ho neustále sledovala po pokoji, jejich bradavky jako oči na obraze. Chtěl se omluvit těm neznámým lidem v baru. A vědomí, že otce by to bylo úžasně pobavilo, ho ještě víc zahanbovalo. Když je vám stydno z něčeho, co jste ani neviděli, je to snad ještě horší: vaše fantazie událost ještě víc vyšperkuje, neustále se k ní v duchu vracíte a převracíte a zkoumáte ji ze všech stran. No, vy třeba ne, ale Tlustý Charlie si nemohl pomoct.

Když se Tlustý Charlie styděl, vždycky mu trnuly zuby a svíral se mu žaludek. Nesnášel to. Vypínal televizi, kdykoliv měl pocit, že se na obrazovce objeví něco, z čeho mu bude trapně. Pokud to nešlo, když třeba byli v pokoji i jiní lidé, odcházel pod nějakou záminkou pryč a počkal, dokud si nebyl jist, že trapná scéna skončila.

Tlustý Charlie žil v jižním Londýně. Bylo mu deset, když sem přišel, a mluvil s americkým přízvukem. Všichni se mu kvůli tomu bez ustání posmívali a on se ze všech sil snažil se ho zbavit. Nakonec se mu to podařilo. Zmizely měkké souhlásky a výrazná R, naučil se i správně vyslovovat i užívat slovo ‚jo?‘ V šestnácti už po americkém přízvuku nezbyla ani stopa. A právě v té době všichni jeho spolužáci zjistili, že je životně důležité mluvit, jako byste pocházeli ze slumů. Brzy každý s výjimkou Tlustého Charlieho vyslovoval jako Tlustý Charlie, když přijel do Anglie, až na to, že on by nikdy nebyl směl používat takové výrazy na veřejnosti. Máma by mu dala co proto.

Všechno to záleželo na hlase.

Když začal slábnout stud nad tím, jak se otec rozhodl zemřít, cítil Tlustý Charlie jen prázdnotu.

„Nemám žádnou rodinu,“ řekl Rosie skoro podrážděně.

„Máš mě,“ ujistila ho. Začal se usmívat. „A máš moji mámu,“ dodala a úsměv tím zarazila. Políbila ho na tvář.

„Mohla bys tu zůstat přes noc,“ navrhl. „Utěšovat mě, a tak.“

„Mohla,“ souhlasila. „Ale nezůstanu.“

Rosie nebyla ochotná spát s Tlustým Charliem před svatbou. Řekla, že se tak rozhodla, když jí bylo patnáct. Ano, jeho v té době ještě neznala, ale rozhodla se tak. Ještě jednou ho objala, dlouze a soucitně. A řekla: „Potřebuješ se smířit se svým tátou, víš.“ A šla domů.

Strávil neklidnou noc, chvílemi spal, chvílemi ležel a přemýšlel, pak opět usínal.

Za úsvitu byl vzhůru. Až budou lidé v práci, zavolá do cestovní kanceláře a zjistí, kolik stojí speciální pohřební letenka na Floridu, a pak zavolá do Grahame Coats Agency a poví jim, že z důvodu úmrtí v rodině si musí vzít několik dní dovolené a, ano, ví, že mu to strhnou z nemocenské nebo z dovolené. Ale v daném okamžiku byl rád, že na tohle všechno má ještě nějakou hodinu čas, že má klid.

Šel chodbou do pokojíku pro hosty v zadní části domu a hleděl dolů do zahrady. Venku už začal ranní ptačí chorál, viděl tam kosy, na plotě hopsali vrabci a ve větvích blízkého stromu poskakoval osamělý drozd s tečkovanou náprsenkou. Tlustý Charlie si pomyslel, že svět, v němž po ránu zpívají ptáci, je normální svět, svět, ve kterém mu nevadilo žít.

Později, když se ptáci stali něčím, čeho bylo třeba se bát, si vzpomínal na tohle ráno jako na něco hezkého, ale i jako na místo, kde to všechno začalo. Před šílenstvím. Před strachem.

KAPITOLA DRUHÁ

Která se zabývá některými věcmi, jež se stávají po pohřbu

TLUSTÝ CHARLIE udýchaně spěchal Zahradou spočinutí a vzpomínek a mhouřil oči před floridským sluncem. Na obleku se mu objevovaly další a další vlhké skvrny, nejdřív v podpaždí a na hrudníku. Nakonec už běžel a po tváři mu stékal pot.

Zahrada spočinutí a vzpomínek opravdu vypadala jako zahrada, ale velice zvláštní zahrada, v níž kvetly umělé květy v kovových vázách přivařených ke kovovým plaketám v trávníku. V běhu zaregistroval ‚Pohřební místo pro všechny veterány vyřazené s Čestným uznáním, zdarma!‘ Proběhl Babylandem, který kromě umělých květin zdobily pestrobarevné větrné mlýny a rozmáčení modří a růžoví plyšoví medvídci. Napůl ztrouchnivělý Medvídek Pú unaveně hleděl do modré oblohy.

Konečně zahlédl pohřební skupinku a přeběhl na cestičku, která ho k nim dovedla. Nad otevřeným hrobem stálo nějakých třicet lidí, možná víc. Ženy měly černé šaty a velké černé klobouky lemované černou krajkou, jako velkolepé květiny. Muži byli v oblecích beze skvrn od potu. Děti se tvářily vážně a slavnostně. Tlustý Charlie zpomalil do uctivého kroku, pořád spěchal, ale snažil se, aby si nikdo nevšiml, že spěchá. Když přišel až ke skupince truchlících, pokusil se proklouznout do přední řady, opět pokud možno nenápadně. Nezvladatelný úkol, když uvážíme, že funěl jako mrož, který právě vylezl do třetího poschodí, byl zbrocený potem a šlápl nejmíň deseti lidem na nohu.

Dostalo se mu několika káravých pohledů, jež se snažil ignorovat. Všichni zpívali píseň, kterou neznal. Pokyvoval hlavou v jejím rytmu a snažil se vypadat, jako že zpívá. Hýbal rty, jako by se aktivně účastnil chorálu jen tichým hlasem, nebo jako že se modlí. Využil příležitosti a pohlédl na rakev. Potěšilo ho, že je zavřená.

Byla to velkolepá rakev, vyrobená z čehosi, co vypadalo jako nezničitelná ocel, modrá jako dělovina. V případě slavného zmrtvýchvstání, myslel si Tlustý Charlie, až Gabriel zatroubí na svou mocnou trumpetu a mrtví uniknou ze svých rakví, jeho otec zůstane uvězněný v hrobě a bude bušit do víka a marně si přát, aby ho byli pochovali s páčidlem a pro jistotu i s autogenem.

Doznělo závěrečné hluboce melodické aleluja. V tichu, jež následovalo, slyšel Tlustý Charlie, jak na druhém konci hřbitova kdosi křičí, na té straně, odkud přišel.

Kazatel vyzval truchlící: „Je zde někdo, kdo chce říci několik slov na rozloučenou?“

Podle výrazů na tvářích lidí nejblíže hrobu bylo zřejmé, že hned několik z nich má v plánu se ozvat. Ale Tlustý Charlie věděl, že nastal okamžik teď, nebo nikdy. Musíš se smířil se svým tátou, víš. Správně.

Zhluboka se nadechl a pokročil dopředu, takže byl až na samém kraji hrobu. „Hm. Promiňte. Tak. Myslím, že mám pár slov.“

Křik vzadu stále sílil. Někteří truchlící se ohlíželi přes rameno po zdroji rámusu. Ostatní hleděli na Tlustého Charlieho.

„Nikdy jsme si s otcem nebyli příliš blízcí. Asi jsme nějak nevěděli, jak k sobě najít cestu. Dvacet let jsem nebyl součástí jeho života a on nebyl součástí mého. Jsou věci, které se těžko odpouštějí, ale pak se jednou otočíte a zjistíte, že už vám z rodiny nikdo nezbyl.“ Přejel si rukou přes čelo. „Myslím, že jsem nikdy v životě neřekl ‚Táto, mám tě rád‘. Vy všichni, jeden každý z vás, jste ho asi znali mnohem lépe než já. Někteří jste ho snad i milovali. Patřili jste do jeho života. Já ne. Proto se nestydím říct před vámi to, co nyní řeknu. Poprvé za dvacet let.“ Pohlédl na nedobytné kovové víko rakve. „Mám tě rád. A nikdy na tebe nezapomenu.“

Křik už se ozýval velice hlasitě a v tichu, jež po jeho slovech následovalo, bylo zřetelně slyšet slova nesoucí se přes Zahradu spočinutí.

„Tlustý Charlie! Okamžitě přestaň otravovat ty lidi a padej sem. O-ka-mži-tě!“

Zíral na moře neznámých tváří, na bublající guláš šoku, zmatení, zlosti a děsu. Uvědomil si svůj omyl a uši se mu rozhořely.

„Ehm. Omlouvám se. Nesprávný pohřeb.“

Hošík s velkýma ušima a obrovským úsměvem mu pyšně sdělil: „To byla moje babička.“

Couval skupinkou a mumlal sotva zřetelné omluvy. Modlil se, aby nastal konec světa. Věděl, že to nebyla otcova chyba, ale věděl také, že by táta pukal smíchem.

Na cestě stála, s rukama na bocích, mohutná žena se šedými vlasy a bouří v obličeji. Tlustý Charlie se k ní blížil, jako by šel přes minové pole, zase mu bylo devět let a byl v maléru.

„Neslyšíš, jak na tebe ječím? Dyť si přešel přímo kolem mě. Chováš se jako idiot!“ To idiot vyslovila s há na začátku. „Tudy. Prošvihls mši a všecko. Ale schovala sem ti lopatku hlíny.“

Paní Higglerová se za ta dvě desetiletí skoro nezměnila. Možná byla trochu tlustší a trochu šedivější. Rty měla přísně sevřené a vedla ho jednou z mnoha cestiček zahrady vzpomínek. Obával se, že neudělal nejlepší první dojem. Šla vpředu a on ji zahanbeně následoval.

Po jedné ze železných příček plotu kolem zahrady vyběhla ještěrka, zastavila se nahoře a ochutnávala hustý floridský vzduch. Slunce zašlo za velký mrak, ale bylo snad ještě větší horko. Ještěrka nafoukla krk do zářivě oranžového balónku.

Dva dlouhonozí jeřábi, které původně považoval za hřbitovní výzdobu, se po něm ohlédli, když je míjel. Jeden z nich prudce sklonil hlavu a zvedl ji s velkou žábou v zobáku. V sérii hltavých pohybů se žábu, která sebou škubala a kopala nohama, snažil spolknout.

„Tak pojď,“ popoháněla ho paní Higglerová. „Necourej se. Stačí, že si zmeškal pohřeb vlastního táty.“

Tlustý Charlie potlačil nutkání připomenout jí, že dnes už uletěl čtyři tisíce mil a v pronajatém autě sem dojel až z Orlanda a že špatně sjel z dálnice a kdo přišel s nápadem zastrčit hřbitov za supermarket na samém kraji města? Šli pořád dál, kolem velké betonové budovy, která páchla formaldehydem, až došli k otevřenému hrobu v nejzadnější části pozemku. Dál už byl jen dřevěný plot a za ním divočina stromů a palem a zeleně. V hrobě byla skromná dřevěná truhla. Už na ní leželo několik kopečků hlíny. Vedle hrobu byla hromada bláta a lopatka.

Paní Higglerová ji zvedla a podala Tlustému Charliemu.

„Měl hezkej pohřeb. Přišlo pár jeho starých kamarádů z hospody a všecky dámy z naší ulice. Stýkali sme se, i když se odstěhoval. Bylo by se mu to líbilo. Samozřejmě, líbilo by se mu to ještě víc, kdybys tady byl.“ Zavrtěla hlavou. „Tak, naber. A jestli mu chceš něco říct, můžeš to udělat, jak budeš zahazovat hrob.“

„Myslel jsem, že se hází jen jedna nebo dvě lopatky. Jako projev ochoty.“

„Dala sem tomu chlapovi třicet babek, aby šel domů. Sem mu řekla, syn zesnulýho letí až z Hanglie a že chce otci posloužit. Tak mu posluž. Žádný projevování ochoty.“

„Dobře. Samozřejmě. Chápu.“ Sundal si sako a pověsil ho na plot. Povolil kravatu, přetáhl si ji přes hlavu a schoval do kapsy saka. Házel hlínu do otevřeného hrobu a floridský vzduch mu připadal jako parní lázeň.

Po chvíli začalo jakoby pršet, což znamená že to byl ten déšť, co se nedokáže rozhodnout, jestli opravdu prší, nebo ne. Kdyby byl člověk v autě, nevěděl by, jestli má vůbec pouštět stěrače. Tam venku, když házíte hlínu, jste jen o to zpocenější, mokřejší a zhnusenější. Tlustý Charlie házel dál a paní Higglerová stála opodál s rukama založenýma na obřím poprsí. Ten skorodéšť jí kropil černé šaty a slaměný klobouk s jedinou černou hedvábnou růží a ona sledovala, jak Tlustý Charlie zaplňuje jámu.

Hlína se měnila v bahno a pokud to ještě šlo, těžkla.

Po nekonečně dlouhé a velice nepříjemné době uplácl Tlustý Charlie poslední lopatku hlíny.

Paní Higglerová přešla k němu, sundala z plotu sako a podala mu je.

„Si promočený na kůži, zpocený a celý zablácený, ale vyrostl si. Vítej doma, Tlustý Charlie,“ řekla, usmála se a přitiskla si ho na rozlehlá prsa.

„Já nebrečím,“ hlesl Tlustý Charlie.

„Mlč, nic neříkej.“

„To na obličeji je déšť,“ opakoval.

Paní Higglerová se s ním nepřela. Jen ho držela, pohupovala se dopředu a dozadu a po chvilce Tlustý Charlie řekl: „Už je to v pořádku. Už je mi líp.“

„Doma mám nachystaný jídlo,“ řekla paní Higglerová. „Vypadáš, že bys něco zakousl.“

Na parkovišti si oškrábal z bot bláto, nasedl do pronajatého šedého auta a jel za oranžovým kombíkem paní Higglerové ulicemi, které před dvaceti lety neexistovaly. Jela jako žena, která právě na sedadle objevila obrovský a velmi žádoucí hrnek kávy a nejdůležitějším momentálním úkolem je pro ni vypít co nejvíc kávy a zároveň jet co nejrychleji. Tlustý Charlie se jí držel, co mu síly stačily, spěchal od jedněch semaforů ke druhým a přitom se snažil uhádnout, kudy to vlastně jedou.

A pak zahnuli do jedné ulice. Uvědomil si, že tu konečně poznává. Byla to ulice, ve které bydlel, když byl kluk. Dokonce i domy vypadaly víceméně stejně, až na to, že před většinou z nich vyrostly impozantní drátěné ploty.

Před domem paní Higglerové už parkovalo několik aut. Zastavil za postarším šedivým fordem. Paní Higglerová zamířila ke dveřím a odemkla.

Tlustý Charlie se podíval na své zablácené boty, špinavé kalhoty a propocenou košili. „Nemůžu tam jít v takovém stavu.“

„Už sem viděla horší,“ uklidňovala ho. Pak navrhla: „Víš co, pojď dovnitř, běž rovnou do koupelny, uměj se a dej se do pucu, a až budeš hotový, najdeš nás všecky v kuchyni.“

Poslechl ji. Koupelna voněla jasmínem. Stáhl si košili a v mrňavém umývadle si jasmínovým mýdlem umyl ruce a obličej. Našel žínku a utřel si hrudník, pokusil se setřít i ty největší kusy bláta z kalhot. Natáhl se pro košili. Když si ji ráno oblékal, byla bílá, teď byla špinavě hnědá. Nedokázal si ji opět obléct. V tašce na zadním sedadle vozu měl několik rezervních. Rozhodl se vyklouznout ven, obléct si čistou košili a pak se vydat za lidmi v domě.

Odemkl dveře a vyšel na chodbu.

Stály tam čtyři starší paní a zíraly na něho. Znal je. Všechny je znal.

„Kam se ženeš?“ zajímala se paní Higglerová. „Převléct košili. Košile v autě. Jo. Hned jsem zpátky.“ Držel bradu hrdě vysoko a kráčel chodbou ven z domu.

„Jak to propána mluvil? Co je to za řeč?“ hlasitě se ptala maličká paní Dunwiddyová za jeho zády.

„To se každý den nevidí,“ prohlásila paní Bustamontová. Vzhledem k tomu, že byli na floridském Pobřeží pokladů, byli naopak muži s odhaleným hrudníkem něčím, co jste viděli denně několikrát. Tlustý Charlie si u kufru auta převlékl košili a vrátil se dovnitř. Všechny čtyři dámy už byly v kuchyni a pilně ukládaly do plastových krabic zbytky zjevně velkolepé hostiny.

Paní Higglerová byla starší než paní Bustamontová a obě byly starší než slečna Nolesová, ale rozhodně ne starší než paní Dunwiddyová. Paní Dunwiddyová byla stará a vypadala stará. I některé geologické éry byly pravděpodobně mladší než paní Dunwiddyová.

Když byl kluk, vždycky si představoval paní Dunwiddyovou v rovníkové Africe, jak přes tlusté brýle kriticky hledí na nově vztyčené hominidy. „Vypadněte z mé zahrady,“ určitě vykřikovala na čerstvě vyvinuté a poněkud nervózní exempláře homo habilis. „Nebo vám dám za uši, smradi jedni.“ Paní Dunwiddyová voněla fialkovou kolínskou a pod těmi fialkami byla cítit opravdu velmi starou ženskou. Byla to drobounká ženička, ale blesky metala líp než letní bouřka a Tlustý Charlie z ní měl dodnes strach a hrůzu. Kdysi, před dvaceti lety, mu totiž do její zahrady zalétl tenisák, a když si tam pro něj lezl, podařilo se mu rozbít jednu z těch skleněných koulí na tyčce, kterými měla vyzdobený trávník.

Teď zrovna však paní Dunwiddyová vybírala prsty z plastové misky kousky kari. „Škoda to vyhodit,“ vysvětlila mu a vyplivla kousek kozí kosti na porcelánový talířek.

„Tak už ti můžu nachystat jídlo, Tlustý Charlie?“ chtěla vědět slečna Nolesová.

„Není třeba, opravdu si nedělejte starosti.“

Čtyři páry očí se na něho napomínavě upřely přes čtvery brýle. „Nemá smysl se utrápit hladem k smrti,“ poučila ho paní Dunwiddyová, olízla si prsty a vylovila další mastný hnědý kousek skopového.

„Já se netrápím. Jen nemám hlad. To je všechno.“

„Budeš kost a kůže, scvrkneš se jak švestka,“ řekla slečna Nolesová s chmurným potěšením.

„Nemějte strach.“

„Nachystám ti to na talíř tamhle na stole,“ uzavřela debatu paní Higglerová. „Už ať tam sedíš, nechci slyšet ani slovo. Máme všeho spoustu, neboj se, že nám pochybí.“

Tlustý Charlie si poslušně sedl, kam mu ukázala, a už před něho stavěly talíř vrchovatě naložený dušeným hráškem s rýží, sladkými brambory, vepřovým s jamajskou omáčkou, skopovým kari, kuřecím kari, smaženými banány a nakládanou hovězí nožkou. Při pohledu na tu hromadu ho začínala pálit žáha, a to ještě nedal do úst jediné sousto.

„A kde jsou ostatní?“ zeptal se.

„No, hospodští kámoši tvýho táty šli rovnou do hospody. Maj v plánu památeční vejlet k řece, budou chytat ryby, jako na jeho památku, rozumíš.“ Paní Higglerová vylila zbytek kávy z termosky do dřezu a nalila si tam čerstvě uvařenou voňavou dávku.

Paní Dunwiddyová si drobným červeným jazykem pečlivě olízala prsty a přišourala se ke stolu, kde Tlustý Charlie seděl nad nedotčeným jídlem. Když byl malý kluk, opravdu věřil, že paní Dunwiddyová je čarodějnice. Ne hodná čarodějka, spíš taková ta, co ji děti musely strčit do pece, když jí chtěly utéct. Neviděl ji víc než dvacet let, a pořád musel přemáhat nutkání schovat se pod stolem.

„Sem viděla umírat fůru lidí,“ sdělila mu. „Ve svým životě. Zestárni, a taky tě to přestane překvapovat. Každej jednou umře, chce to akorát čas.“ Odmlčela se. „Ale stejnak, nikdy sem nepomyslela, že to potká i tvýho tátu.“ Nevěřícně zakroutila hlavou.

„Jaký byl?“ odvážil se. „Když byl mladý?“

Pohlédla na něho přes tlusté, tlusté brýle, našpulila rty a zavrtěla hlavou. „To sem eště nebyla na světě. Pusť se do tý hovězí nožky.“

Povzdechl si a dal se do jídla.

+ + + +

UŽ BYL SKORO večer a v domě zůstali jen Tlustý Charlie a paní Higglerová.

„Jak to máš se spaním?“

„Myslel jsem, že si najdu nějaký motel.“

„Když tu máš perfektně dobrou ložnici? A perfektně dobrý dům vo pár baráků dál? Ani ses tam ještě nepodíval. Tvůj táta by byl chtěl, abys tam přespal.“

„Byl bych radši sám. A nějak mi to nepřipadá vhodné spát u táty.“

„No, mý peníze nevyhazuješ. Stejně se budeš muset rozhodnout, co s otcovým domem podnikneš. A s jeho věcma.“

„Já nic nepotřebuju. Mohli bychom udělat garážovou burzu. Nebo to prodat přes internet. Nebo vyvézt na skládku.“

„Nezbláznil ses? Co je to za řeči?“ Hrabala se v zásuvce kuchyňského stolu, až vytáhla klíč s velkým papírovým štítkem. „Jak se přestěhoval, nechal si tu náhradní klíč. Kdyby jako svůj ztratil, nebo ho zamk vevnitř nebo tak. Von dycky říkal, že by byl schopnej zapomenout vlastní hlavu, kdyby nebyla přirostlá ke krku. Když prodával ten barák vedle mýho, pořád mi vopakoval, neměj strach Callyanne, já nepudu daleko, dyť tu vedle žil, co pamatuju, ale potom se rozhod, že je mu to moc veliký a že musí do menčího…“ při řeči ho vyvedla na chodník, strčila do své hořčicové dodávky a přejela několik ulic k dřevěnému domku.

Odemkla hlavní dveře a vtáhla ho dovnitř.

Tu vůni by poznal všude: trošku nasládlá, jako by poslední, co se v kuchyni peklo, byly sušenky s čokoládou, ale už hodně dávno. V domě bylo hrozně horko. Paní Higglerová zamířila do pokoje a zapnula klimatizaci. Drnčelo to, kvičelo, třáslo se to a páchlo to jako mokrý ovčácký pes. Nechladilo to sice, ale aspoň to rozhýbalo teplý vzduch.

Kolem prolezené pohovky, kterou si pamatoval z dětství, se povalovaly hromady knih. Na zdi visely zarámované fotografie: jedna černobílá, byla na ní matka Tlustého Charlieho brzy po svatbě, s vysoko vyčesanými černými lesklými vlasy, v třpytivých šatech. Vedle barevná, Tlustého Charlieho, když mu bylo nějakých pět šest let, stojícího vedle zrcadlových dveří, takže to na první pohled vypadalo, jako by na vás upírali vážný pohled dva Tlustí Charlieové.

Tlustý Charlie zvedl nejhornější knížku. Byla o italské architektuře.

„On se zajímal o architekturu?“

„Byla to jeho vášeň. Jo.“

„To jsem nevěděl.“

Pani Higglerová pokrčila rameny a napila se z termosky kávy.

Otevřel knihu a na první stránce si přečetl úhledně napsané otcovo jméno. Zaklapl desky.

„Nikdy jsem ho neznal. Myslím doopravdy.“

„Nebylo snadný se v něm vyznat,“ utěšovala ho paní Higglerová. „Já ho znala celejch, no, skoro šedesát let? A neznala sem ho.“

„To jste ho musela znát, když byl ještě kluk.“

Paní Higglerová zaváhala. Zdálo se, že vzpomíná. Pak řekla, velice tiše: „Znala sem ho, když sem byla malá holka.“

Tlustý Charlie měl pocit, že by měl změnit téma, tak ukázal na snímek své matky. „Má tady máminu fotku.“

Paní Higglerová si usrkla kávy. „Vyblejskl ji na lodi. Tos byl ještě na houbách. Taková ta loď, jak si na ni dáš večeři a voni vodplujou tři míle od břehu, ven z teritoriálních vod a pak se tam hraje vo peníze. A ráno zpátky. Ani nevím, jesli ještě jezděj. Tvá máma říkala, že tam ponejprv v životě jedla biftek.“

Snažil se představit si, jací byli jeho rodiče, než se narodil.

„Von bejval vždycky fešák,“ přemítala nahlas paní Higglerová, jako by mu četla myšlenky. „Až do samýho konce. Z jeho úsměvu se holce zatočila hlava. A vodjakživa se uměl voblíkat. Všecky dámy ho milovaly.“

Tlustý Charlie znal odpověď dřív, než položil otázku. „Vy…?“

„Copak se to hodí, ptát se něco takovýho slušný a vážený vdovy?“ Upíjela kávu. Tlustý Charlie čekal dál. „Dala sem mu pusu. Dávno, hrozně dávno, ještě než potkal tvou mámu. Jak ten uměl líbat! Panečku. Doufala sem, že se staví, že mě zas vezme tancovat, ale von zmizel. Nebylo ho, rok? Dva roky? A než se vrátil, byla sem vdaná za pana Higglera a von si přived tvoji mámu. Potkal ji na ostrovech, jo, tam někde.“

„Zlobila jste se?“

„Byla sem vdaná.“ Zase se napila. „A jeho člověk nemoh nenávidět. Na něho se nedalo ani zlobit. A jak von na ni koukal, do háje, kdyby se tak na mě podíval jen jedinkrát, byla bych umřela šťastná. Věděls, že sem na jejich svatbě byla tvý mámě za svědka?“

„To jsem nevěděl.“

Klimatizace konečně začala foukat studený vzduch. Pořád ale páchla jako mokrý ovčácký pes.

Zeptal se. „Myslíte, že byli šťastní?“

„Na začátku.“ Pozvedla termosku, zdálo se, že se chce napít, pak si to rozmyslela. „Na začátku. Ale ani vona si ho nedokázala udržet dlouho. Pořád někde lítal. Byl velice podnikavý, to teda byl.“

Tlustý Charlie se na ni díval, jestli žertuje. Nepoznal to. Ale neusmívala se.

„Pořád někde lítal? Co jako dělal? Chytal ryby z mostu? Hrál domino na verandě? Čekal, až vynaleznou karaoke? Ten a podnikavý? Za ta léta, co jsem ho znal, si nepamatuju jediný den, kdy by pracoval.“

„Takový řeči bys o svým otci říkat neměl!“

„No co, je to pravda. Byl to flákač. Mizerný manžel a mizerný otec.“

„Samozřejmě že ano!“ souhlasila. „Jenže jeho nemůžeš soudit, jako bys soudil člověka. Nesmíš zapomínat, Tlustý Charlie, že tvůj otec byl bůh.“

„Bůh mezi muži?“

„Ne. Prostě bůh.“ Řekla to bez jakéhokoliv důrazu, úplně obyčejně a normálně, jako by říkala ‚byl diabetik‘ nebo ‚byl černoch‘.

Chtěl to přejít vtipem, ale v očích paní Higglerové se náhle objevil výraz, při němž ho humor přešel. A tak jen tiše řekl: „Nebyl to bůh. Bohové jsou výjimeční. Mytičtí. Dělají zázraky a tak.“

„Správně. Dokud žil, nebyli bychom ti to řekli, ale teď, když už tu není, určitě to nemůže vadit.“

„On nebyl bůh. Byl to můj táta.“

„Můžeš být obojí,“ řekla, „Stává se to.“ Je to jako přít se s bláznem, pomyslel si Tlustý Charlie. Napadlo ho, že nerozumnější by bylo mlčet, ale ústa měla svou vůli. Teď zrovna říkala: „Koukejte, kdyby býval můj táta bůh, byl by měl boží schopnosti.“

„Měl. Nikdy s nima nic moc nedělal, to máš pravdu. Už byl starý. Ale stejně, jak si asi myslíš, že moh vegetovat bez práce? Když potřeboval peníze, vsadil do loterie nebo na koně nebo na psy. Nikdy nevyhrál tolik, aby to vzbudilo rozruch. Akorát dost, aby vyžil.“

Tlustý Charlie v životě nic nevyhrál. Absolutně v ničem. Kdykoliv se zúčastnil nějakého firemního sázení, mohl si být jistý, že jeho kůň ani nevyběhne ze startovacího boxu nebo že jeho tým bude přeřazen do nějaké totálně neznámé divize kdesi v zapadákově. Štvalo ho to.

„Jestli tedy byl otec bůh, ne že bych to byl ochotný uznat, ani na vteřinu, proč já potom nejsem taky bůh? Když mi tu tvrdíte, že jsem syn boha, nebo ne?“

„No jo, to si.“

„Tak proč tedy já nedokážu sázet na koně, co vyhrávají nebo dělat zázraky a kouzla nebo takové věci?“

Opovržlivě si odfrkla. „Všecko to boží zdědil tvůj bratr.“

Tlustý Charlie se ulehčeně usmál. Vydechl si. Takže to nakonec byl přece jen vtip.

„A, tak vidíte, paní Higglerová. Já přece žádného bratra nemám.“

„Ale jasně, že máš. Tady na tý fotce ste spolu.“

I když věděl, co na fotografii je, ohlédl se. Opravdu byla cvok. Absolutní magor. „Paní Higglerová,“ řekl tak něžně, jako by mluvil na malé dítě. „To jsem já. Jen já, když jsem byl klouček. U dveří se zrcadlem. Stojím vedle nich. Jsem to já a můj odraz.“

„Si to ty a tvůj bratr.“

„Nikdy jsem neměl bratra.“

„Samo že měl. Ne že by mi chyběl. Ty si byl dycky ten hodnej, víš. S ním byly odjakživa potíže, když tu byl.“ A než mohl něco namítnout, dodala: „Odešel pryč, když si byl ještě úplně malý.“

Tlustý Charlie se k ní naklonil. Položil velkou dlaň na kostnatou ruku paní Higglerové, na tu, v které nedržela hrnek s kávou. „To není pravda.“

„Louella Dunwiddyová ho vyštvala,“ řekla. „Strašně se jí bál.

Ale čas od času se vracíval. Když chtěl, uměl bejt opravdu sladkej.“ Dopila kávu.

„Vždycky jsem chtěl mít bratra. Někoho, s kým bych si hrál.“

Paní Higglerová vstala. „No nic, samo se to tady neuklidí. V autě mám pytle na odpad.“

„Ano,“ řekl Tlustý Charlie.

Přespal v motelu. Ráno se s paní Higglerovou zase sešli v otcově domku a naplnili černé igelitové pytle smetím a zbytečnostmi. Stranou dali pytle s věcmi, které chtěli odvézt do sběrny charity. A nakonec naskládali do krabice věci, které si Tlustý Charlie chtěl nechat, z citových důvodů, většinou fotografie z dětství a z doby, než se narodil.

Byl tam i starý kufr, trochu jako pirátská truhla, plný dokumentů a starých novin. Tlustý Charlie seděl na podlaze a probíral se jimi. Paní Higglerová přišla z ložnice s balíkem moly prožraného šatstva.

„Ten kufr mu dal tvůj bratr,“ poznamenala jen tak mimochodem. Bylo to poprvé od předchozího večera, co se vrátila ke svým fantaziím.

„Škoda, že žádného bratra nemám.“

Ani si neuvědomil, že to řekl nahlas, dokud paní Higglerová neřekla: „Dyť už sem ti to řekla. Opravdu máš bratra.“

„Takže,“ odhodlal se, „kde že bych toho svého mytického bratra našel?“ Později se bude sám sebe ptát, proč to řekl. Chtěl jí udělat radost? Dobíral si ji? Chtěl jen nějak zaplnit ticho, jež by bylo následovalo? Nevěděl proč, ale řekl to. A ona stála, kývala hlavou a kousala si dolní ret.

„Musíš to vědět. Je to tvé dědictví. Je to tvá rodina.“ Přešla k němu a ohnula prst. Tlustý Charlie se k ní sklonil. U ucha cítil její rty a slyšel šepot: „… potřebovat… řekni…“

„Cože?“

„Řekla sem,“ opakovala normálním hlasem, „když ho budeš potřebovat, jen řekni pavoukovi. On přiběhne.“

„Říct pavoukovi?“

„Dyť sem to právě řekla. Myslíš, že mluvím kvůli zdraví? Cvičím plíce? Tys nikdy neslyšel, že lidi mluví na včely? Když sem byla holka, v Saint Andrews, než se naši přistěhovali sem, chodili sme včelám povědět o všem dobrým, co nás potkalo. No a todle je úplně stejný. Promluv s pavoukem. Tak sem já posílávala vzkazy tvýmu tátovi, když se někam vypařil.“

„Dobře.“

„Neodvažuj se mi říkat ‚dobře‘ tímhle tónem.“

„Jakým tónem?“

„Jako kdybych byla bláznivá stará ženská, co blábolí hlouposti. Myslíš, že nevím, jak teče voda?“

„Ale kde. To by mě ani nenapadlo. Čestně.“

Neuchlácholil ji. Zlobila se dál. Zvedla ze stolu hrnek s kávou a zarputile jej oběma rukama svírala. Tlustý Charlie to přehnal a paní Higglerová mu to nehodlala nechat jen tak projít.

„Není to žádná moje povinnost, nemysli si. Vůbec ti nemusím pomáhat. Dělám to jenom proto, že tvůj otec byl opravdu výjimečný a že tvoje máma byla moc hodná ženská. Říkám ti tu velký věci. Důležitý věci. Měl bys mě dobře poslouchat. Měl bys mi věřit.“

„Ale já vám věřím,“ ujišťoval ji tak přesvědčivě, jak jen to dokázal.

„Ne, chceš jen udělat radost staré bábě.“

„Ne,“ lhal. „Opravdu ne. Čestně, myslím to vážně.“ V hlase mu zvonila poctivost, upřímnost a pravda. Byl tisíce mil od domova, v bytě zemřelého otce, s bláznivou stařenou na pokraji záchvatu mrtvice. Byl ochotný jí tvrdit, že měsíc je jen zvláštní druh tropického ovoce, pokud by ji to uklidnilo, a ochotně by tomu i sám věřil.

Pohrdlivě zasupěla.

„V tom je ta potíž s várna mladejma. Myslíte si, že všecko víte. Já už ve svým životě zapomněla víc věcí, než ty budeš kdy vědět. Nevíš nic o svým otci, nevíš nic o svý rodině. Já ti tu říkám, že tvůj otec byl bůh, a ty se ani nezeptáš, o jakým bohovi tu mluvím.“

Tlustý Charlie usilovně vzpomínal na jméno nějakého boha. „Zeus?“

Paní Higglerová zabublala jako konvice, když potlačuje začátek varu. Bylo mu jasné, že Zeus nebyl správná odpověď. „Amor?“

Další zvuk, tenhle začal jako vyprsknutí a skončil zachichotáním. „Představuju si tvýho tátu nahatýho, jen v tý nadýchaný plínce, s lukem a šípem.“ Třásla se smíchem. Pak se napila kávy.

„Tehdy, když byl bohem,“ řekla pak vážně, „tak tehdy mu říkali Anansi.“

+ + + +

ASI JSTE SLYŠELI aspoň některé z příběhů o Anansim. Nevěřím, že se na světě najde někdo, kdo by neznal ani jediný.

Když byl svět ještě mladý, byl Anansi pavouk a všechny příběhy o něm se vyprávěly poprvé. Každou chvíli se dostával do maléru a sám se z nich zase vysekával. Příběh o podivuhodném Smolíčkovi, ten, který se vypráví o kmotru Králíkovi? Původně to byl Anansiho příběh. Někteří lidé si myslí, že byl králík. Ale v tom se mýlí. Žádný králík. Pavouk.

Příběhy o něm se vyprávějí od té doby, co si lidé začali příběhy vůbec vyprávět. V Africe, tam, kde všechno začalo, ještě dřív, než lidé poprvé nakreslili na skalní stěnu lva jeskynního a medvědy, dokonce dřív, než si začali vyprávět příběhy, o opicích, lvech a buvolech: velké příběhy snů. Lidé vždycky měli tyhle sklony. Pomáhalo jim to pochopit svět, v němž žili. Všechno, co běhalo, plazilo se, kolébalo se a vlnilo, vstupovalo do jejich příběhů a různé kmeny uctívaly odlišná stvoření.

Lev byl králem zvířat, dokonce už tenkrát, Gazela měla nejhbitější nohy, Opice byla nejpošetilejší a Tygr byl nejděsivější. Jenže příběhy o nich lidé poslouchat nechtěli.

Anansi dal příběhům své jméno. Každý příběh je jeho, Anansiho příběh. Kdysi, než se ty příběhy staly Anansiho příběhy, patřily všechny Tygrovi (tak lidé z ostrovů říkají všem velkým kočkám) a byly temné a hrůzné a plné bolesti a žádný z nich nekončil šťastně. Ale to už je dávno. Dnes jsou příběhy Anansiho.

V souvislosti s pohřbem, na němž jsme právě byli, mě napadlo vypravování o Anansim, když mu zemřela babička. (Nebojte se, všechno je v pořádku: byla to velice, velice stará žena a odešla ve spánku. Stává se to.) Zemřela daleko od domova, a tak se Anansi vydá s károu na druhou stranu ostrova, vyzvedne tam babiččino tělo, naloží je na vozík a veze domů. Chce ji pohřbít pod banyánem za svou chatrčí, víte.

No, tlačí tak káru celé dopoledne, až dojde k vesnici. Jede s károu přes ves a napadne ho Chce to kapku whisky. A tak jde do obchodu, protože v té vesnici je obchod, co v něm prodávají všecko. Jeho majitel je velice zbrklý člověk. Anansi tedy vejde a pije skleničku whisky. Pak vypije ještě jednu a napadne ho, že si z obchodníka ztropí žert. Tak mu řekne, jdi a dej hlt whisky taky mé babičce, spí venku na káře. Možná ji budeš muset probudit, má tvrdé spaní.

Ten obchodník vezme láhev a jde před obchod a povídá té paní na káře: „Hej, tady máte trochu whisky,“ ale stařena na to nic. A ten prodavač začíná ztrácet trpělivost a je čím dál rozzlobenější a rozzlobenější, protože je to, jak víme, moc prchlivý muž, a křičí vstávej, bábo, vstávej a vypij tu whisky, ale stařena pořád mlčí a leží. Pak udělá něco, co mrtví občas v horkém dni dělají: nahlas si upustí větry. To muže tak rozčílí, že ji uhodí, a ještě jednou ji uhodí a pak znovu a ona se skutálí z káry na cestu.

V té chvíli vyběhne Anansi z obchodu a začne křičet a kvílet a naříkat a vyčítá obchodníkovi, co to udělal s jeho babičkou, jen ať se podívá, je mrtvá. Vražda! Zločinec! Ten obchodník prosí Anansiho, ať nikomu neříká, že to udělal on, a dá Anansimu pět velkých lahví whisky a pytlík zlata a koš banánů a ananasu a manga, jen aby mu zavřel ústa a přiměl ho k odchodu.

(Rozumíte, myslí si, že Anansiho babičku zabil.)

A tak Anansi spokojeně tlačí káru domů a pochová babičku pod banyánem.

Druhý den jde kolem jeho domu Tygr a cítí z kuchyně vůni. Vejde dovnitř, vidí, jak Anansi hoduje, a hned se pozve na oběd. Anansi nemá jinou možnost, tak mu řekne, ať se posadí a pojí s ním.

Tygr povídá, bratře Anansi, kdes vzal všechno to dobré jídlo, ale nelži mi. A odkud máš ty lahve whisky a ten váček plný zlaťáků? Jestli mi zalžeš, rozervu ti hrdlo.

A Anansi na to, neumím lhát, bratře Tygře. To všechno jsem dostal za to, že jsem dovezl svoji mrtvou babičku na káře do vsi. A obchodník mi dal ty dobroty za to, že jsem mu babičku přivezl.

Tygr sice žádnou babičku neměl, ale jeho žena měla matku. Stará žena bydlela u nich doma, a tak Tygr běží domů a volá tchyni, pojďte, matko ven, musíme si promluvit. A ona vyjde a rozhlíží se a ptá se, o co jde. No a ten Tygr ji zabije, i když ji jeho žena moc miluje, a naloží její mrtvolu na káru.

Pak dotlačí káru do vesnice. Kdo chce mrtvolu? Vykřikuje. Kdo chce mrtvou babičku? Ale všichni lidé jej odhánějí a smějí se mu a tropí si z něho žerty, a když vidí, že on to myslí vážně a že nehodlá odejít, házejí po něm shnilé ovoce, dokud ho nezaženou.

Nebylo to poprvé, co Anansi Tygra napálil, a nebude to ani naposled. Tygrova žena mu nikdy neodpustila, že zabil její matku. Někdy si Tygr myslí, že by mu bylo líp, kdyby se byl nikdy nenarodil.

Tak, to je Anansiho příběh.

Samozřejmě, všechny příběhy jsou jeho. Dokonce i tenhle.

Za starých časů chtěla všechna zvířata, aby se příběhy jmenovaly podle nich. To bylo tenkrát, kdy se písně, které zpívaly o světě, ještě opravdu zpívaly, tehdy dávno, když ještě zpívaly o obloze a o duze a oceánu, v těch dobách, kdy zvířata byla lidé i zvířata zároveň. A tehdy je pavouk Anansi všechny podvedl, dokonce i Tygra, protože chtěl, aby se všechny příběhy jmenovaly po něm.

Příběhy jsou jako pavouk, s dlouhýma nohama, a jsou i jako pavoučí sítě, do nichž se člověk celý zaplete, ale vypadají tak krásně, když je spatříte po ránu pod listem, s kapkami rosy, elegantně spojené s jinými vlákny do půvabné krajky.

Cože? Chcete vědět, jestli Anansi vypadal jako pavouk? Jistě, pokud tedy zrovna nevypadal jako člověk.

Ne, nikdy neměnil podobu. Jde je o to, jak příběh vyprávíte. To je všechno.

KAPITOLA TŘETÍ

Ve které se rodina sejde

TLUSTÝ CHARLIE odletěl domů do Anglie; aspoň tak domů, jak kdy mohl doufat.

Rosie na něho čekala, když vyšel z celního odbavení s kufříkem v jedné ruce a velkou lepenkovou krabicí v druhé. Pevně ho objala. „Jaké to bylo?“

Pokrčil rameny. „Mohlo to být i horší.“

„No, aspoň už si nemusíš dělat starost, že přijde na svatbu a ztrapní tě.“

„Tak to už opravdu ne.“

„Máma říká, že bychom měli svatbu o pár měsíců odložit, jako projev úcty.“

„Tvá máma chce, abychom svatbu odložili. Tečka.“

„Hloupost. Myslí si, že jsi docela terno.“

„Tvá matka by nekvalifikovala ani kombinaci Brada Pitta, Billa Gatese a prince Williama jako ‚docela terno‘. Na celé zeměkouli se nenajde nikdo dost dobrý za jejího zetě.“

„Má tě ráda,“ řekla Rosie svědomitě a bez přesvědčení.

Její matka Tlustého Charlieho ráda neměla, to věděli všichni. Máma byla uzlík nedomyšlených předsudků a vnitřních svárů. Žila ve velkolepém bytě ve Wimpole Street, obrovskou lednici měla nacpanou lahvemi s vitaminizovanou vodou a spíž plnou obilných krekrů. Na starožitných příbornících stály mísy s voskovým ovocem, z něhož bylo třeba dvakrát týdně otírat prach.

Při své první návštěvě u budoucí tchyně se Tlustý Charlie do jednoho z voskových jablek zakousl. Byl tehdy hrozně nervózní, tak nervózní, že vzal jedno jablko, na jeho omluvu nesmírně realistické jablko, a kousl do něho. Okamžitě pochopil, co mu Rosie tak zoufale naznačovala. Vyplivl kus vosku do dlaně a uvažoval, jestli nemá předstírat, že mu ovoce z vosku chutná, nebo třeba že to věděl od začátku a udělal to jen z legrace. Matka jeho Rosie však povytáhla obočí, přešla k němu, vzala mu z ruky zbytky jablka, krátce promluvila o tom, jak drahé je v dnešní době kvalitní voskové ovoce, pokud je vůbec seženete, a hodila jablko do koše na odpadky. Zbytek odpoledne pak proseděl na pohovce, v ústech chuť dušičkové svíčky a jeho hostitelka z něho nespouštěla oči, kdyby si snad chtěl vzít další kousek z jejího převzácného ovoce nebo se zakousnout do nohy některé z chippendaleovských židlí.

Na stolku u okna byly velké barevné fotografie ve stříbrných rámečcích: fotografie Rosie jako holčičky a také jejích rodičů. Tlustý Charlie si je pozorně prohlížel a hledal klíč k záhadě zvané Rosie. Její otec, který zemřel, když jí bylo patnáct, byl mohutný muž. Nejdřív dělal kuchaře, pak šéfkuchaře, nakonec byl majitelem restaurace. Na každém snímku byl dokonale oblečený, jako by ho před každým záběrem oblékalo konfekční oddělení obchodního domu, byl kulatý a usměvavý a vždy s nastavenou paží, aby se ho manželka mohla přidržet.

„Byl úžasný kuchař,“ svěřila mu Rosie. Její matka se na těch fotografiích usmívala a byla hezky zakulacená na správných místech. Nyní, o dvacet let později, připomínala vychrtlou Earthu Kittovou a Tlustý Charlie ji ještě neviděl se usmát.

„Vaří tvoje matka někdy?“ ptal se po té první návštěvě.

„Nevím. Nikdy jsem ji vařit neviděla.“

„A co jí? Chápej, nemůže přece žít na vodě a sucharech.“

„Myslím, že si objednává něco zvenku.“

Tlustý Charlie považoval za vysoce pravděpodobné, že jeho budoucí tchyně vylétá do noci v podobě netopýra a saje krev nevinným spáčům. Svěřil se se svou teorií Rosie, ale té vůbec nepřipadala vtipná.

Od matky se Rosie zase dozvěděla, že si ji Tlustý Charlie bere kvůli penězům.

„Jakým penězům?“ zeptala se.

Matka se rozmáchla rukou po bytě, gestem, jež zahrnulo voskové ovoce, starožitný nábytek a obrazy na stěnách a vyšpulila rty.

„Ale to všechno je přece tvoje,“ nechápala Rosie. Sama žila z peněz, které si vydělávala prací pro jednu z londýnských dobročinných společností. Příjem nebyl nijak velký, občas musela i sáhnout na peníze, které jí otec odkázal v poslední vůli. Platila z nich malý byt, kde žila společně se střídajícími se Australankami a Novozélanďankami, a ojetý Volkswagen Golf.

„Já tady nebudu věčně,“ prohlásila matka tónem, který jasně ukazoval, že je pevně rozhodnuta žít věčně. A že bude čím dál hubenější a tvrdší a kamennější a bude jíst čím dál méně a méně, až nakonec bude živa jen ze vzduchu a voskového ovoce a zášti. Cestou z Heathrow řídila Rosie. Rozhodla se, že by bylo dobré změnit téma. „U mě doma nejde voda. V celém domě neteče.“

„Kvůli čemu?“

„Paní Klingerová zdola. Říkala, že někde něco uniká.“

„Nejspíš paní Klingerová.“

„Charlie! No, tak mě napadlo, mohla bych se u tebe vykoupat?“

„Potřebuješ umýt záda?“

„Charlie!“

„No jasně. Nic jsem neřekl.“

Rosie upírala oči na zadek auta před nimi, pak sundala dlaň z řadicí páky, natáhla se a zmáčkla mu ruku. „Do svatby už je to jen chvilka.“

„Já vím,“ povzdechl si Tlustý Charlie.

„Já jen, chápej, na to všechno budeme mít spoustu času potom, ne?“

„Spoustu.“

„Víš, co kdysi řekla máma?“

„Nebylo to něco o tom, že by měli znovu zavést trest smrti?“

„To tedy nebylo. Říkala, že když novomanželé vhodí v prvním roce po každém milování do džbánku minci a po každém milování v těch dalších letech jednu vyberou, nebude džbánek nikdy prázdný.“

„A to znamená…?“

„No, je to zajímavé, ne? Budu u tebe s gumovou kachničkou v osm. Jak jsi na tom s ručníky?“

„Ehm…“

„Přinesu si svůj.“

Tlustý Charlie nevěřil, že by to byl konec světa, kdyby vhodili do džbánku nějakou minci předtím, než si vymění prstýnky a rozkrojí svatební dort, ale Rosie měla na věc svůj názor a tím to pro ni končilo. A tak byl džbánek dokonale prázdný.

+ + + +

KDYŽ TLUSTÝ CHARLIE dorazil do Londýna, uvědomil si, že pořád platí to, co mu vadilo vždycky, když se po kratším výletu vrátil domů brzy ráno, po zbytek dne není vlastně co dělat.

On sám byl člověk, který raději trávil čas v práci. Ležet doma na gauči a koukat na Riskuj! mu příliš připomínalo doby, kdy byl nezaměstnaný. Rozhodl se, že nejrozumnější bude jít do práce o den dřív. V kancelářích Grahame Coats Agency v Aldwychi, úplně nahoře v pátém poschodí, se bude cítit ve víru věcí. V kuchyňce u kávy si popovídá se spolupracovníky. Rozestře se před ním celá paleta života, majestátní ve své barvitosti, nesmiřitelná a houževnatá ve své pracovitosti. Lidé ho rádi uvidí.

„Vy jste tady přece až zítra,“ řekla recepční Annie, když vešel. „Všem jsem tvrdila, že se vracíte až zítra. Když telefonovali.“ Netvářila se pobaveně.

„Nemohl jsem to bez vás vydržet.“

„Zřejmě ne,“ odsekla pohrdlivě. „Měl byste zavolat Maeve Livingstonové. Zvoní každý den.“

„Myslel jsem, že patří k lidem Grahama Coatse.“

„No, on chce, abyste si s ní promluvil. Počkejte.“ Zvedla telefon.

Grahame Coats měl odjakživa dvě jména. Ne pan Coats. Nikdy jen Grahame. Byla to jeho agentura a jeho jméno reprezentovalo lidi a bralo procento z toho, co vydělali, za právo je reprezentovat.

Tlustý Charlie se vrátil do své kanceláře, malinké místnůstky, o niž se dělil se spoustou registratur. Na monitoru počítače našel přilepený lístek se slovy Zastavte se u mne. GC, tak se vydal na druhý konec chodby do obrovské kanceláře Grahama Coatse.

Dveře byly zavřené. Zaklepal, a pak, protože si nebyl jistý, jestli slyšel nějakou odpověď, otevřel a strčil hlavu dovnitř.

Místnost byla prázdná. Nikdo tam nebyl. „Haló? Zdravím,“ řekl, nijak hlasitě. Žádná odpověď. Připadalo mu, že je kancelář jaksi neuspořádaná: knihovna trčela od zdi pod divným úhlem a z prostoru za ní se ozývaly dunivé zvuky, jako by někdo tloukl kladivem.

Opatrně a potichoučku zavřel dveře a vrátil se k sobě.

Sotva dosedl, zazvonil telefon. Zvedl sluchátko.

„Grahame Coats. Přijďte ke mně.“

Tentokrát seděl Grahame Coats za stolem a knihovna stála u zdi. Nenabídl Tlustému Charliemu židli. Grahame Coats byl běloch středního věku s velice světlými prořídlými vlasy. Člověk při pohledu na něho okamžitě začal myslet na albinickou fretku v drahém obleku.

„Jak vidím, už jste zpátky,“ začal Grahame Coats. „Dá se říct.“

„Ano,“ přikývl Tlustý Charlie. Pak, protože mu připadalo, že Grahame Coats není nijak nadšený jeho předčasným návratem, dodal: „Omlouvám se.“

Grahame Coats svíral rty, chvíli upíral zrak na nějaký papír, pak zase vzhlédl. „Bylo mi řečeno, že se máte vrátit až zítra. Jste tu nějak brzy, ne?“

„My, tedy, já, dorazil jsem dnes ráno. Z Floridy. Říkal jsem si, že sem zajdu. Spousta práce. Pokud je to v pořádku.“

„Absotivně,“ schválil Grahame Coats. Z toho slova, kolize mezi absolutně s pozitivně, vždycky naskočila Tlustému Charliemu husí kůže. „Je to váš pohřeb.“

„Vlastně mého otce.“

Fretkovité pootočení krku. „Pořád ještě jste na dovolené.“

„To ano.“

„Maeve Livingstonová. Zoufalá Morrisova vdova. Potřebuje duševní oporu. Vlídná slova a sladké sliby. To víte, pořád se s tím nemůže smířit. Ale ani Řím nepostavili za den. Konkrétní uspořádávání pozůstalosti po Morrisi Livingstonovi a předávání peněz vdově pokračuje bez omezení. Prakticky každý den mi volá, pořád potřebuje držet za ruku. Takže to dnes budete mít za úkol vy.“

„Chápu,“ ujistil ho Tlustý Charlie. „Tak tedy, s chutí do toho…“

„Dolar k dolaru, peníze z nebe nepadají,“ rozšafně ho poučoval Grahame Coats.

„Bez práce nejsou koláče?“ snaživě se přidal Tlustý Charlie.

„Náš zákazník, náš pán,“ pokrčil rameny Grahame Coats. „No, hezky jsme si popovídali, ale oba nás čeká práce.“

Když byl takhle blízko Grahama Coatse, měl Tlustý Charlie pravidelně tendenci a) používat klišé a b) začít snít o obrovských černých helikoptérách, které by kroužily nad střechou Grahame Coats Agency, pálily z kulometů a vylévaly kbelíky hořícího napalmu. On pochopitelně v těch snech v kanceláři nebyl. Seděl na židli před kavárničkou na druhé straně Aldwyche, upíjel kávu s nadýchanou čepicí šlehačky a občas zatleskal obzvlášť dobře trefenému kbelíku.

Z výše uvedeného byste mohli předpokládat, že o zaměstnání Tlustého Charlieho není třeba vědět nic dalšího než to, že je tam nešťastný, a v podstatě byste měli pravdu. Tlustý Charlie měl nadání na cifry, které ho v práci drželo, a rozpačitost a ostych, které mu nedovolovaly říct lidem, co vlastně dělá a kolik toho ve skutečnosti dělá. A tak všude kolem sebe viděl po firemním žebříčku stoupat lidi dokonale nezatížené vlastní neschopností, zatímco on zůstával pořád na nejnižší příčce a vykonával ty nejzákladnější činnosti, až se jednoho dne zase připojil k zástupu nezaměstnaných a znovu sledoval dopolední televizní pořady. Nikdy nebyl bez práce dlouho, ale v posledním desetiletí k tomu došlo tolikrát, že se už nedokázal na žádném místě cítit bezpečně. Nikdy to však nebral osobně.

Zatelefonoval Maeve Livingstonové, vdově po Morrisi Livingstonovi, kdysi nejslavnějším yorkshirském komikovi v Británii a dlouholetém klientovi Grahame Coats Agency. „Haló. Tady je Charles Nancy, z vedení účtů firmy Grahame Coats Agency.“

„Ach,“ řekl ženský hlas na druhém konci drátu. „Myslela jsem, že mi Grahame zavolá osobně.“

„Je bohužel vázán jinde. Proto, ehm… pověřil mne. Tak tedy. Můžu vám nějak pomoci?“

„Nejsem si jistá. Uvažovala jsem, no, bankovní manažer uvažoval, kdy dostanu zbytek peněz z Morrisovy pozůstalosti, Grahame Coats mi posledně vysvětloval, tedy, myslím, že to bylo posledně, když jsme spolu hovořili, že byly investovány, chci říct, chápu, že tyhle věci chtějí čas, říkal, že jinak bych mohla přijít o spoustu peněz…“

„Tedy –“ vklínil se jí do řeči Tlustý Charlie „, vím, že na tom pracuje. Ale tyhle věci skutečně potřebují čas.“

„Ano,“ připustila. „Asi to jinak nejde. Volala jsem BBC a tam říkali, že od Morrisovy smrti už poslali několik plateb. Víte, že vydali celého Morris Livingstone, předpokládám na DVD. A chystají se k Vánocům vypustit obě série Krátké vzadu a po stranách.“

„To jsem nevěděl,“ přiznal Tlustý Charlie. „Ale jsem si jist, že Grahame Coats to ví. Jemu nic takového neujde.“

„Musela jsem si to DVD koupit sama,“ prohlásila ukřivděně. „Nevadí, krásně jsem si při něm zavzpomínala. Křiklavá líčidla, vůně klubu v BBC. Přiznám se vám bez mučení, strašně se mi zastesklo po světlech ramp. Právě tam jsem se seznámila s Morrisem, víte. Byla jsem tanečnicí. Měla jsem svou vlastní kariéru.“

Tlustý Charlie ji ujistil, že poví Grahamu Coatsovi o tom, že má její bankéř trochu obavy, a položil telefon.

Lámal si hlavu, jak se někomu může stýskat po světlech ramp.

Jemu se takové situace zjevovaly v těch nejhorších snech. To se mu zdálo, že stojí na jevišti, do jehož středu míří světlo reflektoru, a neviditelné postavy jej strkají do toho kruhu a nutí zpívat. A ať utíkal seberychleji, ať se schovával sebelépe, pokaždé ho našli a odvlekli zpátky na pódium, před desítky vyčkávavých tváří. Pravidelně se probouzel dřív, než ho opravdu donutili zpívat a vždy byl zmáčený potem, roztřesený a s bušícím srdcem.

Pustil se do práce. Tlustý Charlie pracoval ve firmě už skoro dva roky. Déle tam byl jen sám Grahame Coats, pohyb zaměstnanců v agentuře měl poměrně vysoké tempo. A přesto, nikdo nejásal, že ho zase vidí.

Občas sedával za stolem a upřeně hleděl z okna, na smutný šedivý déšť bubnující do skla, a představoval si sám sebe někde na tropické pláži, jak pozoruje nemožně modré moře s bílými hřebeny vln, jež narážejí na nemožně žlutý písek. Často ho napadlo, jestli lidé na jeho pláži, co hledí na bílé krajky vln u pobřeží, poslouchají tropické ptáky v zelených palmách, jestli oni kdy sní o tom, že jsou v Anglii, v dešti, v prťavé kancelářičce v pátém patře, v bezpečné vzdálenosti od jednotvárnosti zlatého písku a pekelné nudy dne tak dokonalého, že ji nedokáže rozptýlit ani hustý koktejl s nadměrným množstvím rumu a červeným paraplíčkem. Utěšovalo ho to.

Cestou domů se zastavil v obchodě pro láhev bílého německého vína a vedle v drogerii pro svíčku s vůní pačuli. V pizzerii na rohu koupil pizzu.

O půl osmé mu volala Rosie z klubu jógy, že se trochu zdrží, pak v osm z auta, že zatvrdla v dopravní zácpě, o čtvrt na deset, že už je za rohem. To už v sobě Tlustý Charlie měl většinu obsahu té láhve a v krabici ležel poslední klínek pizzy.

Později uvažoval, jestli snad to víno způsobilo, že to řekl.

Rosie přijela v 9:20 s ručníky a plastovou taškou plnou šamponů, mýdel a kondicionérů. Odmítla, rázně ale humorně, sklenku vína a kousek pizzy, jak mu vysvětlila, najedla se v autě v té zácpě. Nechala si tam donést jídlo. A tak seděl Tlustý Charlie v kuchyni, dopíjel zbytek bílého a sloupával sýr a ančovičky ze studené pizzy. Rosie si šla napustit vanu, a najednou začala hlasitě ječet.

Tlustý Charlie byl v koupelně, než dozněl první výkřik a než stačila Rosie naplnit plíce k druhému. Byl přesvědčen, že ji najde zbrocenou krví. Ulevilo se mu, když viděl, že nekrvácí. Byla jen v modré podprsence a kalhotkách a ukazovala do vany, v níž seděl velký hnědý pavouk křižák.

„Omlouvám se,“ kvílela. „Překvapil mě.“

„To oni dovedou,“ uklidňoval ji. „Spláchnu ho, neboj.“

„Opovaž se,“ zarazila ho prudce. „Je to živý tvor. Vynes ho ven.“

„No jo, jak chceš.“

„Budu v kuchyni. Řekni mi, až tu nebude.“

Když v sobě máte celou láhev vína, přesvědčovat rozmarného pavouka, aby vlezl do plastové skleničky, je dost fuška. Obzvlášť, pokud máte k dispozici jen starou pohlednici k narozeninám a vaše pohybová a zraková koordinace jsou jaksi mimo provoz. Nijak vám nepomáhá ani fakt, že polonahá snoubenka na pokraji hysterie, která měla čekat v kuchyni, visí na vaší paži a radí vám, co máte dělat.

Ale navzdory všem těmto okolnostem měl po chvíli pavouka ve skleničce pevně přikryté pohlednicí od bývalého spolužáka, která mu tvrdila, že JSI JEN TAK STARÝ, JAK SE CÍTÍŠ (a uvnitř humorně dodávala TAK K SOBĚ PŘESTAŇ ČUCHAT, TY ZVRHLÍKU, VŠECHNO NEJLEPŠÍ K NAROZENINÁM).

Odnesl pavouka dolů a vyšel dveřmi do zahrádky, která se skládala z živého plotu, aby měli lidé kam zvracet, a několika plochých kamenů, mezi nimiž rostla tráva. Zvedl sklenku k očím. Ve žlutém sodíkovém světle vypadal pavouk černý. Připadalo mu, že se na něho dívá.

„Je mi to líto,“ omlouval se pavoukovi. A bílé víno, které mu příjemně kroužilo v žilách, ho přimělo říct to nahlas.

Postavil sklenku s blahopřáním na prasklou dlaždici, pak sklenici naklonil a čekal, až pavouk uteče. Ten však nehybně seděl na obličeji veselého medvídka na pohlednici. A tak si jeden druhého prohlíželi.

Vzpomněl si na cosi, co řekla paní Higglerová, a slova byla venku, než je mohl zarazit. Možná to byl nějaký ďábel v jeho duší. Možná to byl alkohol.

„Jestli potkáš bráchu,“ oslovil Tlustý Charlie pavouka, „řekni mu, že by se měl stavit na kus řeči.“

Pavouk zůstal, kde byl, a zvedl nohu, jako by si to promýšlel. Pak konečně odběhl přes dlaždici k živému plotu a zmizel.

+ + + +

ROSIE SE VYKOUPALA, dala Tlustému Charliemu dlouhý polibek na tvář a jela domů.

Tlustý Charlie si zapnul televizi, ale usínal při ní, tak ji vypnul a šel spát. Zdál se mu sen tak živý a tak podivný, že na něj do smrti nezapomene.

Že jde o sen, poznáte už podle toho, že jste někde, kde jste ve skutečném životě nikdy nebyli. Tlustý Charlie nikdy nebyl v Kalifornii. Nikdy nebyl v Beverly Hills. Dostatečně častokrát je však viděl ve filmech a v televizi, aby si tam připadal doma. Večírek byl v plném proudu.

Dole pod nimi zářila a blikala světla Los Angeles.

Lidé na večírku byli úhledně rozděleni na ty, kteří nosili stříbrné podnosy s dokonalými chlebíčky, a ty, kteří si z těch stříbrných podnosů brali věci nebo s díky odmítali. Ti, kteří se krmili, přecházeli velkým domem, klábosili, usmívali se a povídali, každý z nich si jist svou relativní důležitostí v hollywoodském světě, stejně jako se cítili jisti dvořané na dvoře starého Japonska, a stejně jako na starém japonském dvoře, každý si byl jistý, že stačí už jen jediná příčka na žebříčku, a budou v bezpečí. Byli tam herci, kteří chtěli být hvězdami, hvězdy, jež chtěly být nezávislými producenty, nezávislí producenti, kteří toužili po bezpečí práce ve studiu, režiséři, kteří chtěli být hvězdami, šéfové studií, kteří chtěli být šéfy úplně jiných, méně svízelných studií, studioví právníci, kteří chtěli být oblíbení jen pro sebe samé nebo, pokud by tohle nešlo, jen obyčejně oblíbení.

Ve snu se Tlustý Charlie viděl zároveň zevnitř i zvenku a nebyl sám sebou. Jindy se mu zdálo maximálně o tom, jak sedí před komisí při zkoušce z podvojného účetnictví, na niž se nepřipravil. A s naprostou jistotou věděl, že se zvedne a zjistí, že se to ráno od pasu dolů jaksi opomněl obléct. Ve snech byl Tlustý Charlie vždy sám sebou, jen byl nemotornější.

Ne tak v tomto snu.

V tomto snu byl Tlustý Charlie klidný, ba chladnokrevný. Byl prohnaný, byl úskočný, byl vychytralý, byl na večírku jedinou osobou bez stříbrného podnosu, která neobdržela pozvánku. A (což bylo spícímu Tlustému Charliemu zdrojem úžasu, protože si nedokázal představit nic trapnějšího než se ocitnout někde bez pozvání) báječně se bavil.

Každému, kdo se ho zeptal, vyprávěl jiný příběh o tom, kdo je a proč tam je. Než uplynula půlhodinka, byla většina lidí na večírku přesvědčena, že je zástupcem zahraniční investiční společnosti, která je ochotná okamžitě koupit jedno ze studií, a za další půlhodinu už celá společnost věděla, že přijel s nabídkou na odkup Paramountu.

Měl chraptivý a nakažlivý smích a zdálo se, že se baví líp než kdokoliv z hostů. Naučil barmana, jak připravit koktejl, kterému říkal Dvojsmysl. Jeho základem bylo šampaňské, ale on tvrdil, že z vědeckého hlediska je to nápoj nealkoholický. Byl v něm střik tohohle a střik tamhletoho, až dostal nádherně purpurovou barvu. Pak podával sklenky hostům s takovým nadšením a radostí, že i lidé, kteří do téhle chvíle usrkávali sodu tak opatrně, jako by se chystala vybuchnout, obraceli do sebe purpurové nápoje jeden za druhým.

A pak je s logikou vlastní pouze snům vedl všechny k bazénu a nabízel jim, že je naučí trik Chůze po vodě. Je to věc sebedůvěry, vysvětloval jim, postoje, útoku, znalosti, jak to dělat. A hosté na večírku se chovali, jako by Chůze po vodě byl bezva trik, něco takového se rozhodně chtějí naučit, ostatně, odjakživa věděli, kdesi v hloubi duše, jak se to dělá, ale nějak to zapomněli a tenhle člověk jim to teď připomene.

Sundejte si boty, řekl jim, a tak si zuli boty a postavili Sergie Rossy a Christiany Louboutiny a René Caovilly vedle Nike a Doc Martensů a anonymních černých kožených polobotek. On je vedl, v řadě jako tanečníky konga, podél bazénu a pak na hladinu. Voda na dotek chladila a chvěla se jim pod nohama jako želé. Některé ženy a pár mužů se trochu nervózně hihňali a dva mladší agenti začali po hladině poskakovat jako děti v nafukovacím hradu. Dole pod nimi zářila mlhou světla Los Angeles jako vzdálené galaxie.

Brzy byl bazén plný hostů večírku, někteří stáli, jiní tančili, natřásali se nebo poskakovali na hladině. Mačkali se tak, že ten muší muž, Charlie-ve-svém-snu, vystoupil zpět na betonovou obrubu. Ze stříbrného podnosu si vzal smaženou masovou kuličku.

Z jasmínového keře se mušímu muži na rameno spustil pavouk. Přeběhl mu po rameni na dlaň a pozdravil ho radostným heeej.

Následovalo ticho, jako by poslouchal, co mu pavouk říká, něco, co nikdo jiný slyšet nemohl. Pak řekl Proste, a bude vám dáno. Není to tak?

Položil pavouka opatrně na jasmínový list.

A přesně v tomtéž okamžiku si všichni bosí lidé v bazénu vzpomněli, že voda je kapalina a ne pevná látka a že existuje důvod, proč normálně nikdo nechodí, natož aby tancoval či poskakoval na vodě, prostá nemožnost něčeho takového.

Byli součástí stroje snů, ti lidé, a náhle sebou začali zmítat, někteří v půldruhém metru, někteří ve třech metrech vody, a mokří a vyděšení se škrábali ven.

Muší muž přešel nevzrušeně přes bazén. Šlapal přitom lidem po hlavách a po rukou a ani jedinkrát neztratil rovnováhu. Pak, když došel na druhou stranu, kde se zahrada zvedala do prudkého vršku, skočil jediným mohutným skokem a slétal nocí ke světlům Los Angeles, která se stříbřitě mihotala a pohltila ho jako moře.

Lidé se štrachali z vody, zuřili, zlobili se, byli zmatení, mokří, v některých případech napůl utopení…

V jižním Londýně bylo časné ráno. Za okny modrošedé svítání.

Tlustý Charlie vstal, celý nesvůj ze svého snu, a přešel k oknu. Závěsy byly roztažené a mezi budovami začínalo vycházet slunce, obrovský krvavý pomeranč obklopený šedivými mraky se šarlatovými skvrnami. Taková obloha dokáže probudit i v nejprozaičtějším člověku hluboko skrytou touhu namalovat olej.

Tlustý Charlie hleděl na východ slunce. Červené nebe ranní, myslel si. Námořníka varování.

Byl to divný sen. Večírek v Hollywoodu. Tajemství Chůze po vodě. A ten muž, co byl on a nebyl on…

Tlustý Charlie si uvědomil, že toho muže ze snu zná. Odněkud ho zná. A věděl, že mu to bude vrtat hlavou celý den, pokud to připustí. Jako štětina z kartáčku mezi zuby nebo přesný rozdíl mezi slovy chlípný a oplzlý. Bude si to sedět v hlavě a otravovat ho.

Upíral oči z okna.

Bylo sotva šest hodin a svět byl tichý. Na konci ulice kdosi věnčil psa a povzbuzoval ho, aby udělal hromádku. Pošťák křižoval od domu k domu a zpátky ke své červené dodávce. A pak se na chodníku pod jeho oknem cosi pohnulo a Tlustý Charlie pohlédl dolů.

U živého plotu stál nějaký muž. Když si všiml, že se na něho Tlustý Charlie, v pyžamu, dívá, zazubil se a zamával. Okamžik poznání Tlustého Charlieho šokoval: znal ten úsměv i zamávání, ačkoliv hned nevěděl odkud. Cosi z posledního snu mu pořád zůstávalo v hlavě. Nedělalo mu to dobře, svět mu připadal jaksi neskutečný. Přetřel si oči a, člověk od keřů byl pryč. Tlustý Charlie doufal, že odešel, že kráčí ulicí do zbytku ranní mlhy a odnáší s sebou všechny trapnosti, podráždění a bláznovství.

A pak zazvonil zvonek.

Tlustý Charlie si natáhl župan a šel dolů.

Nikdy předtím nepoužíval bezpečnostní řetěz, nikdy v životě, ale tentokrát zasunul hlavičku řetězu na místo, zmáčkl kliku a pootevřel dveře.

„Dobrý?“ řekl ostražitě.

Úsměv, který se prodral štěrbinou dveří, by byl osvítil malou vesnici.

„Zavolal jsi mě, tak jsem tady,“ řekl neznámý. „Takže, pustíš mě dovnitř, Tlustý Charlie?“

„Kdo jste?“ Když to říkal, vzpomněl si, kde toho muže viděl: na matčině pohřbu, v kapli krematoria. To viděl ten úsměv naposled. A znal i odpověď, znal ji dřív, než ji ten muž vyslovil. „Já jsem tvůj bratr.“

Tlustý Charlie zavřel dveře, vysunul bezpečnostní řetěz a otevřel dveře dokořán. Ten muž tam stál pořád.

Tlustý Charlie byl na rozpacích, jak přivítat bratra, dost možná jen fiktivního bratra, v jehož existenci drive nevěřil. Tak tam stáli, každý na jedné straně dveří, až bratr řekl: „Říkej mi Spider. Tak pozveš mě dál?“

„Ano. Jistě. Samozřejmě. Prosím, pojď dál.“ Tlustý Charlie vedl muže po schodech nahoru. I nemožné věci se stávají. A když se stanou, lidé se s nimi vyrovnají. Dnes, stejně jako každý jiný den, zakusí přibližně pět tisíc lidí na téhle planetě něco neuvěřitelného, a žádný z nich neodmítne věřit vlastním smyslům. Většina řekne v rodném jazyce něco jako: „Bláznivý svět, co?“ a mávnou nad tím rukou. A tak zatímco část Tlustého Charlieho se snažila přijít na nějaké logické a rozumné vysvětlení toho, co se děje, druhá část si zvykala na myšlenku, že má bratra, kterého dřív neznal a který teď jde po schodišti za ním.

Vešli do kuchyně a zůstali stát. „Dáš si čaj?“

„Máš kávu?“

„Ale jen instantní.“

„To stačí.“

Tlustý Charlie zapnul konvici. „Přijel jsi zdaleka?“

„Z Los Angeles.“

„Jaký byl let?“

Muž se posadil ke stolu. Pokrčil rameny. Mohlo to znamenat cokoliv.

„Hmm. Máš v plánu se zdržet?“

„Nějak jsem nad tím neuvažoval.“ Ten muž, Spider, se rozhlédl po kuchyni, jako by v žádné kuchyni ještě nebyl.

„Jakou máš rád kávu?“

„Černou jako noc a sladkou jako hřích.“

Tlustý Charlie postavil šálek na stůl a popostrčil cukřenku. „Prosím.“

Spider sypal cukr do kávy a Tlustý Charlie ho fascinovaně pozoroval.

Byli si opravdu podobní, o tom nebylo pochyb, i když to samo o sobě nevysvětlovalo ten úžasný pocit známosti, který Tlustý Charlie při pohledu na Spidera cítil. Bratr vypadal tak, jak on sám vždycky chtěl vypadat. Ušetřilo by mu to tradiční mírné zklamání, jež každé ráno při pohledu do zrcadla na trochu monotónní pravidelnost rysů cítil. Spider byl vyšší, štíhlejší a vyrovnanější. Měl na sobě černou koženou bundu s červenými lemy a černé kožené kalhoty a bylo vidět, že je v tom oblečení doma. Tlustý Charlie se snažil vzpomenout si, jestli tohle měl na sobě ten muší muž z jeho snu. Působil až nadpřirozeně velkolepě, když tak seděl naproti němu za stolem, připadal si Tlustý Charlie neohrabaný, špatně stavěný a přihlouplý. Nešlo o to, jaké oblečení na sobě Spider má, šlo spíš o vědomí, že on sám by v něm vypadal jako v maškarním kostýmu. Nešlo o to, jak se Spider usmívá, uvolněně, radostně. Tlustý Charlie si byl stoprocentně a neodvolatelně jist, že on by mohl tenhle úsměv před zrcadlem trénovat až navěky věků, a nikdy by nesvedl jediný úsměv aspoň zpola tak okouzlující, přidrzlý a šarmantní.

„Byl jsi na mámině kremaci,“ pokusil se začít řeč. „Uvažoval jsem, že za tebou po obřadu zajdu. Nebyl jsem si ale jistý, jestli se to hodí.“

„Škoda že jsi nepřišel.“ Pak ho něco napadlo. „Byl bych čekal, že budeš na tátově pohřbu.“

„Cože?“

„Na jeho pohřbu. Na Floridě. Je to pár dní.“

Spider zavrtěl hlavou. „On není mrtvý. Určitě bych to věděl, kdyby byl mrtvý.“

„Je mrtvý. Pohřbil jsem ho. Tedy, zaházel jsem hrob. Zeptej se paní Higglerové.“

„Jak umřel?“

„Selhání srdce.“

„To nic neznamená. Je to jen způsob, jak zemřít.“

„No, ano. Vždyť říkám. Tak umřel.“

Spider se přestal usmívat. Teď upřeně hleděl do kávy, jako by v ní hodlal najít odpověď. „Asi bych to měl zjistit. Ne že bych ti nevěřil, to ne. Je to konečně tvůj táta. I když tvůj táta je můj táta.“ A udělal grimasu. Tlustý Charlie věděl, co ta grimasa znamená. Udělal ji snad tisíckrát, když se někdo zmínil o otci, jenže jenom uvnitř. „Pořád ještě bydlí na stejném místě? Vedle domu, kde jsme vyrůstali?“

„Paní Higglerová? Ano. Pořád.“

„Nemáš odtamtud něco? Obrázek? Fotku, nebo tak?“

„Přivezl jsem si jich plnou krabici.“ Ještě ji ani neotevřel. Dosud stála v předsíni. Teď ji tedy přinesl do kuchyně a postavil ji na stůl. Vzal kuchyňský nůž a přeřezal lepicí pásku, kterou byla zalepená. Spider sáhl rukou s tenkými dlouhými prsty dovnitř, promíchal fotografie jako hrací karty a nakonec vytáhl snímek, na kterém byla jejich matka s paní Higglerovou. Seděly na verandě někdy před pětadvaceti lety. „Ta veranda tam pořád ještě je?“ Tlustý Charlie zapátral v paměti. „Řekl bych, že ano.“ Později si nedokázal vzpomenout, jestli se ta fotografie tak moc zvětšila, nebo Spider tak moc zmenšil. Byl by přísahal, že se nestalo ani jedno, i když Spider nepopiratelně vkráčel do fotky a ta se rozechvěla a rozvlnila a spolkla ho.

Tlustý Charlie si protřel oči. Seděl v kuchyni a bylo šest ráno. Na stole stála krabice fotografií a dokumentů a hrnek od kávy. Ten dal do dřezu, přešel předsíní do ložnice, lehl si na postel a spal, dokud se v sedm patnáct nerozezvonil budík.

KAPITOLA ČTVRTÁ

V jejímž závěru je večer plný vína, žen a zpěvu

TLUSTÝ CHARLIE se probudil.

Vzpomínky na sny, v nichž se setkal s jakýmsi bratrem-filmovou hvězdou, se mu míchaly se snem, ve kterém přijel na návštěvu prezident Taft a přivedl s sebou celé filmové obsazení kresleného filmu Tom a Jerry. Osprchoval se a jel metrem do práce.

Celý den mu cosi vrtalo hlavou, ale nepřišel na to, co to je. Ztrácel věci. Zapomínal věci. V jedné chvíli si začal za stolem zpívat, ne proto, že by byl šťastný, ale proto, že zapomněl nezpívat. Uvědomil si, co dělá, teprve když do dveří jeho kamrlíku strčil hlavu samotný Grahame Coats, aby mu vyhuboval. „Žádná rádia, walkmany, MP3 přehrávače a podobné věci v kanceláři,“ odříkal s pohledem fretky. „Svědčí to o lhostejném postoji, jaký jev pracovním světě nepřípustný a odporný.“

„Nebylo to rádio,“ přiznal Tlustý Charlie a uši mu hořely.

„Ne? A co to tedy, pěkně prosím, bylo?“

„Byl jsem to já.“

„Vy?“

„Ano. Zpíval jsem. Omlouvám se…“

„Byl bych přísahal, že to bylo rádio. A mýlil jsem se. Dobrý bože. No, s takovým talentem, s tak pozoruhodnými schopnostmi, neměl byste nás raději opustit a vrhnout se na prkna, která znamenají svět? Bavit davy, nebo snad vystupovat ve varieté? Nebylo by to lepší než zabírat židli v kanceláři, kde se ostatní snaží pracovat? Co říkáte? Místo, kde se řeší kariéry lidí.“

„Ne,“ bránil se Tlustý Charlie. „Já nechci odejít. Jen jsem se zamyslel.“

„Pak, se budete muset naučit nezpívat, snad jen ve vaně, ve sprše, nebo možná na ochozech při zápase vašeho oblíbeného fotbalového týmu. Já osobně jsem zastáncem Crystal Palace. Jinak si budete muset hledat nějaké jiné výnosné zaměstnání.“

Tlustý Charlie se usmál, pak si uvědomil, že usmívat se vůbec neměl v plánu, a zvážněl, ale v té době už byl Grahame Coats pryč, tak jen potichu zaklel, opřel si ruce o stůl a položil do nich hlavu.

„To jste zpíval vy?“ Ve dveřích stálo jedno z nových děvčat z oddělení Herecké unie. Nikdy si je nepamatoval jmény. Nezdržely se na to ve firmě dost dlouho.

„Je mi líto, ano.“

„Co jste to zpíval? Bylo to hezké.“

Uvědomil si, že to neví. „Nevím. Neposlouchal jsem se.“

Rozesmála se, ale jen potichu. „Má pravdu. Měl byste natáčet desky, ne tady ztrácet čas.“

Tlustý Charlie nevěděl, co na to říct. Celý rudý začal odškrtávat čísla a dělat si poznámky a lepit je na monitor počítače, dokud si nebyl jist, že odešla.

Telefonovala Maeve Livingstonová: Mohl by Tlustý Charlie prosím zajistit, aby Grahame Coats zavolal jejímu bankovnímu manažerovi? Řekl, že se vynasnaží. Zdůraznila, že musí dohlédnout, aby to udělal.

Ve čtyři odpoledne mu zavolala na mobil Rosie. Chtěla mu jen říct, že voda už jí teče a, dobrá zpráva, máma se rozhodla projevit zájem o nadcházející svatbu a chce, aby k ní večer zašla, že to prodiskutují.

„Prima. Jestli organizuje hostinu, ušetříme spoustu peněz za jídlo.“

„To od tebe nebylo hezké. Zavolám ti večer, ať víš, jak to dopadlo.“

Tlustý Charlie ji ujistil, že ji miluje, a ukončil hovor. Někdo se na něho díval. Otočil se.

Grahame Coats řekl: „Kdož činí telefonických hovorů v čase práce, oj, ten sklidí bouři. Víte, kdo to řekl?“

„Vy?“

„Skutečně já,“ řekl Grahame Coats. „Skutečně já. A nikdy nebylo pravdivějších slov vyřčeno. Považujte to za formální varování.“ A pak se usmál, takovým tím sebeuspokojeným úsměvem, který přiměl Tlustého Charlieho uvažovat nad všemi možnými důsledky dobře mířené rány pěstí do zasloužile oplácaného pasu Grahama Coatse. Došel k závěru, že by to byl buď vyhazov, nebo žaloba za napadení. Stejně, nemohl se zbavit té představy, by to bylo něco…

Nebyl od přírody násilnický typ. Ale přesto, uměl snít. Jeho snění se obvykle točilo kolem drobných a pohodových věcí. Byl by chtěl mít dost peněz, aby mohl jíst v dobrých restauracích, kdykoliv bude mít chuť. Snil o zaměstnání, v němž by mu nikdo neříkal, co má dělat. Snil o tom, jak beze studu zpívá, někde, kde ho nikdo nikdy nemůže slyšet.

Tohle odpoledne však jeho snění dostalo trochu jiný tvar: tak především uměl létat, kulky se odrážely od jeho široké hrudi, když se střemhlav řítil z oblohy a zachraňoval Rosie ze zajetí bandy únosců. Ona ho pevně objímala a on s ní letěl k zapadajícímu slunci, daleko do své Tvrze klidu. Tam ji tak přemohou pocity vděčnosti, že se nadšeně rozhodne zapomenout na celé čekání až po svatbě a pustí se do naplňování jejich džbánu…

Snění uvolňovalo stres ze života v Grahame Coats Agency, z vysvětlování lidem, že jejich šek už byl odeslán, z telefonátů těm, kteří agentuře peníze dlužili.

V šest odpoledne vypnul Tlustý Charlie počítač a sešel pět pater schodů na ulici. Nepršelo. Nad hlavou mu kroužili a pokřikovali špačci, tradiční podvečerní koncert města. Po chodnících spěchali lidé. Většina, stejně jako on, mířila po Kingsway ke stanici podzemky v Holbornu. Spěchali se skloněnými hlavami a vypadali, jak vypadají lidé, kteří už chtějí být doma.

Jeden člověk však na chodníku nikam nemířil. Stál čelem k Tlustému Charliemu a ostatním dojíždějícím a černá bunda se mu ve větru vzdouvala. Neusmíval se.

Tlustý Charlie ho viděl už z druhého konce ulice. S každým krokem ztrácel reálný svět na reálnosti. Den se rozplýval a on si uvědomoval, že se vlastně celý den snažil si vzpomenout.

„Ahoj, Spidere,“ pozdravil.

Napadlo ho, že Spiderem zmítá nějaká vnitřní bouře. Jako by přemáhal pláč. Tlustý Charlie si nebyl jist. V obličeji i ve způsobu držení těla bylo příliš mnoho citu, takže se lidé v rozpacích odvraceli.

„Byl jsem tam.“ Hlas zněl dutě. „Viděl jsem paní Higglerovou. Vzala mě na hřbitov. Můj otec umřel, a já to nevěděl.“

„Byl to i můj otec.“ Uvažoval, jak mohl na Spidera tak snadno zapomenout, jak ho mohl smazat stejně snadno jako sen.

„Pravda.“

Podvečerní oblohu šněrovali špačci. Kroužili a přelétali ze střechy na střechu.

Spider sebou trhl a napřímil se. Zdálo se, že se rozhodl. „Máš pravdu. Musíme to udělat společně.“

„Přesně,“ souhlasil Tlustý Charlie. Pak se zarazil. „Co udělat?“ ale Spider už mával na taxík.

„Jsme muži s problémem,“ prohlásil Spider neadresně. „Náš otec už tu není. Srdce v hrudi nám svírá žal. Smutek nás zahaluje jako pyl v období senné rýmy. Naším osudem je temnota a neštěstí je náš jediný společník.“

„Takže, pánové,“ zvesela se ozval taxikář. „Kam to bude?“

„Někam, kde mají tři léky na temnotu duše,“ řekl Spider.

„Třeba bychom si mohli dát kari,“ navrhl Tlustý Charlie.

„Jsou jen tři věci, pouze a jedině tři věci, které dokážou oslabit bolest ze smrtelnosti a zmírnit šrámy života,“ informoval ho Spider. „Jsou to víno, ženy a zpěv.“

„Kari je taky fajn,“ trval na svém Tlustý Charlie, ale nikdo ho neposlouchal.

„Nějaké konkrétní pořadí?“ zeptal se taxikář.

„Začneme vínem,“ rozhodl Spider. „Řeky, jezera, oceány vína.“

„Tak jedeme,“ kývl taxikář a vyrazil do dopravní špičky. „Mám z toho velice nedobrý pocit,“ řekl Tlustý Charlie vstřícně.

Spider kývl. „Nedobrý pocit,“ opakoval. „Ano. Oba máme nedobrý pocit. Dnes večer vezmeme naše nedobré pocity a podělíme se o ně a popereme se s nimi. Budeme truchlit. Vypijeme pohár hořkosti do dna. Sdílená bolest, bratříčku, není dvojnásobná bolest, je to bolest poloviční. Žádný člověk není ostrov.“

„Neptej se, komu zvoní hrana,“ zarecitoval taxikář. „Zvoní tobě.“

„Nóó teda,“ jásal Spider. „To je báječné téma na filozofickou debatu, to vám povím.“

„Díky,“ řekl taxikář.

„Jo, tak to končí, máte pravdu. Vy jste nějaký filozof. Já jsem Spider. Tohle je můj bratr, Tlustý Charlie.“

„Charles,“ opravil ho Tlustý Charlie.

„Steve,“ představil se taxikář. „Steve Burridge.“

„Pane Burridgi,“ zeptal se Spider. „Nechtěl byste pro dnešní večer být naším osobním řidičem?“

Steve Burridge mu vysvětlil, že mu končí šichta a že už pojede domů, čeká ho žena a všichni malí Burridgíci.

„Slyšíš?“ otočil se Spider k bratrovi. „Muž s rodinou. To my, bratr a já, jsme jediní, kdo z naší rodiny ještě zbývá. A setkali jsme se poprvé v životě zrovna dnes.“

„To je úplný román,“ řekl taxikář. „Nějaká rodinná roztržka?“

„Ale kde! On jen netušil, že má bratra,“ mávl rukou Spider.

„A ty?“ zeptal se Tlustý Charlie. „Ty jsi o mně věděl?“

„Možná jo,“ odpověděl Spider. „Ale takové věci člověku tak snadno vypadnou z paměti.“

Taxík zastavil u chodníku. „Kde to jsme?“ rozhlížel se Tlustý Charlie. Nejeli dlouho. Myslel, že jsou někde u Fleet Street.

„Kde jste chtěli,“ řekl taxikář. „Víno.“

Spider vystoupil a prohlížel si zašlé dubové dveře a špinavá okna staré vinárny. „Perfektní. Zaplať řidiči, bratře.“

Tlustý Charlie zaplatil. Vešli dovnitř: po dřevěných schodech dolů do sklepa, kde vedle sebe popíjeli brunátní advokáti a bezkrevní manažeři finančních trhů. Podlaha byla posypaná pilinami a vinný lístek byl načmáraný křídou na tabuli za barem.

„Co si dáš?“ zeptal se Spider.

„Jen dvě deci sudového červeného.“

Spider se na něho vážně podíval. „Jsme poslední potomci Anansiho rodu. Nemůžeme zapíjet otcovu smrt sudovým červeným.“

„Hm. Tak jo. Dobře. Dám si to, co ty.“

Spider se protlačil davem lidí k baru, jako by tam ani žádný nestál. Za několik minut se vrátil a nesl dvě sklenky, vývrtku a příšerně zaprášenou láhev. Otevřel ji tak snadno, že Tlustý Charlie, který pravidelně vybíral ze sklenice korkové drobečky, v duchu smekl úctou. Spider nalil do sklenek víno tak tmavé, že vypadalo skoro černé. Jednu přisunul před Tlustého Charlieho. „Přípitek,“ řekl. „Na našeho otce.“

„Na tátu,“ zvedl sklenku Tlustý Charlie, ťukl jí do bratrovy skleničky, zázrakem nerozlil ani kapičku, a ochutnal. Víno bylo obzvlášť hořké, kořeněné a trochu jako slané. „Co je to?“

„Pohřební víno. Takovým se připíjí bohům. Už dávno se nedělá. Je v něm hořká aloe a rozmarýn a slzy oklamaných panen.“

„A to prodávají ve vinárně na Fleet Street?“ Tlustý Charlie zvedl láhev, ale etiketa byla tak zašlá a zaprášená, že ji nedokázal přečíst. „O tom jsem v životě neslyšel.“

„V takových zapadákovech mají báječné věci, když si o ně řekneš. Nebo si to možná jen myslím.“

Tlustý Charlie si zase usrkl. Víno bylo silné a voňavé. „To není víno na upíjení,“ napomínal ho Spider. „To je smuteční víno. To se loká. Takhle.“ Obrátil sklenku. Pak udělal grimasu. „Taky tak víc chutná.“

Tlustý Charlie zaváhal, pak se zhluboka napil. Dovedl si představit, že cítí aloe a rozmarýn. Uvažoval, jestli ta slaná chuť jsou opravdu slzy.

„Rozmarýn je symbolem vzpomínek, proto se tam dává,“ poznamenal Spider a začal dolévat sklenky. Tlustý Charlie se pokusil zakrýt sklenku dlaní a vysvětloval mu, že dnes nějak nemá na víno náladu a že musí ráno do práce, ale Spider ho zarazil. „Teď je s přípitkem řada na tobě.“

„No… tak jo. Na mámu.“

Pili na matku. Tlustý Charlie si uvědomil, že si na trpké víno začíná zvykat. Také si všiml, že ho štípe v očích a měl pocit ztráty, hluboký a bolestný pocit smutku. Zastesklo se mu po matce. Zastesklo se mu po dětství. Dokonce i po otci. Na druhé straně stolu pokyvoval hlavou Spider. Po tváři mu stékala slza a spadla jako kapka do sklenky. Natáhl se po láhvi a opět dolil sobě i bratrovi.

Tlustý Charlie pil.

S každým douškem se v něm rozléval žal, zaplňoval mu hlavu a tělo smutkem a bolestí ze ztráty, vzdouval se v něm jako vlny na oceánu.

I po jeho obličeji stékaly slzy a padaly do vína. Šmátral v kapse pro kapesník. Spider doléval poslední zbytek vína.

„Opravdu to víno měli tady?“

„Měli láhev. O které ani nevěděli. Jen bylo třeba jim to připomenout.“

Tlustý Charlie se vysmrkal. „Nikdy jsem netušil, že mám bratra.“

„To já ano. Kolikrát jsem se chystal, že tě vyhledám, ale vždycky do toho něco vlezlo. Však to znáš.“

„Ani ne.“

„Objevilo se něco jiného.“

„Co jiného?“

„No, tak. Všechno možné. To už tak bývá. Prostě se něco objeví. Nemůžeš čekat, že si to budu všecko pamatovat.“

„Tak aspoň nějaké například.“

Spider se napil. „Tak jo. Posledně, když jsem se rozhodl, že bychom se my dva měli setkat, jsem to celé dny plánoval. Chtěl jsem, aby to bylo perfektní. Musel jsem si vybrat garderobu. Pak jsem musel promyslet, co řeknu, až se setkáme. Věděl jsem, že setkání dvou bratrů, no, o tom se píšou romány, ne? Tak jsem se rozhodl, že to musím udělat s patřičnou vážností a že jediný vhodný způsob bude mluvit ve verších. Ale jaké metrům? Mám to rapovat? Deklamovat? Nemůžu tě přece uvítat rýmovačkou. Takže. Muselo to být něco temného, něco velkolepého, rytmického, epického. A pak mě to napadlo. Perfektní první verš: Krev volá krev jak sirény mořeplavce. Je to tak obsažné. Věděl jsem, že do toho dokážu dostat všechno, lidi umírající v zapadlých uličkách, pot a děsivé sny, sílu nezlomného ducha. Mělo tam být všechno. Jenže pak jsem musel přidat další verš a všecko šlo k šípku. To nejlepší, co jsem stvořil, bylo Dam padadam boj se dravce.“

Tlustý Charlie vytřeštil oči. „Kdo je to ten Dampadadam?“

„To není nikdo. To ti jen ukazuje, kde by měla být slova. Ale dál už jsem se stejně nedostal. Jeden verš, pár dampadamů a tři slova na poému nestačí, chápeš? Byl by to projev neúcty k tobě.“

„No…“

„Přesně. Tak jsem místo toho vyrazil na nějaký týden na Havaj. Jak říkám, vždycky do toho něco vlezlo.“

Tlustý Charlie zamyšleně polykal víno. Opravdu mu začínalo chutnat. Někdy to tak bývá, silná chuť se hodí k silným emocím, a dnes byla přesně tahle situace. „Ale pokaždé to neskončilo na druhém verši básně, ne?“

Spider položil hubenou ruku na bratrovu baculatou. „Dost o mně. Chci slyšet o tobě.“

„Moc toho není.“ Tlustý Charlie vyprávěl o svém životě. O Rosie a její matce, o Grahamu Coatsovi a Grahame Coats Agency a bratr pokyvoval hlavou. Když se tak poslouchal, nepřipadal mu vlastní život fádní a nezáživný.

„Ale stejně,“ prohlásil Tlustý Charlie filozoficky. „Když tak čtu všechny ty drbárny v novinách, kdekterý slavný a bohatý si tam stěžuje, jak je jeho život prázdný, nudný a zbytečný.“ Naklonil hrdlo láhve nad sklenku. Doufal, že tam bude aspoň jeden hlt, ale vytekla sotva kapka. Láhev byla prázdná. Vydržela déle, než měla právo vydržet, ale teď už opravdu nezbylo nic.

Spider se zvedl. „Setkal jsem se s nimi. S těmi z lesklých časopisů. Chodil jsem mezi nimi. Z první ruky jsem poznal jejich nezralý, prázdný život. Pozoroval jsem je ze stínu, když si mysleli, že jsou sami. A řeknu ti jedno: jediný z nich by si to s tebou nevyměnil, ani kdybys mu držel pistoli u ucha, bráško. Pojď.“

„Cože? Kam jdeš?“

„My jdeme. Zvládli jsme první část našeho dnešního trojitého poslání. Víno je vypito. Zbývají ještě dvě.“

„Já…“

Tlustý Charlie šel za Spiderem ven a doufal, že mu chladný vzduch pomůže vyčistit hlavu. Nepomohl. Připadalo mu, že by mu uletěla, nebýt přirostlá ke krku.

„Na řadě jsou ženy,“ prohlásil Spider. „Pak zpěv.“

+ + + +

MOŽNÁ BY STÁLO za zmínku, že ve světě Tlustého Charlieho se ženy jen tak neobjevovaly. Musel vám je někdo představit. Museli jste sebrat odvahu dát se s nimi do řeči. Když už jste se odhodlali, museli jste najít námět pro rozhovor. A když jste zvládli tyto výšiny, byly před vámi další překážky. Museli jste se odvážit zeptat, jestli v sobotu večer něco dělá, a vyslechnout, že si musí umýt vlasy nebo doplnit deník nebo vyčistit korele klec či musí sedět u telefonu a čekat na nějakého jiného muže, který nezavolá.

Ale Spider žil v jiném světě.

Zamířili na West End a zastavili se u přecpané hospody. Skupina hostů se zrovna vyhrnula na chodník. Spider se u nich zastavil a dověděl se, že se slaví narozeniny mladé dámy jménem Sibylla, která se cítila velice poctěna, když Spider trval na tom, že ji i její přátele pozve místo dárku na skleničku. Pak vyprávěl vtipy („… a doktor se rozčílí: To si ta tvoje nána nemohla dávat pozor? Teď to máme všichni!“) a sám se jim smál, halasným, veselým smíchem. Mluvil s lidmi a poslouchal, co říkají. Když Spider oznámil, že je na čase najít další hospodu, celá narozeninová skupina se jako jedna žena rozhodla, že jdou s ním…

Než dorazili do třetí hospody, připomínal Spider někoho z rockového videa. Byl oblepený dívkami. Vinuly se k němu, některé ho zpola škádlivě, zpola doopravdy líbaly… Tlustý Charlie to pozoroval se závistivým zděšením.

„Ty seš jeho bodyguard?“ zeptala se jedna z dívek.

„Co?“

„Jeho bodyguard. Hlídáš ho?“

„Ne. Jsem jeho bratr.“

„Kecáš. Nevěděla jsem, že má bráchu. On je fakt úžasnej.“

„Já taky,“ řekla jiná, kterou právě před chviličkou od Spidera odtrhl dav žen chtivých stejného muchlání, jakého se dostávalo jí. Tlustého Charlieho se všimla poprvé. „Vy jste jeho manažer?“

„Ne. Je jeho brácha,“ informovala ji ta první dívka. „Zrovna mi to říkal,“ dodala významně.

Ta druhá ji ignorovala. „Jste taky ze Států? Máte kapánek jako přízvuk.“

„Když jsem byl mladší,“ kývl. „Žili jsme na Floridě. Táta byl Američan, mamka pocházela z, no, původně ze Saint Andrews, ale vyrostla v…“

Nikdo neposlouchal.

Když se přesouvali dál, doprovázely je prořídlé řady fanynek. Tedy, Spiderových fanynek. Lepily se na něho a vyzvídaly, kam sejde dál. Navrhovaly restaurace, padla jména několika nočních podniků. Spider se usmíval a vykračoval si v čele houfu.

Tlustý Charlie se loudal za nimi a připadal si tak opuštěný jako ještě nikdy.

Klopýtali světem plným neonů a reklam. Spider objímal z každé strany aspoň dvě dívky a střídavě je líbal, labužnicky, jako když člověk ozobává první letní ovoce. Pobaveně se tomu smály.

To není normální, myslel si tlustý Charlie. Jistě, není to normální. Ani se nesnažil jít zároveň s nimi, jen nechtěl zůstat příliš pozadu, aby je neztratil.

Na jazyku dosud cítil nahořklou chuť vína.

Pak si uvědomil, že vedle něho jde nějaká dívka. Drobná a hezká, trochu jako z říše skřítků, se špičatým nosíkem a hubeným obličejem. Zatahala ho za rukáv. „Kam jdeme? Co se děje?“

„Držíme tryznu za mého otce. Aspoň myslím.“

„To je nějaká reality show?“

„Doufám, že ne.“

Spider se zastavil a obrátil se k nim. Oči mu znepokojivě zářily. „Jsme tady,“ oznámil. „Našli jsme to. Tohle by se mu líbilo.“ Na dřevěném poutači před hospůdkou byl kus oranžového papíru. Na něm stálo: Dnes večer. Nahoře. KARAOKE.

„Zpěv,“ připomněl Spider. Ukázal na ceduli. „Předvedem se!“

„Ne,“ přilepil se k chodníku Tlustý Charlie.

„Miloval to,“ řekl Spider.

„Já nezpívám. Ne na veřejnosti. A jsem opilý. Podle mého je to hloupý nápad.“

„Je to úžasný nápad.“ Spider měl dokonale přesvědčivý úsměv. Při správném použití by takový úsměv dokázal rozpoutat svatou válku. Tlustého Charlieho nicméně nepřesvědčil.

„Koukej,“ snažil se nevpustit do hlasu paniku, „jsou věci, které se nedělají. Chápeš? Někteří lidé nelétají. Někteří lidé nesouloží na veřejnosti. Někteří se nemění v dým a nerozplývají se do prázdna. Já nedělám nic z toho a taky nezpívám.“

„Ani tátovi?“

„Zvlášť ne tátovi. Neztrapní mne ještě ze záhrobí. Tedy ne víc, než už to udělal.“

„Pardon,“ ozvala se jedna ze žen. „Pardon, ale jdeme dovnitř? Zebou mě nohy a Sybilla potřebuje čůrat.“

„Jdeme dovnitř,“ ujistil ji Spider a usmál se.

Tlustý Charlie chtěl protestovat, trvat na svém, ale odstrčili ho a hrnuli se dál. Nenáviděl se.

Dohonil Spidera na schodech. „Tak jo, půjdu tam. Ale zpívat nebudu.“

„Už jsi tady.“

„To vím. Ale zpívat nebudu.“

„Je zbytečné tvrdit, že někam nepůjdu, když už jsem uvnitř.“

„Neumím zpívat.“

„Chceš tvrdit, že jsem zdědil i všechen hudební talent?“

„Říkám ti, že pokud budu muset otevřít pusu a zazpívat na veřejnosti, budu zvracet.“

Spider mu stiskl paži. „Sleduj, jak to roztočím.“

Na malé pódium vyklopýtala oslavenkyně a dvě z jejích kamarádek a prohihňaly se přes Dancing Queen. Tlustý Charlie pil gin s tonikem, který mu kdosi strčil do ruky, a trhal sebou při každé falešné notě, při každé změně tóniny, k níž nedošlo. Celá skupina nadšeně aplaudovala.

Na pódium se postavila další žena. Byla to ta skřítkovská, co se ho ptala, kam jdou. Úvodní akordy patřily písni Stand by Me a ona se k nim přidala. Pravda, její pojetí jen vzdáleně připomínalo originál: melodie ji nerušila, nastupovala příliš brzy nebo příliš pozdě, text nejspíš nestačila číst. Tlustému Charliemu jí bylo líto.

Seskočila z pódia a přišla za ním k baru. Chtěl jí říct něco, čím by ji potěšil, ale ona zářila radostí. „Bylo to báječné,“ jásala. „Absolutně úžasné!“ Tlustý Charlie jí objednal velkou vodku s džusem. „Byla to taková legrace,“ tvrdila. „Půjdeš to zkusit? No tak? Musíš jít. Vsadím se, že nebudeš o nic mizernější než já.“

Pokrčil rameny způsobem, který, jak doufal, naznačoval, že o hloubce jeho mizernosti se nikomu ani nesní.

Spider vystupoval na jevišťátko, jako by šel v záři reflektoru.

„Vsadím boty, že bude dobrej,“ prohlásila vodka s džusem. „Neříkal někdo, že jsi jeho bratr?“

„Ne,“ zabručel Tlustý Charlie nasupeně. „Já řekl, že on je můj bratr.“

Spider začal zpívat. Bylo to Under the Boardwalk. Nebylo by k tomu došlo, kdyby Tlustý Charlie tuhle písničku tolik nemiloval. Když mu bylo třináct, věřil, že je to nejlepší píseň světa (v dospělých a světaznalých čtrnácti dezertoval k No Woman No Cry Boba Marleyho). A teď tu Spider zpívá jeho píseň a zpívají dobře. Ani jedna falešná nota a k tomu zpíval, jako by to myslel doopravdy. Lidé přestávali pít, přestávali mluvit a hleděli na něho a poslouchali.

Když dozpíval, všichni tleskali a jásali. Kdyby byli měli na hlavách klobouky, byli by je vyhazovali do výšky.

„Chápu, proč bys po něm nechtěl vystupovat,“ povzdechla si okouzleně vodka s džusem. „Teda, tomu se asi rovnat nemůžeš, co?“

„No…“

„Heleď,“ řekla s úsměvem, „každý vidí, kdo pobral ve vaší rodině všechen talent.“ Naklonila přitom hlavu na stranu a povystrčila bradu. Ta vystrčená brada rozhodla.

Tlustý Charlie zamířil k pódiu. Kladl jednu nohu před druhou v působivé etudě mrštnosti. Po zádech mu stékal pot.

Následujících pár minut uplynulo v jakési mlze. Mluvil s dýdžejem, vybíral si ze seznamu píseň, Unforgettable, krátkou věčnost čekal a pak dostal mikrofon.

V ústech měl sucho. Srdce mu bušilo až v krku. Na obrazovce se objevilo jeho první slovo: Unforgettable… Tedy, Tlustý Charlie skutečně uměl zpívat. Měl široký rozsah, silný hlas a výrazný projev. Když zpíval, celé tělo se mu změnilo v nástroj.

Hudba se rozezněla.

Mozek Tlustého Charlieho byl připraven otevřít mu ústa a dát mu pokyn ke zpěvu: „Unforgettable.“ Bude zpívat svému mrtvému tátovi a bratrovi a této noci, všem jim poví, že jsou věci, které nelze zapomenout.

Jenže to nezvládl. Byli tam lidé a dívali se na něho. Sice jen nějakých pětadvacet, místnost v patře hospody nebyla žádný sál, a většina z nich byly ženy, ale ani tak nedokázal otevřít ústa.

Slyšel hrát hudbu, ale stál jako zmražený. Dokonce ho roztřásla zima. Připadalo mu, že podlaha je kdesi hluboko dole.

Vší silou otevřel ústa.

„Myslím,“ řekl, velice zřetelně, do mikrofonu, nad hudbou, a slyšel ozvěnu svých slov ze všech koutů místnosti, „myslím, že budu zvracet.“

Odchod z pódia moc elegantní nebyl.

+ + + +

JSOU MYTICKÁ MÍSTA. Existují, každé něčím zvláštní. Některá jsou jakoby přetažena přes svět, jiná existují pod skutečným světem, jako podklad.

Jsou hory. Ta skalnatá místa, ke kterým přijdete, než dorazíte k útesům, jež ohraničují konec světa. Pak jsou jeskyně, tam v těch horách, hluboké jeskyně, které byly obydlené dávno předtím, než člověk udělal první krok na Zemi.

Jsou obydlené dosud.

KAPITOLA PÁTÁ

Ve které se zabýváme mnoha důsledky následujícího rána

TLUSTÝ CHARLIE měl žízeň.

Tlustý Charlie měl žízeň a bolela ho hlava.

Tlustý Charlie měl žízeň a bolela ho hlava a v ústech měl jako v polepšovně a oči mu lezly z důlků a trnuly mu zuby a pálila ho žáha a záda ho bolela někde od kolen až po čelo a místo mozku mu někdo nacpal do lebky chuchvalce vaty a jehly a špendlíky, takže to bolelo, kdykoliv se pokusil myslet, a oči nejen že mu vylézaly z důlků, ale určitě z nich musely v noci vypadnout a někdo mu je tam musel znovu připevnit pokrývačskými hřebíky. Také si všiml, že jakýkoliv zvuk hlasitější než Brownův pohyb molekul vzduchu, jež se lehce míjejí, překračoval jeho práh bolesti. A také si přál, aby byl mrtvý.

Tlustý Charlie otevřel oči, což byla chyba, neboť do nich vpustil denní světlo a to bolelo. Také díky tomu zjistil, kde je (ve své posteli, ve své ložnici), a protože hleděl na budík na nočním stolku, zjistil, že je 11:30.

Věci, pomyslel si, jedno slovo pomalu po druhém, už ani nemohly být horší: měl kocovinu, jakou by byl Bůh mohl vyhladit Midianity, a až se příště setká s Grahamem Coatsem, nepochybně se dozví, že byl vyhozen.

Uvažoval, jestli by dokázal mluvit do telefonu přesvědčivě nemocně, až mu došlo, že mnohem těžší by bylo mluvit přesvědčivě zdravě.

Nedokázal si vzpomenout, jak se dostal domů.

Jakmile si dokáže vybavit telefonní číslo, zavolá do kanceláře. Omluví se, paralyzující čtyřiadvacetihodinová chřipka, úplně odrovnaný, nemůže se ani pohnout…

„Poslyš,“ řekl kdosi v posteli vedle něho, „myslím, že na tvé straně je láhev vody. Mohl bys mi ji podat?“

Tlustý Charlie se chystal vysvětlit, že na jeho straně žádná voda není, ba že nejbližší voda je v koupelně, ale to si bude muset nejdřív vydezinfikovat sklenku na zubní kartáček, když zaregistroval, že hledí na několik lahví minerálky na nočním stolku. Natáhl ruku a sevřel prsty, které jako by patřily někomu jinému, kolem jedné z nich. S lahví v ruce se pak na lůžku obrátil. Stálo ho to asi stejnou námahu, jakou vynakládají lidé na to, aby se vytáhli posledních pár decimetrů na vrchol kolmého útesu.

Byla to vodka s džusem.

A byla nahá. Aspoň tedy to, co z ní bylo vidět.

Vzala vodu a povytáhla si prostěradlo výš na hrudník. „D. Mám ti říct, že nemusíš volat do kanceláře a vymýšlet si, že jsi nemocný. Vzkazuje ti, že už všechno zařídil.“

Moc ho to neuklidnilo. Jeho obavy a starosti nezmizely. Jenže v tom stavu, ve kterém byl, si nedokázal dělat zároveň víc než jednu starost a teď zrovna řešil problém, jestli se mu podaří včas dostat do koupelny.

„Budeš potřebovat víc tekutin,“ řekla dívka. „Musíš doplnit elektrolyty.“

Zvládl to včas. Když už tam byl, pustil sprchu a stál pod ní, dokud se místnost nepřestala houpat. Pak se mu podařilo vyčistit si zuby, aniž by zvracel.

Vrátil se do ložnice. Vodka s džusem už tam nebyla. Oddechl si a začal doufat, že možná šlo o alkoholický klam, jako jsou třeba růžoví sloni nebo ta horečnatá představa, že vystoupil na pódium a hodlal zpívat.

Nemohl najít župan, nakonec si natáhl tepláky a vydal se do kuchyně na druhém konci předsíně.

Zazvonil mobil a Tlustý Charlie prohledával sako, až ho konečně našel a zmáčkl příjem. Zamumlal něco neurčitého, jen pro případ, že by se snad někdo z Grahame Coats Agency snažil zjistit, co s ním je.

„To jsem já,“ slyšel Spiderův hlas. „Všecko je oukej.“

„Řekl jsi jim, že jsem umřel?“

„Něco mnohem lepšího. Řekl jsem jim, že jsem ty.“

„Ale…“ tlustý Charlie se snažil uvažovat jasně. „Ale ty nejsi já.“

„Cvoku! To přece vím. Jen jsem jim řekl, že jsem.“

„Nejsi mi ani podobný.“

„Bráško milený, zbytečně čeříš vodu. O všechno je postaráno. Á kruci. Musím běžet. Velký šéf se mnou chce mluvit.“

„Grahame Coats? Poslyš, Spidere…“

Ale Spider zavěsil a displej ztemněl.

Ve dveřích se objevil župan Tlustého Charlieho. Uvnitř županu byla dívka. Vypadal na ní výrazně lépe než kdy vypadal na něm. Nesla podnos, na němž stála sklenka vody bublající zažívací sodou. A ještě něco v hrnku.

„Obojí vypij. Nejdřív to v hrnku,“ přikázala mu.

„Co je to?“

„Žloutek, worcesterská omáčka, tabasco, sůl, kapka vodky, samé léčivé věci. Co tě nezabije, to tě posílí. Teď,“ zavelela tónem, který nepřipouštěl odpor. „Pij.“

Tlustý Charlie pil.

„Proboha, to je hnus.“

„Jo,“ souhlasila. „Ale ještě žiješ.“

Nebyl si tím zase tak jistý. Přesto vypil sodu. Něco ho napadlo.

„Ehm. Ehm. Poslyš. V noci. Víš, jako. Dělali jsme? No, víš.“

Hleděla nechápavě.

„Co jako?“

„No vždyť víš. Dělali jsme to?“

„Chceš říct, že si to nepamatuješ?“ Zatvářila se nešťastně. „Tvrdil jsi, že jsi lepší v životě nezažil. Že to bylo, jako by ses ještě s žádnou nemiloval. Byl jsi napůl bůh, napůl zvíře a napůl nezastavitelný stroj na sex…“

Nevěděl, kam s očima. Dívka se rozesmála.

„Jen si tě dobírám. Pomohla jsem tvému bráchovi dostat tě domů, umyli jsme tě a dál už to víš.“

„Ne. Nevím nic.“

„No, byl jsi úplně odrovnaný a ta postel je velká. Nevím ani, kde spal tvůj bratr. Ten chlap vydrží jako kůň. Za úsvitu byl vzhůru, čilý a veselý, jakoby nic.“

„Šel do práce,“ informoval ji Tlustý Charlie. „Řekl jim, že je já –“

„Oni to nepoznají? Rozumíš, nejste zrovna jednovaječná dvojčata.“

„Zřejmě ne.“ Nechápavě vrtěl hlavou. Pak se zahleděl na ni. Vyplázla na něho drobný, neuvěřitelně růžový jazyk.

„Jak se jmenuješ?“

„Chceš říct, že si to nepamatuješ? To já si tvé jméno pamatuj u. Říkají ti Tlustý Charlie.“

„Charles,“ opravil ji. „Jen Charles.“

„Já jsem Daisy,“ natáhla k němu ruku. „Těší mě.“

Vážně si potřásli rukama.

„Už je mi trochu líp,“ uvědomil si Tlustý Charlie.

„Jak jsem řekla. Co tě nezabije…“

+ + + +

SPIDER SE V KANCELÁŘI báječně bavil. Normálně v kancelářích skoro nikdy nepracoval. Vlastně skoro nikdy nepracoval. Všechno to bylo pro něho nové, všechno bylo báječné a zvláštní, od mrňavého výtahu, který ho vynesl do pátého poschodí, až po králíkárny kanceláří v Grahame Coats Agency. Fascinovaně hleděl na skleněnou vitrínu v hale, plnou zaprášených cen a pohárů. Bloumal kancelářemi, a když se ho někdo zeptal, kdo že je, řekl, že je Tlustý Charlie Nancy. Říkal to svým božím hlasem, což znamenalo, že prakticky vše, co řekl, bylo pravda.

Našel čajovnu a uvařil si několik šálků čaje. Odnesl si je na stůl Tlustého Charlieho a umělecky je tam rozestavil. Pak si začal hrát s počítačem. Ten ho požádal o heslo. „Jsem Tlustý Charlie Nancy,“ sdělil počítači, ale pořád narážel na místa, kam ho to nechtělo pustit. Tak řekl: „Jsem Grahame Coats,“ a počítač se mu otevřel jako květina.

Díval se na věci v počítači, dokud ho to nezačalo nudit.

Vyřídil došlou korespondenci Tlustého Charlieho. Vyřídil korespondenci k odeslání.

Pak ho napadlo, že se Tlustý Charlie teď bude asi probouzet, tak zavolal domů, aby ho uklidnil. Právě se mu zdálo, že začíná dělat pokroky, když Grahame Coats nahlédl do dveří, přejel si prstem po rtech a pokynul mu, aby ho následoval.

„Musím běžet,“ řekl Spider bratrovi. „Velký šéf se mnou chce mluvit.“ Zavěsil.

„Zase soukromý hovor v pracovní době, Nancy,“ pronesl Grahame Coats.

„Absolutomé,“ souhlasil Spider.

„A ten ‚velký šéf‘ jsem měl být já?“ zeptal se Grahame Coats. Přešli halou do jeho kanceláře.

„Jste tu přece ten nejvyšší,“ vysvětloval Spider. „A nejšéfovatější.“

Grahame Coats vypadal zmateně. Měl podezření, že si z něho utahuje, ale jistý si nebyl a to ho znervózňovalo.

„Ehm, posaďte se, posaďte,“ vybídl Spidera.

Základem personální politiky Grahama Coatse bylo, že výměna pracovníků musí být stálá a pravidelná. Někteří lidé přišli a odešli. Jiní přišli a zůstali skoro až do té doby, kdy jim Zákoník práce měl začít zajišťovat jakousi právní ochranu. Tlustý Charlie tam byl už déle než kdokoliv jiný: jeden rok a jedenáct měsíců. Ještě jeden měsíc a měl by nárok na odstupné nebo právo obrátit se na soud.

Než někoho vyhodil, pronášel Grahame Coats tradiční řeč. Byl na ni velice pyšný.

„Do každého života,“ začal, „musí trochu pršet. V kalužích se slunce nejlépe odráží.“

„Pravda. Není větru, který by nepřinesl něco dobrého,“ nabídl Spider.

„Ach. Ano. Skutečně. No. Když tak kráčíme naším slzavým údolím, musíme se občas zastavit a zamyslet se –“

„První rána,“ řekl Spider, „jde nejhlouběji.“

„Cože? Aha.“ Grahame Coats se zoufale snažil vzpomenout si, jak je to dál. „Štěstí,“ odvážil se pak, „je jako motýl.“

„Nebo muška zlatá,“ souhlasil Spider.

„To taky. Mohl bych dokončit řeč?“

„No jasně. Poslužte si,“ pobídl ho Spider vesele.

„A štěstí každé duše v Grahame Coats Agency je pro mne stejně důležité jako mé vlastní.“

„Nedokážu vyslovit, jak moc mě to blaží.“

„Ano,“ zadrhl se Grahame Coats.

„No nic, měl bych se vrátit k práci,“ řekl Spider. „Ale byl to fičák. Až si zas budete chtít pokecat, brnkněte. Víte, kde sedím.“

„Štěstí,“ nedal se Grahame Coats. Hlas mu zněl poněkud přiškrceně. „A tak jsem přemýšlel, Nancy, Charlesi, jestli… jste tady šťastný? Neuvažoval jste, že byste byl mnohem šťastnější někde jinde?“

„Tak nad tím jsem tedy neuvažoval. Ale chcete vědět, nad čím jsem uvažoval?“

Grahame Coats mlčel. Nikdy dřív se žádný rozhovor takhle nevyvíjel. Normálně se jim v tomto okamžiku tváře protáhly a oni ztuhli šokem. Občas se i rozplakali. Grahama Coatse to dočista těšilo, když plakali.

„Nad čím jsem uvažoval,“ zvolna pokračoval Spider, „je, k čemu jsou ty účty na Kajmanských ostrovech. Víte, protože mi to přijde jako že peníze, co měly jít na účty našich klientů, občas jdou místo toho na Kajmanské ostrovy. A připadá mi to divné tak organizovat finance, že ty peníze se posílají pryč, když přišly sem. Nikdy dřív jsem nic takového neviděl. Doufal jsem, že byste mi to mohl vysvětlit.“

Grahame Coats byl šedobílý, ten odstín, který katalogy označují jako ‚pergamen‘ nebo ‚magnolie‘. Zeptal se: „Jak jste se k těm účtům dostal?“

„Počítače,“ mávl rukou Spider. „Taky vás tak rozčilujou jako mě? Co se s tím dá dělat?“

Grahame Coats několik dlouhých vteřin uvažoval. Vždycky měl představu, že jeho finanční operace jsou tak spletité, že skupina pro odhalování finančního zločinu sice mohla zjistit, že došlo k trestnému činu, ale bylo by nad její síly vysvětlit porotě, o jaký trestný čin jde konkrétně.

„Zahraniční účty nejsou nic nelegálního,“ řekl nakonec co nejvíc nenucené.

„Nelegálního? To doufám. Chápete, kdybych viděl cokoliv nelegálního, musel bych to ohlásit patřičným úřadům.“

Grahame Coats zvedl ze stolu pero, pak ho zase položil. „Aha. Nu, ač je krásné si povídat, konverzovat, bavit se a trávit s vámi čas, Charlesi, obávám se, že nás oba ještě čeká fůra práce. Jak se říká, co můžeš udělati dnes, neodkládej na zítřek. Zahálka je zdrojem hříchu.“

„Práce šlechtí,“ sekundoval Spider. „Ale já se mezi aristokracii necpu.“

„No, tak nějak to bude.“

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE už se začínal cítit jako člověk. Hlava ho přestala bolet a žaludek mu už nesvírala křeč. Dokonce i ty pomalé vlny nevolnosti ho přestaly oblévat. Nebyl sice dosud přesvědčen o tom, že svět je místo radosti a veselí, ale už neprocházel pekelnými mukami kocoviny. Už i to byla výhra.

Daisy obsadila koupelnu. Slyšel, jak teče voda a pak spokojené šplíchání.

Zaklepal.

„Jsem tady,“ ozvala se Daisy. „Koupu se.“

„Vím. Tedy, nevěděl jsem, ale myslel jsem si to.“

„Ano?“

„Jen mě tak napadlo,“ zeptal se přes dveře, „napadlo mě, proč jste šla sem, ke mně. Včera v noci.“

„No, vy jste na tom nebyl nic moc. A připadalo mi, že váš bratr bude potřebovat pomoc. A já mám dnes dopoledne volno, tak, voilá, jsem tady.“

„Voilá,“ opakoval Tlustý Charlie. Na jedné straně, bylo jí ho líto. Na druhé straně, Spider se jí opravdu líbil. Ano. Měl bratra jen jediný den a už cítil, že v tomhle novém rodinném vztahu z překvapení nevyjde. Spider je frajer. On je ten druhý.

Řekla: „Máš krásný hlas.“

„Cože?“

„Zpíval jsi v taxíku, cestou domů. Unforgettable. Byla to paráda.“

Nějak pozapomněl na tu trapnost na karaoke, odložil ji do temných koutů mysli, kam člověk zametá nepříjemné věci. Nyní se vzpomínka vrátila a jeho polilo horko.

„Byl jsi úžasný. Zazpíváš mi potom?“

Tlustý Charlie zoufale přemýšlel nad výmluvou a pak ho od přemýšlení zachránil zvonek. „Někdo zvoní.“

Šel dolů a otevřel dveře a viděl, že je v maléru. Rosiina matka ho přelétla pohledem, který by srazil mléko. Neřekla ani slovo. V ruce držela velkou bílou obálku.

„Dobrý den,“ pozdravil Tlustý Charlie. „Paní Noahová. Milá návštěva. Uhm.“

Pohrdlivě si odfrkla a držela před sebou obálku. „A. Ty jsi tady. Tak. Pozveš mě dovnitř?“

Přesně, pomyslel si Tlustý Charlie. Člověk musí být pozvaný. Prostě řekni ne a ona bude muset jít domů. „Jistě, paní Noahová. Prosím, pojďte dál.“

Tak takhle to dělají upíři.

„Dáte si čaj?“

„Nemysli si, že mě jen tak obalamutíš. Protože to tedy ne.“

„Ehm. Dobře.“

Vzhůru po schodech a do kuchyně. Paní Noahová se rozhlédla a celým výrazem dávala na srozuměnou, že místnost tedy rozhodně neodpovídá jejím hygienickým standardům. Ani nemohla, vždyť v ní bylo jídlo. „Kávu? Vodu?“ Jen nechtějte voskové ovoce. „Voskové ovoce?“ Kruci.

„Rosie mi sdělila, že tvůj otec nedávno zemřel,“ řekla. „Ano. Zemřel.“

„Když zemřel otec Rosie, byl v Kuchařích a kuchyni čtyřstránkový nekrolog. Napsali tam, že jen jeho zásluhou se do této země dostala karibská kuchyně.“

„Hezké.“

„A v žádném případě mě tady nenechal bez peněz. Měl životní pojistku a k tomu podíl ve dvou úspěšných restauracích. Jsem dobře zaopatřená žena. Až zemřu, všecko zdědí Rosie.“

„Až se vezmeme,“ řekl Tlustý Charlie, „postarám se o ni. Nedělejte si starosti.“

„Neříkám, že ji chceš jen kvůli mým penězům,“ řekla tónem, který mu sděloval zcela jasně, že právě to si myslí.

Zase ho začala bolet hlava. „Paní Noahová, mohu vám nějak pomoct?“

„Mluvila jsem s Rosie a dohodly jsme se, že bych vám měla začít pomáhat s přípravou svatby,“ poučila ho přísně. „Potřebuji seznam hostů z tvé strany. Těch, které hodláš pozvat. Jména, adresy, e-mail a telefonní čísla. Připravila jsem ti tady takový formulář. Napadlo mě, že ušetřím za poštovné a donesu ti to osobně, když už stejně jdu kolem. Nečekala jsem, že tě najdu doma.“ Podala mu tu velkou bílou obálku. „Počítám celkem s devadesáti lidmi. Máš povolených osm členů rodiny a šest přátel. Přátelé a čtyři členové rodiny vytvoří stůl H. Zbytek skupiny mladých obsadí stůl C. Tvůj otec by byl seděl s námi u stolu v čele, ale když tedy zemřel, přenechali jsme jeho místo tetičce Winifred. Už víš, kdo ti půjde za svědka?“

Tlustý Charlie zavrtěl hlavou.

„No, až to budeš vědět, dej pozor, ať nemluví hrubě. Nechci od svědka slyšet nic, co bych nemohla slyšet v kostele. Rozumíš mi?“

Tlustý Charlie by byl chtěl vědět, co tak paní Noahová v kostele slýchá. Nejspíš jen výkřiky „Vari! Stvůro pekelná!“ a vyděšené jekání „Je to živé?“ a nervózní dotazy, jestli jako někdo pamatoval na kladiva a kůly.

„Myslím, že mám víc než deset příbuzných. Chci říct, mám bratrance a pratety a tak.“

„Co zřejmě nechápeš,“ pravila paní Noahová, „je fakt, že svatby stojí peníze. Naplánovala jsem 175 liber na osobu u stolů A až D, stůl A je ten v čele, což znamená nejbližší příbuzné Rosie a můj dámský klub, a 125 liber pro stoly E až G, což jsou vzdálení známí, děti a podobně.“

„Říkala jste, že mí přátelé budou u stolu H.“

„To je další řada dole. Menu bez předkrmu s avokádem a krevetami a bez poháru sherry.“

„Když jsme o tom s Rosie mluvili naposled, říkali jsme si, že bychom hostinu organizovali ve stylu západoindické kuchyně.“

Ušklíbla se. „Rosie občas neví, co říká, holka zmatená. Ale teď už jsme naprosto zajedno.“

„Podívejte, myslím, že bych si o tom měl nejdřív promluvit s Rosie. Pak vám dám vědět.“

„Prostě vyplň ty formuláře,“ neposlouchala ho Rosiina matka. Pak dodala podezíravě: „Proč nejsi v práci?“

„Jsem. Tedy. Nejsem tam. Chci říct, no, mám dnes dopoledne volno. Dnes do kanceláře nejdu. Jdu. Ne.“

„Doufám, že jsi o tom Rosie řekl. Chystala se zajít tam v poledne za tebou. Proto nešla na oběd se mnou.“

Tlustý Charlie zpracoval informaci. „V pořádku. No, dík, že jste se stavila, paní Noahová. Promluvím si s Rosie a –“

Do kuchyně vešla Daisy. Hlavu měla zabalenou v ručníku, na vlhké tělo se jí lepil jeho župan. Zeptala se: „Máš pomerančový džus? Doufám že jo. Určitě jsem ho tu někde viděla, když jsem to tu prohledávala. Co hlava? Je to lepší?“ Otevřela ledničku a nalila si sklenici pomerančového džusu.

Paní Noahová si odkašlala. Neznělo to, jako by si odkašlávala. Znělo to, jako když někdo přehazuje na pláži oblázky.

„Nazdar,“ řekla Daisy. „Já jsem Daisy.“

Teplota v kuchyni prudce klesala. „Skutečně?“ Z jejího ,-ně‘ visely rampouchy.

„Jak by asi říkali pomerančům,“ promluvil do ticha Tlustý Charlie, „kdyby nebyly oranžové. Kdyby jako třeba byly nějaké modré ovoce, byli by jim říkali modranče? Pili bychom modrý džus?“

„Cože?“ nechápala paní Noahová.

„Jéžiš. Měl bys slyšet, co ti padá z pusy,“ rozesmála se Daisy. „Tak jo. Jdu se kouknout po svejch šatech. Těšilo mě.“

Vyšla z kuchyně. Tlustý Charlie pořád ještě nedýchal.

„Kdo,“ zeptala se naprosto klidně, „To. Byl.“

„Moje setr– sestřenka. Moje sestřenice. Jen ji beru jako sestru. Vyrůstali jsme spolu a byli jsme si velice blízcí. Včera večer se u mě najednou objevila. Je to trochu divoška. No. Ano. Však ji uvidíte na svatbě.“

„Napíšu ji ke stolu H. Tam se jí bude líbit.“ Řekla to stejně, jako jiní lidé říkají: „Přejete si zemřít rychle, nebo mám nechat Monga, ať se nejdřív trochu pobaví?“

„Tak jo,“ nehádal se Tlustý Charlie. „No nic, rád jsem vás viděl. No, určitě máte spoustu práce. A já, musím do kanceláře.“

„Myslela jsem, že máš dnes volno.“

„Ráno. Mám volno dopoledne. A už je skoro poledne. Už bych měl vyrazit, tak nashledanou.“

Sevřela tašku a vstala. Tlustý Charlie ji vytláčel do předsíně.

„Rád jsem vás viděl.“

Zamžikala, jako když krajta přivírá oči před útokem. „Sbohem, Daisy,“ zavolala. „Uvidím vás na svatbě.“

Daisy nahlédla do předsíně. Na sobě měla kalhotky a podprsenku a zrovna si přetahovala tričko. „Opatrujte se,“ rozloučila se a vrátila se do ložnice Tlustého Charlieho.

Rosiina matka už cestou po schodech neřekla ani slovo. Otevřel jí dveře. Když procházela kolem něho, zahlédl v jejím obličeji cosi strašného, cosi, z čeho se mu žaludek sevřel ještě víc, než byl sevřený dosud: bylo to to, co paní Noahová dělala ústy. Měla koutky zvednuté v děsivé grimase. Jako lebka se rty. Rosiina matka se usmívala.

Zavřel za ní dveře a roztřásl se. Pak, jako muž mířící na elektrické křeslo, se vracel nahoru do kuchyně.

„Kdo to byl?“ zeptala se už skoro oblečená Daisy.

„Matka mé snoubenky.“

„Ranec radosti a veselí, co?“ Měla na sobě stejné oblečení jako předchozí večer.

„To jdeš takhle do práce?“

„Mě podrž. Ne, zajdu se domů převléct. Takhle v práci nevypadám, neboj. Můžeš mi zavolat taxík?“

„Kam máš namířeno?“

„Hendon.“

Zavolal místní taxislužbu. Pak si sedl na podlahu v předsíni a řešil nejrůznější budoucí scénáře, všechny neřešitelné.

Někdo se postavil nad něho. „Mám v kabelce pár vitamínů B,“ řekla. „Nebo bys mohl zkusit cumlat lžičku medu. Mně to nikdy nepomohlo, ale má spolubydlící na to při kocovině nedá dopustit.“

„O to nejde,“ bědoval Tlustý Charlie. „Řekl jsem jí, že jsi má sestřenice. Aby si nemyslela, že jsi moje, že jsme, no víš, cizí děvče u mě v bytě, a tak.“

„Tak sestřenka, jo? Klíďo, žádný strachy. Ona na mě do té doby beztak zapomene, a kdyby ne, řekni jí, že jsem záhadně opustila zemi. Už mě víckrát neuvidíš.“

„Opravdu? Slibuješ?“

„Nemusíš to říkat tak nadšeně.“

Před domem zatroubil klakson. „To bude můj taxík. Vstaň a rozluč se.“

Zvedl se.

„Neboj,“ objala ho.

„To je můj konec, to nemůže dobře skončit.“

„Ale jo.“

„Jsem prokletý.“

„Díky.“ Natáhla se a políbila ho na rty, déle a silněji, než odpovídalo jejich krátké známosti. Pak se usmála, odvinila se ke dveřím a zmizela.

„Tohle,“ prohlásil Tlustý Charlie, když se za ní zavřely dveře, „tohle se mi asi jen zdá.“

Ještě ji cítil na rtech, pomerančový džus a maliny. To byl polibek. To byl opravdový polibek. Byla v něm energie, jakou za svůj život nezažil, ani s –

„Rosie,“ vyhrkl.

Otevřel mobil a zmáčkl předvolbu.

„Tohle je číslo na Rosie,“ ozval se její hlas. „Nemám čas nebo jsem zase ztratila mobil. Jste v hlasové schránce. Zkuste pevnou linku nebo mi nechejte zprávu.“

Sklapl telefon. Přehodil si přes tepláky kabát a vyrazil na ulici. Do očí ho uhodilo prudké denní světlo.

+ + + +

ROSIE NOAHOVÁ měla starosti, a už to samotné jí dělalo starosti. Mohla za to, jako za mnoho jiných věcí, ať už si to Rosie přiznávala, nebo ne, její matka.

Rosie už si zvykla na svět, v němž matka nenávidí představu, že si vezme Tlustého Charlieho Nancyho. Brala matčin odpor k tomu sňatku jako nebeské znamení, že dělá správně, i když si ještě sama v sobě nebyla naprosto jistá, že tomu tak je.

A milovala ho, samozřejmě. Byl zodpovědný, spolehlivý, rozumný…

Matčin nenadálý obrat, co se Tlustého Charlieho týkalo, a její náhlé nadšení pro organizování svatby jí dělalo velké starosti.

Včera večer mu kvůli tomu volala, potřebovala si s ním promluvit, ale nebral telefon. Říkala si, že si možná šel brzy lehnout.

Proto odmítla matčino pozvání na oběd a vydala se za ním.

Grahame Coats Agency zabírala nejvyšší poschodí šedivé viktoriánské budovy v Aldwychi, což znamenalo pět pater schodů. Naštěstí tam jezdil výtah, starožitný mechanismus, který tam nechal instalovat někdy před sto lety divadelní agent Rupert ‚Binky‘ Butterworth. Byl to nesmírně malý, pomalý, trhavý výtah, jehož design a funkční podivnosti člověk pochopil, jen když si zjistil, že Binky Butterworth měl asi stejné rozměry, tvar a schopnost vmáčknout se do malých prostorů jako dobře živený hrošík a že si ten výtah navrhl tak, aby se do něho vmáčkl on, Binky Butterworth, a jedna další, mnohem štíhlejší osoba: sboristka, třeba, nebo sborista, Binky nebyl vybíravý. Ke štěstí mu stačilo, když se s ním někdo, kdo toužil po divadelních prknech, vmáčkl do výtahu a absolvoval velice pomalý a trhavý výstup šesti patry pod střechu. Obvykle to skončilo tak, že než dojeli nahoru, byl Binky tak vyčerpaný stresem z jízdy, že si musel jít odpočinout, a sborista či sboristka okopávali židle v čekárně a podle se třásli strachem o jeho život, protože Binky při vystupování ze zdviže tak funěl a hekal, jako by se o něho pokoušel infarkt.

Lidé nastoupili do výtahu s Binkym Butterworthem jenom jednou, podruhé šli raději pěšky.

Grahame Coats koupil zbytky Butterworthovy agentury od Binkyho vnučky někdy před dvaceti lety a zdviž ponechal jako součást historie.

Rosie zabouchla vnitřní mříž, zavřela vnější dveře a zamířila do recepce. Sdělila recepční, že jde za Charlesem Nancym. Posadila se pod fotografie Grahama Coatse s lidmi, které zastupoval, poznala Morrise Livingstona, komika, některé kdysi slavné chlapecké kapely a hrst sportovních hvězd, které se později staly.osobnostmi‘, takové ty, co si ze všech sil užívají života. Nějaká nová játra jsou vždycky k mání.

Do recepce vešel muž. Nevypadal moc jako Tlustý Charlie. Byl tmavší a usmíval se, jako by ho život uváděl do nejlepšího rozmaru.

„Jsem Tlustý Charlie Nancy,“ řekl.

Rosie k němu přistoupila a zlehka ho políbila na tvář. Zeptal se: „Znám vás?“ Dost zvláštní otázka. Pak pochopil. „Samozřejmě, znám. Jsi Rosie. A jsi den ze dne krásnější.“ Vrátil jí polibek, ale na rty. Byl to jen letmý dotek, ale Rosie se srdce rozbušilo jako Binkymu Butterworthovi po obzvlášť cukavé jízdě s revuální tanečnicí.

„Oběd,“ pípla Rosie. „Cestu kolem. Napadlo mě, že bychom. Promluvit si.“

„Jo,“ kývl ten muž, kterého teď Rosie brala za Tlustého Charlieho. „Oběd.“

Objal ji kolem ramen „Kam zajdeme?“

„Och. Jen. Kam chceš.“ Bude to tím, jak voní, myslela si. Proč si nikdy nevšimla, jak se jí líbí jeho vůně?

„Něco najdeme,“ ujistil ji. „Půjdeme po schodech?“

„Jestli ti to nevadí, radši bych jela výtahem.“

Zase zatáhla mříž a pomalu a roztřeseně sjížděli do přízemí, přitisknuti jeden k druhému.

Rosie si nedokázala vzpomenout, kdy naposledy byla tak šťastná.

Když vyšli na ulici, pípl Rosie mobil, že má zmeškaný hovor. Ignorovala ho.

Vešli do první restaurace, na kterou narazili. Ještě minulý měsíc to byl high-tech japonský podnik, s běžícím pásem kolem stěn, který unášel drobné rybí chuťovky, jejichž cenu udávala barva talíře. Suši restaurace zbankrotovala a byla okamžitě nahrazena maďarskou. Ta si pás nechala jako technické vylepšení maďarské kuchyně, a tak tu nyní vznešeným tempem pluly misky rychle chladnoucího guláše, knedlíků a hrnky kyselé smetany.

Rosie nečekala, že podnik vydrží moc dlouho.

„Kde jsi byl včera večer?“ zeptala se.

„Venku. S bratrem.“

„Jsi jedináček.“

„Nejsem. Jak se ukázalo, jsem polovina párečku.“

„Opravdu? To je další dědictví po otci?“

„Zlato,“ řekl ten muž, kterého měla za Tlustého Charlieho. „Ty nemáš tušení, jak složité to je.“

„No, doufám, že přijde na svatbu.“

„Nenechal by si to ujít, ani kdybys ho nepozvala.“ Sevřel jí ruku, málem jí vypadla lžíce. „Co děláš dnes odpoledne?“

„Nic moc. V kanceláři není do čeho píchnout. Pár telefonátů s prosbou o peníze, ale ty můžou počkat. Je. Hm. Byl jsi. Hm. Proč?“

„Je tak krásný den. Půjdeme se projít?“

„To… by bylo báječné.“

Sešli na nábřeží a vydali se po severním břehu Temže. Šli pomalu, ruku v ruce, a povídali si o všem možném.

„A co tvoje pracovní doba?“ zeptala se Rosie, když se zastavili u stánku se zmrzlinou.

„Ale,“ mávl rukou. „Nebude jim to vadit. Nejspíš si ani nevšimnou, že tam nejsem.“

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE vyběhl po schodech do Grahame Coats Agency. Vždycky chodil po schodech. Jednak to bylo zdravější, jednak měl jistotu, že se nikdy nebude muset mačkat s někým ve výtahu a předstírat, že je tam sám.

Trochu zadýchaně vešel do recepce. „Byla tady Rosie, Annie?“

„Ty jsi ji ztratil?“ divila se recepční.

Vešel do své kanceláře. Stůl byl divně uklizený. Hromada nevyřízené korespondence zmizela. Na monitoru počítače byl žlutý papírek: Stavte se u mě. GC. Zaklepal na dveře Grahama Coatse. Tentokrát se ozvalo: „Ano?“

„To jsem já.“

„Ano. Jen vstupte, mladý pane Nancy. Vezměte místo. Hluboce jsem přemýšlel o našem ranním rozhovoru, opravdu hluboce. Aru mi připadlo, že jsem vás nedocenil. Pracujete tady už, jakže to dlouho…?“

„Skoro dva roky.“

„Pracujete dlouho a pilně. A nyní smutný odchod vašeho otce…“

„Já jsem ho vlastně moc neznal.“

„Ach. Statečná duše, Nancy. Jelikož je právě okurková sezóna, co byste řekl na nějaký ten týden dovolené? Nemusím zajisté dodávat, že s plným platem.“

„S plným platem?“ nevěřil Tlustý Charlie.

„Ano, s plným platem, ale, ano, chápu. Peníze na útratu. Jistě by se vám hodila nějaká libra na útratu, co?“

Tlustý Charlie si lámal hlavu, v kterém vesmíru se to ocitl. „To mám padáka?“

Grahame Coats se rozesmál, jako lasička s ostrou kostí v krku. „Absotivně ne. Zcela naopak. Po pravdě řečeno, věřím, že si nyní dokonale rozumíme. Vaše postavení je naprosto bezpečné. Na beton, jak vy mladí říkáte. Pokud zůstanete vzorem obezřelosti a diskrétnosti, jako jste byl dosud.“

„Jak pevný je beton?“ zeptal se Tlustý Charlie.

„Extrémně pevný.“

„Já jen, že jsem slyšel, že nejvíc nehod se odehrává právě v domech, a ty jsou z betonu.“

„Pak,“ zvedl se Grahame Coats, „myslím, že je životně důležité, abyste se co nejrychleji vrátil do svého vlastního domu.“ Podal Tlustému Charliemu obdélník papíru. „Tady. Malé poděkování za ty dva roky oddaných služeb pro Grahame Coats Agency.“ Pak, protože to říkal vždycky, když lidem dával peníze: „Neutraťte to všechno najednou.“

Tlustý Charlie pohlédl na ten kousek papíru. Byl to šek. „Dva tisíce liber! Tě pic. Chci říct, ne, neutratím.“

Grahame Coats se na něho usmál. Pokud byl v tom úsměvu triumf, Tlustý Charlie jej neviděl. Byl příliš zmatený, otřesený, vyvedený z míry.

„Šťastnou cestu,“ pokynul mu Grahame Coats.

A Tlustý Charlie se vrátil do kanceláře.

Grahame Coats nahlédl do dveří, nenápadně, jako když se mungo naklání do hadí díry. „Tak mě napadlo. Kdybych, zatímco vy si budete o dovolené užívat a odpočívat, obojí vám co nejvřeleji doporučuji, kdybych snad během té doby potřeboval nahlédnout do vašich složek, mohl byste mi dát vaše heslo?“

„Myslím, že s vaším heslem se můžete v systému dostat kamkoliv.“

„Nepochybně ano,“ kývl Grahame Coats rozmarně. „Já jen tak, pro jistotu. Však znáte počítače.“

„Je to rusalka,“ řekl Tlustý Charlie. „R-U-S-A-L-K-A.“

„Výborně. Výborně.“ Grahame Coats si sice nemnul ruce, ale vyšlo to nastejno.

Tlustý Charlie scházel po schodech se šekem na dva tisíce liber v kapse a lámal si hlavu, jak jen se mohl v Grahamu Coatsovi celé ty dva roky mýlit.

Zašel do banky za rohem a vložil šek na svůj účet.

Pak šel pomalu po nábřeží. Potřeboval se nadýchat čerstvého vzduchu a přemýšlet.

Byl o dva tisíce liber bohatší. Ranní bolení hlavy úplně zmizelo. Připadal si solidní a úspěšný. Uvažoval, jestli by neměl zkusit přesvědčit Rosie, aby s ním jela na krátkou dovolenou. Bylo to velmi narychlo, ale zkusit by…

A pak uviděl Spidera a Rosie. Vedli se za ruku na opačné straně ulice. Rosie lízala zmrzlinu. Pak se zastavila, vhodila zbytek do odpadkového koše, přitáhla Spidera k sobě a pusou sladkou od zmrzliny ho začala nadšeně a zaníceně líbat.

Tlustý Charlie cítil, jak ho hlava zase začíná bolet. Byl úplně ochromený.

Sledoval, jak se líbají. Domníval se, že dříve či později se budou muset nadechnout, ale když se neodlepovali, odvrátil se a šel pryč. Nezastavil se, dokud nedošel ke stanici podzemky.

Jel domů.

Než tam dojel, cítil se pěkně mizerně, a tak si vlezl do postele, která dosud lehce voněla po Daisy, a zavřel oči.

Plynul čas a tentokrát kráčel Tlustý Charlie vedle otce po písčité pláži. Oba byli bosi. Zase byl kluk a otec jako vždy, mladý.

Tak co, říkal otec Jak se Spiderem vycházíte?

Tohle je sen, upozornil ho Tlustý Charlie, a já o tom nechci mluvit.

Chlapci, chlapci, pokyvoval otec hlavou. Poslouchej, povím ti něco moc důležitého.

Co?

Ale otec neodpověděl. Jeho oko zachytilo cosi na okraji vody a on se sehnul a zvedl to. Pět zašpičatělých končetin se mu zplihle houpalo v prstech.

Hvězdice, řekl otec zamyšleně. Když ji rozsekneš na dvě poloviny, obě prostě dorostou ve dvě nové hvězdice.

Myslel jsem, že se mi chystáš říct něco důležitého.

Otec se chytil za srdce, zhroutil se do písku a přestal se hýbat. Z písku se vyhrnuli červi a v okamžiku ho sežrali. Zůstaly jen kosti.

Tati?

Tlustý Charlie se probudil ve své posteli a tváře měl mokré od slz. Pak přestal plakat. Neměl proč být smutný. Jeho otec nezemřel, byl to jen zlý sen.

Rozhodl se, že pozve Rosie, aby zítra večer přišla. Dají si biftek. On uvaří. Všechno bude fajn.

Vstal a oblékl se.

O dvacet minut později byl v kuchyni, zaléval si instantní nudlovou polévku, když ho napadlo, že to, co se odehrálo na pláži, byl sice sen, ale i tak je otec mrtvý.

+ + + +

TOHO DNE pozdě odpoledne se Rosie zastavila ve Wimpole Street, u matky.

„Viděla jsem dnes tvého přítele,“ informovala ji paní Noahová. Na křestním listu měla jméno Eutherie, ale v posledních třech desetiletích jí tak nikdo neřekl. Pouze zesnulý manžel. Po jeho odchodu jméno atrofovalo a už je nejspíš v životě neuslyší.

„Já také,“ řekla Rosie. „Bože, jak toho muže miluju.“

„No, samozřejmě. Bereš si ho přece.“

„No, ano, jenže, no, vždycky jsem věděla, že ho miluju, ale teprve dnes jsem si opravdu uvědomila, jak strašně moc. Všechno na něm miluji.“

„Zjistila jsi, kde byl včera v noci?“

„Ano. Vysvětlil mi to. Byl na večeři se svým bratrem.“

„Nevěděla jsem, že má bratra.“

„Nikdy dřív se o něm nezmiňoval. Nejsou si moc blízcí.“

Paní Noahová mlaskla. „To musí být úplná rodinná sešlost. Zmínil se také o své sestřenici?“

„Sestřenici?“

„Nebo možná je to sestra. Nebyl si nějak moc jistý. Pěkné děvče, když se ti líbí kýč. Trošku čínský typ. Žádné zvláštní vzdělání ani mravy, jestli to chceš vědět. Ale co od té rodiny čekáš.“

„Mami, vždyť jeho rodinu neznáš.“

„Znám ji. To stačí. Byla v jeho kuchyni, producírovala se tam polonahá. Nestyda. Jestli to vůbec byla sestřenice.“

„Tlustý Charlie by nelhal.“

„Je to jen mužský, ne?“

„Mami!“

„A proč tedy nebyl dnes v práci, co?“

„Byl. Byl dnes v práci. Byli jsme spolu na obědě.“ Matka si zkontrolovala v kapesním zrcátku rtěnku a špičkou ukazováčku si setřela rudé skvrnky ze zubů. „Co jsi mu ještě říkala?“ chtěla vědět Rosie. „Jen jsme mluvili o svatbě, jak nechci, aby jeho svědek pronášel takovou tu přisprostlou řeč. Připadal mi jako po flámu. Pamatuj, varovala jsem tě, aby sis nebrala muže, který pije.“

„Když jsem ho viděla, vypadal naprosto normálně. Mami, prožila jsem ten nejbáječnější den. Chodili jsme a povídali si a, řekla jsem ti, jak nádherně voní? A má ty nejměkčí ruce.“

„Podle mne, tedy, podle mne páchne rybou. Radím ti, až s ním příště budeš, poptej se ho na tu sestřenku. Netvrdím, že to není sestřenice, ani netvrdím, že je to sestřenice. Já jen říkám, že jestli je, pak má tvůj ženich v rodině šlapky, striptérky a poběhlice a není to osoba, na kterou by ses měla romanticky vázat.“

Rosie se hned cítila lépe, když matka už zase horovala proti Tlustému Charliemu. „Mami! Už nechci slyšet ani slovo!“

„Jak chceš. Budu mlčet. Nakonec, já si ho neberu. Já si život nekazím. Já nebudu celé noci brečet do polštáře, když on bude někde po hospodách popíjet se svými holkami. Já nebudu čekat, den za dnem, osamělou noc za nocí, než se vrátí z vězení.“

„Mami!“ Rosie se snažila být pohoršená, ale představa Tlustého Charlieho ve vězení byla tak legrační, tak směšná, že nedokázala potlačit smích.

Její mobil se rozezvonil. Řekla „Ano,“ a ještě „Moc ráda. To by bylo báječné.“ Odložila telefon.

„To byl on. Zítra večer jdu k němu. Uvaří mi večeři. Není báječný?“ A pak dodala: „Vězení, to jistě.“

„Já jsem matka,“ řekla paní Noahová ve svém bytě bez jídla, kde se prach ani neodvážil usadit, „a vím, co vím.“

+ + + +

GRAHAME COATS seděl ve své kanceláři a hleděl do obrazovky monitoru. Za oknem se začalo stmívat. Procházel dokument za dokumentem, tabulku za tabulkou. Některé pozměnil. Většinu vymazal.

Ten večer měl jet do Birminghamu, jeden jeho klient, bývalý fotbalista, tam otvíral noční klub. Místo toho tam zavolal a omluvil se: jisté věci jsou prostě neodkladné.

Brzy světlo za oknem zmizelo úplně. Grahame Coats seděl v chladné záři počítačového monitoru a měnil a přepisoval a mazal.

+ + + +

TADY JE DALŠÍ PŘÍBĚH, který se o Anansim vypráví.

Kdysi, dávno a dávno, vysadila Anansiho žena na pole hrách. Byl to ten nejlepší, nejsilnější a nejzelenější hrách, co jste kdy viděli. Člověku se už jen při pohledu na něj sbíhaly sliny.

A Anansi na něj měl chuť od prvního okamžiku, kdy jej spatřil. Ne jen na pár hrášků, kdepak, Anansi byl totiž opravdový požitkář. Nehodlal se o něj s nikým dělit. Chtěl je všechny.

A tak ležel na posteli a vzdychal. Vzdychal hluboce a dlouze a také hlasitě, až se k posteli seběhli jeho žena a synové. „Umírám,“ zašeptal Anansi slabým, slaboučkým hlasem. „S mým životem je konec.“

Tu jeho žena a synové začali ronit horké slzy.

Zase tím skomírajícím hláskem řekl Anansi: „Tady, u mý smrtelný postele mi musíte slíbit dvě věci.“

„Všecko, všecko,“ volali jeho žena a synové.

„Musíte mi slíbit, že mě pohřbíte pod tím velkým chlebovníkem.“

„Myslíš ten velký chlebovník u hrachového pole?“

„Samozřejmě, přesně ten myslím,“ povídá Anansi. Pak, zase tím slaboučkým hlasem, pokračoval: „A ještě něco mi musíte slíbit. Slibte mi, že jako památku na mne zapálíte u paty mýho hrobu ohníček. A abyste ukázali, že jste na mne nezapomněli, budete plamínek pořád udržovat a nikdy ho nenecháte vyhasnout.“

„To uděláme! To uděláme!“ ujišťovali ho synové a žena s pláčem a naříkáním.

„A na tom ohni, jako projev vaší úcty a lásky, chci mít malej kotlík se slanou vodou, aby vám to připomínalo horký slaný slzy, co jste ronili, když jsem tu ležel na smrtelným loži.“

„Slibujeme! Slibujeme!“ plakali všichni a Anansi zavřel oči a přestal dýchat.

No a tak odnesli Anansiho pod ten obrovský chlebovník, co rostl vedle hrachového pole a pohřbili ho šest stop hluboko. A u nohou hrobu zapálili oheň a vedle něho postavili kotlík se slanou vodou.

Anansi celý den čeká, ale když padne tma, vyleze z hrobu, jde na hrachové pole a tam si vybere ty nejtlustší, nejsladší, nejzralejší hrášky. Nasbírá je a uvaří si je v kotlíku. Nacpe se tak, až se mu břicho nafoukne a je tvrdé jako buben.

Pak, před svítáním, se vrátí zpátky pod zem a zase usne. Spí, když jeho žena a synové zjistí, že hrách je pryč, spí, když jeho rodina najde prázdný kotlík a opět ho naplní. Spí, když pláčou nad jeho hrobem.

Každou noc tak vychází Anansi z hrobu, tančí a těší se ze své chytrosti, každou noc pak plní hrachem kotlík a své břicho a jí, dokud není nacpaný k prasknutí.

Dny míjejí a Anansiho rodina je hubenější a hubenější, protože Anansi v noci otrhá všechen hrách, který stačil přes den dozrát. Oni sami nemají co jíst.

Anansiho žena hledí na prázdné talíře a povídá svým synům. „Co by udělal váš otec?“

Její synové přemýšlejí a přemýšlejí a vzpomínají na všechny příběhy, které jim otec kdy vyprávěl. Pak jdou k dehtovým dolům a koupí si za šestipenci dehtu, aby to stačilo na naplnění čtyř velkých kbelíků, a odnesou je k hrachovému poli. Uprostřed pole pak vyrobí z dehtu panáka, obličej z dehtu, oči z dehtu, paže a prsty z dehtu, hrudník taky. Byl to pěkný strašák, stejně černý a pyšný jako sám Anansi.

Té noci se starý Anansi, stejně tlustý jako byl celý život, vyštrachá na povrch a baculatý a šťastný, s břichem jako buben, spěchá k poli s hrachem.

„Kterej ty seš?“ ptá se dehťáka.

Panák na to ani muk.

„Tohle je moje pole,“ povídá Anansi dehťákovi. „To je můj záhon s hrachem. Raděj zmiz, jestli víš, co je pro tebe dobré.“

Dehťák zas neřekne ani slovo, nepohne ani svalem.

„Já jsem ten nejsilnější, nejmocnější, nejstatnější chlap, jaký kdy byl či bude. Jsem divočejší než Lev, rychlejší než Gepard, silnější než Slon, strašlivější než Tygr.“ Nafoukl se pýchou nad svou mocí a silou a divokostí a zapomněl, že je jen drobný pavouk. „Třes se,“ říká Anansi. „Třes se a utíkej!“

Dehťák se ani netřásl, ani neutíkal. Po pravdě řečeno, jen tak stál.

A tak ho Anansi uhodil.

Pěst mu zůstala trčet v panákovi.

„Pusť mě,“ povídá dehťákovi. „Pusť mou ruku, nebo tě praštím do ksichtu.“

Dehťák mlčí, nepohne ani svalem a Anansi ho zasáhne, bác, rovnou do obličeje.

„Tak jo,“ zase Anansi. „Vtip je vtip. Klidně si mě drž za ruce, ale já mám ještě čtyři další ruce a dvě dobré nohy. Všechny je neudržíš, tak mě hezky pusť a já ti nic neudělám.“

Dehťák mu ruce drží dál a nic neříká, tak ho Anansi udeří postupně všemi pažemi, pak ho kopne nohou, jednou, pak druhou.

„Dobře,“ vzteká se Anansi. „Pusť mě nebo tě kousnu!“ Dehtu má plná ústa, zakryje mu nos a obličej.

Ráno přijdou k hrachovému poli u starého chlebovníku jeho žena a synové a najdou Anansiho: byl tam přilepený na dehtového panáka a mrtvý jako dějiny.

Ani je to moc nepřekvapilo. V těch dobách jste takhle nacházeli Anansiho každou chvíli.

KAPITOLA ŠESTÁ

V níž se Tlustému Charliemu nepodařilo dostat domů ani taxíkem

DAISY PROBUDIL budík. Protahovala se v posteli jako kotě. Slyšela sprchu, což znamenalo, že její spolubydlící je už vzhůru. Přehodila přes sebe huňatý župan a sešla do haly.

„Chceš ovesné vločky?“ zavolala u koupelnových dveří.

„Moc ne. Ale jestli si je vaříš, dám si.“

„Ty teda rozhodně umíš dívce naznačit, že je o ni zájem,“ povzdechla si Daisy, šla do kuchyně a dala vařit ovesné vločky.

Pak se vrátila do ložnice, oblékla si šaty do práce, pak se koukla do zrcadla. Zapitvořila se na sebe. Vyčesala si vlasy a stáhla je do uzlu.

Carol, její spolubydlící, bledá dívka s úzkým obličejem, strčila hlavu do dveří. Usilovně si třela vlasy ručníkem. „Koupelna je jen tvoje. Jak to vypadá s vločkami?“

„Pravděpodobně potřebují zamíchat.“

„Tak co, kdes byla onehdy v noci? Říkala jsi, že jdeš na oslavu narozenin Sybilly, a já vím, že jsi doma nespala.“

„Kdo je zvědavý, bude brzo starý, kamarádko.“ Daisy šla do kuchyně a míchala ovesnou kaši. Přidala špetku soli a opět promíchala. Plácla po naběračce kaše do dvou misek a postavila je na stůl.

„Carol? Stydne ti snídaně!“

Objevila se Carol, oblečená tak z poloviny, sedla si a hleděla na snídani. „Tomudle říkáš pořádná snídaně, jo? Já ti řeknu, co je pořádná snídaně, smažený vejce, párky, jelito a grilovaný rajčata.“

„Ty to uvař, já to sním.“

Carol si na kaši nasypala vrchovatou lžíci cukru. Zkontrolovala výsledek. Pak přisypala ještě jednu. „Ne, to teda nesníš. To říkáš pořád. Pak začneš vysilovat kvůli cholesterolu a negativnímu působení smažených jídel na tvý ledviny.“ Opatrně ochutnala kaši, jako by čekala, že ji vločky kousnou. Daisy jí přistrčila hrnek s čajem. „Ty a tvý ledviny. Vidíš, to by šlo taky, pro změnu. Jedla jsi už někdy ledvinky, Daisy?“

„Jednou. Jestli to chceš vědět, stejný výsledek můžeš mít, když ugriluješ čtvrt kila jater a pak je počůráš.“

Carol znechuceně popotáhla. „Nemusíš být nechutná.“

„Jez, budeš to mít studené.“

Posnídaly, uložily misky do myčky, ale nezapínaly ji, nebyla ještě plná. Pak jely do práce. Řídila Carol, už oblečená do uniformy.

Daisy zamířila ke svému stolu v místnosti zaplněné prázdnými psacími stoly.

Sotva dosedla, zazvonil telefon. „Daisy? Máte zpoždění.“

Podívala se na hodinky. „Ne. Nemám. Pane. Mohu pro vás dnes ráno ještě něco udělat?“

„To tedy můžete. Můžete zavolat nějakého pana Coatse. Je to přítel superintendanta. Už mi kvůli tomu poslal dva maily. Opravdu by mě zajímalo, kdo naučil šéfa mailovat!“

Daisy si poznamenala detaily a číslo zavolala. Nasadila svůj nejúřednější a nejvýkonnější tón a řekla: „Detektiv konstábl Dayová. Co pro vás mohu udělat?“

„Á,“ ozval se mužský hlas. „No, jak už jsem včera říkal superintendantovi, příjemný člověk, starý přítel. Dobrý chlap. Navrhl mi, abych si popovídal s někým ve vaší kanceláři. Chtěl bych podat oznámení. Nu, nejsem si zcela jist, že byl spáchán zločin. Pravděpodobně tu bude nějaké dokonale rozumné vysvětlení. Objevily se jisté abnormality, a, nu, mám-li být zcela upřímný, dal jsem svému účetnímu dva týdny volno, abych nějak zvládl fakt, že by snad mohl být zapleten v jistých, mm, finančních nesrovnalostech.“

„Možná by pomohlo pár detailů,“ řekla Daisy. „Vaše plné jméno, pane? A jméno toho účetního?“

„Já se jmenuji Grahame Coats,“ sdělil jí muž na druhém konci aparátu. „Z Grahame Coats Agency. A můj účetní se jmenuje Nancy. Charles Nancy.“

Zapsala si obě jména. Nic jí neříkala.

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE měl v plánu pořádně si se Spiderem věci vyříkat, jakmile bratr přijde domů. Nacvičoval si hádku v duchu, pořád dokola, a pokaždé ji vyhrál, férově a zároveň s převahou.

Spider však večer domů nepřišel a Tlustý Charlie usnul před televizí, při sledování jakéhosi urvaného filmu pro nadržené nespavce, podle všeho se to jmenovalo Ukaž nám svou prdel!

Probudil se na pohovce, když Spider rozhrnul závěsy. „Krásný den,“ řekl Spider.

„Ty!“ vyhrkl Tlustý Charlie. „Ty jsi líbal Rosie. Nesnaž se to popřít.“

„Musel jsem,“ nezapíral Spider.

„Co tím chceš říct, musel jsi? Nic jsi nemusel.“

„Myslela si, že jsem ty.“

„No ale tys věděl, že nejsi já. Neměl jsi ji líbat.“

„Ale kdybych ji byl odmítl políbit, byla by si myslela, že ji odmítáš políbit ty.“

„Ale to jsem nebyl já.“

„Ale to ona nevěděla. Jen jsem se snažil pomoct.“

„Pomáhání,“ vysvětlil mu Tlustý Charlie z pohovky, „je něco, co zahrnuje nelíbání mé snoubenky. Mohl jsi říct, že tě bolí zub.“

„To by byla lež,“ opáčil Spider ctnostně.

„Ale ty už jsi lhal! Předstíral jsi, že jsi já!“

„No, tak by to bylo hromadění lží, chápej. A předstíral jsem to proto, že ty jsi nebyl ve stavu, abys mohl jít do práce. Ne,“ vrtěl hlavou, „víc už jsem lhát nemohl. Cítil bych se hrozně.“

„Tedy, já se hrozně cítil. Musel jsem se koukat, jak se líbáte.“

„No jo, ale ona si myslela, že se líbá s tebou.“

„Neopakuj to pořád!“

„Mělo by ti to lichotit. Chceš oběd?“

„Pochopitelně nechci oběd. Kolik je hodin?“

„Poledne. A zase jsi zaspal. Dobře, že jsem dnes nešel za tebe do práce, když tahle scéna byl jediný dík, kterého se mi dostalo.“

„V pohodě. Dostal jsem dva týdny volna. A prémie.“

Spider povytáhl obočí.

„Podívej,“ Tlustý Charlie cítil, že nastal čas zahájit druhé kolo hádky, „ne že bych se tě nějak chtěl zbavit nebo co, ale uvažoval jsem, kdy máš v plánu odjet?“

Spider řekl: „No, když jsem sem přišel, plánoval jsem tak jeden den. Možná dva. Dost dlouho, abych se seznámil s bráškou. A pak vypadnout. Nemám čas na flákání.“

„Takže dnes balíš?“

„To jsem plánoval. Ale pak jsem tě poznal. Nemůžu uvěřit, že jsme se dokázali jeden bez druhého skoro celý život obejít, bráško.“

„Já ano.“

„Krev je silnější než voda,“ prohlásil Spider.

„Voda není silná,“ namítal Tlustý Charlie.

„Silnější než vodka. Nebo vulkán. Nebo, no, čpavek. Podívej, snažím se ti vyložit, seznámení s tebou je pro mne čest. Nikdy jsme nepatřili jeden druhému do života, ale to bylo včera. Začněme nový zítřek, dnes. Hodíme včerejšek za sebe a vykováme nová pouta, pouta bratrství.“

„Ty jedeš po Rosie,“ řekl Tlustý Charlie.

„Absolutně,“ souhlasil Spider. „Co s tím hodláš dělat?“

„Dělat? Je to moje snoubenka.“

„Neboj. Myslí, že já jsem ty.“

„A přestane si to myslet?“

Spider rozpřáhl ruce v božím gestu, pak efekt totálně zničil, když si olízl rty.

„Tak, co hodláš podniknout dál? Oženíš se s ní a budeš předstírat, že jsi já?“

„Oženit se?“ Spider se na okamžik zamyslel. „Co. Je to. Za příšerný. Nápad.“

„No, já se na to docela těšil.“

„Spider se nežení. Nejsem typ do manželství.“

„Takže moje Rosie pro tebe není dost dobrá. To mi chceš říct?“

Spider neodpověděl. Obrátil se a odešel z pokoje.

Tlustý Charlie měl pocit, že v hádce zabodoval. Vstal z pohovky, zvedl prázdné kartony, ve kterých včera bylo kuřecí chow mein a smažené vepřové kuličky, a hodil je do odpadkového koše. Zašel do ložnice, sundal si oblečení, ve kterém usnul, hledal něco čistého na převlečení, ale nic nenašel, protože zapomněl dát prádlo do pračky. Tak důkladně vykartáčoval včerejší věci, nejhůř šly dolů kousky chow mein, a zase si je oblékl.

Vrátil se do kuchyně.

Spider seděl za stolem a pochutnával si na steaku, který by byl nasytil dva lidi.

„Kde jsi to vzal?“ zeptal se Tlustý Charlie, i když si byl jist, že odpověď zná.

„Ptal jsem se, jestli chceš oběd,“ mírně odpověděl Spider.

„Kde jsi vzal ten steak?“

„Byl v ledničce.“

„To,“ rozhořčeně namířil ukazováčkem na biftek Tlustý Charlie jako státní žalobce, když završuje obžalobu, „to byl steak, který jsem koupil na dnešní večeři. Na večeři pro mne a Rosie! Na večeři, kterou jsem pro ni chtěl připravit! A ty si tu sedíš, jako, jako někdo, co jí steak, a, a jíš ho a –“

„Žádný problém,“ řekl Spider.

„Jak to myslíš, žádný problém?“

„No, dnes ráno jsem Rosie volal a beru ji na večeři do restaurace. Takže bys ten steak stejně nepotřeboval.“

Tlustý Charlie otevřel ústa. Pak je zase zavřel. „Nechci tě tady.“

„Je dobře, když touha člověka předbíhá jeho to, no, pochopení nebo dosah nebo cosi, protože, k čemu jinému je Nebe?“ kázal Spider radostně mezi jednotlivými kousky steaku.

„Co to má kruci znamenat?“

„Znamená to, že nikam nejdu. Líbí se mi tady.“ Odkrojil další kus masa a nacpal si ho do pusy.

„Ven!“ rozčílil se Tlustý Charlie, a pak se v předsíni rozezvonil telefon. Povzdechl si, vyšel do předsíně a zvedl to. „CO JE?“

„A, Charles. Rád vás slyším. Vím, že si právě užíváte zaslouženého volna, ale myslíte, že by snad bylo v rámci vašich možností zastavit se tady, tak na půl hodinky, zítra ráno? Řekněme, kolem desáté?“

„Jo. Jasně. Žádný problém.“

„To mě moc těší. Budu potřebovat váš podpis na pár dokumentů. Tak, zatím.“

„Kdo to byl?“ zajímal se Spider. Už dojedl a teď si utíral ústa papírovým kuchyňským ručníkem.

„Grahame Coats. Chce, abych zítra zaskočil do kanceláře.“

Spider zvážněl. „Je to mizera.“

„No a? Ty jsi taky mizera.“

„On je jiný. Nekouká z něho nic dobrého. Měl by sis najít jiné zaměstnání.“

„Já svou práci miluju!“ Opravdu to mínil vážně. Totálně zapomněl, jak hrozně nenávidí, co dělá, jak nenávidí Grahame Coats Agency a tu příšernou, za každými dveřmi číhající přítomnost Grahama Coatse.

Spider se zvedl. „Prima steak. Jo, dal jsem si věci do pokoje pro hosty.“

„Co jsi udělal?“

Tlustý Charlie se rozběhl předsíní k místnosti, která činila z jeho rezidence třípokojový byt. Bylo v ní několik krabic s knihami, krabice se starou autodráhou, plechovka plná autíček (většině scházely pneumatiky) a různé další otlučené pozůstatky jeho dětství. Mohla to být slušně veliká ložnice pro urostlého zahradního trpaslíka nebo nedorostlého skřítka, ale pro kohokoliv jiného to byl jen přístěnek s oknem.

Nebo spíš býval, ale nebyl. Už ne.

Tlustý Charlie otevřel dveře a užasle stál na prahu.

Byl to pokoj, ano. Potud to byla pravda, ale byl to obrovský pokoj. Ve stěně proti dveřím byla okna, obrovská okna, s výhledem na jakýsi vodopád. Za vodopádem zapadalo slunce za tropický horizont a ozařovalo vše svým zlatým světlem. V rohu byl krb, v němž by se upekl pár volů, a v něm praskala a prskala tři obrovská polena. V druhém rohu byla houpací síť, bílá sedací souprava a postel s nebesy. Blízko krbu viděl Tlustý Charlie cosi, co podle časopisů odhadoval na saunu. Na jedné stěně visela vyčiněná kůže zebry a medvědí kožešina, pod ní takové to hypermoderní audio zařízení, které z větší části sestává z kousku černého leštěného plastu, na který stačí mávnout. Na druhé zdi visela plochá televizní obrazovka s úhlopříčkou, jako by byl měl ten pokoj, co tam měl být. A další věci…

„Co jsi to udělal?“ zeptal se Tlustý Charlie, ale práh nepřekročil.

„No,“ vysvětlil za jeho zády Spider, „když už tady mám nějaký den pobýt, myslel jsem, že si přinesu věci.“

„Přineseš věci? Přinést si věci obnáší dvě tašky s oblečením, nějakou počítačovou hru a květináč zelence. Tohle je… tohle je…“ Nedostávalo se mu slov.

Spider ho poplácal po rameni a protáhl se kolem něho dovnitř. „Kdybys mě potřeboval,“ oznámil mu, „budu ve svém pokoji.“ A zavřel za sebou dveře.

Tlustý Charlie cloumal klikou. Zevnitř bylo zamčeno.

Šel do obývacího pokoje, cestou vzal z předsíně telefon, sedl si na pohovku a vytočil číslo paní Higglerové.

„Kdo sakra volá tak brzo ráno?“ ozvalo se.

„To jsem já. Tlustý Charlie. Moc se omlouvám.“

„No? Proč voláš?“

„Víte, potřeboval bych od vás radu. Totiž, přišel ke mně můj bratr.“

„Tvůj bratr.“

„Spider. Řekla jste mi o něm. Taky jste řekla, abych požádal nějakého pavouka, kdybych ho chtěl vidět. Udělal jsem to a on je teď tady.“

„No, to je dobře,“ řekla jaksi neurčitě.

„Není.“

„Proč ne? Je příbuzný, ne?“

„Podívejte, nemůžu vám to teď vysvětlovat. Chci jen, aby odešel.“

„Zkusils ho o to slušně požádat?“

„To jsem teď právě udělal. Říká, že nepůjde. Z kamrlíku si udělal letní sídlo Kublajchána a, pochopte, tady člověk potřebuje stavební povolení, i když si chce jen dát do oken izolaci. Má tam dokonce vodopád. Tedy, ne tam, je to za oknem. A jede po mé snoubence.“

„Jak to víš?“

„Řekl to.“

Paní Higglerová řekla: „Dokaď si nedám kafe, nemyslí mi to.“

„Já jen potřebuju vědět, jak to udělat, aby zmizel.“

„Nevím. Promluvím o tom s paní Dunwiddyovou.“ A zavěsila.

Tlustý Charlie se vrátil na druhý konec chodby a zaklepal na dveře.

„Co je to tentokrát?“

„Chci s tebou mluvit.“

Zámek cvakl a dveře se rozlétly. Vešel dovnitř. Nahý Spider ležel ve vaně s horkou vodou. A popíjel cosi z vysoké sklenky. Barva nápoje se možná dala popsat jako neonově modrá. Veliká okna byly nyní dokořán otevřená a dunění vodopádu zápasilo s tichým, vlnícím se džezem, který plynul ze skrytých reproduktorů kdesi v pokoji.

„Heleď,“ spustil Tlustý Charlie, „musíš pochopit, tohle je můj dům.“

Spider zamžikal. „Tohle? Tohle je tvůj dům?“

„Tedy, ne doslova. Ale princip je stejný. Chci říct, jsme v mém pokoji pro hosty a ty jsi host. Hm.“

Spider usrkával své pití a vychutnával si lázeň. „Říká se, že host je jako ryba. Obojí třetí den smrdí.“

„Na tom něco je,“ řekl Tlustý Charlie.

„Jenže je to těžké,“ pokračoval Spider. „Těžké, když jeden prožije půl života, aniž by viděl svého bratra. Těžké, když jeden ani neví, že nějakého bratra má. A ještě těžší, když ho konečně pozná a dozví se, že pro bratra není o nic lepší než leklá ryba.“

„Ale,“ řekl Tlustý Charlie.

Spider se ve vaně natáhl. „Povím ti, co uděláme. Já tady věčně zůstat nemůžu. Zima. Zmizím, než se naděješ. A, pokud jde o mě, já o tobě nikdy nebudu uvažovat jako o leklé rybě. Uvědomuju si, že jsme oba pod obrovským tlakem. Tak už o tom nemluvme. Co kdyby sis zašel někam na oběd, nechej mi tu klíč, a pak do kina na nějaký dobrý film.“

Tlustý Charlie si oblékl sako a šel ven. Náhradní klíč neměl, tak nechal na dřezu svůj. Čerstvý vzduch byl báječný, i když byl šedivý den a obloha prskala drobný déšť. Koupil si noviny. Zastavil se u pouličního stánku a koupil si dvojitou porci hranolků a ostrou klobásu. Přestalo mrholit, tak si sedl na lavičku na hřbitově, četl si noviny a pojídal hranolky a klobásu.

Strašně se mu chtělo vidět nějaký film.

Vešel do Odeonu a koupil si lístek na první film, který byl na programu. Byl to akční dobrodružný film a už se hrálo, když vešel do sálu. Všechno lítalo a bouchalo. Bylo to úžasné.

Někdy v polovině filmu Tlustého Charlieho napadlo, že si na něco nevzpomíná. Měl to kdesi v hlavě, jako svěděni za oční bulvou, a rušilo ho to ve sledování.

Film skončil.

Tlustý Charlie si uvědomil, že se sice dobře bavil, ale vlastně si z filmu nic moc nepamatuje. Koupil si proto velký sáček popcornu a usadil se k dalšímu promítání. Podruhé to bylo ještě lepší.

A potřetí.

Pak ho napadlo, že by snad měl už zamířit domů, ale v nočním promítání dávali dvojfilm Mazací hlava a Pravdivé příběhy. Vlastně nikdy ani jeden neviděl, zůstal tedy na oba, ačkoliv už měl pořádný hlad, což způsobilo, že si nakonec nebyl moc jistý, o čem film Mazací hlava doopravdy byl či co vlastně ta dáma dělala v chladiči. Uvažoval, jestli by ho to nechali sledovat znovu, ale oni mu vysvětlovali, velice trpělivě znovu a znovu, že budou na noc zavírat a že on má taky jistě domov, do něhož by se měl vrátit, a že by už měl být v posteli.

A samozřejmě měl a opět měl, ačkoliv na ten fakt na čas zapomněl. Tak se vydal zpátky do Maxwell Gardens a trochu ho překvapilo, že se v jeho ložnici svítí.

Závěsy byly zatažené, ale v okně se pohybovaly siluety dvou lidí. Zdálo se mu, že obě poznává.

Přistoupily k sobě a splynuly v jediný stín.

Tlustý Charlie zhluboka a strašně zaúpěl.

+ + + +

PANÍ DUNWIDDYOVÁ měla dům plný zvířat z umělé hmoty. Prach se tam pomalu pohyboval vzduchem, jako by byl zvyklý spíš na sluneční paprsky pohodovějších věků a nemohl se smířit se vším tím moderním rychlým světlem. Přes pohovku byl přehozený plastový přehoz a židle vrzaly, když si na ně někdo sedal.

Na záchodě byl tvrdý toaletní papír s lesní vůní, lesklé nepříjemné pruhy nesavého papíru. Paní Dunwiddyová byla spořivá dáma a toaletní papír s lesní vůní byl základem její spořivosti. Nebylo snadné jej sehnat, ale ona nelenila obcházet obchody a ráda si připlatila.

Její dům voněl fialkovou kolínskou. Byl to starý dům. Lidé zapomínají, že z dětí floridských usedlíků se stali už staří muži a ženy, když nakyslí puritáni přistáli u Plymouthského kamene. Pravda, tak starý dům zase nebyl, postavili ho ve dvacátých letech dvacátého století, na počátku velkého stavebního rozkvětu na Floridě. Byl to ukázkový dům, vzor pro hypotetické domy, jež si budoucí stavebníci nebudou nikdy na bažinách plných aligátorů moct vybudovat. Dům paní Dunwiddyové přežil hurikány a nepřišel přitom ani o jedinou tašku.

Když zazvonil zvonek u vchodu, paní Dunwiddyová právě nadívala malého krocana. Rozmrzele mlaskla, umyla si ruce a vydala se předsíní ke dveřím. Hleděla na svět přes tlustá, tlustá skla svých brýlí a levou ruku táhla po tapetě úzké chodby.

Pootevřela dveře a vyhlédla ven.

„Louello? To jsem já.“ Za dveřmi stála Callyanne Higglerová.

„Pojď dál.“ Paní Higglerová sledovala paní Dunwiddyovou zpátky do kuchyně. Ta si opláchla ruce pod kohoutkem a začala opět nabírat hrsti mokré houskové nádivky a cpát je do břišní dutiny krocana.

„Čekáš návštěvu?“

Paní Dunwiddyová vydala nezávazný zvuk. „Je dobré být připravený. Tak co se děje?“

„Nancyho kluk. Tlustý Charlie.“

„A co je s ním?“

„Víš, řekla sem mu vo jeho bratrovi, jak tu byl minulý týden.“

Paní Dunwiddyová vyndala ruku z krocana. „Kvůli tomu se svět nezboří.“

„Řekla sem mu, jak se s ním může spojit.“

„Hra.“ Paní Dunwiddyová uměla vyjádřit nesouhlas jedinou slabikou. „A?“

„Vobjevil se v Hanglii. Kluk je s rozumem v koncích.“

Paní Dunwiddyová nabrala hrst nádivky a vrazila ji do krocana takovou silou, že by mu byly jistě vhrkly slzy do očí, kdyby byl ještě nějaké měl. „Nemůže se ho zbavit?“

„Ne.“

Ostré oči blýskaly zpoza tlustých skel. Pak paní Dunwiddyová povzdechla. „Udělala sem to jedenkrát. Víckrát nemůžu. Ne takhle.“

„Já vím. Ale něco udělat musíme.“

Paní Dunwiddyová si povzdechla. „Je pravda, co se říká: Žij dost dlouho a uvidíš, jak všichni ptáci skončí na pekáči.“

„Nejde to nějak jinak?“

Do krocana už se žádná další nádivka nevešla. Paní Dunwiddyová vzala jehlu a sešpendlila otvor. Pak ptáka přikryla alobalem.

„Řekla bych, že ho dám do trouby zejtra dopoledne. Do vodpoledne bude hotovej a večer ho strčím na chvíli ohřát, na večeři bude akorát.“

„Koho čekáš?“

„Tebe,“ počítala paní Dunwiddyová, „Zoru Bustamontovou, Bellu Nolesovou. A Tlustého Charlieho Nancyovic. Než sem dorazí, bude pěkně vyhládlej.“

Paní Higglerovou to překvapilo. „On sem jede?“

„Ty mě vůbec neposloucháš, holka?“ Jen paní Dunwiddyová mohla říkat paní Higglerové ‚holka‘, aniž by to znělo hloupě. „Tak, pomoz mi s tím krocanem do ledničky.“

+ + + +

BYLO BY JEN FÉR přiznat, že Rosie prožila toho večera ten absolutně nejúžasnější večer ve svém životě: čarovný, perfektní, dokonale skvělý. Neustále se usmívala, nedokázala by přestat, i kdyby opravdu chtěla. Večeře byla božská, a když dojedli, vzal ji Tlustý Charlie tancovat. Byli v opravdové tančíme, s malým orchestrem a lidmi v pastelových barvách, kteří klouzali po parketu. Měla pocit, že spolu cestovali časem a teď jsou v nějakém jemnějším věku. Rosie chodila do tanečních hodin od pěti let, ale neměla s kým tančit.

„Nevěděla jsem, že umíš tancovat,“ divila se.

„Nevíš o mně ještě spoustu věcí.“

Zalila ji vlna štěstí. Zanedlouho budou ona a tento muž manželé. Říká, že jsou věci, které o něm neví? Výborně! Bude mít celý život, aby je poznala. Všechno možné.

Všimla si, jak se ostatní ženy a muži dívali na Tlustého Charlieho, když kráčela po jeho boku, a byla pyšná, že je to právě ona, kdo jde vedle něho.

Prošli přes Leicester Square a Rosie viděla nad hlavou hvězdy. Zvláštní, ačkoliv ulice byly plné světel, hvězdy vesele mrkaly.

Na okamžik se přistihla, jak uvažuje, proč se nikdy dřív s Tlustým Charliem takhle necítila. Občas sama sebe v hloubi duše podezírala, že s ním chodí jen proto, že ho matka tak hrozně nesnáší. Že řekla ano, když ji požádal o ruku, jen proto, že matka by byla chtěla, aby řekla ne…

Tlustý Charlie ji vzal do West Endu už jednou předtím. Byli v divadle. Mělo to být překvapení k jejím narozeninám, ale došlo k nějakému zmatku ohledně vstupenek. Nakonec se ukázalo, že byly na předchozí den. Vedení divadla bylo velice vlídné a vstřícné, a zajistilo jim jiné vstupenky, Tlustý Charlie seděl za sloupem v přízemí a ona měla místo na horním balkoně za divoce se chechtající partou děvčat z Norwiche. Pokud jde o oslavu, rozhodně to nebyl úspěch.

Dnešní večer byl však okouzlující. Rosie nezažila ve svém věku příliš mnoho dokonalých chvil, ale dnes k nim rozhodně přibyla další.

Milovala ten pocit, který měla, když s ním byla.

A když dotančili, když vyklopýtali do noci, opilí tancem i šampaňským, Tlustý Charlie, a stejně, napadlo ji, proč o něm uvažuje jako o Tlustém Charliem? Vždyť není ani v nejmenším tlustý, ji vzal kolem ramen a řekl: „A teď jdeme ke mně,“ hlasem tak hlubokým a opravdovým, že jí až prolétla břichem křeč. A ji ani nenapadlo namítnout něco o práci zítra ráno, nic o tom, že na takové věci budou mít dost času po svatbě, vůbec, vůbec nic, jen si pořád v duchu opakovala, že nechce, aby tenhle večer někdy skončil, a jak hrozně si přeje, ne, potřebuje, políbit tohoto muže a obejmout ho.

Pak si vzpomněla, že by měla něco říct, a řekla ano.

V taxíku ho držela za ruku a opírala se mu o rameno a hleděla na něho ve světle míjejících aut a pouličních lamp.

„Ty máš propíchnuté ucho. Jak je možné, že jsem si nikdy nevšimla, že máš propíchnuté ucho?“

„Hej,“ usmál se a hlas mu zněl jako nejhlubší struna na base. „To není moc lichotivé, že o tom nevíš, když spolu chodíme už, jak je to dlouho?“

„Osmnáct měsíců.“

„Osmnáct měsíců,“ opakoval její snoubenec.

Přitiskla se k němu těsněji a vdechla jeho vůni. „Ty tak krásně voníš, co to máš za kolínskou?“

„To jen já.“

„Měl bys to chytat do lahviček.“

Zaplatila taxík, zatímco on odemykal vchod. Vyšli po schodech nahoru. Když vešli do bytu, zdálo se, že zamířil k pokoji pro hosty.

„Ložnice je přece tady, popleto. Kam to jdeš?“

„Nikam. Přece vím, kde mám ložnici.“ Vešli do ložnice Tlustého Charlieho. Zatáhla závěsy. Pak se otočila k němu a byla šťastná.

„Tak,“ vyzvala ho po chvíli. „Nepolíbíš mě?“

„Nejspíš ano,“ řekl a políbil ji. Čas se rozplynul a natáhl a prohnul. Možná ho líbala vteřinu, nebo hodinu, nebo celý život. A pak –

„Co to bylo?“

Odpověděl: „Já nic neslyšel.“

„Jako by někdo sténal bolestí.“

„Kočky se rvou na střeše?“

„Znělo to jako člověk.“

„Mohla to být městská liška. Ty křičí tak, že to připomíná člověka.“

Stála s hlavou nakloněnou na stranu a pozorně poslouchala. „Přestalo to. Chceš vědět, co je nejdivnější?“

„Uhm,“ a přejížděl jí rty po krku. „Jistě, pověz mi, co je nejdivnější. Ale už jsem to zahnal. Už tě to nebude trápit.“

„Nejdivnější na tom bylo,“ řekla pomalu Rosie, „že to znělo jako tvůj hlas.“

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE bloudil ulicemi a snažil se udělat si jasno. Normální postup by byl bušit na dveře vlastního bytu, až by mu Spider přišel otevřít, a pak povědět Spiderovi a Rosie, co si o tom všem myslí. To by bylo normální. Perfektně, absolutně normální.

Bylo jen třeba jít do bytu a vysvětlit situaci Rosie a přinutit Spidera, aby ho nechal na pokoji. To bylo všecko. Jak těžké to může být?

Těžší než by to být mělo, tím si byl jistý. Čím si jistý nebyl, bylo, proč vlastně odešel z bytu. Nebyl si ani jistý, že by trefil zpátky. Ulice, které znal, nebo si myslel, že zná, se jaksi přestavěly. Zjistil, že vchází do dvorů, prozkoumává nekonečné slepé ulice, klopýtá spletí londýnských sídlišť.

Občas viděl nějakou hlavní ulici. Byly na ní semafory a osvětlené nápisy bufetů. Věděl, že jakmile se dostane na hlavní ulici, trefí zpátky domů, ale kdykoliv se vydal tím směrem, skončil zase v nějakém bludišti.

Začínaly ho bolet nohy. V žaludku mu zlověstně kručelo. Byl naštvaný, a čím déle chodil, tím naštvanější byl.

Zlost mu pročistila hlavu. Pavučiny, jež obalovaly jeho myšlení, se začaly rozpouštět. Síť ulic, po nichž kráčel, se zjednodušovala. Zahnul za roh a zjistil, že je na hlavní třídě, vedle celonočního občerstvení Newjerseyské smažené kuře. Objednal si rodinnou porci kuřete a seděl a jedl, dokud všechno nesnědl bez pomoci kohokoliv z příbuzných. Když dojedl, stál na chodníku, dokud se neobjevilo přátelské oranžové světlo na velkém černém taxíku. Mávl, řidič zastavil a stáhl okénko.

„Kampak?“

„Maxwel Gardens.“

„Děláte si srandu? To je za rohem.“

„Vezmete mě tam? Dám vám pětku navíc. Čestně.“

Taxikář hlasitě nasál vzduch přes zatnuté zuby: takový zvuk vydává automechanik, než se vás zeptá, jestli máte nějaký obzvlášť sentimentální vztah k tomu motoru. „Je to váš pohřeb. Naskočte si.“

Tlustý Charlie si naskočil. Taxikář odrazil od chodníku, počkal, až na semaforu naskočí zelená, a zajel za roh.

„Kam jste říkal, že chcete?“ zeptal se taxikář.

„Maxwel Gardens. Číslo 34. Hned za hospodou.“

Měl na sobě včerejší oblečení a znervózňovalo ho to. Máma mu vždycky říkala, aby si denně měnil prádlo, kdyby ho třeba srazilo auto, a aby si čistil zuby, kdyby ho museli identifikovat podle zubařských záznamů.

„Vím, kde to je,“ kývl taxikář. „Těsně předtím, než dojedete k ulici U Parku.“

„Správně,“ Tlustý Charlie usínal na zadním sedadle.

„Asi jsem špatně zahnul,“ taxikář vypadal naštvaně. „Vypnu počítadlo. Místo té pětky.“

„Jistě,“ souhlasil Tlustý Charlie, schoulil se v rohu sedadla a usnul. Taxík ujížděl ulicí a snažil se zajet za roh.

+ + + +

DETEKTIV KONSTÁBL Dayová, momentálně na dvanáctiměsíční stáži v oddělení podvodů, přijela do kanceláří Grahama Coatse v 9.30 ráno. Grahame Coats na ni čekal v recepci a dovedl ji k sobě do kanceláře.

„Dáte si kávu, čaj?“

„Ne, děkuji. Není třeba. Vytáhla poznámkový blok, sedla si a čekala.

„Především: Chci, aby veškeré vyšetřování probíhalo s největší diskrétností. Grahame Coats Agency má pověst bezúhonnosti a poctivého jednání. Pro Grahame Coats Agency jsou peníze klientů posvátné. Musím vám říci, že když jsem poprvé začal mít podezření o Charlesovi Nancym, odmítl jsem je jako nedůstojné slušného člověka a poctivého zaměstnance. Kdybyste se mne byla zeptala před týdnem, co si myslím o Charlesovi Nancym, byl bych vám řekl, že je vzorem dokonalosti.“

„Jsem přesvědčena, že ano. Takže, kdy jste si začal uvědomovat, že z účtů vašich klientů snad mohly být finance odčerpávány?“

„Nu, dosud si nejsem zcela jist. Opravdu váhám s nějakým předčasným očerňováním. Či házením kamenů, jak se říká. Nesuď, nechceš-li být souzen.“

V televizi, pomyslela si Daisy, říkají ‚fakta, nic než fakta‘. Mrzelo ji, že to nemůže říct také. Ten člověk se jí nelíbil.

„Vytiskl jsem vám všechny nezvyklé transakce. Jak uvidíte, všechny proběhly v Nancyho počítači. Opětovně musím zdůraznit, že diskrétnost musí být základem vaší práce: mezi klienty Grahame Coats Agency patří řada prominentních osobností, a jak jsem připomínal vašemu nadřízenému, považoval bych za osobní laskavost, kdyby tato záležitost mohla být vyřízena v největší tichosti. Diskrétnost budiž vaším zaklínadlem. Kdybychom, snad, mohli přesvědčit našeho pana Nancyho, aby prostě vrátil neprávem nabyté zisky, s největší radostí bych nechal záležitost být. Nemám nejmenší touhu hnát věci soudní cestou.“

„Udělám, co bude v mých silách, ale koneckonců, my pouze sbíráme informace a předáváme je královské prokuratuře.“ Uvažovala, jaký má ten člověk vliv na superintendanta. „Takže, co vzbudilo vaše podezření?“

„Ach, ano. Upřímně a ve vší počestnosti, byly to jisté zvláštnosti chování. Pes, který v noci neštěkal. Hloubka, do níž se petrželka ponořila do másla. My detektivové shledáváme důležitost v těch nejmenších věcech, není-liž pravda, detektive Dayová?“

„Ehm, je to detektiv konstábl Dayová, ve skutečnosti. Tak, jestli mi můžete dát ty výtisky. A ostatní dokumentaci, bankovní záznamy a tak. Možná si budeme muset vzít i jeho počítač, abychom se mohli podívat na pevný disk.“

„Absotivně,“ ujistil ji. Na stole mu zazvonil telefon a on, „Pokud mě omluvíte?“, zvedl sluchátko. „Je? Dobrý Bože. Tak mu řekněte, ať počká v recepci. Za okamžik za ním přijdu.“ Zavěsil. „Tomu,“ obrátil se k Daisy, „tomu byste v policejních kruzích pravděpodobně říkali překvapení v pravou chvíli.“ Povytáhla obočí.

„Sám shora zmíněný Charles Nancy, je tady a chce se mnou mluvit. Pustíme ho dovnitř? Budete-li potřebovat, můžete využít mé kanceláře k výslechu. Určitě mám i magnetofon, který byste si mohla půjčit.“

Daisy řekla: „To nebude nutné. A nejdřív si musím projít papíry.“

„Jistě. To byla ode mne hloupost. Ehm, chtěla byste… chtěla byste se na něho podívat?“

„Nemyslím, že by to něčemu prospělo.“

„Ale, já bych mu neřekl, že ho vyšetřujete,“ ujistil ji Grahame Coats. „Jinak vám zmizí na costa-del-crime, než stačíme říct jasné důkazy. Upřímně, rád se považuji za extrémně účastného s problémy současné policie.“

Daisy se přistihla při myšlence, že ten, kdo by okradl tohoto člověka o peníze, by nemohl být úplně špatný, což, jak věděla, není v policejní práci povoleno.

„Ukážu vám cestu ven,“ nabídl se Grahame Coats. V předpokoji seděl nějaký muž. Vypadal, jako by byl spal v obleku. Byl neoholený a vypadal trochu zmatený. Grahame Coats šťouchl Daisy a kývl hlavou k mladíkovi. Nahlas řekl: Charlesi, dobrý Bože, člověče, podívejte se, jak vypadáte. Příšerně.“ Tlustý Charlie na ně hleděl kalným zrakem. „Včera v noci jsem se nedostal domů. Menší zmatek s taxíkem.“

„Charlesi,“ řekl Grahame Coats, „toto je detektiv konstábl Dayová, z Metropolitní policie. Je tu kvůli nějakému rutinnímu zjištění.“

Tlustý Charlie si uvědomil, že je tam ještě někdo další. Zaostřil a zaregistroval praktické šaty, mohla to být i uniforma. Pak spatřil obličej nad nimi. „Ehm,“ hlesl.

„Dobrý den,“ pozdravila Daisy. To říkala její ústa. Uvnitř v hlavě bez ustání opakovala doprdeledoprdeledoprdele.

„Těší mě,“ odpověděl Tlustý Charlie. Celý zmatený udělal něco, co ještě nikdy neudělal: představil si policistku v civilních šatech bez těch šatů a zjistil, že mu jeho fantazie předkládá poměrně přesný portrét té mladé ženy, vedle níž se probudil v posteli to ráno po zapíjení otcovy smrti. V těch praktických šatech vypadala trochu starší, hodně přísnější a mnohem, mnohem děsivější. Ale byla to ona, nepopiratelně.

Jako všechny vnímající bytosti, měl i Tlustý Charlie jistý smysl pro absurditu. V posledních dnech byla střelka v červeném poli, občas trhavě narážela na zarážku. Nyní se zlomila úplně. Měl podezření, že od tohoto okamžiku už ho nic nemůže překvapit. Nic nemožného už nebylo nemožné. Byl s ním konec.

Pochopitelně se mýlil.

Sledoval Daisy, jak odchází a pak šel za Grahamem Coatsem do kanceláře.

Ten pevně zavřel dveře. Pak se opřel zády o stůl a usmál se jako lasička, která právě zjistila, že ji zamkli na noc do kurníku.

„Promluvme si otevřeně. Karty na stůl. Žádné chození kolem horké kaše. Nazývejme věci pravým jménem.“

„Dobře,“ souhlasil Tlustý Charlie, „udělejme to tak. Říkal jste, že pro mě máte něco k podpisu?“

„Na tom už nyní nezáleží. Zapomeňte na to. Ne, promluvme si o něčem, na co jste poukázal před několika dny. Upozornil jste mě na jisté neortodoxní transakce, k nimž tady dochází.“

„Já?“

„Tuhle hru, jak se říká, Charlesi, mohou hrát dva. Přirozeně, můj první impulz bylo trochu se porozhlédnout. Proto ta návštěva konstábla Dayové. To, co jsem zjistil, pro vás jistě nebude žádné překvapení.“

„Ne?“

„Skutečně ne. Opravdu zde jsou, jak jste poukázal, nepochybné náznaky finančních nesrovnalostí, Charlesi. Ale bohužel, je jen jediné místo, ke kterému ukazuje vrtkavý prst podezření. Naprosto neomylně.“

„Jedno místo?“

„Jedno místo.“

Tlustý Charlie tápal ve tmě. „Kam?“

Grahame Coats se snažil vypadat starostlivě, nebo aspoň že se snaží vypadat starostlivě, a podařil se mu výraz, který u miminek sděluje, že si potřebují pořádně odříhnout. „Vy, Charlesi. Policie podezírá vás.“

„Ano,“ kývl Tlustý Charlie. „Samozřejmě. Mám dnes takový den.“ A šel domů.

+ + + +

SPIDER OTEVŘEL DVEŘE. Chvíli předtím začalo pršet a Tlustý Charlie stál na prahu celý mokrý a zmačkaný.

„Tak co? Smím už domů, nebo ještě ne?“

„Ale já bych ti přece nikdy nebránil. Je to přece tvůj domov. Kde jsi byl celou noc?“

„Ty sám víš nejlíp, kde jsem byl. Nedařilo se mi trefit domů. Nevím, co za čáry jsi na mě použil…“

„To nebyly čáry,“ urazil se Spider. „To byl zázrak.“

Tlustý Charlie se kolem něho protlačil a dusal nahoru po schodech. Vešel do koupelny, zazátkoval odtok a pustil vodu. Vyhlédl do předsíně. „Je mi fuk, jak se tomu říká. Provozuješ to v mém bytě a včera v noci jsi mi zabránil vrátit se domů.“

Svlékl si předvčerejší oblečení. Pak znovu vystrčil hlavu do chodby. „A v práci mě vyšetřuje policie. Ty jsi řekl Grahamu Coatsovi, že ve firmě se čachruje s penězi?“

„Samozřejmě.“

„Ha! No, potíž je v tom, že podezírá mne, jestli ti to nevadí.“

„Ale kde, to se mýlíš,“ namítal Spider.

„Mýlíš se ty. Já s ním mluvil. Už to má policie. A pak je tu Rosie. A my dva si budeme muset pořádně promluvit o Rosie. Hned jak vylezu z vany. Ale nejdřív se musím vykoupat. Probloudil jsem celou noc ulicemi. Spal jsem snad hodinu, a to ještě na zadním sedadle taxíku. Když jsem se vzbudil, bylo pět ráno a taxikář zrovna zahýbal do Travis Bickle. Povídal si sám se sebou. Řekl jsem mu, ať klidně přestane hledat Maxwell Gardens a že na Maxwell Gardens zřejmě není ta správná noc. Nakonec souhlasil, a tak jsme šli na snídani do jednoho z těch bufetů, kam taxikáři chodívají. Vajíčka a fazole a párky a toast. Taky čaj, mohla v něm stát lžička. Když řekl ostatním řidičům, že celou noc projezdil a hledal Maxwell Gardens, člověče, myslel jsem, že poteče krev. Netekla. Ale na chvilku to tak dočista vypadalo.“

Tlustý Charlie zmlkl, aby se nadechl. Spider se tvářil provinile.

„Potom,“ pokračoval Tlustý Charlie. „Až se vykoupu.“ Zavřel za sebou dveře. Vklouzl do vany. Zaskučel. Vylétl z vany.

Zavřel kohoutky.

Obtočil si kolem pasu ručník a otevřel dveře. „Není teplá voda,“ prohlásil nebezpečně klidně. „Máš tušení, proč není teplá voda?“

Spider pořád ještě stál v předsíni. Na stejném místě. „Moje vana. Lituji.“

Tlustý Charlie řekl: „Hlavně, že Rosie nelituje. Chci říct, ona by –“ A pak zachytil Spiderův výraz. „Vypadni z mého bytu. Z mého života. Ze života Rosie. Ven.“

„Mně se tady líbí,“ namítl Spider.

„Ničíš mi život, sakra.“

„Smůla.“ Spider přešel předsíní a otevřel dveře do pokoje pro hosty. Předsíň na okamžik zaplavilo tropické slunce, pak se dveře zavřely.

Tlustý Charlie si umyl vlasy ve studené vodě. Vyčistil si zuby. Prohrabával koš s prádlem, až našel džíny a tričko, které, díky tomu, že byly úplně dole, byly vlastně už zase čisté. Oblékl si je, přidal ještě fialový svetr s našitým medvídkem, který mu kdysi dala matka a který na sobě nikdy neměl, ale nikdy se nedostal k tomu, aby ho vyhodil.

Vyrazil ke dveřím na druhé straně předsíně.

Za nimi bušily basy a bubny.

Tlustý Charlie zacloumal klikou. Nepovolila. „Jestli okamžitě neotevřeš dveře, prokopnu je!“ vyhrožoval.

Dveře se bez varování otevřely a on vklopýtl dovnitř, do prázdné mrňavé místnosti. Okenní tabulky bičoval déšť a proud vody skoro zakrýval výhled na temnou zeď protějšího domu.

Celý pokojík se i přesto otřásal a vibroval hlasitým boom-chagga-boom z magneťáku kdesi za stěnou.

„Tak jo,“ prohlásil Tlustý Charlie konverzačně. „Chápeš, doufám, že tohle znamená válku.“ Byl to tradiční válečný pokřik králíka, kterého zatlačili do kouta. Na světě jsou místa, kde lidé věří, že Anansi byl králík podvodník. Pochopitelně se mýlí, on byl pavouk. Řekli byste, že ta dvě stvoření lze snadno odlišit, ale lidé si je pletou častěji, než byste čekali.

Tlustý Charlie se vrátil do svého pokoje. Z nočního stolku vyndal pas, pak zašel do koupelny pro peněženku, co vytáhl ze špinavých kalhot.

V dešti došel na konec ulice a mávl na taxík.

„Kam to bude?“

„Heathrow,“ informoval taxikáře.

„Tak jedem. Který terminál?“

„Nemám tušení,“ řekl Tlustý Charlie a uvědomil si, že by to měl podle všech pravidel vědět. Konečně, vrátil se teprve před pár dny. „Odkud se lítá na Floridu?“

+ + + +

GRAHAME COATS začal plánovat svůj odchod z Grahame Coats Agency, už když byl předsedou vlády John Major. Nic netrvá věčně, ani láska k jedné slečně. Dříve či později i ta husa, která vám trpělivě snáší zlatá vejce, skončí na pekáči. Naplánováno to měl dokonale, jeden nikdy neví, kdy bude třeba odejít z hodiny na hodinu, a byl si vědom, že se události hromadí, jako šedivé mraky na obzoru, přesto se snažil odložit okamžik odchodu co nejdéle.

Nejdůležitější bude, rozhodl se už dávno, neodejít, ale zmizet, vypařit se, ztratit se beze stopy.

V tajném sejfu za kanceláří, místnůstce, na niž byl obzvlášť pyšný, na polici, kterou sám pověsil a nedávno musel poopravit, protože spadla, byl kožený kufřík se dvěma pasy, jeden na jméno Basil Finnegan, druhý na jméno Roger Bronstein. Oba se narodili asi před padesáti lety, stejně jako Grahame Coats, ale zemřeli jako děti. Vedle nich ležely dvě peněženky, každá se sadou kreditních karet a dokumentů s fotografiemi na jména obou držitelů pasů. A každý signatář byl majitelem účtů na Kajmanských ostrovech, ze kterých tekly peníze na další účty na Britských Panenských ostrovech, ve Švýcarsku a Lichtenštejnsku.

Grahame Coats měl v plánu navždy zmizet v den svých padesátých narozenin. Do těch mu zbýval jeden rok. Teď přemýšlel nad problémem s Tlustým Charliem.

Nečekal, že by Tlustého Charlieho zatkli či uvěznili, ačkoliv by proti takovému scénáři nic moc nenamítal. Chtěl jen, aby se vyděsil, zdiskreditoval a odešel.

Grahame Coats své klienty okrádal se skutečným potěšením a byl opravdu dobrý. Příjemně ho překvapilo zjištění, že stačí pečlivě si vybírat klienty, protože celebrity a umělci, které zastupoval, měli pramalý smysl pro finance a rádi přenechali starost o své peníze někomu, kdo byl ochotný se jim o ně postarat a zajistit, že se nemuseli namáhat. A pokud se výpisy a šeky občas opozdily nebo nebyly takové, jak klienti očekávali, nebo pokud z jejich účtů odcházely neidentifikované platby, no, v Grahame Coats Agency se zaměstnanci střídali opravdu rychle, obzvlášť v účtárně. Nebyl zase takový problém svést nedopatření na nezkušenost a neschopnost předchozího účetního nebo napravit kartónem šampaňského a velkým omluvným šekem.

Ne že by lidé měli Grahama Coatse rádi nebo že by mu důvěřovali. Dokonce i lidé, které zastupoval, si o něm mysleli, že je lasička. Ale věřili, že je jejich lasička, a v tom se mýlili.

Grahame Coats byl svoje vlastní lasička.

Telefon na stole zazvonil. Zvedl sluchátko. „Ano?“

„Pan Coats? Na telefonu mám Maeve Livingstonovou. Vím, že jste říkal, abych ji přepojovala na Tlustého Charlieho, ale ten má tenhle týden dovolenou a já si nebyla jistá, co jí mám říct. Mám jí říct, že tady nejste?“

Grahame Coats rychle uvažoval. Než podlehl náhlému srdečnímu záchvatu, byl Morris Livingstone nejoblíbenějším yorkshirským komikem v zemi a hvězdou takových televizních seriálů jako Krátké vzadu a po stranách a měl svůj vlastní sobotní program Morris Livingstone, předpokládám. V osmdesátých letech měl dokonce žebříčkový single s písní „It’s nice out (but put it away).“ Příjemný, lehkovážný, nejenže přenechával své finanční záležitosti v rukou Grahame Coats Agency, ale také ustanovil, na návrh Grahama Coatse, jejího šéfa správcem svého majetku.

Byl by to přímo zločin nepodlehnout takovému pokušení.

A pak tu byla Maeve Livingstonová. Bylo jen fér říct, že Maeve Livingstonová po léta vystupovala v hlavních i vedlejších rolích v řadě velice ceněných a velice soukromých fantazií.

Proto nyní řekl: „Přepojte ji, prosím,“ a pak starostlivě, „Maeve, netušíš, jak rád tě slyším. Jak se ti daří?“

„Nejsem si jistá.“

Když se Maeve Livingstonová seznámila s Morrisem, byla tanečnicí a vždycky drobného mužíčka převyšovala. Zbožňovali jeden druhého.

„Jen se mi svěř.“

„Před několika dny jsem mluvila s Charlesem. Napadlo mě. No, bankovního manažera napadlo. Ty peníze z Morrisova majetku. Řekli nám, že už bychom měli něco dostat.“

„Maeve,“ přerušil ji Grahame Coats svým nejsametovějším hlasem, tím, kterým obvykle získával ženy, „problém není v tom, že by tu peníze nebyly, je to jen problém s hotovostí. Jak už jsem ti říkal, Moris ke konci života několikrát nemoudře investoval, a ačkoliv na mou radu měl i některé dobré investice, je nutné ty dobré nechat uzrát: nemůžeme teď couvnout, abychom nepřišli o všechno. Ale nelam sobě hlavu, nelam sobě hlavu. Pro dobrého klienta cokoliv. Vypíšu ti šek z mého vlastního účtu, abys byla solventní a v pohodě. Kolik požaduje ten tvůj manažer?“

„Tvrdí, že bude muset přestat platit účty. A v BBC se zapřísahají, že posílají peníze za dévédéčka starých vystoupení. Ty nejsou investované, nebo ano?“

„To že říkají v BBC? Věř mi, to myje honíme kvůli penězům. Ale nechci všecko svádět na BBC Worlwide. Naše účetní je těhotná a všecko je tu vzhůru nohama. A Charles Nancy, s nímž jsi hovořila, je poněkud mimo, zemřel mu otec a on musel do ciziny –“

„Když jsme spolu mluvili naposled,“ připomněla mu, „zaváděli jste nový počítačový systém.“

„To ano a nechtěj, prosím tě, abych začal o účetních programech. Jak se říká, chybovat je lidské, ale když chceš něco opravdu zpackat, potřebuješ počítač. Nebo tak nějak. Pořádně se na to podívám, ručně, když bude třeba, postaru, a tvé peníze si to namíří k tobě. Jsem si jist, že přesně tak by to Morris chtěl.“

„Bankovní manažer říká, že okamžitě potřebuju deset tisíc liber, jen na ty účty.“

„Máš je mít. Už ti vypisuji šek.“ Kreslil přitom na podložce kolečko a z něho čáru vedoucí ven z bloku, vypadalo to trochu jako jablko.

„Jsem ti moc vděčná,“ vzdychla Maeve a Grahame Coats se spokojeně načepýřil. „Doufám, že tě moc neobtěžuji.“

„Ty bys mě nikdy nemohla obtěžovat. Ty nikdy.“

Zavěsil. Za nejlegračnější na Morrisovi vždycky považoval, že jeho komická postava byl typický praktický Yorkshiřan, pyšný na to, že ví o každé penci.

Byla to prima hra, vzpomínal Grahame Coats a přidal k jablku dvě oči a pár uší. Teď to vypadalo, rozhodl, spíš jako kočka. Už brzy nastane čas vyměnit život oškubávání celebrit za život na slunci, bazény, dobrá jídla, dobrá vína a pokud možno, obrovské množství orálního sexu. Když máte peníze, můžete si koupit ty nejlepší věci na světě.

Nakreslil kočce ústa a vyplnil je ostrými zuby. Teď to vypadalo spíš jako puma. Jak tak kreslil, začal si zpívat vysokým tenorem:

„Když jsem byl malý kluk, rodiče se ptali:

Venku je tak pěkně, proč si nejdeš hrát?

Ale teď, když jsem velký, mi dámy říkají:

Venku je sice hezky, ale načpak spěchat…“

Morris Livingstone koupil a zaplatil luxusní střešní byt Grahama Coatse na Copacabaně a také bazén na ostrově Saint Andrews. Nesmíte si myslet, že Grahame Coats nebyl vděčný.

„Venku je sice hezky, ale načpak spěchááát.“

+ + + +

SPIDER MĚL divný pocit.

Něco se dělo: ten pocit se šířil jeho životem jako mlha a kazil mu den. Nedokázal ho pojmenovat a nelíbil se mu.

Necítil pouze jedinou věc, vinu. Něco takového necítil nikdy v životě. Cítil se báječně. Cítil se v pohodě. Necítil se vinen. Nebyl by se cítil vinen, ani kdyby ho dopadli v bance s pytlem peněz.

A přesto měl dojem, že ho svírá jakýsi nepříjemný pocit.

Dosud byl Spider přesvědčený, že bohové jsou jiní: nemají svědomí a nepotřebují ho. A vztah boha ke světu, dokonce i světu, kterým kráčel nyní, byl asi tak citově zatížený jako svět počítačového hráče, který zná hru a je vyzbrojený kompletní sadou cheatů.

Spider se bavil. To bylo náplní jeho života. To bylo podstatné. Nedokázal by poznat vinu ani kdyby měl ilustrovaného průvodce vinou se všemi jejími jednotlivými částmi pěkně popsanými. Ne že by byl nezodpovědný, prostě jen nebyl u toho, když zodpovědnost rozdávali. Ale něco se změnilo, buď v něm, nebo venku, nebyl si jistý, a to mu dělalo starost. Nalil si další sklenku. Mávl rukou a hudba zesílila. Zaměnil Milese Davise za Jamese Browna. Ani to nepomohlo.

Ležel v houpací síti, v tropickém slunci, poslouchal hudbu, pochvaloval si, jak je mu fajn… a poprvé v jeho životě ani tohle nějak nestačilo.

Vyšplhal se ze sítě a šel ke dveřím. „Tlustý Charlie?“

Nikdo neodpovídal. Byt vypadal prázdný. Za okny byl šedý, deštivý den. Déšť se Spiderovi líbil. Patřil k dnešnímu dni.

Telefon jasně a vesele zazvonil. Spider zvedl sluchátko.

Rosie řekla: „Jsi to ty?“

„Ahoj, Rosie.“

„Včerejší noc,“ začala. Pak chvíli nic. Pak zase: „Bylo to pro tebe stejně nádherné jako pro mě?“

„Nevím. Bylo to nádherné. Takže asi ano.“

„Mmm.“

Mlčeli.

„Charlie?“ ozvala se zase Rosie.

„A-hm?“

„Líbí se mi dokonce i jen tak mlčet, jen vědět, že jsi na druhém konci.“

„Mně taky.“

Ještě chvilku tiše drželi sluchátka, užívali si nový pocit, prodlužovali ho.

„Chceš dnes večer přijít ke mně?“ zeptala se Rosie. „Mé kolegyně jsou na Skotské vysočině.“

„To by klidně mohl být kandidát na nejkrásnější anglickou větu,“ odpověděl Spider. „Mé kolegyně jsou na Skotské vysočině. Dokonalá poezie.“

Rosie se rozesmála. „Trdlo. Hm… přineseš si kartáček na zuby?“

„Och. Och. Oukej.“

Po několika minutách střídavých: „Polož telefon,“ a „Ne. Ty polož telefon,“ hodných dvojice hormony nabitých puberťáků, konečně sluchátka odložili.

Spider se usmíval jako světec. Svět, pokud v něm byla Rosie, byl nejlepším světem na světě. Mlha se zvedla, svět ztratil chmury.

Ani mu nenapadlo dělat si starosti, kam zmizel Tlustý Charlie. Proč by se měl starat o takové hlouposti. Kolegyně jsou na Vysočině a dnes večer? Dnes večer si přinese kartáček na zuby.

+ + + +

TĚLO TLUSTÉHO Charlieho bylo v letadle na Floridu. Bylo vmáčknuté do sedadla uprostřed řady pěti lidí a tvrdě spalo. To bylo dobře: zadní toalety přestaly fungovat, sotva odstartovali, a ačkoliv letušky pověsily na dveře cedulku Mimo provoz, nijak to nezeslabilo zápach, který se pomalu šířil zadní částí letadla. Jako plíživá chemická mlha.

Kolem plakala miminka, brblali dospělí a kňouraly děti. Jedna skupinka pasažérů, ti, kteří mířili do Disneyworldu a měli představu, že jejich dovolená začala okamžikem, kdy nastoupili do letadla, se usadili na sedadlech a začali zpívat. Vystřídali ‚Bibi-dy-bobidy-bú‘ a ‚To nejlepší na tygrech‘ a ‚Pod mořem‘ a ‚Hej hou, hej hou, trpaslíci jdou‘ a dokonce, pod dojmem, že i to je Disneyho píseň, ‚My jdem za Čarodějem…‘

Když byli nahoře, zjistilo se, že díky jakýmsi zmatkům se zásobováním není na palubě oběd pro účastníky autobusového zájezdu. Místo toho naložili jen snídaně, což znamenalo, že všichni cestující dostanou sáčky cereálií a banán. Bohužel, nepřibalili lžíce, budou muset jíst plastovými vidličkami a noži. Možná to bylo štěstí, protože mléka stejně nebude dost.

Byl to prokletý let a Tlustý Charlie se ho rozhodl zaspat.

Ve svém snu byl Tlustý Charlie v obrovském sále a na sobě měl společenský oblek. Vedle něho stála Rosie v bílých svatebních šatech a na druhé straně pódia stála její matka, trochu nevhodně oblečená také ve svatebních šatech, i když ty její byly pokryté prachem a pavučinami. Daleko vzadu, na obzoru, který tvořil vzdálený konec sálu, nějací lidé stříleli a mávali bílými prapory.

To jsou jen lidé u stolu H, řekla Rosiina matka. Nevěnujte jim žádnou pozornost.

Tlustý Charlie se otočil k Rosie. Usmála se na něho svým sladkým, něžným úsměvem, pak si olízla rty.

To byl signál pro orchestr, že má začít hrát. Byl to jazzband z New Orleansu a spustil pohřební pochod.

Kuchařův pomocník byla policistka. V ruce držela želízka. Šéfkuchař vjel na pódium s vozíkem, na němž byl svatební dort.

Teď, řekla Rosie Tlustému Charliemu, v tom snu. Rozkroj dort.

Lidé u stolu B, kteří nebyli lidé, ale myši z kreslených jilmů a krysy a jiná havěť ze stodoly, v lidské velikosti, slavili a začali zpívat písně z Disneyho filmů. Věděl, že chtějí, aby se k nim přidal. I ve spánku cítil, jak začíná panikařit při pouhé myšlence, že by měl zpívat na veřejnosti, končetiny mu ztuhly, rty ho pálily.

Nemůžu s vámi zpívat, řekl jim a zoufale hledal výmluvu. Musím rozkrojit dort.

V tom okamžiku sál ztichl. A v tom tichu opět vjel nějaký šéfkuchař se servírovacím stolkem. Něco na něm bylo. Kuchař měl tvář Grahama Coatse a na vozíku byl extravagantní bílý svatební dort, mnohapatrový, přezdobený výtvor. Na vrcholku mrakodrapu Chrysler Building se snažili balancovat mrňaví ženich s nevěstou.

Rosiina matka sáhla pod stůl a vytáhla dlouhý nůž s dřevěnou střenkou, skoro mačetu, a s rezivým ostřím. Podala nůž Rosie, ta sáhla po pravé ruce Tlustého Charlieho a společně vmáčkli rezavé ostří do bělostné polevy mezi ženicha a nevěstu. Dort zpočátku ostří odolával, a tak Tlustý Charlie přitlačil. Opřel se o nůž plnou váhou. Cítil, jak se dort poddává. Zatlačil ještě silněji.

Ostří projelo nejhornějším patrem. Projíždělo dortem, vrstvu za vrstvou a dort se rozvíral…

Předvídal, v tom snu, že dort je naplněný černými korálky, korálky z černého skla nebo z leštěného gagátu. Když se pak perličky vyhrnuly v dortu, uvědomil si, že mají nožičky, každá měla osm šikovných nožiček a vybíhaly z dortu jako černá vlna. Pavouci se hrnuli dopředu a pokrývali bílý ubrus, pokryli paní Noahovou i Rosie samotnou, proměnili jejich bílé šaty v černé jako eben. Pak, jako by je řídila nějaká zlomyslná inteligence, plynuli, po stovkách, k Tlustému Charliemu. Obrátil se na útěk, ale nohy měl uvězněné v jakési gumovitě hmotě a upadl.

Nyní byli na něm, bosé nožky ho škrábaly na nahé pokožce. Snažil se vstát, ale topil se v pavoucích.

Chtěl křičet, ale ústa měl plná pavouků. Pak mu zakryli oči a svět zčernal…

Tlustý Charlie otevřel oči a viděl jen černočernou tmu. Rozječel se a ječel a ječel. Pak si uvědomil, že jsou zhasnutá světla a zatažené záclonky, protože lidé sledují film.

Už tak to byl pekelný let. Tlustý Charlie ho pro všechny ještě zhoršil.

Vstal a snažil se dostat do uličky, klopýtal přes lidi a pak, když už byl skoro v uličce, narovnal se a uhodil se hlavou do skříňky nad sedadly. Ta se otevřela a věci z ní se vysypaly jednomu z pasažérů na hlavu.

Lidé poblíž, ti, kteří ho sledovali, se rozesmáli. Byl to elegantní komický výstup a všechny nekonečně potěšil.

KAPITOLA SEDMÁ

Ve které se Tlustý Charlie vydá na dlouhou cestu

PRACOVNICE PASOVÉ kontroly mžourala na americký pas Tlustého Charlieho, jako by byla zklamaná, že tomu člověku nemůže jako nežádoucímu zakázat vstup do země. Pak s povzdechem mávla rukou, aby šel.

Lámal si hlavu, co má udělat, až projde celnicí. Pronajmout si auto, usoudil. A najíst se.

Vystoupil z elektrického vláčku a bezpečnostní kontrolou prošel do široké haly letiště v Orlandu. Vlastně ho ani nepřekvapilo, když spatřil paní Higglerovou. Stála tam, prohlížela si obličeje příchozích a v ruce třímala svůj obrovský hrnek s kávou. Zahlédli se skoro zároveň a paní Higglerová se mu rozběhla naproti.

„Máš hlad?“ zeptala se.

Kývl.

„Tak to doufám, že máš rád krocana.“

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE uvažoval, jestli ten oranžově hnědý kombík, kterým ho vezla, je totéž auto, jaké měla, když byl ještě kluk. Nejspíš ano. Koneckonců, všecko je jednou nové. Dnes byla kůže sedadel popraskaná a místy oloupaná, lesk palubní desky zašlý a zaprášený.

Na sedadle mezi nimi stála hnědá papírová nákupní taška. Auto zřejmě přišlo na svět dříve než klimatizace a paní Higglerová jela se staženými okénky. Nevadilo mu to. Po vlhkém chladnu Anglie mu floridské horko dělalo dobře. Paní Higglerová mířila na jih, k dálnici. Pořád povídala: povídala o posledním hurikánu a o tom, jak vzala svého synovce Benjamina do Mořského světa a Disneyworldu a jak žádná z těch turistických atrakcí není, co bývala, povídala o stavebních předpisech, o cenách plynu, o tom, co přesně řekla doktorovi, když navrhl operaci kyčle, jak turisté pořád krmí aligátory a jak si ti noví stavějí domy na pláži a pokaždé je překvapí, když jim je voda spláchne nebo když jim aligátor sežere psa. Nechal ji povídat a nevnímal ji.

Paní Higglerová zpomalila a vyzvedla si lístek na dálniční poplatek. Přestala povídat. Zdálo se, že přemýšlí.

„Takže,“ řekla konečně, „ses setkal se svým bratrem.“

„Víte, taky jste mě mohla varovat.“

„Dyť sem ti řekla, že je bůh.“

„Ale neřekla jste, že je totální a absolutní mizera.“

Popotáhla a zhluboka se napila z hrnku.

„Nemůžeme se někde zastavit a něco sníst?“ odvážil se Tlustý Charlie. „V letadle měli jen vločky a banány. Lžičky nám nedali. A mléko jim došlo, než se dostali k mojí řadě. Omluvili se a všem nám dali poukázky na jídlo, aby nám to vynahradili.“

Paní Higglerová zavrtěla hlavou.

„Mohl jsem si za tu stravenku vzít na letišti hamburger.“

„Sem ti už řekla, že Louella Dunwiddyová ti peče krocana. Jak jí asi bude, když tam dojedem a ty budeš nacpaný vod McDonaldů a nebudeš chtít jíst. No?“

„Ale já padám hladem. A pojedeme aspoň dvě hodiny.“

„Neboj, já na to šlápnu.“

A šlápla. Občas se oranžový kombík velkou rychlostí roztřásl a Tlustý Charlie pevně zavřel oči a zapřel levou nohu do imaginární brzdy. Byla to dřina.

Podstatně dřív než za dvě hodiny dojeli na výjezd z dálnice a sjeli na místní silnici. Zamířili k městu, projeli kolem Barnese & Nobla a prodejny kancelářského nábytku. Minuli milionářské rezidence za vysokými bránami. Jeli ulicemi starších městských čtvrtí, jež si z dětství pamatoval, ale tehdy vypadaly mnohem lépe. V jedné byla indická restaurace a také restaurace s jamajskou vlajkou v okně a ručně psanými reklamami, které lákaly na hovězí oháňku a rýžové speciality a domácí zázvorové pivo a kuře na kari.

Tlustý Charlie slintal a v žaludku mu kručelo.

Trhnutí a skok. Domy byly zas o trochu starší a také mnohem známější.

Růžoví plastoví plameňáci v předzahrádce paní Dunwiddyové předváděli svoje oblíbené pózy, ačkoliv je slunce za ta dlouhá léta skoro vybělilo. Na tyčce se třpytila velká skleněná zahradní koule. V prvním okamžiku se jí Tlustý Charlie úplně lekl.

„Je to hodně zlé? Se Spiderem?“ zeptala se paní Higglerová, když kráčeli po pěšině ke dveřím.

„Řeknu to takhle. Myslím, že spí s mou snoubenkou. Což je víc, než jsem kdy dělal já.“

„Ach,“ řekla paní Higglerová. „Tčč.“ A zazvonila.

+ + + +

O HODINU POZDĚJI si Tlustý Charlie připadal skoro jako v Mackbethovi. Tedy, kdyby ty čarodějnice v Mackbethovi byly čtyři staré dámy a kdyby místo míchání lektvarů a prozpěvování děsivých předpovědí byly přivítaly Mackbetha a nakrmily ho krocanem s rýží a hráškem na bílých porcelánových talířích a červenobílém plastovém ubrusu, o batátové kaši a pikantním zelí nemluvě, a nutily ho, aby si přidal a znovu přidal, a pak, až by Mackbeth prohlásil, že ne, že je nacpaný k prasknutí a v žádném případě už se do něho nevejde ani drobeček, vecpaly by mu svou specialitu, rýžový pudink, a obrovský kus proslaveného ananasového koláče paní Bustamontové, bylo by to přesně jako v Mackbethovi.

„Tak,“ řekla paní Dunwiddyová a setřela si z koutku drobek ananasového koláče. „Prý tě přišel navštívit bratr.“

„Ano, mluvil jsem s pavoukem. Nejspíš to byla moje chyba. Nikdy by mě nenapadlo, že se něco stane.“

Kolem stolu to tskalo a tutalo a těkalo, jak paní Higglerová a paní Dunwiddyová a paní Bustamontová a slečna Nolesová mlaskaly a potřásaly hlavami. „Dycky říkával, že ty si ten hloupý,“ řekla slečna Nolesová. „Tvůj otec, teda. Nikdy sem mu nevěřila.“

„No a jak jsem to měl vědět?“ protestoval Tlustý Charlie. „Taky mi rodiče mohli jen tak mimochodem říct: heleď, synku, máš brášku, o kterém nevíš. Pozvi si ho do života a on tě nechá vyšetřovat policií, bude ti spát se snoubenkou, nastěhuje se ti do bytu, ba ne, do hostinského pokoje ti nastěhuje celý dům. A totálně ti vymyje mozek a donutí tě prosedět půl dne v kině a celou noc se marně snažit trefit domů a –“ Zmlkl. Zarazily ho pohledy, jež na něho ty čtyři upíraly.

Kolem stolu to zavzdychalo. Vzdech putoval od paní Higglerové k slečně Nolesové, k paní Bustamontové a k paní Dunwiddyové. Znepokojovalo ho to a skoro děsilo, ale paní Bustamontová říhla a scénu pokazila.

„A co teda chceš?“ zeptala se paní Dunwiddyová. „Pověz nám, co chceš?“

Zamyslel se nad tím, co vlastně tady, v kuchyňce paní Dunwiddyové, chce. Venku se pomaličku stmívalo.

„Udělal mi ze života peklo. Chci, abyste ho přinutily odejít. Jen odejít. Dokážete to?“

Tří mladší ženy mlčely. Jen se dívaly na paní Dunwiddyovou. „My ho vlastně nemůžeme přinutit odejít,“ řekla paní Dunwiddyová. „My už –“ a zarazila se. Pak řekla: „No, my už udělaly všecko, co s tím můžeme udělat, víš.“

Ke cti Tlustého Charlieho je třeba říct, že, byť si to možná přál, nezačal plakat nebo kvílet, ani se nesesypal jako nepovedený nákyp. Jen přikývl. „No nic. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval. Děkuji za večeři.“

„Nemůžeme ho donutit odejít,“ řekla paní Dunwiddyová a staré hnědé oči jí černě blýskaly za tlustými skly brýlí. „Ale můžeme tě poslat za někým, kdo může.“

+ + + +

NA FLORIDĚ byl časný večer, což znamenalo, že v Londýně byla hluboká noc. Spider se v široké posteli u Rosie, kde Tlustý Charlie nikdy neležel, zachvěl.

Rosie se k němu přitiskla nahým tělem. „Charlesi,“ zašeptala, „jsi v pořádku?“ Cítila, jak mu na pažích naskakuje husí kůže.

„Nic mi není. Jako by mě obešel mráz.“

„Někdo ti chodí po hrobě,“ vysvětlila mu Rosie.

Přitáhl si ji k sobě a políbil ji.

A Daisy seděla v malé společenské místnosti domu v Hendonu, na sobě jasně zelený župan a chundelaté jasně růžové pantoflíčky. Seděla před počítačem, potřásala hlavou a cvakala myší.

„Budeš tu ještě dlouho?“ zeptala se Carol. „Já jenom, že tu máme celou počítačovou jednotku, která má tohle dělat. Ne ty.“

Daisy zabručela. Nebyl to ani souhlasný zvuk ani nesouhlasný. Bylo to takové to ‚já vím, že tu zrovna někdo něco řekl, a když takhle zabručím, třeba půjde pryč‘.

Carol už takový zvuk slyšela mockrát.

„Ojoj. Tak budeš mít zadek na té židli ještě dlouho? Já si potřebuju psát do blogu.“

Daisy slova zpracovala. Dvě jí uvízla v mozku. „Chceš říct, že mám velký zadek?“

„Ne. Chci říct, že je dost pozdě a že nemám dnešní zápis. Asi ho nechám přefiknout supermodelku na záchodku nějakého nejmenovaného nočního klubu.“

Daisy si povzdechla. „Tak jo. Jen to nějak smrdí, to je všecko.“

„Co smrdí?“

„Zpronevěra. Připadá mi to tak. Tak, už jsem odhlášená. Počítač je tvůj. Víš, že se můžeš dostat do maléru za ztělesňování člena královské rodiny?“

„Vodprejskni.“

Carol si psala blog jako člen britské královské rodiny, mladý muž, totálně nezvladatelný. Tisk se přel, jestli to opravdu je někdo z královské rodiny, protože některé věci, které tam psala, mohl skutečně vědět jen někdo, kdo k ní patřil, nebo někdo, kdo četl drby z vyšší společnosti.

Daisy vstala od počítače a hlavu měla plnou finančních záležitostí Grahame Coats Agency.

Ten v té chvíli tvrdě spal ve své ložnici ve velkém, ale ne nápadném domě v Purley. Kdyby byla na světě nějaká spravedlnost, byl by ve spánku naříkal a potil se, mučený nočními můrami a bičovaný fúriemi zlého svědomí. Proto mě bolí, když musím přiznat, že Grahame Coats spal jako dobře nakrmené, mlékem vonící miminko a nezdálo se mu vůbec nic.

Někde v domě Grahama Coatse zdvořile bily stojací hodiny, dvanáctkrát. V Londýně byla půlnoc. Na Floridě bylo sedm večer.

V obou případech to byla hodina čarodějnic.

+ + + +

PANÍ DUNWIDDYOVÁ sundala plastový červenobílý ubrus a uklidila jej.

Zeptala se: „Kdo má černé svíčky?“

„Já.“ Slečna Nolesová se sehnula k tašce u svých nohou, prohrabala ji a vytáhla čtyři svíčky. Byly skoro černé. Jedna byla vysoká a nezdobená. Ostatní měly tvar černožlutého tučňáka s knotem čouhajícím z hlavy. „Nic jinýho neměli,“ omlouvala se. „A to sem musela do třech obchodů, než sem vůbec něco sehnala.“

Paní Dunwiddyová mlčela, jen kroutila hlavou. Postavila ty čtyři svíčky na čtyři strany stolu, tu jedinou netučňákovou si dala před sebe, do čela stolu. Každá svíčka seděla na plastovém talířku. Pak vzala velkou krabici košer soli, otevřela sypátko a vysypala solné krystaly na stůl na hromádku. Pak chmurně hleděla na hromádku, dloubala do ní vrásčitým ukazováčkem, dělala z ní kupičky a spirály.

Slečna Nolesová se vrátila z kuchyně s velkou skleněnou mísou. Postavila ji doprostřed stolu. Odšroubovala uzávěr láhve sherry a štědře z ní do mísy odlila.

„A teď,“ vypočítávala paní Dunwiddyová, „troskut prstnatý, kořen povíjnice a laskavec.“

Paní Bustamontová zalovila ve své nákupní tašce a vytáhla skleněnou lahvičku. „Je to kořenící směs. Myslela sem, že to bude stačit.“

„Kořenící směs!“ rozhořčovala se paní Dunwiddyová. „Kořenící směs!“

„Bude to problém?“ starala se paní Bustamontová. „Já to používám dycky, když v receptu říkají bazalka nějaká nebo oregáno cosi. A dycky je to dobrý. Podle mého sou to všecko směsi koření.“

Paní Dunwiddyová vzdychla. „Nasyp to tam.“

V sherry zmizela dobrá polovina obsahu skleničky. Suché lístky plavaly na hladině.

„Co dál,“ pokračovala paní Dunwiddyová, „čtyři země. Doufám, že mi žádná nehodláte říct, že ste je nemohly sehnat a že musíme vystačit s oblázkem, mrtvou medúzou, magnetem z ledničky a kouskem mýdla.“

„Já mám země,“ chlubila se paní Higglerová. Vzala hnědý papírový sáček a vyndala z něho čtyři uzaviratelné plastové sáčky s čímsi, co vypadalo jako sušená hlína nebo písek, každé jiné barvy. Vyprázdnila je do čtyř rohů stolu.

„Aspoň že někdo dává pozor,“ pochválila ji paní Dunwiddyová.

Slečna Nolesová zapálila svíčky. Nezapomněla přitom poznamenat, jak ty tučňákové svíčky pěkně chytají a jak jsou roztomilé.

Paní Bustamontová nalila všem ženám po skleničce ze zbývajícího sherry.

„A já nedostanu nic?“ zeptal se Tlustý Charlie, i když ve skutečnosti o to nestál. Neměl rád sherry.

„Ne, ty ne. Ty musíš mít čistý mozek,“ odmítla paní Dunwiddyová. Otevřela kabelku a vzala z ní malou zlatavou krabičku na prášky.

Paní Higglerová zhasla.

Seděli kolem stolu ve světle svíček.

„Co dál?“ chtěl vědět Tlustý Charlie. „Vezmeme se za ruce a spojíme se s živými?“

„Nespojíme,“ šeptala paní Dunwiddyová. „A už od tebe nechci slyšet jediné slovo.“

„Promiňte,“ řekl a hned ho zamrzelo, že to řekl.

„Poslyš,“ poučila ho paní Dunwiddyová. „Půjdeš tam, kde ti můžou pomoct. I tak, nedávej nikomu nic, co vlastníš, a nic neslibuj. Rozumíš? Když budeš někomu muset něco dát, dej pozor, aby ti na oplátku dali něco stejné hodnoty. Ano?“

Tlustý Charlie skoro řekl ‚ano‘, ale včas se zarazil a jen kývl.

„To je dobře.“ A s tím začala paní Dunwiddyová svým prastarým třaslavým a nejistým hlasem pobrukovat píseň bez melodie.

Slečna Nolesová také začala pobrukovat, jen daleko melodičtěji. Hlas měla mnohem vyšší a silnější.

Paní Bustamontová neprozpěvovala. Ta syčela, jako syčí had, do rytmu pobrukování, podkládala tu melodii a proplétala ji svým sykotem.

Paní Higglerová také spustila. Ani ona nepobrukovala, ale ani nesyčela. Bzučela, jako moucha na skle. Jazykem a zuby tvořila vibrující zvuky tak zvláštní a nepravděpodobné, jako by měla v ústech hrst rozzuřených včel, které bzučí za zaťatými zuby a snaží se dostat ven.

Tlustého Charlieho napadlo, že by se možná měl připojit, ale neměl tušení, jaký zvuk by měl vydávat. Soustředil se tedy na to, aby seděl a snažil se ze všech těch zvuků nezcvoknout.

Paní Higglerová vhodila špetku červené hlíny do misky se sherry a bylinkami. Paní Bustamontová přidala špetku žluté hlíny, slečna Nolesová přihodila hnědou a nakonec se, velice pomalu, vážně a zodpovědně, předklonila paní Dunwiddyová a vložila do misky hrudku černého bláta.

Paní Dunwiddyová se napila svého sherry. Po chvilce šmátrání a přehrabávání revmatickými prsty vytáhla cosi ze své krabičky na léky a vhodila to do plamene svíčky. Místnost se na okamžik rozvoněla citrony, pak už jen spáleninou.

Slečna Nolesová začala bubnovat do desky stolu. Nepřestávala přitom pobrukovat. Plameny svíček se třepotaly a roztancovávaly na stěnách obrovské stíny. I paní Higglerová začala klepat do stolu, pomaleji a v trochu jiném tempu, než bylo rychlé a úderné bušení slečny Nolesové. Oba zvuky se splétaly do nového rytmu.

Tlustému Charliemu se všechny ty zvuky začaly v hlavě míchat do jediné zvláštní melodie: pobrukování, bzučení a syčení a bubny. Roztáčel se s ním svět. Všechno bylo zvláštní a divné. Neskutečné. Ve zvucích žen slyšel divoký hluk lesa i praskání obrovských ohňů. Měl pocit, že se mu prsty natahují a chodidla byla hrozně daleko. Všechny končetiny měl jako z gumy.

Připadalo mu, že je kdesi nad nimi, kdesi nade vším a že pod ním sedí kolem stolu pět lidí. Pak jedna ze žen udělala jakési gesto a vhodila něco do misky uprostřed stolu. Vzplálo to tak jasně, až ho to oslnilo. Zavřel oči, ale zjistil, že to moc nepomohlo. I se zavřenýma očima mu svět připadal nepříjemně jasný.

Protřel si oči před prudkým denním světlem a rozhlédl se.

Za ním se k obloze tyčila holá skalní stěna hory. Před ním padala do hloubky skalní roklina. Popošel k okraji a opatrně nahlédl dolů. Viděl nějaké bílé skvrny. Zpočátku si myslel, že jsou to ovce, pak si uvědomil, že jsou to mraky, velké bílé načechrané mraky velmi hluboko pod ním. A pod těmi mraky už nebylo nic: viděl modrou oblohu a napadlo ho, že kdyby se díval dál, dohlédl by do temnot vesmíru a dál až k ledovému pomrkávání hvězd.

Couvl od kraje útesu.

Pak se otočil a vydal se směrem k horám, které stoupaly výš a výš, tak vysoko, že neviděl jejich vrcholy, tak vysoko, až se začal bát, že na něho padají, že se na něho hroutí a navždy ho pohřbí. Přinutil se sklopit oči a podívat se na zem. Přitom si povšiml děr ve skále, které vypadaly jako vchody do jeskyní.

Prostor mezi skalním útesem a horami neměl ani čtyři sta metrů: písečná cesta posetá balvany, občas kousky šedozelené trávy a zaprášený hnědý strom. Zdálo se, že se cesta vine kolem hory, dokud se neztratí v oparu v dálce.

Něco mě pozoruje, pomyslel si. „Haló?“ zavolal a zaklonil hlavu. „Haló, je tam někdo?“

Muž, který vyšel z nejbližší jeskyně, byl mnohem snědší než Tlustý Charlie, ba snědší než Spider, ale dlouhé vlasy měl plavě žluté. Rámovaly mu obličej jako hříva. Pas měl ovinutý otrhanou žlutou lví kůží, z níž vzadu visel lví ocas. Náhle ocas švihl po mouše na mužově rameni.

Muž zamrkal zlatýma očima.

„Kdo jsi?“ zabručel. „A kdo ti dovolil se tu procházet?“

„Jsem Tlustý Charlie Nancy. Anansi Pavouk byl můj otec.“

Velká hlava kývla. „A proč jsi přišel, dítě compé Anansiho?“

Pokud Tlustý Charlie věděl, stáli sami na skalách, přesto však měl pocit, jako by je poslouchaly spousty lidí, jako by mnoho hlasů mlčelo, mnoho uší slyšelo. Mluvil hlasitě, aby je ti posluchači opravdu slyšeli. „Můj bratr. Ničí mi život. Nemůžu se ho zbavit.“

„Proto hledáš naši pomoc?“ zeptal se Lev.

„Ano.“

„A ten bratr. Je také, jako ty, Anansiho krve?“

„Vůbec není jako já. Je jeden z vás.“

Pružný, zlatavý pohyb. Muž-lev lehce a lenivě skákal dolů z ústí jeskyně, po šedých kamenech, v okamžiku překonal vzdálenost padesáti metrů. Teď stál vedle Tlustého Charlieho. Netrpělivě švihal ohonem.

Založil si ruce na hrudi, pohlédl na Tlustého Charlieho a řekl: „Proč to nevyřídíš sám?“

Tlustému Charliemu vyschlo v hrdle. Měl dojem, že má krk plný prachu. Stvoření vedle něho, vyšší než kterýkoliv člověk, jakého znal, nepáchlo jako člověk. Konečky špičáků se mu opíraly o dolní ret.

„Nemůžu,“ zasípal Tlustý Charlie.

Z otvoru vedlejší jeskyně se vyklonil obrovský muž. Měl hnědavou svraštělou kůži a kulaté, kulaté nohy. „Když se s bratrem tak hádáte,“ řekl, „musíte požádat otce, aby vás rozsoudil. Podřiďte se vůli hlavy rodiny. Takový je zákon.“ Pohodil hlavou dozadu a vydal zvuk. Vycházel ze zadní části nosu a z hloubi hrdla, mohutný troubivý zvuk, a Tlustý Charlie pochopil, že hledí na Slona.

Polkl. „Otec je mrtvý,“ vysvětlil a hlas měl opět jasný, jasnější a silnější, než čekal. Odrážel se od skalní stěny, vracel se k němu ze stovky jeskynních otvorů, ze stovky vyčnívajících skalisek. Mrtvý mrtvý mrtvý mrtvý mrtvý, odříkávala ozvěna. „Proto jsem tady.“

Lev řekl: „Anansiho Pavouka jsem nikdy rád neměl. Kdysi, dávno, mě připoutal ke kládě a nechal osla, aby mě odtáhl prachem k sídlu Mawua, který stvořil všechny věci.“ Zavrčel při té vzpomínce a Tlustý Charlie chtěl být někde úplně jinde.

„Běž dál,“ řekl Lev. „Třeba je tu někdo, kdo ti pomůže, ale já to nejsem.“

Slon řekl: „Ani já ne. Tvůj otec mě podvedl a snědl mi sádlo na břichu. Tvrdil, že mi dělá boty, a uvařil mě a smál se, když si cpal žaludek. Já nezapomínám.“

Tlustý Charlie šel dál.

Ve vchodu do další jeskyně stál muž v apartním obleku a špičatém klobouku s proužkem hadí kůže místo stuhy. Na nohou měl boty z hadí kůže a z ní byl i pásek do kalhot. Zasyčel, když ho míjel: „Nezastavuj se, Anansiho chlapče, celá vaše zatracená rodina je jeden velkej malér. Já s vašima trablama nechci mít nic společnýho.“

Žena v další jeskyni byla velmi krásná. Oči měla jako kapky černé nafty a sněhobílé fousky zářily na pozadí snědé pleti. Na hrudi měla dvě svislé řady prsů.

„Znala jsem tvého otce. Kdysi dávno. Jémináčku.“ Potřásala při té vzpomínce hlavou a Tlustý Charlie měl pocit, jako by četl soukromý dopis. Poslala mu vzdušný polibek, ale když k ní chtěl přistoupit, zavrtěla hlavou.

Šel dál. Z hlíny před ním trčel suchý strom. Podobal se soše ze starých šedých kostí. Stíny se začínaly dloužit a slunce pomalu klesalo po nekonečném nebi, na konec světa, tam, kam se spouštěly i rozeklané skály. Podobalo se gigantickému zlatě oranžovému míči a všechna oblaka pod ním se zlatě a purpurově leskla.

Asyřan se na ně vrhl jak vlk na stádo ovcí, bleskl Tlustému Charliemu hlavou verš z kterési dávno zapomenuté hodiny anglické literatury. A jeho kohorty se purpurem a zlatem leskly… Marně vzpomínal, co je kohorta. Došel k závěru, že to bude nějaký druh válečného vozu.

U lokte se mu něco pohnulo a on si uvědomil, že to, co považoval za hnědé skalisko pod suchým stromem, je muž pískové barvy s černými skvrnami na zádech jako leopard. Měl velice černé a velice dlouhé vlasy, a když se usmál, ukázaly se velké kočičí zuby. Byl to jen krátký úsměv, úsměv bez vřelosti, humoru či přátelství. Představil se: „Jsem Tygr. Tvůj otec mě zranil stem různých způsobů a urazil měl na tisíc způsobů. Tygr nezapomíná.“

„Mrzí mě to.“

„Půjdu kousek cesty s tebou,“ řekl Tygr. „Jen kousek. Říkáš, že je Anansi mrtvý?“

„Ano.“

„To se podívejme. Nedokážu spočítat, kolikrát si ze mě udělal blázna. Kdysi mi patřilo všechno, příběhy, hvězdy, všechno. A on mi to všechno ukradl. Když je teď mrtvý, třeba si lidé přestanou ty jeho zatracené příběhy vyprávět. Přestanou se mi vysmívat.“

„Určitě, přestanou,“ chlácholil ho Tlustý Charlie. „Já se vám nikdy neposmíval.“

Muž blýskl očima barvy leštěných smaragdů. „Krev je krev. Každý z Anansiho rodu je Anansi.“

„Já nejsem můj otec.“

Tygr vycenil zuby. Velice ostré zuby.

„Není správné chodit po světě a rozesmávat lidi,“ vysvětloval Tygr. „Tam venku je velký, vážný svět, není na něm nic k smíchu. Nikdy nebylo. Je nutno naučit děti, aby se bály, naučit je, aby se třásly. Naučit je být kruté, skrývat se ve stínech a pak skočit, vrhnout se, vyrazit či se vymrštit, ale vždycky zabít. Víš, jaký je pravý smysl života?“

„Ehm, milovat bližního svého?“

„Smyslem života je horká krev kořisti na tvém jazyku, maso, které se ti rozpadá v zubech, mrtvola nepřítele čekající na slunci na mrchožrouty. To je skutečný život. Já jsem Tygr a jsem silnější, než kdy byl Anansi, větší, nebezpečnější, mocnější, krutější, moudřejší…“

Tlustý Charlie horečně toužil být někde jinde, nechtěl Tygra poslouchat. Nemyslel si, že by Tygr byl šílený, děsilo ho, jak hluboce je přesvědčený o svých pravdách a jak jsou všechny nepříjemné. Navíc mu někoho připomínal, a třebaže by nedokázal říct koho, věděl, že to je někdo, koho nemá rád. „Pomůžete mi zbavit se bratra?“

Tygr se rozkašlal, jako by mu v krku uvízlo pírko, nebo možná celý kos.

„Mám vám přinést vodu?“ nabídl se Tlustý Charlie.

Tygr na něho podezíravě hleděl. „Když mi Anansi naposled nabídl vodu, skončil jsem tím, že jsem se snažil sníst z rybníka měsíc a utopil jsem se.“

„Chtěl jsem jen pomoct.“

„Přesně tak to říkal on,“ naklonil se Tygr blíž a hleděl mu do očí. Takhle zblízka ani trochu nepřipomínal člověka, nos měl příliš plochý, oči jinak posazené a páchl jako klec v zoologické zahradě. Hlas mu zněl jako burácivé vrčení. „Je jen jediný způsob, jak mi můžeš pomoct, Anansiho dítě. Ty a všichni tvé krve. Držte se ode mne co nejdál. Rozuměl jsi? Pokud si chceš udržet maso na kostech.“ Olízl si rty jazykem, který měl barvu čerstvě zabitého masa a byl delší než kterýkoliv lidský jazyk.

Tlustý Charlie couval pryč. Byl si jistý, že kdyby se otočil zády, kdyby začal utíkat, brzy by na krku ucítil tygří zuby. Na tom stvoření už nebylo nic ani vzdáleně lidského: byl to opravdový tygr. Byla to každá velká kočka, ze které se stala lidožravá šelma, každý tygr, který kdy zlomil lidský krk jako domácí kočka likvidující myš. Proto se vzdaloval pozpátku a nespouštěl z Tygra oči. Po krátké chvíli se stvoření otočilo, vrátilo se ke svému suchému stromu, natáhlo se na skálu a zmizelo ve skvrnitém stínu. Jen netrpělivé švihání ocasu prozrazovalo jeho přítomnost.

„Nic si z něho nedělej,“ uklidňovala ho jakási žena od další jeskyně. „Pojď sem.“

Nemohl se rozhodnout, jestli je přitažlivá, nebo hrozně ošklivá. Zamířil k ní.

„Předvádí se, nadutec jeden, aleje podělaný ze svýho vlastního stínu. A ještě podělanější ze stínu tvýho táty. Nemá v čelistech špetku síly.“

V obličeji měla cosi psího. Ne, ne psího…

„To já,“ pokračovala, když už byl těsně u ní, „já umím rozdrtit kost. Uvnitř je ta nejsladší pochoutka, a nikdo jiný to neví. Akorát já.“

„Hledám někoho, kdo by mi pomohl zbavit se bratra.“

Žena zaklonila hlavu a rozesmála se. Byl to vřeštivý smích, hlasitý, dlouhý a šílený, a Tlustý Charlie ji poznal.

„Tady nikoho takovýho nenajdeš. Všichni trpěli, když narazili na tvýho otce. Tygr nenávidí tebe a tvou rodinu víc, než kdy koho nenáviděl, ale ani on nic neudělá, dokud je tvůj otec někde tam ve světě. Poslyš: jdi po téhle cestě. Chceš radu? Mám v hlavě věštecký kámen, říkám ti, nenajdeš nikoho, kdo by ti pomohl, dokaď nenarazíš na prázdnou jeskyni. Jdi dovnitř. Promluv s tím, koho tam najdeš. Chápeš?“

„Snad ano.“

Zasmála se. Nebyl to dobrý smích. „Nechceš se u mě kapku zdržet? Ledaco se můžeš naučit. Víš, co říkaj, nic není hubenějšího, hanebnějšího a nemravnějšího než Hyena.“

Tlustý Charlie zavrtěl hlavou a dál kráčel kolem skalních děr, které lemují skalní stěny na konci světa. Když je míjel, pokaždé nahlédl dovnitř. Byli v nich lidé všech tvarů a velikostí, drobní i dlouháni, muži i ženy. A jak se v jeskyních hýbali, viděl slabiny i šupiny, rohy i drápy.

Občas je vylekal, když šel kolem, a oni couvli hlouběji do jeskyně. Jiní zase vyšli ven a pozorovali ho, někteří zvědavě, jiní útočně.

Něco se skutálelo vzduchem ze skal nad ústím jeskyně a přistálo před Tlustým Charliem. „Ahojky,“ pozdravilo to zadýchaně.

„Ahoj,“ odpověděl.

Ten nový byl podrážděný a chlupatý. Ruce i nohy vypadaly nějak divně. Tlustý Charlie se snažil to nějak zařadit. Ostatní zvířata-lidé byli zvířata, ano, a lidé, to také, a nebylo na tom nic nenormálního, zvířeckost a lidskost se u nich kombinovaly jako proužky na zebře a vytvářely něco nového. Toto stvoření však vypadalo jako člověk a také téměř jako člověk, a z té minimální neshody začaly Tlustému Charliemu trnout zuby. Pak mu to došlo.

„Opice,“ vyhrkl. „Ty jsi Opice.“

„Máš broskev?“ vyptávala se Opice. „Máš mango? Máš fík?“

„Je mi líto, nemám.“

„Dej mi něco k snědku. Budu tvůj přítel.“

Vzpomněl si na varování paní Dunwiddyové. Nikomu nic nedávej. Nikomu nic neslibuj.

„Nic ti nedám, promiň.“

„Kdo vůbec jsi?“ chtěla vědět Opice. „Co jsi? Vypadáš jako nějaká poloviční věc. Jsi odsud, nebo odtamtud?“

„Anansi byl můj otec. Hledám někoho, kdo by mi pomohl vyřešit problém s bratrem, přinutit ho, aby odešel.“

„Anansi by se mohl rozzuřit,“ lekla se Opice. „To není vůbec dobrý nápad. Rozzlob Anansiho, a neobjevíš se už v žádném příběhu.“

„Anansi je mrtvý.“

„Mrtvý tam,“ zavrtěla hlavou Opice. „Možná. Ale mrtvý tady? To je úplně jiný pařez larev.“

„Chceš říct, že by mohl být tady?“ Tlustý Charlie se vylekaně rozhlédl po skalách: představa, že by mohl v jedné z jeskyní najít otce, jak se houpá v křesle, zelenou fedoru nasazenou na zátylku, usrkává z plechovky hnědé pivo a žlutou rukavicí potlačuje zívání, až mu naskakovala husí kůže.

„Kdo? Co?“

„Myslíš, že je tady?“

„Kdo?“

„Můj otec.“

„Tvůj otec?“

„Anansi.“

Opice zděšeně vyskočila na špičku skaliska, přitiskla se ke kameni a kmitala očima na všechny strany, jako by vyhlížela nečekaná tornáda. „Anansi? Je tady?“

„Na to se ptám já tebe,“ zlobil se Tlustý Charlie.

Opice se náhle zhoupla, takže visela za nohy a obráceným obličejem hleděla Tlustému Charliemu do tváře. „Občas chodívám zpátky na svět,“ řekl. „Říkají, Opice, moudrá Opice, pojď sem, pojď sem. Pojď si vzít broskve, co jsme ti připravili. A ořechy. A larvy. I fíky.“

„Je můj otec tady?“ zeptal se opět Tlustý Charlie trpělivě.

„Jeskyni nemá. Věděl bych, kdyby měl jeskyni, aspoň myslím. Možná měl a já zapomněl. Kdybys mi dal broskev, líp by se mi vzpomínalo.“

„Nic u sebe nemám,“ opakoval Tlustý Charlie.

„Žádné broskve?“

„Nic, opravdu nic.“

Opice se zhoupla na vrcholek skaliska a zmizela.

Tlustý Charlie šel dál po skalnaté cestě. Slunce už kleslo tak nízko, až jako by sedělo přímo na pěšině. Hořelo sytou oranžovou barvou a svítilo přímo do jeskyní. V jeho světle bylo vidět, že všechny jsou obydlené. Tamhle to musí být Nosorožec, má šedou kůži a krátkozrace mžourá ven. Tam zase, v barvě shnilé klády v plytké vodě, to je jistě Krokodýl s očima černýma jako sklo.

Za zády se mu ozvalo rachocení kamene po kameni. Prudce se otočil. Seděla tam Opice a kotníky prstů se opírala o pěšinu.

„Opravdu nemám žádné ovoce,“ ujišťoval ji Tlustý Charlie. „Jinak bych ti už dávno něco dal.“

„Bylo mi tě líto. Radši bys měl jít domů. Tohle je špatný, špatný, špatný, špatný, špatný nápad. Půjdeš?“

„Ne.“

„No jo. Dobře. Dobře, dobře, dobře, dobře, dobře.“ Přestala poskakovat, pak se prudce vymrštila, prolétla kolem Tlustého Charlieho a zastavila se před jeskyní kousek opodál.

„Tam nechodit,“ volala. „Zlé místo,“ ukazovala na vchod.

„Proč ne?“ chtěl vědět Tlustý Charlie. „Kdo je uvnitř?“

„Nikdo tam není,“ prohlásila Opice vítězně. „Takže to není ta, co chceš, že?“

„Ano. Je.“

Opice vykřikovala a poskakovala, ale on prošel kolem ní a šplhal po skalách, dokud nevylezl ke vchodu do prázdné jeskyně. V té chvíli rudé slunce zapadlo za útesy na konci světa.

Když jdete po cestě kolem úpatí hor na začátku světa (na konci světa jsou ty hory, jen když přicházíte z druhé strany), připadá vám realita divná a nepřirozená. Tyto hory a jejich jeskyně jsou stvořeny z materiálu těch nejstarších příběhů (bylo to pochopitelně dávno předtím, než se objevili lidští lidé; snad jste si nemysleli, že to byli lidé, kdo první vyprávěl příběhy?), a když Tlustý Charlie opustil pěšinu a vešel do jeskyně, cítil, jako by vcházel do reality kohosi jiného. Byla to hluboká jeskyně a její podlaha byla postříkaná bílým ptačím trusem. Ležela tam i vypadaná ptačí pera a sem tam, jako vysušená a odhozená péřová prachovka, ležela i plochá a uschlá ptačí mrtvolka.

Úplně vzadu už byla jen černočerná tma.

Tlustý Charlie zavolal: „Haló?“ a z hloubky jeskyně mu ozvěna vrátila haló, haló, haló, haló. Šel pořád dál. Tma v jeskyni už se dala téměř nahmatat, jako by mu někdo na oči položil cosi tenkého a temného. Postupoval pomalu, krok za krokem, s rukama nataženýma před sebe.

Něco se pohnulo.

„Haló?“

Oči se pomalu učily využívat ten zbyteček světla, který měly k dispozici. Zdálo se mu, že něco rozpoznává. Nic to není. Hadry a peří, to je všechno. Další krok a vítr zamíchal peřím a zapleskal hadry na podlaze jeskyně.

Cosi protřepetalo kolem něho, protřepetalo skrz něj, bušilo to do vzduchu, jako buší holubí křídla.

Víření. Prach ho štípal do očí a tváří. Mžikal v tom studeném větru a o krok couvl, když se před ním zvedla bouře prachu a peří a hadrů. Pak vítr utichl a tam, kde dřív vířily hadry a peří, stála lidská postava. Zvedla ruku a pokynula mu.

Byl by couvl, ale ta ruka se natáhla a uchopila ho za rukáv. Byl to lehký a suchý dotek. Postava si ho přitahovala k sobě…

Postoupil o krok do jeskyně, a stál pod otevřeným nebem, na měděné zbarvené planině beze stromů, pod oblohou barvy kyselého mléka.

Různé bytosti mají různé oči. Lidské oči (na rozdíl od kočičích, třeba, nebo očí chobotnice) dokážou vidět v jednom okamžiku jen jedinou stránku reality. Tlustý Charlie viděl jednu věc očima a svou myslí viděl něco jiného, a v propasti mezi těmi dvěma realitami číhalo šílenství. Cítil, jak ho začíná ochromovat panika. Zhluboka se nadechl a zadržel dech, jako by jím mohl zpomalit srdce, jež se zmítalo v kleci žeber. Ze všech sil se nutil věřit svým očím, ne své mysli.

A tak myslí viděl obrovského ptáka, většího než pštros, se šílenýma očima, rozčepýřeným peřím a krutým zobákem dravce, s peřím barvy temné břidlice pod olejovou skvrnou, která blýskala purpurovou a zelenou duhou. A zároveň si uvědomoval, že to není skutečný vjem. Oči hleděly na ženu s havraními vlasy, která stála na místě, kde stála představa toho ptáka. Nebyla ani stará ani mladá a upírala na něho pohled z obličeje, který mohl být vyřezán z obsidiánu v pradávných dobách, když svět byl ještě mladý.

Nehybně stála a pozorovala ho. Po žlutavě bílé obloze se valily mraky.

„Já jsem Charlie,“ představil se. „Charlie Nancy. Někteří lidé, no, většina lidí mi říká Tlustý Charlie. Můžete taky. Jestli chcete.“

Žádná odpověď.

„Anansi byl můj otec.“

Opět ticho. Ani zachvění, ani vydechnutí.

„Chtěl bych, abyste mi pomohla přimět bratra, aby odešel.“

Tentokrát maličko pohnula hlavou. Jen tolik, aby ukázala, že poslouchá, tolik, aby ho ujistila, že je živá.

„Sám to nedokážu. Má magické schopnosti a tak. Promluvil jsem na pavouka a hned nato se objeví můj bratr. A teď se ho nemůžu zbavit.“

Konečně promluvila. Hluboký a drsný hlas připomínal hlas havrana. „A co mám dělat já?“

„Pomoct mi?“

Zdálo se, že přemýšlí.

Později si pak Tlustý Charlie marně snažil vzpomenout, co měla na sobě. Občas si myslel, že to určitě byl plášť z ptačího peří, jindy věřil, že to byly nějaké hadry nebo možná obnošený baloňák, takový, v jakém ji viděl na Piccadilly, pak, až se to všechno sesypalo. Rozhodně ale nebyla nahá, ne, tím si byl skoro jistý. Přece by si pamatoval, kdyby byla nahá, ne?

„Pomoct ti,“ opakovala ozvěnou.

„Pomozte mi se ho zbavit.“

Kývla. „Ty po mně chceš, abych ti pomohla zbavit se někoho z Anansiho rodiny.“

„Já jen chci, aby se sbalil a nechal mě na pokoji. Nechci, abyste mu ublížila nebo něco takového.“

„Ale bude to něco za něco.“

Tlustý Charlie stál na nekonečné měděné pláni, která byla, nějak to cítil, uvnitř jeskyně v horách na konci světa, a v jistém smyslu byla zároveň uvnitř fialkami provoněného obývacího pokoje paní Dunwiddyové, a snažil se pochopit, co po něm chce.

„Nemůžu vám nic dát. A taky nesmím nic slibovat.“

„Chceš, aby odešel. Řekni to. Můj čas je drahý.“ Založila si ruce na prsou a upírala na něho žhavé šílené oči. „Já se Anansiho nebojím.“

V paměti se mu vynořil hlas paní Dunwiddyové. „Hmm. Opravdu nesmím nic slibovat. A musím požadovat něco o stejné hodnotě. Pochopte, musí to být obchod.“

Ptačí žena vypadala nazlobeně, ale kývla. „Dobře. Dám ti výměnou něco stejně hodnotného. Dávám své slovo.“ Položila mu dlaň na ruku, jako by mu něco předávala, pak mu dlaň zavřela. „Teď to řekni.“

„Dám vám Anansiho rod,“ řekl Tlustý Charlie.

„To je dobře,“ řekl nějaký hlas a žena zmizela. Tedy, doslova se rozpadla na kousky.

Tam, kde předtím stála žena, bylo nyní hejno ptáků. Rozlétali se všemi směry, jako by je vyplašil výstřel. A pak se obloha zaplnila ptáky, bylo jich víc, než si kdy Tlustý Charlie dovedl představit, byli černí a hnědí, kroužili, křižovali nebe a vznášeli se jako oblak černého kouře, tak obrovský, že jej mysl nedokázala pojmout, jako mrak komárů velký jako svět.

„A teď ho přinutíte odejít?“ volal Tlustý Charlie do tmavnoucí mléčné oblohy. Ptáci se proháněli a klouzali po nebi, každý se přesunul jen o kousek. Byl to pohyb bez konce, ale náhle si Tlustý Charlie uvědomil, že hledí na obličej, tvořený vířícími ptáky. Zakrýval celou oblohu.

Uprostřed křiku a krákání a volání tisíců, tisíců, tisíců ptáků vyslovila na nebi obří ústa jeho jméno.

Pak se tvář rozplynula do bláznění a chaosu a ptáci se prudce snášeli z bledé oblohy dolů, směrem k němu. Zvedl paže a snažil se chránit si obličej.

Bolest, již ucítil na líci, byla ostrá a náhlá. Na okamžik byl přesvědčený, že na něho zaútočil jeden z ptáků, že to byl zobák či dráp. Pak zjistil, co se stalo.

„Přestaňte, už mě nebijte!“ řekl. „Nic jsem neudělal. Nemusíte mě bít!“

Tučňáci na stole pomalu vyhasínali. Už jim scházely hlavy a ramena a v beztvarých černo-bílých kaňkách, které kdysi bývaly jejich těly, hořely plameny. Nohy měli uvězněné ve ztuhlých jezerech černého vosku. Hleděly na něho tři staré ženy.

Slečna Nolesová mu vychrstla do obličeje sklenici vody.

„Tohle bylo také zbytečné, víte. Jsem přece tady, ne?“

Do místnosti vešla paní Dunwiddyová. V ruce vítězně třímala hnědou skleněnou lahvičku. „Čichací sůl,“ oznámila. „Věděla sem, že ji tady někde mám. Kupovala sem ji, kdy to ale bylo, v šedesátým sedmým, šedesátým osmým. Nevím, jeslí bude eště vůbec fungovat.“ Všimla se Tlustého Charlieho a zamračila se. „Von se probral. Kdo ho vzbudil?“

„Nedejchal,“ vysvětlila jí paní Bustamontová. „Tak sem mu dala facku.“

„Já na něho nalila vodu,“ chlubila se slečna Nolesová. „Aby se pořádně vzpamatoval.“

„Žádnou čichací sůl nepotřebuju,“ bránil se Tlustý Charlie. „Už mě pálí tvář a kape ze mě voda.“ Ale paní Dunwiddyová odšroubovala uzávěr a strkala mu lahvičku pod nos. Chtěl opět něco namítnout a vdechl přitom čpavkové výpary. Z očí mu vytryskly slzy a měl pocit, že mu někdo dal pěstí do nosu. Po obličeji mu stékala voda.

„Tak. Je ti líp?“

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

„Skoro pět ráno,“ řekla paní Higglerová. Ze svého obřího šálku si lokla kávy. „Dělaly jsme si o tebe starost. Honem, povídej, co se dělo.“

Tlustý Charlie usilovně vzpomínal. Ne že by to vyprchalo, jak to dělávají sny, spíš jako by se jednalo o zážitek někoho jiného a jako by mezi ním a tou osobou bylo nějaké dosud neprozkoumané telepatické spojení. V hlavě měl neuvěřitelný zmatek, technicolor zázračné země Oz černal do sépiových tónů reality. „Byly tam jeskyně. Žádal jsem o pomoc. Spousta zvířat. Ta zvířata byla lidé. Nikdo z nich mi nechtěl pomoct. Všichni se báli táty. Nakonec jedna řekla, že mi pomůže.“

„Jedna?“ opakovala paní Bustamontová.

„Někteří byli muži, jiné zas ženy. Tahle byla žena.“

„A co byla? Krokodýl? Hyena? Myš?“

Pokrčil ramenem. „Třeba bych si to pamatoval, kdyby mě lidi nezačali tlouct a polévat vodou. A strkat mi věci do nosu. To jednomu vyžene všecko z hlavy.“

Paní Dunwiddyová ho přerušila: „Nezapomněls, co sem ti říkala? Že nesmíš nikomu nic dát? Jen obchod?“

„Ne,“ ujistil ji a byl na sebe docela hrdý. „Ne. Byl tam opičák, chtěl, abych mu něco dal, ale já odmítl. Poslyšte, potřebuji se napít.“

Paní Bustamontová vzala ze stolu sklenku. „Říkaly jsme si, že ti to přijde vhod. Tak sme to sherry procedily. Třeba tam zůstal nějaký lístek z těch bylin, ale to tě neotráví.“

Zvedl ruku, kterou měl sevřenou v pěst na klíně. Otevřel ji a chtěl si vzít od staré paní sklenici. Najednou se zarazil a zíral do dlaně.

„Copak?“ zeptala se paní Dunwiddyová. „Co je to?“

Natáhl dlaň. Leželo na ní černé, zmačkané a zpocené pero. A vtom si vzpomněl. Na všechno si vzpomněl.

„Byla to Ptačí žena,“ řekl.

+ + + +

OBLOHA ZAČÍNALA světlat ranním šerem, když Tlustý Charlie sedal k paní Higglerové do kombíku.

„Ospalý?“ zeptala se.

„Ani ne. Jen je mi nějak divně.“

„Kam tě mám odvézt? Ke mně? Do tátova domu? Do motelu?“

„Nevím.“

Zařadila rychlost a rozjela se ulicí.

„Kam jedeme?“

Neodpověděla. Upíjela z velkého hrnku kávu. Pak řekla: „Třeba to, co sme dnes udělali, bude k užitku. Třeba taky ne. Někdy je nejlepší, když si rodina vyřizuje rodinný záležitosti sama. Ty a tvůj bratr. Ste si příliš podobný. Nejspíš zrovna proto se tak nesnášíte.“

„To ‚podobný‘ chápu správně jako nějaký neznámý západoindický výraz pro ‚absolutně odlišný‘, nebo ne?“

„Nedělej ze sebe cvoka. Já anglicky umím a vím, co říkám. Ty a on ste oba stříhaný ze stejnýho sukna. Dobře pamatuju, jak mi tvůj táta povídá, Callyane, mí hoši sou pitomější než, ale to je ťuk, co konkrétně řekl. Podstatné je, že to řekl o obouch.“ Náhle ji něco napadlo. „Poslyš. Když si byl v tom místě, kde sou staří bohové, viděls tam otce?“

„Asi ne. To bych si pamatoval.“

Kývla a dál už jeli mlčky.

Zaparkovala vůz a vystoupili.

V chladném floridském svítání ho roztřásla zima. Zahrada spočinutí připomínala scénu z filmu: řídká přízemní mlha všechno trošku rozostřovala. Paní Higglerová otevřela branku a vešla před ním na hřbitov.

Tam, kde byla posledně hromádka čerstvé hlíny, byl nyní trávník a v čele hrobu kovová deska se zabudovanou vázou, kterou zdobila jediná růže ze žlutého hedvábí.

„Nechť se Bůh slituje nad hříšníkem v tomto hrobě,“ řekla paní Higglerová procítěně. „Amen, amen, amen.“

Měli publikum: ti dva rudohlaví jeřábi, kterých si Tlustý Charlie všiml při své poslední návštěvě, si vykračovali směrem k nim a pokyvovali hlavami jako dva aristokraté na návštěvě ve vězení.

„Kšáá!“ řekla paní Higglerová. Ptáci na ni beze zájmu hleděli a odehnat se nedali.

Jeden z nich sklonil hlavu k trávníku, a když ji zvedl, zmítala se mu v zobáku ještěrka. Polkl, zatřásl hlavou a z ještěrky byla boule na dlouhém krku.

Začínal ranní koncert: kosi, žluvy a drozdi zpívali slunci v lukách za Zahradou spočinutí. „Už se těším domů,“ řekl Tlustý Charlie. „Když budu mít štěstí, přinutí ho odejít, než se vrátím. Pak bude zas všechno v pořádku. Rosie to vysvětlím, určitě se ke mně vrátí.“ Zalil ho pocit mírného optimismu. Začínal příjemný den.

+ + + +

VE STARÝCH PŘÍBĚZÍCH žije Anansi úplně jako vy nebo já, ve svém domě. Je chamtivý, pochopitelně, a chlípný, lstivý a prolhaný. A je dobrosrdečný a šťastný, občas dokonce čestný. Někdy je dobrý, jindy špatný. Nikdy není ďábelsky zlý. Většinou jste na Anansiho straně. To proto, že Anansimu patří všechny příběhy. Dal mu je Mawu, tehdy dávno, ve dnech úsvitu. Vzal je Tygrovi a dal je Anansimu a ten krásně spřádá jejich sítě.

V těch příbězích je Anansi pavouk, aleje také člověk. Držet dvě věci v hlavě zároveň není nijak těžké, dokáže to i dítě.

Anansiho příběhy vyprávějí babičky a tety na západním pobřeží Afriky a po celém Karibiku, vlastně po celém světě. Dostaly se do dětských knih: velký starý usměvavý Anansi, co si dělá legrácky ze světa. Potíž je v tom, že babičky, tety a spisovatelé knih pro děti mají tendenci vynechávat. Existují totiž příběhy, které už pro děti nejsou vhodné.

Tady je jeden takový, co v dětských knížkách nenajdete. Říkám mu:

ANANSI A PTÁK

Anansi neměl Ptáka rád. Když byl Pták hladový, jedl spoustu věcí. Jednou z nich byli pavouci. A Pták byl stále hladový.

Bývali přáteli, ale to už neplatilo.

Jednoho dne byl Anansi na procházce, uviděl díru v zemi a dostal nápad. Nacpe do díry dříví, rozdělá oheň a zasune do díry kotlík s kořeny a bylinami. Pak začne kolem kotlíku běhat. Běhá, skáče, tančí a pořád přitom vykřikuje Já se mám. Já se mááám. Lidičky, všecko moje trápení je pryč a já se mám, mám, mám.

Pták slyší rozruch. Slétne z oblohy, aby zjistil, co se děje. Ptá se: O čem to tady zpíváš? Proč vyvádíš jako blázen, Anansi?

Anansi zpívá: Bolelo mě za krkem, ale už je to pryč. Bolelo mě břicho, ale už nebolí. Vrzaly mi klouby, ale teď jsem zas ohebný jak proutek, jsem hladký jako Had čerstvě svlečený z kůže. Jsem šťastný a budu pořád dokonalý, protože já znám tajemství. Znám tajemství, já a nikdo druhý.

Jaké tajemství? ptá se Pták.

Mé tajemství, na to Anansi. Každý mi bude dávat, co je mu nejmilejší, co je mu nejdražší, abych mu svěřil své tajemství. Hóóó, hééé! Já se mám!

Pták přihopká o kousek blíž a nakloní hlavu na stranu. Pak se zeptá: Můžu znát tvé tajemství?

Anansi koukne na Ptáka s podezřením ve tváři. Pak se postaví před kotlík, který bublá v díře.

Nejspíš ne, říká Anansi. Možná to zas není tak dobré tajemství. Nedělej si s tím hlavu.

Pták povídá: No tak, Anansi, já vím, že jsme nebyli vždycky kamarádi. Ale něco ti řeknu. Poděl se se mnou o své tajemství, a já ti slíbím, že až do konce světa žádný pták už nikdy nesezobne pavouka. Navždycky už budeme přáteli.

Anansi se škrábe na bradě a vrtí hlavou. Je to převeliké tajemství, povídá, pomůže lidem, aby byli mladí a svižní a zdraví a beze všech bolestí.

Pták si načechrává peří. Povídá: Anansi, ty určitě víš, že jsem tě vždycky považovala za opravdového fešáka. Co říkáš, lehneme si tam, kousek od cesty, věř mi, za chvilku zapomeneš na všecky starosti se svým tajemstvím.

Tak si lehnou do trávy na louce a začnou laškovat a smát se a dělat hlouposti, a když Anansi dostal, co chtěl, řekne Pták: Tak co, Anansi, jak je to s tím tajemstvím?

Anansi na to: No, opravdu jsem to nikomu nechtěl říkat. Ale tobě to řeknu. Je to bylinná lázeň, tady, v té díře. Dávej pozor. Hodím tam tyhle lístky a kořínky. Tak. A každý, kdo vkročí do této lázně, bude žít na věky a nebude cítit žádnou bolest. Já to udělal a teď jsem čiperný jako mladý kozlík. Ale myslím, že nikoho jiného bych do té lázně neměl pustit.

Pták se kouká do bublající vody a šup, jako blesk vklouzne do kotlíku.

Je to příšerně horké, Anansi, vypískne.

Musí to být horké, aby byliny mohly působit, poučí ji Anansi. Pak vezme poklici a přikryje kotlík. Je to těžká poklice a Anansi na ni ještě položí kámen, aby ji zatížil.

Bum! Bam! Bom! Ozývá se z kotlíku bušení.

Když tě teď pustím, volá Anansi, všechna dobrá práce lázně bude k ničemu. Hezky se tam uvolni a vnímej, jak jsi čím dál zdravější.

Ale Pták ho asi neslyšel, protože z kotlíku se pořád ozývalo bušení. Ale moc dlouho ne. Za chvilku přestalo.

Ten večer měli Anansi a jeho rodina tu nejlepší ptačí polévku s ptačím masem. Trvalo několik dní, než zase vyhládli.

Od těch časů ptáci jedí pavouky, kdykoli k tomu mají příležitost. A pavouci a ptáci nikdy nebudou přáteli.

+ + + +

Existuje jiná verze příběhu, ve které umluví Anansiho, aby si také vlezl do kotlíku. Všechny ty příběhy jsou Anansiho, ale to neznamená, že vždycky vyhrál.

KAPITOLA OSMÁ

Ve které se vždycky vyplatí konvice kávy

JESTLI SE NĚCO snažilo přimět Spidera k odchodu, nevěděl o tom. Naopak, Spider si báječně užíval toho, že je Tlustý Charlie. Bylo tak báječné být Tlustý Charlie, že Spider začal uvažovat, proč nebyl Tlustým Charliem už dřív. Byla to větší legrace než barel plný opičáků.*

Co se mu na tom, že je Tlustý Charlie, líbilo nejvíc, byla Rosie.

Až dosud považoval Spider ženy za více či méně zaměnitelné. Nebylo pochopitelně třeba jim dávat opravdové jméno ani adresu, které by platily víc než týden, prostě cokoliv jiného než číslo jednorázového mobilu. Ženy byly zábavné a dekorativní, perfektní doplněk, ale byly jich spousty. Jako misek s ragú, co bez zastavení jedou na běžícím páse, když dojíte jednu, prostě sáhnete po druhé a nalijete si do ní kyselou smetanu.

Ale Rosie…

Rosie byla jiná.

Nebyl by dovedl říct, v čem je jiná. Pokoušel se o to, ale nepodařilo se mu to. Částečně to bylo tím, jak se cítil, když byl s ní: když se viděl v jejích očích, stával se z něho lepší člověk. To byla ale jen část.

Spidera těšilo, že Rosie ví, kde ho najít. Bylo to příjemné. Byl nadšený z jejích měkkých křivek, z toho, jak chce pro svět jen to nejlepší, z toho, jak se usmívá. Rosie neměla jedinou chybičku. Snad jedinou: nemohla s ním být pořád. A taky, jak jinak, narazil na problém její matky.

Toho konkrétního večera, zatímco Tlustý Charlie seděl na letišti šest tisíc kilometrů daleko a čekal, až ho nacpou do první třídy, seděl Spider v pokoji ve Wimpole Street s Rosie a její matkou a poznával tvrdou realitu.

Spider byl zvyklý trochu posunovat realitu, jen tak trochu, ale zatím to vždycky stačilo. Jeden jen musí skutečnosti ukázat, kdo je pánem, to je všechno. Z toho pohledu nikdy nepotkal nikoho, kdo by byl tak pevně zabydlený ve vlastní realitě jako paní Noahová.

„Kdo to je?“ zeptala se podezíravě, když vešli.

„Jsem Tlustý Charlie Nancy.“

„Proč to říká?“ zeptala se matka Rosie. „Kdo vůbec je?“

„Jsem Tlustý Charlie Nancy, váš budoucí zeť a máte mě moc ráda,“ opakoval s nejhlubším přesvědčením.

Paní Noahová se zapotácela, zavřela a hned otevřela oči a zabodla je do něho. „Možná jste Tlustý Charlie,“ řekla nejistě, „ale ráda vás nemám.“

„No, měla byste. Jsem neobyčejně sympatický. Jen málo lidí bylo kdy sympatičtějších. Má sympatičnost je naprosto nekonečná. Lidé pořádají celé konference, na kterých debatují o tom, jak jsem báječný. Mám několik cen a dokonce medaili z jedné malé země v Jižní Americe, která oslavuje moji oblíbenost a všeobecnou úžasnost. U sebe ji nemám, samozřejmě. Medaile mám uložené v šuplíku na ponožky.“

Matka Rosie popotáhla. Nechápala, o co tu běží, ale ať to bylo jakkoliv, nelíbilo se jí to. Až dosud si byla jistá, že ho má přečteného. Pravda, připouštěla si v duchu, možná zpočátku šla na věc nešikovně, možná by si byla Rosie nepostavila hlavu, kdyby ona nebyla vyjádřila svůj názor na něj hned po prvním setkání tak hlasitě. Prohlásila tenkrát, že je to nula, že v životě vždycky prohraje, protože uměla vycítit strach jako žralok krev, na druhé straně zálivu. Jenže přesvědčit Rosie, aby ho nechala, nedokázala, a tak nyní její hlavní strategie spočívala v tom, že se chopila organizování svatby a co nejvíc ztrpčovala Tlustému Charliemu život. A už nyní sledovala s chmurným uspokojením národní statistiky rozvodovosti.

V téhle chvíli se dělo cosi jiného a jí se to nelíbilo. Tlustý Charlie už nebyl velký zranitelný mladík. Tohle nové, výrazné stvoření ji mátlo.

Spider, na druhé straně, se musel snažit.

Většina lidí si druhých lidí nevšímá. Paní Noahová ano. Ta si všímala všeho. Teď seděla a usrkávala horkou vodu z jemného porcelánového šálku. Věděla, že právě prohrála přestřelku, i když by nedokázala říct, o čem vlastně ten spor byl. Proto posunula další útok na vyšší úroveň.

„Charlie, drahoušku, pověz mi o své sestřence Daisy. Dělá mi starosti, že tvoje rodina není na svatbě dost zastoupená. Chtěl bys, aby hrála na svatební hostině větší úlohu?“

„Kdo?“

„Daisy,“ sladce ho poučila Rosiina matka. „Ta mladá dáma, se kterou jsem se u tebe setkala onehdy ráno. Poletovala tam jen tak v prádle. Pokud to byla tvoje sestřenice, tedy.“

„Máti! Když Charlie říká, že je to jeho sestřenka…“

„Nechej ho, ať mluví sám, Rosie,“ mávla rukou její matka a znovu upila horké vody.

„Jistě,“ řekl Spider. „Daisy.“

Myšlenkami se vrhl zpátky k té noci vína, žen a zpěvu: přivedl tehdy tu nejhezčí a nejzábavnější zpátky k Tlustému Charliemu. Tedy, až potom, co jí vyložil, že je to její nápad. Pak potřeboval, aby mu pomohla vytáhnout polomrtvého bratra po schodech do bytu. Jelikož si během večera užil pozornosti několika žen, přivedl tu roztomilou osůbku domů, spíš jako si člověk schová pralinku jako zákusek po večeři. Než dorazili domů a uložili umytého Tlustého Charlieho do postele, zjistil, že už nemá hlad. Ta Daisy!

„Moje sladká sestřenka Daisy,“ pokračoval bez nadechnutí. „Určitě by chtěla na svatbu přijít, jistě by i ráda pomohla, pokud nebude v zahraničí. Bohužel, pracuje jako kurýr. Pořád někde na cestách. Jeden den je tady, druhý den předává důvěrné dokumenty v Murmansku.“

„To na ni nemáš adresu? Nebo telefon?“

„Můžeme se po ní podívat spolu, vy a já,“ souhlasil Spider. „Poletuje po celém světě. Přiletí, odletí.“

„Tak,“ prohlásila Rosiina matka tónem, jakým pravděpodobně Alexandr Veliký přikazoval vyplenění a zničení perské vesnice, „až bude příště v Anglii, musíš ji ke mně pozvat. Připadala mi moc milá. Rosie by se s ní jistě také velice ráda seznámila.“

„Ano,“ horlivě souhlasil Spider. „To musím. Rozhodně musím.“

+ + + +

KAŽDÝ ČLOVĚK, který kdy žil nebo žít bude, má píseň. Není to píseň, kterou by jim napsal někdo jiný. Mají svou vlastní melodii, mají svá vlastní slova. Jen velice málo lidí si svou píseň zazpívá. Většinou se bojíme, že bychom jí svými hlasy uškodili nebo že jsou naše slova příliš pošetilá nebo příliš čestná, nebo příliš zvláštní. Proto lidé své písně nezpívají, oni je žijí.

Vezměte například Daisy. Její píseň, zabydlená po většinu dívčina života kdesi vzadu v hlavě, měla povzbudivý, pochodový rytmus a slova o chránění slabých a také refrén, který začínal „Zlosyne smělý, pozor si dej!“ a byla tudíž příliš hloupá, aby kdy mohla zaznít nahlas. Ona sama si ji však občas pobrukovala, ve sprše, během mydlení.

A to je víceméně všechno, co potřebujete o Daisy vědět. Zbytek jsou drobnosti.

Otec Daisy se narodil v Hongkongu, matka pocházela z Etiopie, z rodiny bohatých vývozců koberců: vlastnili dům v Addis Abebě a další dům a pozemky na okraji Nazaretu. Setkali se v Cambridgi, on studoval počítače v době, kdy to ještě nebylo považováno za rozumnou kariéru, a ona hltala molekulární chemii a mezinárodní právo. Oba byli stejně pilní studenti, povahou plaší a ve společnosti nervózní. Oběma se stýskalo po domově, i když každému z jiných důvodů. Oba hráli šachy a seznámili se jednou odpoledne v šachovém klubu. Jako nováčky je posadili k jedné šachovnici a v první hře Daisyina máma úplně snadno svého protivníka porazila.

Daisyina tátu to rozčílilo natolik, že ji nesměle požádal o odvetu následující středu a pak každou další středu (s výjimkou prázdnin a státních svátků) v dalších dvou letech.

Jejich vzájemných kontaktů mimo klub přibývalo, jak se zlepšovala jejich společenská obratnost a znalost angličtiny. Drželi se za ruce v lidském řetězu a protestovali proti příjezdu velkých tahačů naložených střelami. Společně, byť jako součást mnohem větší skupiny, jeli do Barcelony manifestovat na protest proti nezastavitelné povodni světového kapitalismu a hegemonii velkých monopolů. Tam také společně zažili oficiální zásah slzným plynem a pan Day musel na pohotovost, protože mu španělští policisté vykloubili zápěstí, když je vytlačovali z ulice.

A pak, jednu středu na začátku jejich třetího roku v Cambridgi, Daisyin táta porazil Daisyinu mámu v šachu. Byl z toho tak šťastný, tak pyšný a plný vítězoslávy, že povzbuzený a osmělený událostí, vykoktal žádost o ruku. A Daisyina matka, která se celou dobu v skrytu duše bála, že až ji jednou porazí, ztratí o ni zájem, řekla ano, jistě.

Zůstali v Anglii a v univerzitním světě a měli jednu dceru, kterou pokřtili Daisy, protože v té době vlastnili (a k Daisyinu pozdějšímu pobavení hojně používali) tandem, kolo pro dva. Stěhovali se od univerzity k univerzitě po celé Británii: on učil počítače a jeho žena psala knihy o hegemonii mezinárodních korporací, které lidé nechtěli číst, a knihy o šachu, jeho strategiích a historii, které naopak lidé číst chtěli, a tak v dobrém roce vydělala víc peněz než vydělal on, což nikdy nebylo nijak moc. Jejich zapojení do politiky s přibývajícími léty chladlo, a když dosáhli středního věku, byl z nich obyčejný manželský pár, který neměl jiné zájmy než jeden druhého, šachy, Daisy a rekonstruování a odvirovávání zapomenutých operačních systémů.

Ani jeden z nich nechápal Daisy, ani kapku.

Obviňovali se, že nepřidusili její okouzlení policejními silami hned v zárodku, když se začalo projevovat, v podstatě zároveň s prvními slůvky. Daisy ručkou mávala na policejní auta stejně vzrušeně jako jiné holčičky na poníky. Sedmé narozeniny oslavila maškarním večírkem jen proto, aby mohla pobíhat v kostýmu policistky a v krabici fotografií na půdě u rodičů dosud měla schované snímky, na nichž se její sedmiletý obličejík šťastně a nadšeně usmívá na narozeninový dort, na němž modře blikalo sedm svíček.

Z holčičky byla poslušná, veselá a inteligentní dívka i v pubertě a udělala rodičům obrovskou radost, když se rozhodla studovat na Londýnské univerzitě právo a počítače. Její otec snil o tom, že bude na univerzitě přednášet právo, matka si malovala pro dceru kariéru právníka, viděla ji v soudcovském taláru, jak využívá zákony k rozdrcení mezinárodních monopolů, kdekoliv se nějaký objevil. A pak to Daisy všechno zničila, protože udělala přijímací zkoušky a nastoupila u policie. Tam ji samozřejmě přijali s otevřenou náručí: jednak měli direktivu o potřebě větší různorodosti v policejním sboru, jednak si uvědomovali prudký nárůst počítačového zločinu a počítačových podvodů. Potřebovali Daisy. Upřímně řečeno, potřebovali celý zástup takových jako ona.

Na tomto místě, o čtyři roky později, by bylo férové přiznat, že policejní kariéra tak úplně nesplnila Daisyino očekávání. Nebylo to proto, že by snad rodiče měli pravdu, když ji opakovaně varovali, že policie je už svou podstatou rasistický a sexistický monolit, který rozdrtí její individualitu, otupí ji a udělá z ní cosi šedého a uniformního, co patří ke kantýnské kultuře stejně jako instantní káva. Ne, ji znechucovala skutečnost, že ostatní poldové nedokázali pochopit, že ona je také polda. Došla k závěru, že pro většinu poldů je policejní práce to, co děláte, abyste ochránili středostavovskou Anglii před nehodnými lidmi ze špatných sociálních vrstev, kteří vám nejspíš chtějí štípnout mobil. Daisy byla přesvědčená, že jde o něco jiného. Věděla, že nějaký kluk ve svém kumbále někde v Německu dokáže z počítače poslat vir, který odrovná nemocnici a způsobí víc škody než bomba. Daisy vysvětlovala, že zlí hoši dnešních dnů znají FTP sajty a vysokoúrovňové šifrování a jednorázové mobily. Nebyla si jistá, zda tohle znají dobří hoši.

Napila se kávy z plastového kelímku a zašklebila se znechuceně, zatímco hleděla na měnící se monitor, káva vystydla a ztratila veškerou chuť.

Prošla už všechny materiály, které jí dal Grahame Coats. Nebylo pochyb, zcela jasně tady něco nehrálo, když už nic jiného, tak aspoň šek na dva tisíce liber, který si Charles Nancy zřejmě minulý týden vypsal.

Jenže. Jenže něco jí připadalo divné.

Přešla chodbou a zaklepala na dveře superintendanta.

„Vstupte!“

Camberwell kouříval za stolem v kanceláři dýmku. Po třiceti letech ho vyhlášení budovy za nekuřácké pracoviště o tuto činnost připravilo. Nahradil ji žmouláním, mačkáním, hnětením a válením kousku plastelíny. Jako člověk s dýmkou v ústech byl klidný, dobrosrdečný, a pokud se jednalo o podřízené, šéf k pohledání. Jako člověk se žmolkem plastelíny v ruce byl pravidelně podrážděný a navztekaný. Jen ve zvlášť dobrých dnech dokázal být nevrlý.

„Ano?“

„Ten případ Grahame Coats Agency.“

„A co?“

„Nejsem si nějak jistá.“

„Nejste si jistá? Co je na něm, že si nejste jistá, proboha?“

„No, myslím, že bych měla od toho případu odstoupit.“

Příliš to na něho nezapůsobilo. Hleděl na ni a prsty pořád hnětl modrou plastelínu do tvaru pěnovky. „Protože?“

„Setkala jsem se s podezřelým společensky.“

„No a? Byla jste s ním na dovolené? Jste kmotrou jeho dětí? Nebo co?“

„Ne. Setkali jsme se jen jednou. Byla jsem jednu noc v jeho bytě.“

„Chcete říct, že vy dva jste to spolu dělali? Jako, hřešili?“ Zhluboka si povzdechl. V tom vzdechu byla únava světem, podráždění a touha po špetce jemně krájeného dýmkového Condora. Vše ve vyrovnaném poměru.

„Ne, pane. Nic takového. Jen jsem tam přespala.“

„A to je všechno, co s ním máte společného?“

„Ano, pane.“

Zmáčkl plastelínovou dýmku zpátky do beztvaré kuličky. „Uvědomujete si, že mrháte mým časem?“

„Ano, pane. Omlouvám se, pane.“

„Udělejte, co je třeba. A neobtěžujte mě.“

+ + + +

MAEVE LIVINGSTONOVÁ jela výtahem do pátého poschodí sama. Pomalá, trhavá jízda jí dala dost času, aby si v duchu nacvičila, co řekne Grahamu Coatsovi, až k němu dorazí.

V ruce svírala ucho štíhlé hnědé aktovky, jež patřívala Morrisovi: zvláštní, typicky mužský předmět. Na sobě měla bílou halenku a modrou džínovou sukni. Přes ně si oblékla šedý plášť. Měla velice dlouhé nohy a neobyčejně světlou pleť a vlasy, jež zůstávaly, pouze s minimální pomocí chemie, stejně blonďaté, jako byly, když si ji Morris před dvaceti lety bral.

Maeve Morrise velice milovala. Když zemřel, nevymazala si jeho číslo z mobilu, dokonce ani potom, když jeho telefon odhlásila a aparát vrátila. Na displeji měla u toho čísla Morrisovu fotografii, kdysi ji tam vložil synovec, a ona o ni nechtěla přijít. Strašně ji mrzelo, že teď právě nemůže Morrisovi zavolat a zeptat se ho, co má dělat.

Protože se musela dole u hlavního vchodu ohlásit domácím telefonem, aby ji pustili do budovy, čekal ji Grahame Coats u výtahu.

„Jakpak se máte, jakpak se máte, vzácná dámo?“ vítal ji.

„Musíme si spolu promluvit v soukromí, Grahame,“ řekla Maeve. „Teď.“

Grahame Coats se samolibě pousmál. Zvláštní, kolik jeho soukromých fantazií začínalo tím, že Maeve řekla cosi velmi podobného a pokračovala prohlášením v duchu ‚Potřebuj i vás, Grahame Coatsi, teď, teď hned,‘ a ‚Ach, Grahame, já byla tak ošklivé, ošklivé, ošklivé, ošklivé děvče, musíš mě zkrotit,‘ a při vzácných příležitostech ještě ‚Grahame, pro jednu ženu je tě moc, dovol proto, abych ti představila své jednovaječné nahé dvojče, sestřičku Maeve II.‘

Zamířili k jeho kanceláři.

Maeve, k mírnému zklamání Grahama Coatse, neřekla nic o tom, že to potřebuje hned teď a hned tady. Nesundala si plášť. Místo toho otevřela aktovku, vytáhla hrst papírů a rozložila je na stole.

„Grahame, na doporučení svého bankovního poradce jsem si nechala udělat audit na vaše účty a cifry za posledních deset let. Ještě z doby, kdy žil Morris. Můžete se na to podívat, jestli chcete. Nesedí to. Vůbec nic nesedí. Chtěla jsem si o tom s vámi promluvit, než zavolám policii. Byli jste s Morrisem přátelé, mám pocit, že vám to dlužím.“

„To vskutku,“ souhlasil Grahame Coats, hladký jako had v máselnici. „To vskutku ano.“

„Takže?“ Maeve Livingstonová zvedla jedno dokonalé obočí. Její výraz moc vstřícně nevypadal. Grahamu Coatsovi se mnohem víc líbila v těch fantaziích.

„Velice se omlouvám, Maeve, ale měli jsme v agentuře jednoho podvodníka. Pracoval tady dost dlouho. Po pravdě řečeno, já už jsem osobně požádal policii o pomoc, minulý týden, když jsem si uvědomil, že něco není v pořádku. Dlouhá paže zákona už to vyšetřuje. Vzhledem k proslulosti několika klientů agentury, vy mezi ně pochopitelně patříte, se policie snaží to držet v tichosti, není divu, že?“ Nezdálo se, že by se dala tak snadno uchlácholit, jak doufal. Zkusil zaútočit z jiné strany. „Doufají, že získají zpět většinu peněz, možná dokonce všechny.“

Maeve kývla. Grahame Coats si oddechl, ne moc, ale přece jen.

„Smím vědět, o kterého zaměstnance se jedná?“

„Charles Nancy. Musím přiznat, že jsem k němu měl absolutní důvěru. Byl to skutečně šok.“

„Och. Je milý.“

„Zdání,“ povzdechl si Grahame Coats, „může být zavádějící.“

Maeve se usmála. Byl to rozkošný úsměv. „To nebude fungovat, Grahame. Ty podvody se táhnou už celou věčnost. Dávno předtím, než sem Charles Nancy přišel. Pravděpodobně dřív, než jsem se objevila já. Morris vám absolutně důvěřoval, a vy jste ho okrádal. A teď se mi pokoušíte tvrdit, že doufáte, že se vám povede to hodit na jednoho ze svých zaměstnanců, nebo jednoho ze společníků, kdepak, to neprojde.“

„Ne,“ řekl Grahame Coats zkroušeně. „Promiňte.“

Posbírala své dokumenty. „Jen tak pro zajímavost,“ obrátila se k němu, „o kolik byste řekl, že jste za ta léta připravil Morrise a mne? Napočítala jsem nejmíň tři miliony liber.“

„Ach.“ Teď už se vůbec neusmíval. Bylo to určitě mnohem víc, ale i tak. „To by mohlo být.“

Hleděli jeden na druhého a Grahame Coats zuřivě uvažoval. Potřeboval získat čas. Nic víc, jen čas. „Co kdybych,“ odvážil se, „co kdybych vám to všecko zaplatil, kompletně, v hotovosti. Teď hned. S úroky. Řekněme, padesát procent zmíněné sumy.“

„Nabízíte mi čtyři a půl milionu liber? V hotovosti?“

Grahame Coats se na ni usmál tím úsměvem, jaký se útočící kobra snaží před svou obětí skrýt. „Absotivně. Půjdete-li na policii, všechno popřu a najmu si ty nejlepší advokáty. V nejhorším případě, po příšerně dlouhém procesu, během něhož budu nejspíš nucen očernit Morrisovo dobré jméno všemi myslitelnými způsoby, budu odsouzen k deseti, dvanácti letům ve vězení. Je možné, že bych si odseděl pět, při dobrém chování, a já bych byl vzorný vězeň. Když zvážíme přeplněnost našich vězníc, odbyl bych si většinu trestu v otevřené věznici, možná bych dokonce chodil do věznice jen na noc. To by nebyl problém zařídit. Pokud jde o vás, když půjdete na policii, ručím za to, že neuvidíte z Morrisových peněz ani penci. Jediná alternativa pro vás je držet pusu, dostat všechny peníze, které potřebujete, ba ještě víc, a já tím získám čas, abych… udělal, co se patří. Jestli mi rozumíte.“

Maeve se zamyslela. „Tak ráda bych vás viděla shnít v kriminále,“ řekla. Pak vzdychla a kývla. „Tak dobře. Vezmu si ty peníze. V životě už s vámi nechci mít nic společného. Od nynějška si nechám všechny šeky s tantiémami posílat rovnou.“

„Absotivně. Sejf je tamhle,“ pokynul hlavou.

U zadní stěny stála knihovna se sebranými spisy Charlese Dickense, Thackeraye, Trollopa a Austenové v jednotné kožené vazbě. Nikdo je nikdy neotevřel. Grahame Coats povytáhl jeden svazek a knihovna sklouzla na stranu. Za ní se ukázaly dveře natřené tak, aby splývaly se stěnou.

Maeve sledovala, jestli má zámek nějakou kombinaci, ale ne, byla tam obyčejná klíčová dírka, v níž Grahame Coats otočil velkým mosazným klíčem. Dveře se otevřely.

Sáhl za ně a rozsvítil. Byla to úzká místnost lemovaná dost amatérsky upevněnými policemi. Na konci stála malá ohnivzdorná registratura.

„Můžete si tu sumu vzít v penězích, nebo ve špercích, nebo v kombinaci obou,“ řekl odměřeně. „Navrhl bych vám tu kombinaci. Mám tady spoustu pěkných zlatých starožitností. Velmi dobře přenosné.“

Odemkl několik kazet a předvedl jejich obsah. Prsteny a řetězy se blýskaly a třpytily.

Maeve otevřela ústa. „Prohlédněte si to,“ vybídl ji a ona se protáhla kolem něho dovnitř. Byla to jeskyně pokladů.

Vyndala zlatý medailonek na řetízku a užasle na něj hleděla. „Tohle je nádherné,“ řekla. „Musí to mít cenu aspoň –“ zarazila se. Ve vyleštěném zlatě medailonku viděla, jak se za ní něco pohnulo. Obrátila se, což způsobilo, že ji kladivo nezasáhlo přímo do zátylku, jak Grahame Coats zamýšlel, nýbrž sklouzlo po straně obličeje.

„Ty hajzle!“ vyhrkla a kopla ho. Měla dobré nohy a silný úder, ale stála příliš blízko útočníka.

Trefila ho do holeně a snažila se dosáhnout na kladivo, které držel. Grahame Coats se znovu rozehnal. Tentokrát se trefil a Maeve se svezla na stranu. Svět se jí rozostřil. Uhodil ji znovu, přímo do temene, a znovu a znovu, až klesla na podlahu.

Grahama Coatse mrzelo, že nemá revolver. Šikovný, rozumný revolver. S tlumičem, jako ve filmech. Upřímně řečeno, kdyby ho bylo napadlo, že bude muset ve vlastní kanceláři někoho zabít, byl by se na to líp připravil. Možná by byl zásobený i jedem. To by bývalo mnohem rozumnější. Tahle improvizace je opravdu nechutná.

Na hlavě kladiva byla nalepená krev a světlé vlasy. Znechuceně ho položil na podlahu, překročil ležící ženu, vzal krabice se šperky a vysypal je na stůl. Krabice vrátil do sejfu a vynesl diplomatku nacpanou svazky stodolarových a pětiseteurových bankovek a sametový váček plný nezasažených diamantů. Z registratury odstranil některé dokumenty. A nakonec, ale, jak by byl zdůraznil, rozhodně ne zbytečně, vynesl z tajné místnůstky ten malý kožený kufřík se dvěma pasy a dvěma portmonkami.

Pak zavřel těžké dveře, zamkl je a zasunul knihovnu na místo.

Stál v kanceláři, trochu zadýchaný a zatajil dech.

Celkem vzato, zhodnotil, na sebe může být docela hrdý. Dobrá práce, Grahame Coatsi. Dobrý výkon. Dobrá show. Improvizoval se dvěma materiály, které měl po ruce, a vyhrál: blafoval a byl odvážný a tvořivý, připravený, jak řekl básník, vsadit všechno na jednu kartu. Riskoval a vyhrál. Uměl perfektně míchat. Uměl perfektně vykládat. Jednoho dne se na svém tropickém ostrově pustí do psaní pamětí a lidé se dozvědí, jak přelstil nebezpečnou ženu. No, vyjímalo by se líp, kdyby byla třímala v ruce pistoli.

Ale vlastně, zrovna si uvědomil, ona na něho skutečně vytáhla pistoli. Byl si skoro jistý, že pro ni sahala. Měl obrovské štěstí, že tam to kladivo bylo, že měl v té místnosti soupravu nářadí pro případ nezbytných drobných oprav, jinak by nebyl mohl v sebeobraně jednat tak pohotově a účinně.

Teprve nyní ho napadlo zamknout dveře kanceláře.

Všiml si, že má na košili a na ruce krev. Také na podrážce jedné boty. Svlékl si košili a otřel jí podrážku. Pak hodil košili do odpadkového koše za stolem. Překvapil sám sebe, když zvedl ruku k ústům a olízl kapičku krve na ní, červeným jazykem, jako kočka.

Pak zívl. Vzal ze stolu papíry, které tam nechala Maeve, a prohnal je skartovačkou. V aktovce měla ještě jednu sadu dokumentů, tak je také skartoval. Proužky pak znovu prohnal strojem.

V koutě kanceláře měl skříň s oblekem a náhradními košilemi, ponožkami a prádlem. Člověk nikdy neví, kdy bude muset rovnou z kanceláře na premiéru. Je třeba být připraven.

Pečlivě se oblékl.

Ve skříni byl taky kufřík s kolečky, takový ten, co si můžete vzít do letadla. Dával do něho špinavé věci.

Zavolal do recepce. „Annie, mohla byste mi skočit ven pro sendvič? Ne, do bufetu tady na rohu ne, myslel jsem ten nový podnik na Brewer Street. Zrovna tady končím s paní Livingstonovou. Možná to nakonec dopadne tak, že ji vezmu někam na opravdový oběd, ale pro jistotu, rozumíte.“

Strávil několik minut na počítači, spustil program na mazání disku, co vezme vaše data, přepíše je náhodnými čísly a nulami, pak to všechno najemno semele a nakonec uloží v cementových botách na dno Temže. Když byl hotov, vydal se halou ke dveřím agentury a za sebou táhl ten kufřík na kolečkách.

Strčil hlavu do jedné z kanceláří. „Jen si na chvilku odskočím. Kdyby se někdo ptal, vrátím se kolem třetí.“

Annie v recepci nebyla, to považoval za dobré znamení. Lidé budou předpokládat, že Maeve Livingstonová už odešla, stejně jako budou čekat, že se Grahame Coats každou chvilku vrátí. Než ho začnou hledat, bude kdovíkde.

Sjel výtahem. Přišlo to příliš brzy, myslel si. Padesát mu bude až za víc než rok. Ale mechanismus odchodu už se rozběhl. Musí to jednoduše brát jako prémii za dobrou práci nebo možná za vysoké odstupné.

A tak, s kufrem za sebou, vyšel do slunného rána na Aldwych a navždy opustil Grahame Coats Agency.

+ + + +

SPIDER SE NERUŠENĚ vyspal ve vlastní obrovské posteli, v pokojíku u Tlustého Charlieho. Pohrával si s myšlenkou, že možná Tlustý Charlie odešel nadobro, a umiňoval si, že se na to podívá, až se mu někdy bude chtít a nebude mít nic zajímavějšího na práci. Pak zase zapomněl.

Vstal pozdě a nyní byl na cestě za Rosie. Měl ji vyzvednout u ní doma, chystali se jít na oběd do nějaké dobré restaurace. Byl krásný den na začátku podzimu a Spiderovo štěstí bylo přímo nakažlivé. Není divu, vždyť Spider byl svým způsobem bůh. Když jste bůh, jsou vaše emoce nakažlivé, jiní lidé je mohou převzít. Když lidé stáli poblíž Spidera v den, kdy byl šťastný, začal i jim svět připadat trochu zářivější. Pokud si pobrukoval nějakou písničku, začali si pobrukovat i ostatní, dokonce to ladilo, jako v muzikálu. Pochopitelně, když zívl, rozzívala se stovka lidí v okolí, a když měl špatnou náladu, šířila se jako mlha nad řekou a svět zešedl a zachmuřil se. Nebylo to něco, co dělal, ne, bylo to něco, co byl.

Teď právě jediné, co trochu vrhalo stín na jeho štěstí, bylo, že se rozhodl říct Rosie pravdu.

Říkat pravdu nepatřilo mezi nejsilnější Spiderovy stránky. Považoval pravdu za něco ve své podstatě tvárného, víceméně záležitost názoru, a on uměl prosadit některé skutečně působivé názory, když musel.

To, že podvádí, mu starosti nedělalo. Byl podvodníkem rád. Byl v tom dobrý. Hodilo se mu to do plánů, které byly poměrně jednoduché a daly se shrnout do několika bodů: a) někam jít, b) dobře se bavit, c) odejít, než se začneš nudit. A teď právě hluboko v duši cítil, že nastal čas odejít. Svět byl jeho humr, bryndáček měl kolem krku uvázaný neustále a misku s rozpuštěným máslem a bizarní, ale funkční nářadí na jedení humra na stole před sebou.

Jenom…

Jenomže on jít nechtěl.

Pořád se nemohl rozhodnout a to ho dost vyvádělo z rovnováhy. Normálně se o ničem rozhodovat nemusel, neuvažoval o tom, co dělá. Život bez přemýšlení byl permanentně příjemný, instinkt, impulz a obscénní dávka štěstí mu až dosud sloužily k plné spokojenosti. Ale i zázraky vás dostanou jen k určité hranici. A tak Spider nyní kráčel ulicí a lidé se na něho usmívali.

Byl s Rosie domluvený, že pro ni přijde do bytu, proto ho příjemně překvapilo, když viděl, že stojí na konci ulice a čeká na něho. Bodlo ho cosi, co ještě nebyl tak úplně pocit viny, a zamával.

„Rosie? Hej!“

Blížila se k němu po chodníku a on se začal usmívat. Však oni to vyřeší. Všechno to dobře dopadne. Bude to perfektní. „Jsi božsky krásná,“ vítal ji. „Nebo možná ďábelsky krásná. Na co máš hlad?“

Rosie s úsměvem pokrčila rameny.

Právě míjeli řeckou restauraci. „Co něco řeckého?“ Kývla. Sešli po schodech a vešli dovnitř. Bylo tam temno a prázdno, protože právě otevřeli, a majitel je usadil ke stolu ve výklenku, spíš škvíře, v zadní části místnosti.

Seděli proti sobě u stolku pro dva. Spider začal. „Víš, chtěl jsem s tebou o něčem mluvit.“ Mlčela. „Není to nic zlého,“ pokračoval. „No, dobré to není. Ale. No. Jde o něco, co bys měla vědět.“

Majitel se přišel zeptat, jestli už mají vybráno. „Kávu,“ řekl Spider a Rosie kývla. „Dvě kávy,“ objednal Spider. „A kdybyste nám mohl dát pět minut. Potřebujeme trochu soukromí.“

Muž kývl a odešel.

Rosie na Spidera tázavě hleděla.

Zhluboka se nadechl. „Takže. Oukej. Prosím tě, nech mě mluvit, nepřerušuj mě, protože to není snadné a já nevím, jestli to dokážu… jo? Tak. Podívej, já nejsem Tlustý Charlie. Já vím, že si myslíš, že jsem, ale ne. Jsem jeho bratr, Spider. Myslíš si, že jsem on, protože jsme, no, vypadáme stejně.“

Neřekla nic.

„Tedy, já vlastně vůbec nevypadám jako on. Ale. Víš, není to pro mě vůbec lehké. Hm. Pořád na tebe musím myslet. Takže, no, chci říct, já vím, jsi zasnoubená s mým bratrem, ale přesto se tě chci zeptat, no, jestli bys třeba neuvažovala, že bys ho nechala a chodila se mnou.“

Objevil se stříbrný tácek s konvičkou kávy a dvěma šálky.

„Řecká káva,“ oznámil majitel, který ji přinesl.

„Ano. Díky. Ale chtěl jsem pět minut…“

„Je velmi horká,“ poučil je majitel. „Velice horká. Silná. Řecká. Ne turecká.“

„To je báječné. Poslyšte, kdyby vám to nevadilo, pět minut. Prosím!“

Majitel pohodil ramenem a odešel.

„Asi mě nenávidíš. Na tvém místě bych se taky nenáviděl. Ale myslím to vážně. Vážněji, než jsem kdy ve svém životě něco myslel.“ Pořád se na něho dívala, z výrazu tváře nedokázal vyčíst, co si myslí. „Rosie, prosím. Řekni něco. Cokoliv.“

Pohnula rty, jako by se snažila najít správná slova.

Čekal.

Ústa se otevřela.

Jeho první myšlenka byla, že Rosie něco jí, protože ta věc, kterou viděl mezi jejími zuby, byla hnědá, a rozhodně to nebyl jazyk. Pak to pohnulo hlavou a očima, drobnýma korálkovýma očima. Otevřela ústa, nepřirozeně široká ústa, a z nich vylétli ptáci.

Spider řekl: „Rosie?“ a pak byl vzduch plný zobáků a peří a drápů. Ptáci vylétali jeden za druhým a každého doprovázel tichý zvuk, jako kašlání a dušení.

Prudce zvedl ruce, aby si ochránil oči, a něco ho zranilo do zápěstí. Škubl rukou dolů a něco mu vlétlo do obličeje, směrem k očím. Trhl hlavou dozadu a zobák zasáhl tvář.

Okamžik jako ze zlého snu: naproti němu pořád ještě seděla žena. Jen nemohl pochopit, jak si ji kdy mohl splést s Rosie. Byla starší než Rosie, to za prvé, její modročerné vlasy prokvétaly stříbrem. Kůži neměla teple hnědou jako Rosie, nýbrž černou jako uhel. Na sobě měla potrhaný okrový baloňák. Znovu se široce usmála a tentokrát v otevřených ústech spatřil kruté zobáky a šílené oči mořských racků…

Neuvažoval. Jednal. Jednou rukou popadl ucho konvice, druhou zvedl víčko a škubl konvicí směrem k ženě naproti sobě. Obsah konvice, skoro vařící černá káva, vychrstl.

Zasyčela bolestí.

Ptáci do sebe naráželi, tloukli křídly ve vzduchu sklepní restaurace, ale teď už proti němu nikdo neseděl a ptáci létali všemi směry a divoce bušili křídly do stěn.

Majitel přiběhl: „Pane? Jste zraněný? Moc se omlouvám. Museli sem vlétnout z ulice.“

„Jsem v pořádku,“ ujistil ho Spider.

„Na tváři máte krev.“ Muž mu podal ubrousek a Spider si jej přitiskl na zranění. Štípalo ho to.

Nabídl majiteli, že mu pomůže ptáky zahnat. Otevřel dveře do ulice, ale když se otočil, byla restaurace stejně prázdná, jako když přišli.

Spider vytáhl pětilibrovou bankovku. „Tady máte. Za kávu. Musím jít.“

Majitel vděčně kývl. „Ten ubrousek si nechtě.“

Spider se zastavil. „Když jsem sem přišel,“ zeptal se, „byla se mnou žena?“

Muž vypadal zmateně, možná až vylekaně, Spider si nebyl jistý. „Nevzpomínám si,“ řekl majitel jako omámený. „Kdybyste byl sám, nebyl bych vás posadil tam dozadu. Ale nevím.“

Spider vyšel na ulici. Den byl pořád stejně zářivý, ale slunce už nebylo tak sympatické. Rozhlédl se. Uviděl holuba. V zobáku držel odhozený zmrzlinový kornoutek, smýkal s ním a ozobával ho. Na okně seděl vrabec a vysoko nahoře kroužil mořský racek.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Ve které Tlustý Charlie otevře dveře a Spider se setká s plameňáky

TLUSTÝ CHARLIE cítil, že se jeho štěstí obrací. Cítil to. Letadlo, kterým se vracel domů, bylo přeplněné, takže ho přesunuli do první třídy. Jídlo bylo vynikající. V polovině letu nad Atlantikem mu přišla letuška říct, že vyhrál bonboniéru, a předala mu ji. Dal ji do skříňky nad hlavou a objednal si Drambuie s ledem.

Přijede domů. Vyřeší záležitost s Grahamem Coatsem, konečně, pokud si byl Tlustý Charlie něčím na světě jistý, byla to jeho vlastní poctivost v účetnictví. Srovná věci s Rosie. Všechno bude zase fajn, báječné.

Uvažoval, jestli bude Spider už pryč, až dorazí domů, nebo jestli bude mít to potěšení ho vyhodit osobně. Doufal, že to bude to druhé. Tlustý Charlie chtěl, aby se mu bratr omluvil, možná si i sypal popel na hlavu. Začal si představovat, co mu řekne.

„Vypadni!“ řekl Tlustý Charlie. „A vezmi s sebou svůj sluneční svit, svůj sprchový kout i ložnici!“

„Promiňte?“ zeptala se letuška.

„Povídám si,“ omlouval se. „Jen tak pro sebe. Jen tak.“

Cítil se trapně, ale ne zase tak moc trapně. Dokonce ani nedoufal, že se letadlo zřítí a ukončí jeho trápení. Život začínal vypadat růžově.

Otevřel krabičku s užitečnými drobnostmi, kterou dostal na začátku letu, nasadil si na oči klapky a sklopil sedadlo, jak to jen šlo, což bylo skoro na plocho. Myslel na Rosie, i když se mu v duchu neustále měnila, proměňovala v někoho menšího, kdo na sobě skoro nic neměl. Tlustý Charlie si ji provinile představil oblečenou a k smrti se styděl, když si uvědomil, že si ji představuje v policejní uniformě. Bylo to hrozné, říkal si, ale nijak zvlášť ho to netrápilo. Měl by se stydět. Měl by…

Usadil se pohodlněji a spokojeně pochrupával.

Dobrá nálada ho neopustila, ani když přistáli v Heathrow. Letištním expresem dojel do Paddingtonu a s potěšením zaregistroval, že se během jeho krátké nepřítomnosti v Anglii slunce rozhodlo začít svítit. Všecičko, říkal si, bude zase v pořádku.

Jediná maličkost, která kalila jeho krásné ráno, ho napadla v polovině cesty vlakem. Hleděl z okna a litoval, že si na letišti nekoupil noviny. Vlak projížděl kolem velké zelené plochy, nejspíš školního hřiště, když nebe na okamžik potemnělo, zahvízdaly brzdy a vlak zastavil u návěstidel.

To Tlustého Charlieho nepřekvapilo. Byl přece v Anglii a byl podzim: a slunce je věc, která se, podle definice, objevuje jen tehdy, když není zamračeno nebo neprší. Ale na okraji té zelené plochy stála u skupinky stromů nějaká postava.

Na první pohled si myslel, že je to strašák proti ptákům.

Byla to hloupost. Nemohl to být strašák. Strašáky tedy určitě nedávají na školní hřiště. A pokud tohle je strašák, moc se nevyznamenal.

Všude kolem byly vrány, velké černé vrány.

A pak se to pohnulo.

Bylo to příliš daleko, aby to bylo víc než jen tvar, štíhlá postava v otrhaném hnědém baloňáku. Ale Tlustý Charlie ji i přesto poznal. Věděl, že kdyby byl dost blízko, viděl by obličej vytesaný z obsidiánu, vlasy černé jako havraní peří a oči, v nichž sídlí šílenství.

Pak sebou vlak cukl a dal se do pohybu. Za okamžik žena v hnědém plášti zmizela.

Tlustý Charlie měl nepříjemný pocit. Byl v podstatě přesvědčený, že to, co se stalo, co myslel, že se stalo, v obýváku paní Dunwiddyové, byla jakási halucinace, vysokooktanový sen, na jisté úrovni pravdivý, ale ne skutečná věc. Ne něco, co se opravdu stalo, spíš symbol větší pravdy. Přece nemohl být v opravdovém druhém světě, nemohl udělat tu dohodu. Nebo ano?

Bylo to jen podobenství, nic víc.

Neptal se, proč si byl teď tak jistý, že se věci brzy spraví. Ona je skutečnost a skutečnost. A některé věci jsou skutečnější než jiné.

A zatím vlak rychleji a rychleji drkotal k Londýnu.

+ + + +

SPIDER UŽ BYL z řecké restaurace skoro doma. Pořád ještě si tiskl ke tváři ubrousek. Náhle cítil, jak se někdo dotkl jeho ramene.

„Charlesi?“ řekla Rosie.

Spider nadskočil, nebo aspoň sebou trhl a vylekaně vykřikl.

„Charlesi? Jsi v pořádku? Co se ti stalo na tváři?“

Nejistě na ni hleděl. „Kdo jsi?“

„Co?“

„Jsi Rosie?“

„Co je to za otázku? Samozřejmě jsem Rosie. Co sis udělal na tváři?“

Přitiskl si ubrousek pevněji. „Řízl jsem se.“

„Ukaž.“ Odtáhla mu ruku z obličeje. Uprostřed ubrousku byla rudá skvrna, jako by do něho byl krvácel, ale tvář měl netknutou a nezraněnou. „Nic tu nemáš.“

„Ach.“

„Charlesi? Jsi v pořádku?“

„Ano. Jsem. Nebo možná nejsem. Asi půjdeme zpátky ke mně. Myslím, že tam budu víc v bezpečí.“

„Měli jsme přece jít na oběd,“ připomínala mu Rosie tónem člověka, který sedí před televizorem a bojí se, že pochopí, co se na obrazovce děje, teprve až vyskočí moderátor a odhalí skryté kamery.

„Ano. Já vím. Ale myslím, že se mě právě někdo pokusil zabít. A předstírala, že je ty.“

„Nikdo se tě nesnaží zabít,“ řekla Rosie a marně se snažila, aby to nevyznělo, že mu nevěří.

„I když mě nikdo nechce zabít, můžeme zapomenout na oběd a vrátit se ke mně? Něco k jídlu tam mám.“

„Jistě.“

Spěchal a Rosie šla za ním. Uvažovala, kdy Tlustý Charlie tolik zhubl. Vypadal dobře. Vypadal opravdu dobře. Mlčky vešli do Maxwell Gardens.

„Podívej se na tohle.“

„Co?“

Ukázal jí ubrousek. Čerstvá krvavá skvrna zmizela. Plátno bylo dokonale bílé.

„Je to kouzelnický trik?“

„Pokud ano, já ho neudělal. Tenhle ne.“ Hodil ubrousek do odpadkového koše. Právě v tom okamžiku zastavil u chodníku před domem taxík. Vysoukal se z něho Tlustý Charlie, otevřel tašku a vyndal z ní obrovskou bonboniéru.

„To je pro tebe.“

Rosie vzala bonboniéru a řekla: „Děkuji.“ Na chodníku před ní stáli dva muži. Vypadali naprosto odlišně, měli úplně jiné hlasy a ona pořád ještě nedokázala přijít na to, který z nich je její snoubenec. „Já asi blázním, ne?“ zeptala se staženým hlasem. Bylo to snadnější, teď když věděla, kde je chyba.

Ten hubenější z obou Tlustých Charlieů, ten s náušnicí, jí položil ruku na rameno. „Měla bys jít domů,“ řekl. „Musíš si zdřímnout. Až se probudíš, nic z tohohle si nebudeš pamatovat.“

No, pomyslela si, život je hned jednodušší. Není nad plánování. Otočila se a vracela se pružným krokem domů. Bonboniéru si tiskla k hrudi.

„Co jsi to udělal?“ chtěl vědět Tlustý Charlie. „Vypadalo to, jako by prostě vypnula.“

Spider pokrčil rameny. „Nechtěl jsem, aby byla nešťastná.“

„Proč jsi jí neřekl pravdu?“

„Nezdálo se mi to vhodné.“

„Od kdy ty víš, co je vhodné?“

Spider sáhl na hlavní dveře a ty se otevřely.

„Já mám klíč, víš,“ vztekal se Tlustý Charlie. „Jsou to moje dveře.“

Vešli do haly a kráčeli po schodišti nahoru.

„Kde jsi byl?“ zeptal se Spider.

„Nikde. Venku,“ odsekl Tlustý Charlie, jako by byl puberťák.

„Dnes mě v restauraci napadli ptáci. Nevíš o tom něco? Víš, že?“

„Ani ne. Možná. Je prostě načase, abys odešel.“

„Nezačínej si,“ zlobil se Spider.

„Já? Já si nemám začínat? Mám dojem, že jsem vzorem zdrženlivosti. To ty jsi přišel do mého života. Ty jsi nakrknul mého šéfa a poštval na mě policii. Ty, ty jsi líbal moje děvče. To ty jsi mi zpackal život.“

„To prr,“ mával rukou Spider. „Jestli to chceš slyšet, ty sis svůj život pěkně packal sám.“

Tlustý Charlie zaťal pěsti, rozehnal se a uhodil Spidera do brady, přesně jako to dělají ve filmu. Spider zavrávoral, spíš překvapený než zraněný. Přitiskl si ruku na rty, pak se podíval na krev na prstech. „Uhodil jsi mě.“

„Můžu to zopakovat,“ řekl Tlustý Charlie, i když si tím moc jistý nebyl. Ruka ho bolela.

Spider se zasmál: „Fakt?“ a vrhl se na bratra. Bušil do něho pěstmi a Tlustý Charlie ho chytil kolem pasu, svalil se na zem a stáhl ho s sebou.

Váleli se po podlaze, tloukli do sebe a prali se. Tlustý Charlie napůl čekal, že na něho Spider použije nějaké kouzlo nebo bude nadpřirozeně silný, ale nic takového se nestalo. Byli vyrovnanými soupeři. Oba bojovali amatérsky, jako kluci, jako bratři, a jak se tak prali, uvědomil si Tlustý Charlie, že tohle už někdy dělal, dávno, velice dávno. Spider byl šikovnější a rychlejší, ale kdyby se jemu, Tlustému Charliemu, podařilo dostat se nahoru a chytit Spidera za ruce…

Hrábl po Spiderově pravačce, zkroutil mu ji za zády a sedl si mu plnou váhou na hrudník.

„Vzdáváš se?“

„Ne.“ Spider se kroutil a zmítal, ale Tlustý Charlie seděl pevně, nenechal se shodit.

„Musíš mi slíbit, že vypadneš z mého života a necháš Rosie a mě na pokoji. Navždycky.“

V tom okamžiku sebou Spider rozzuřeně škubl a Tlustý Charlie ležel na podlaze. „Podívej. Já ti to říkal.“

Zdola se ozvalo bušení na dveře, pánovité bušení, které naznačovalo, že kdosi neodkladně musí dovnitř. Tlustý Charlie zlostně hleděl na Spidera, Spider se mračil na Tlustého Charlieho a pomalu se zvedli.

„Mám otevřít?“ zeptal se Spider.

„Ne. Je to sakra můj dům. A já jdu sakra otevřít své vlastní dveře. Děkuji.“

„Není zač.“

Tlustý Charlie se sunul ke schodům. Pak se otočil. „Až vyřídím tohle, vyřídím si to s tebou. Sbal si krámy. Padáš.“ Scházel dolů a cestou si upravoval oblečení. Oprašoval se a vůbec se snažil vypadat, jako by se před okamžikem nebyl válel po zemi.

Otevřel dveře. Venku stáli dva uniformovaní policisté a jedna menší, dost exotická policistka ve velmi civilním oblečení.

„Charles Nancy?“ zeptala se Daisy. Dívala se na něho, jako na cizího člověka, oči bez výrazu.

„Mhmm,“kývl.

„Pane Nancy,“ oslovila ho oficiálně, ‚jste zatčen. Máte právo –“

Tlustý Charlie se otočil do domu. „Grázle!“ křičel nahoru po schodech. „Grázle, grázle, grázlovatý grázlovský grázle!“

Daisy mu poklepala na rameno. „Půjdete klidně a bez zdráhání?“ zeptala se tiše. „Protože jinak vás budeme muset nejdřív zkrotit. Nedoporučuju, ti dva krotí s obrovským nadšením.“

„Půjdu klidně.“

„To je dobře.“ Vyšla za ním ven a zamkla ho do zadní části černé policejní dodávky.

Policie prohledala byt. Nikdo živý tam nebyl. Na konci chodby byl pokojík pro hosty. V něm několik krabic a sbírka autíček. Nahlédli do krabic, otevřeli skříně, ale nenašli nic zajímavého.

+ + + +

SPIDER LEŽEL na gauči ve svém pokoji a trucoval. Zalezl si sem, když šel Tlustý Charlie otevřít dveře. Potřeboval být sám. Hádky nějak nebyly jeho obor. Když se situace dostala až sem, normálně odcházel. A teď právě věděl, že je na čase jít. Jenže on nechtěl.

Najednou si už nebyl tak jistý, že poslat Rosie domů bylo to nejlepší, co mohl udělat.

Co chtěl udělat, a Spider vždycky dělal jen to, co chtěl, neznal žádné měl bys, bylo říct Rosie, že ji chce, on, Spider. Že není Tlustý Charlie. Že je něco úplně jiného. A to, samo o sobě, nebyl problém.

Mohl jí jednoduše říct s dostatečným přesvědčením: „Jsem vlastně Spider, bratr Tlustého Charlieho, a tobě to vůbec nevadí. Neshledáváš v tom nejmenší problém,“ a vesmír by Rosie maličko posunul a ona by to byla přijala. Vůbec by jí to nevadilo, ani kapku.

Až na to, že nějak cítil, že by jí to vadilo.

Lidské bytosti nemají rády, když jimi bohové postrkují. Možná se tváří, že mají, ale někde uvnitř si uvědomují, že jsou manipulováni a vzpírají se. Oni vědí. Mohl by jí říct, aby byla šťastná, a ona by šťastná byla. Ale bylo by to asi stejné jako namalovat na její tvář úsměv, úsměv, o kterém by skálopevně věřila, že je ve všech ohledech její vlastní. Krátkodobě (a až dosud Spider vždycky uvažoval jen krátkodobě) by to nebylo důležité, ale dlouhodobě by to vedlo jen k problémům. Nechtěl nějakou supící, rozzuřenou bytost, někoho, kdo by ho v hloubi duše nenáviděl, ale navenek by byl dokonale mírný a ovladatelný. Chtěl Rosie.

A to už by nebyla Rosie, že?

Díval se oknem na velkolepý vodopád a na tropickou oblohu za ním a začal přemýšlet, kdy mu Tlustý Charlie začne bušit na dveře. Dnes ráno se v té restauraci něco stalo a on si byl jistý, že jeho bratr o tom ví víc, než říká.

Po chvíli ho to čekání začalo nudit. Vstal a vrátil se do bytu. Nikdo tam nebyl. Zato tam byl strašný nepořádek, vypadalo to, jako by ho trénovaní profesionálové obrátili vzhůru nohama. Spider došel k závěru, že to nejspíš Tlustý Charlie všechno zpřeházel, aby ukázal, jak je naštvaný, že ho Spider přemohl v té rvačce.

Vyhlédl z okna. Dole parkovaly policejní auto a černá policejní dodávka. V nejbližších vteřinách se oba vozy rozjely.

Udělal si topinku, natřel ji máslem a snědl. Pak chodil bytem a pečlivě zatahoval všechny závěsy.

Zazvonil zvonek. Spider zatáhl poslední závěs a šel dolů otevřít.

Za dveřmi stála Rosie a hleděla na něho. Pořád ještě vypadala trošku jako omámená. Mlčky se na ni díval. „No? Nepozveš mě dál?“

„Samozřejmě. Pojď.“

Vyběhla po schodech nahoru. „Co se tady stalo? Vypadá to tu jako po zemětřesení.“

„Jo?“

„Proč tu sedíš potmě?“ Šla k oknu, roztáhnout závěsy.

„Ne, nech je tak!“

„Čeho se bojíš?“

Spider maličko odhrnul závěs a vykoukl ven. „Ptáků,“ řekl nakonec.

„Ale ptáci jsou naši přátelé,“ pronesla Rosie, jako by poučovala dítě.

„Ptáci,“ vrátil jí Spider, „jsou poslední z dinosaurů. Mrňaví okřídlení velociraptoři. Žerou bezbranné kroutící se věcičky a ořechy a ryby a, a jiné ptáky. Žížaly se kvůli nim bojí vylézt ze záhonů. A sledovala jsi někdy kuře, když jí? Možná vypadají nevinně, ale ptáci jsou, no, jsou pěkně krutí.“

„Nedávno povídali ve zprávách o ptákovi, co zachránil nějakému člověku život,“ namítla Rosie.

„To nic nemění na faktu, že –“

„Byl to havran nebo vrána. Jeden z těch černých. Ten člověk ležel na trávníku v zahradě svého domu v Kalifornii a četl si časopis. Slyší nějaké krákání a krákorání, je to havran a snaží se připoutat jeho pozornost. Chlápek vstal a šel ke stromu, na kterém ten pták seděl, a pod ním byla puma připravená po něm skočit. Rychle se schoval v domě. Kdyby ho ten havran nevaroval, bylo by dnes po něm.“

„Neřekl bych, že tohle je normální havraní chování. A i kdyby jeden havran někomu zachránil život, na věci to nic nemění. Chtějí mě dostat.“

„Dobrá,“ kývla Rosie, aby ukázala, že je na jeho straně. „Ptáci tě chtějí dostat.“

„Ano.“

„A kvůli tomu jsou…?“

„Uhm.“

„Musí pro to být nějaký důvod. Nechceš mi přece tvrdit, že se ptačí říše rozhodla chovat se k tobě jako k vypasené žížale jen tak pro nic za nic.“

„Myslím, že bys mi nevěřila.“

„Charlie. Vždycky jsi byl čestný člověk. Vždycky jsem ti důvěřovala. Když mi to řekneš, budu se ze všech sil snažit ti věřit. Opravdu budu, slibuji. Miluji tě a věřím v tebe. Tak proč mě nenecháš zjistit, jestli ti věřím, nebo ne?“

Zamyslel se. Pak se natáhl po její ruce a stiskl ji.

„Myslím, že bych ti měl něco ukázat“

Dovedl ji na konec chodby. Zastavili se přede dveřmi do pokoje pro hosty. „Tady uvnitř něco je. Řekl bych, že ti to vysvětlí, o co jde, líp než já.“

„Ty jsi superhrdina,“ zlehčovala situaci. „A tady schováváš ty svoje bat-věcičky.“

„Ne.“

„Je to něco výstředního? Rád nosíš twinset a perly a říkáš si Dora?“

„Ne.“

„Není to… vláček a železnice, nebo ano?“

Spider otevřel dveře do své ložnice. Obrazová okna na zadní stěně ukazovala vodopád řítící se do jezera v džungli. Obloha za okny byla modřejší než safíry.

Rosie tiše vyjekla.

Otočila se, chodbou se vrátila do kuchyně a vyhlédla oknem na šedivé londýnské nebe, těstovité a nepřátelské. Došla zpět k Spiderovi. „Nechápu to. Charlie? Co se to tu děje?“

„Já nejsem Charlie,“ řekl Spider. „Podívej se na mne. Opravdu se podívej. Vždyť ani nevypadám jako on.“

Už ani nepředstírala, že mu chce vyhovět, aby ho potěšila. Upírala na něho velké a vystrašené oči.

„Jsem jeho bratr. Všecko jsem zpackal. Všecko. Myslím, že to nejlepší, co teď můžu udělat, je vypadnout z vašich životů a zmizet.“

„A kde je tedy Tl– kde je Charlie?“

„To nevím. Rvali jsme se. Pak šel otevřít dveře a já šel k sobě do pokoje. Nevrátil se.“

„Nevrátil se? A ty ses ani nesnažil zjistit, co se mu stalo?“

„Hm. Možná ho odvezla policie. Jen mě to tak napadlo. Nemám žádný důkaz.“

„Jak se jmenuješ?“ chtěla vědět.

„Spider.“

Rosie si to opakovala. „Spider.“ Za oknem, nad sprškou vodopádu, viděla hejno plameňáků. Vznášeli se růžoví a bílí ve slunečních paprscích. Vypadali vznešeně a nevyčíslitelně a byla to jedna z nejkrásnějších věcí, jaké Rosie kdy viděla. Pohlédla zpět na Spidera a najednou nechápala, jak kdy mohla věřit, že tenhle muž je Tlustý Charlie. Zatímco Tlustý Charlie byl tolerantní dobrák, otevřený a věčně rozpačitý, tenhle muž byl jako ocelový prut, prohnutý a připravený prasknout. „Ty skutečně nejsi on, že?“

„Říkal jsem ti, že nejsem.“

„Tak. Tak s kým jsem to… Koho jsem měla. Kdo to byl, s kým jsem to spala?“

„To budu asi já,“ řekl Spider.

„Myslela jsem si to.“ Dala mu facku, až ji ruka pálila. Spider cítil, jak mu zase začíná krvácet ret.

„Nejspíš jsem si to zasloužil.“

„Jasně že sis to zasloužil.“ Zarazila se. „Věděl o tom Tlustý Charlie? O tobě? Že jsi se mnou chodil?“

„No, ano. Ale on…“

„Oba jste nenormální. Nenormální, zrůdní, chorobní a zlí. Doufám, že shnijete v pekle.“

Naposledy přelétla nechápavým pohledem obrovský pokoj a okno se stromy, vodopádem a plameňáky. Pak se otočila a vyšla na chodbu a ven.

Spider si sedl na podlahu. Ze rtu mu stékal pramínek krve. Cítil se neuvěřitelně hloupě. Zaslechl zabouchnutí hlavních dveří. Zvedl se, přešel do koupelny a namočil růžek měkkého ručníku do horké vody. Pak ho vyždímal a přiložil si ho ke rtu. „Tohle přece nemám zapotřebí,“ řekl nahlas do prázdného bytu. Je mnohem snadnější lhát sám sobě, když to říkáte nahlas. „Ještě před týdnem jsem nikoho z vás lidí nepotřeboval a nepotřebuju vás ani teď. Nezáleží mi na vás. Končím s vámi.“

Plameňáci narazili do okenního skla jako péřové střely. Sklo se roztříštilo, úlomky se rozletěly po pokoji a zasekávaly se do stěn, do podlahy, do postele. Vzduch byl plný padajících růžových tělíček, zmítajících se obrovských růžových křídel a zahnutých černých zobáků. Do nastalého zmatku hřměl vodopád.

Spider se tiskl ke stěně. Mezi ním a dveřmi byli plameňáci, stovky plameňáků: jedenapůlmetroví ptáci s dlouhýma nohama a krky. Opatrně se postavil a udělal několik kroků tím minovým polem rozčilených růžových ptáků, kteří na něho hleděli šílenýma růžovýma očima. Zdálky by možná vypadali krásní. Jeden z nich se ohnal zobákem po Spiderově ruce. Kůži mu nerozsekl, ale bolelo to.

Spiderův pokoj byl opravdu velký, ale teď se rychle plnil padajícími plameňáky. A na obloze nad vodopádem se objevil temný mrak, další obrovské hejno.

Klovali po něm a snažili se ho zasáhnout drápy a tloukli ho křídly. Bylo mu jasné, že to není jeho největší problém. Děsil se toho, že skončí udušený pod nadýchaným růžovým polštářem z peří a ptáků. Byla by to velice ponižující smrt, odejít umačkaný ptáky, a to nijak zvlášť inteligentními ptáky.

Mysli, přikazoval si. Jsou to plameňáci. Ptačí mozky. Ty jsi Spider.

No a? odpovídal si v duchu podrážděně. Zkus mi říct něco, co nevím.

Plameňáci, kteří byli dole u podlahy, mu útočili na nohy. Ti, kteří dosud létali pokojem, se na něho vrhali shora. Přetáhl si bundu přes hlavu a v tom okamžiku na něho zaútočili. Bylo to, jako kdyby po něm někdo střílel kuřaty. Zavrávoral a klesl na zem. No tak, obelsti je, hlupáku.

Spider se zvedl a brodil se mořem křídel a zobáků k oknu, nyní otevřeným čelistem lemovaným úlomky skla.

„Pitomí ptáci,“ řekl zvesela. Vytáhl se na okenní římsu.

Plameňáci nepatří mezi tvory s pronikavou inteligencí nebo schopností řešit problémy: když necháte před vránou ležet kousek drátu a láhev s něčím k jídlu, můžete čekat, že se vrána pokusí udělat si z drátu nástroj, který jí pomůže dostat se k potravě. Plameňák se však pokusí sežrat drát, pokud mu bude připomínat krevetu, nebo možná i když se jí podobat nebude, jen pro případ, že by to byl nějaký nový druh krevety. Takže, pokud na tom muži, který stál na okenní římse a urážel je, bylo něco kouřového a nehmotného, nevzali to na vědomí. Zaměřili se na něho šílenýma rubínovýma očima vražedných králíků a rozlétli se k němu.

Muž skočil z římsy do proudu vodopádu a tisíce plameňáků se vrhly do vzduchu za ním. Mnozí z nich padali dolů jako kámen, protože plameňák potřebuje velký prostor k rozletu.

Za chvilku zůstali v místnosti jen zranění a mrtví ptáci: ti, kteří původně rozbili okna, ti, kteří narazili do zdí, a ti, kteří se udusili pod vrstvou jiných plameňáků. Ptáci, kteří dosud žili, si mohli všimnout, že se dveře, zjevně samy od sebe, otevřely a zase zavřely, ale protože byli jen hloupí plameňáci, nepřikládali tomu žádný význam.

Spider stál na chodbě bratrova bytu a snažil se zhluboka dýchat. Soustředil se na to, aby ložnice v pokoji pro hosty přestala existovat, i když to dělal strašně nerad, hlavně proto, že byl neuvěřitelně pyšný na svou zvukovou aparaturu, a že tam měl všechny věci.

Když budeš chtít, vždycky si můžeš pořídit nové.

Když jsi Spider, stačí si říct.

+ + + +

PANI NOAHOVÁ nebyla z těch žen, které dávají nahlas najevo škodolibou radost. Když se tedy Rosie rozplakala na chippendaleovské pohovce, zdržela se jásání, zpěvu i vítězného tance a křepčení po pokoji. Pečlivý pozorovatel by si však jistě všiml triumfálního záblesku v jejích očích.

Podala Rosie vysokou sklenici vody s vitamíny a ledem a pak poslouchala dceřinu litanii o zradě a podvodu. Než Rosie skončila, vítězný blesk v očích nahradil zmatený pohled. Hlava jí třeštila.

„Takže Tlustý Charlie nebyl doopravdy Tlustý Charlie?“

„Ne. Tedy, ano. Tlustý Charlie je Tlustý Charlie, ale ten poslední týden jsem chodila s jeho bratrem.“

„Jsou dvojčata?“

„Ne. Dokonce bych ani neřekla, že si jsou podobní. Nevím. Jsem tak zmatená.“

„A s kterým ses tedy rozešla?“

Rosie se vysmrkala. „Rozešla jsem se se Spiderem. To je bratr Tlustého Charlieho.“

„Ale s tím jsi přece zasnoubená nebyla.“

„Ne, ale myslela jsem, že jsem. Myslela jsem, že on je Tlustý Charlie.“

„Takže ses rozešla i s Tlustým Charliem?“

„Vlastně ano. Jen jsem mu to ještě neřekla.“

„A on o tom věděl? Myslím o tom s bratrem? Bylo to nějaké ďábelské spiknutí, které spolu nastrojili proti mé ubohé holčičce?“

„To bych neřekla. Ale na tom nezáleží. Nemůžu si ho vzít.“

„Ne,“ souhlasila její matka. „To rozhodně nemůžeš. Nepřipadá v úvahu.“ V duchu předvedla vítězný dupák a odpálila velký, ale vkusný ohňostroj. „Najdeme ti nějakého hodného chlapce, nedělej si starosti. Ten Tlustý Charlie. Nikdy za nic nestál. Věděla jsem to od prvního okamžiku. Snědl mé voskové ovoce. Věděla jsem, že s ním budou problémy. Kde je teď?“

„Nejsem si jistá. Spider říkal, že ho asi odvezla policie.“

„Ha!“ zvolala paní Noahová a rozšířila ohňostroj ve své hlavě do novoročních disneylandovských proporcí. Mentálně obětovala i tucet pěkných černých býků. Nahlas řekla jen: „Pravděpodobně do vězení, jestli to chceš vědět. Tam odjakživa patřil. Vždycky jsem říkala, že přesně tam skončí.“

Rosie zase začala plakat, snad ještě víc než předtím. Vytáhla z krabice hrst papírových kapesníků a hlučně se vysmrkala. Statečně polkla. Pak se zase rozplakala. Matka ji chlácholivě hladila po ruce. „Samozřejmě si ho nemůžeš vzít. Nemůžeš se provdat za trestance. Ale když je ve vězení, klidně můžeš zasnoubení zrušit.“ V koutcích úst se jí objevil stín úsměvu, když řekla: „Mohla bych za ním zajít. Nebo tam jít o návštěvním dni a říct mu, že je mizerný gauner a že už ho nikdy nechceš vidět. Můžeme zařídit i zákaz kontaktu,“ dodala ochotně.

„T-to není důvod, proč si nemůžu vzít Tlustého Charlieho.“

„Ne?“ zvedla její matka jedno dokonale vykreslené obočí.

„Ne. Nemůžu si ho vzít, protože ho nemiluju.“

„Pochopitelně ho nemiluješ. Vždycky jsem to věděla. Bylo to jen holčičí poblouznění, ale teď, když víš, jaký doopravdy –“

„Jsem zamilovaná,“ pokračovala Rosie, jako by matka vůbec nic neřekla, „do Spidera. Do jeho bratra.“ Výraz, který přelétl přes matčin obličej, byl mrak vos letících na piknik. „Neboj se,“ uklidňovala ji Rosie. „Nevezmu si ani jeho. Řekla jsem mu, že už ho nechci vidět.“

Paní Noahová vyšpulila rty. „Tedy, nechci předstírat, že něčemu z toho rozumím, ale také netvrdím, že mě to netěší.“ Hodinový stroj v hlavě se jí znovu rozběhl, ozubená kolečka do sebe začala zapadat novým způsobem, západky zaskakovaly a pera pružila. „Víš, co by teď zrovna bylo nejlepší? Co kdyby sis dopřála hezkou dovolenou? Ráda na ni dám všecky peníze, co jsem našetřila na svatbu…“

Asi to nebylo to nejvhodnější, co mohla říct. Rosie znovu začala vzlykat do kapesníků. Matka rychle pokračovala: „Chápej, chci ti udělat radost. Vím, že máš v práci spoustu nevybrané dovolené. A sama jsi říkala, že je tam teď klid. A v podobných situacích žena potřebuje od všeho utéct a v klidu si rozmyslet, co dál.“

Rosie uvažovala, jestli snad matku celá ta léta špatně chápala. Popotáhla, polkla a nakonec řekla: „To by bylo fajn.“

„Tak, dohodnuto. A já pojedu s tebou, abych se mohla o svou holčičku starat.“ A v hlavě, za velkým finále slavnostního ohňostroje, dodala: A abych měla jistotu, že se má holčička seznámí jen s těmi správnými muži.

„Kam pojedeme?“ chtěla vědět Rosie.

„Na okružní plavbu,“ rozhodla matka.

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE nedostal želízka a to bylo dobré. Všecko ostatní bylo zlé, ale aspoň neměl želízka. Život byl rozmazaná skvrna až příliš ostrých detailů: seržant na příjmu, který se škrábe na nose a zapisuje ho –“Cela číslo šest je volná.“, pak zelené dveře a pach cel, nevýrazný zápach, se kterým se nikdy dříve nesetkal, ale který mu okamžitě připadal povědomý, pronikavá zatuchlina včerejších zvratků a dezinfekce a kouře a nevětraných přikrývek a nespláchnutých záchodů a zoufalství. Byl to pach světa na dně a jemu připadalo, že zrovna tam skončil.

„Až budete potřebovat spláchnout,“ radil mu policista, který ho vedl chodbou, „zmáčkněte knoflík v cele. Jeden z nás doběhne, dřív nebo později, a zatáhne místo vás za řetěz. Abyste nespláchl důkazy.“

„Důkazy čeho?“

„Nech toho, Sluníčko.“

Tlustý Charlie si povzdechl. Splachoval odpadní produkty svého těla od doby, kdy byl dost starý na to, aby v něm ta aktivita budila hrdost. Její ztráta, snad ještě víc než ztráta svobody, mu říkala, že se jeho život od základů změnil.

„Jsi tu poprvé,“ konstatoval policista.

„Omlouvám se.“

„Drogy?“

„Ne, děkuji.“

„Jsi tu kvůli drogám?“

„Já nevím, kvůli čemu tady jsem,“ vysvětloval mu Tlustý Charlie. „Jsem nevinný.“

„Kancelářský zločin, co?“ Policista vážně pokýval hlavou. „Povím ti něco, co obyčejní zločinci vědí bez říkání. Čím snadnější to uděláš ty nám, tím snadnější to uděláme my tobě. Vy nóbl úředníci. Vždycky bráníte svý práva. A děláte si to pak ještě horší.“

Otevřel dveře cely číslo šest. „Domove, domove, sladký a jediný…“ recitoval.

Vězeňský zápach byl uvnitř cely ještě ostřejší. Tlustý Charlie se rozhlédl. Stěny cely byly natřeny speciální kropenatou barvou, která odolává graffiti. U jedné stála úzká postel, v rohu záchodová mísa bez víka.

Položil na postel přikrývku, již dostal na příjmu.

„No nic. Tak. No, udělej si pohodlí. A kdyby ses nudil, necpi deku do záchodové mísy.“

„Proč bych to dělal?“

„Taky si tím někdy lámu hlavu,“ řekl policista. „Třeba to zahání monotónnost. Jak to mám vědět. Jsem občan poslušný zákona a pod policejní penzí, já toho v cele moc nenaseděl.“

„Věřte, já to neudělal,“ ujišťoval ho Tlustý Charlie. „Cokoliv to má být.“

„To je dobře.“

„Promiňte, mohl bych dostat něco ke čtení?“

„Vypadá to tu snad na veřejnou knihovnu?“

„Ne.“

„Když jsem tu začínal, taky po mně chtěl jeden maník knížku. Dal jsem mu knížku, co jsem zrovna četl. J. T. Edson, myslím, nebo možná Louis L’Amour. A on s ní akorát ucpal záchod, věřil bys? Tak se nediv, že už to podruhé neudělám.“

Vyšel ven a zamkl dveře. On byl venku a Tlustý Charlie uvnitř.

+ + + +

NEJPODIVUHODNĚJŠÍ JE, napadlo Grahama Coatse, který si nijak nepotrpěl na introspekci, jak je normální a čiperný a všeobecně v pohodě se cítí.

Kapitán jim přikázal, aby si zapnuli bezpečnostní pásy, a oznámil jim, že brzy přistanou na ostrově Saint Andrews. Byl to malý ostrov v Karibiku, který, získal nezávislost v roce 1962 a rozhodl se své osvobození od kolonialismu demonstrovat celou řadou kroků, včetně vytvoření vlastního soudnictví a naprostým odmítnutím veškerých dohod o vydávání stíhaných osob.

Letadlo přistálo. Grahane Coats vystoupil a přešel po sluncem ozářené letištní ploše. Kufr na kolečkách táhl za sebou. Předložil náležitý pas, na jméno Basila Finnegana, a dostal razítko. Vyzvedl si zbytek zavazadel a prošel kolem neobsazené celnice do maličké letištní haly a odtud do nádherného slunce. Měl na sobě tričko, krátké kalhoty a sandály a vypadal jako britský rekreant v cizině.

Jeho správce čekal před letištěm. Grahame Coats se usadil na zadním sedadle černého mercedesu a zavelel: „Domů, prosím.“ Cestou z Williamstownu ke svému sídlu na útesu se díval oknem vozu na ostrov se spokojeným a majetnickým úsměvem na tváři.

Napadlo ho, že když opouštěl Anglii, zanechal tam ženu, o níž předpokládal, že je mrtvá. Přemýšlel, jestli je snad přece jen živá, ale pochyboval o tom. Fakt, že vraždil, ho vůbec netrápil. Naopak, měl pocit naprostého uspokojení, jako by právě to potřeboval, aby se cítil kompletní. Kdoví, zda se mu ještě někdy něco takového podaří.

Zajímalo by ho, jestli to bude brzy.

KAPITOLA DESÁTÁ

Ve které Tlustý Charlie poznává svět a Maeve Livingstonová je nespokojená

TLUSTÝ CHARLIE seděl na dece na železné posteli a čekal, až se něco stane. Ale nestalo. Připadalo mu, jako by uplynulo několik měsíců, tak pomalu se čas vlekl. Snažil se usnout, ale nemohl si vzpomenout, jak se to dělá.

Zabušil do podlahy.

Někdo zakřičel, „Ticho tam!“ ale nedokázal říct, jestli to byl policista, nebo další vězeň.

Vydal se na procházku kolem cely. Chodil, podle skromného odhadu, aspoň dva tři roky. Pak se posadil a nechal kolem sebe plynout věčnost. Skleněným blokem u stropu, který sloužil jako okno, pronikalo denní světlo, podle všeho zdání totéž denní světlo, které viděl, když ho vedli na stanici.

Tlustý Charlie se pokoušel vzpomenout si, co lidé ve vězení dělají, aby jim utekl čas, ale přišel jen na psaní tajného deníku a schovávání věcí v konečníku. On neměl na co psát a cítil, že měřítkem úspěšnosti v životě není skrývání věcí ve vlastním zadku.

Nic se nedělo. Pořád se nic nedělo. Další Nic. Návrat Ničeho. Syn Ničeho. Nic opět na cestách. Nic a Abbott a Costello se seznámí s Vlčím mužem…

Když v zámku zaskřípal klíč, Tlustý Charlie skoro jásal.

„Tak. Cvičební dvůr. Můžete si dát cigaretu, pokud potřebujete.“

„Já nekouřím.“

„Stejně je to odporný zlozvyk.“

Cvičební dvůr byl otevřený prostor uprostřed policejní stanice, ze všech stran obklopený zdmi a shora krytý drátěnou sítí. Tlustý Charlie chodil kolem dokola a formuloval přesvědčení, že se mu opravdu a nepochybně nelíbí být ve vazbě. Nikdy necítil příliš kladný vztah k policii, ale až donedávna se mu dařilo držet se základní a hluboce zakořeněné důvěry v přirozený běh věcí, přesvědčení, že existuje jakási síla, člověk doby viktoriánské by ji asi nazýval Prozřetelností, jež zajišťuje, že provinilci budou potrestáni a nevinní budou osvobozeni. Tato víra se pod tlakem posledních událostí rozpadla a nahradilo ji podezření, že nejspíš stráví zbytek života tvrzením, že je nevinen. Že o tom bude přesvědčovat dlouhou řadu soudců a mučitelů a že mnozí z nich se budou velmi podobat Daisy, a že se s největší pravděpodobností nazítří probudí v cele číslo šest proměněný v obrovského švába. Protože zcela nepochybně byl přenesen do toho zlověstného vesmíru, který proměňuje lidi ve šváby…

Z oblohy nad ním cosi spadlo na síť nad dvorem. Tlustý Charlie vzhlédl. Ze sítě na něho s povýšeným nezájmem zíral kos. Následovalo další třepotání křídel a ke kosovi se přidalo několik vrabců a cosi, co Tlustý Charlie odhadoval na drozda.

Hleděli na něho. On hleděl na ně.

Přilétali další ptáci.

Tlustý Charlie by stěží dokázal přesně označit moment, kdy se shromáždění ptáků na síti změnilo ze zajímavého v děsivé. V každém případě to bylo někdy kolem první stovky. A v tom, že nevrkali a nekrákali, ani netrylkovali a nezpívali. Prostě přistáli na síti a pozorovali ho.

„Zmizte,“ vybídl je Tlustý Charlie.

Seděli dál. Zato promluvili. Volali na něho jménem.

Rozběhl se ke dveřím v rohu dvora. Zabušil na ně. Několikrát opakoval: „Promiňte,“ a pak začal křičet: „Pomoc!“

Cvaknutí. Dveře se otevřely a příslušník policie Jejího Veličenstva nabručeně řekl: „Doufám, že jde o vážnou věc.“

Tlustý Charlie ukázal prstem nahoru. Neřekl ani slovo. Nebylo třeba. Policista stál s ústy otevřenými v tak nepřirozeném úhlu, že se Tlustý Charlie začal obávat o jeho čelist. Vzpomněl na mámu, ta by muže určitě napomenula, ať zavře ústa, jinak že mu do nich něco vlétne.

Drátěná síť se prohýbala pod tíhou tisíců ptáků. Drobounká ptačí očka zírala bez mrkání dolů.

„Kristova noho,“ hlesl policista a bez jediného dalšího slova vtáhl Tlustého Charlieho zpět do vězeňského bloku.

+ + + +

MAEVE LIVINGSTONOVÁ ležela na podlaze a trpěla, velice trpěla. Probudila se, cítila, že má mokré vlasy a obličej. Mokré a teplé. Pak spala, a když se opět probudila, byly vlasy a obličej lepkavé a studené. Opět se jí zdál nějaký sen a zase se probudila, spala, probudila se natolik, že si byla vědoma bolesti v zátylku, a potom, protože bylo snadnější spát a protože ve spánku ji nic nebolelo, dovolila, aby ji sen přikryl jako měkká přikrývka.

Ve svých snech procházela televizním studiem a hledala Morrise. Občas ho zahlédla na monitorech. Vždycky měla dojem, že vypadá ustaraně. Snažila se najít cestu ven, ale všechny chodby ji vždycky zavedly zpátky do studia.

„Je mi tak zima,“ myslela si a věděla, že je opět vzhůru. Bolest však ustoupila. Celkem vzato, říkala si Maeve, je jí docela dobře.

Cosi jí dělalo starost, jen si nebyla jistá, co to je. Snad to byla nějaká součást jejího snu.

Nevěděla, kde je, ale byla tam tma. Zdálo se jí, že je v nějaké úklidové komoře a natáhla ruce před sebe, aby do něčeho nenarazila. Udělala několik nervózních kroků s nataženýma rukama a zavřenýma očima. Pak oči otevřela. Nyní byla v místnosti, kterou znala. Byla to kancelář.

Kancelář Grahama Coatse.

Pak si vzpomněla. Pořád ještě byla zmatená a rozespalá, nedokázala jasně myslet, věděla, že se nedokáže soustředit, dokud si nedá obvyklou ranní kávu, ale i tak jí všechno došlo: proradnost Grahama Coatse, jeho zrada, jeho zločinnost, jeho…

Vždyť on mě napadl, vzpomněla si. Praštil mě. Pak ji napadlo, Policie. Měla bych zavolat policii.

Sáhla po telefonu na stole a zvedla sluchátko, nebo se aspoň pokusila ho zvednout, ale bylo velice těžké, nebo kluzké, nebo obojí a nedokázala je pořádně uchopit. Nějak jí nesedělo v prstech.

Musím být slabší, než jsem myslela. Raději jim řeknu, ať pošlou zároveň i doktora.

V kapse saka mela malý stříbrný telefon, který hrál místo vyzvánění Greensleeves. Ulevilo se jí, že tam ještě je a že jí nedělá potíže ho držet. Vytočila tísňové volání. Čekala, až někdo hovor přijme, a divila se, proč se tomu pořád říká vytáčení, když na telefonech vůbec žádné vytáčecí ciferníky nejsou, už od té doby, co byla mladá. To přišly úzké telefony s tlačítky a příšerným vyzváněním. Když jí bylo asi sedmnáct, měla kluka, který uměl napodobovat jejich pípání a pořád to dělal. Když se tak dívala zpátky, bylo to asi jediné, čeho kdy dosáhl. Kdoví, co se s ním stalo. Zajímalo by ji, jak zvládá člověk, který umí napodobovat pípací telefon, život ve světě, kde telefony umí napodobovat jakýkoli v zvuk…

„Omlouváme se za zdržení vašeho hovoru,“ řekl mechanický hlas. „Nezavěšujte, prosím.“

Maeve cítila zvláštní klid, jako by se jí už nikdy nemohlo stát nic zlého.

Pak se ozval mužský hlas. „Haló?“ Zněl velice schopně.

„Potřebuji policii,“ řekla Maeve.

„Policii nepotřebujete,“ ujistil ji hlas. „Všemi zločiny se budou zabývat patřičné úřady.“

„Víte,“ zaváhala Maeve, „možná jsem vytočila špatné číslo.“

„Všechna čísla jsou v konečném důsledku dobrá. Jsou to jednoduše čísla, a nemohou tudíž být dobrá či špatná,“ informoval ji ten výkonný hlas.

„To se vám snadno řekne,“ zlobila se Maeve. „Ale já opravdu musím mluvit s policií. Taky nejspíš potřebuji sanitku. A zjevně mám špatné číslo.“ Ukončila hovor. 999 z mobilu možná nefunguje. Vyvolala si na displej adresář a zavolala sestřino číslo. Telefon jednou zazvonil a známý hlas řekl: „Dovolte, abych vám to objasnil: Neříkám, že jste vytočila špatné číslo úmyslně. Říkám, že všechna čísla jsou svou povahou správná. Tedy, s výjimkou Pí, samozřejmě. Nemůžu pracovat s Pí. Jak jen na ně pomyslím, začne mě bolet hlava, pořád další a další a další číslice a číslice –“

Maeve zmáčkla červené tlačítko a ukončila hovor. Vytočila svého bankéře.

Hlas na druhém konci řekl: „Já se tady snažím vás poučit o správnosti čísel, a vy si nepochybně myslíte, že všechno má svůj čas a místo –“

Cvak. Zavolala své nejlepší kamarádce.

„– a teď právě bychom měli hovořit o vašem konečném umístění. Obávám se, že dnes odpoledne je extrémně hustá doprava, pokud byste tedy laskavě posečkala tam, kde jste, budete vyzvednuta –“ Ten hlas uklidňoval, byl to hlas rozhlasového kněze, když vám sděluje svou myšlenku dne.

Kdyby se Maeve necítila tak klidná, byla by v té chvíli zpanikařila. Místo toho se zamyslela. Bylo jasné, že její telefon byl, jak se tomu říká, nabouraný?, bude tedy muset sejít dolů na ulicí a najít nějakého policistu a vznést oficiální žalobu. Když Maeve zmáčkla knoflík výtahu, nic se nedělo, tak sešla po schodech. Chystala se na to, že jako obvykle nikde žádný policista nebude, když je potřebujete, jen uhánějí kolem v těch policejních autech, bzzzbzaaabzzzzbzaaa. Policie by měla chodit ulicemi ve dvojicích, říkat lidem, kolik je hodin, nebo čekat u okapů, až po nich budou klouzat zloději s pytli lupu přes rameno…

Dole pod schody, v hale, stáli dva policisté, muž a žena. Neměli uniformy, ale nebylo pochyb, byli to policisté. Muž byl podsaditý a rudolící, žena byla drobná a tmavá a za jiných okolností by byla neobyčejně krásná. „Víme, že došla až sem,“ říkala právě ta žena. „Recepční si pamatuje, že sem přišla, chviličku před polednem. Když se vrátila z oběda, už byli oba pryč.“

„Myslíte, že utekli společně?“ zeptal se ten podsaditý muž.

„Ehm, promiňte,“ oslovila je Maeve Livingstonová zdvořile.

„Je to možné. Musí přece existovat nějaké jednoduché vysvětlení. Zmizení Grahama Coatse. Zmizení Maeve Livingstonové. Aspoň že máme Nancyho pod zámkem.“

„Spolu jsme tedy rozhodně neutekli,“ rozhořčila se Maeve, ale oni ji nebrali na vědomí.

Oba policisté nastoupili do výtahu a zabouchli za sebou dveře. Maeve sledovala, jak trhavě stoupají k nejvyššímu patru.

Pořád ještě držela v ruce svůj mobil. Začal vibrovat a pak spustil Greensleeves.

Podívala se na displej. Usmívala se na ni Morrisova fotografie. Nervózně zmáčkla přijímací tlačítko. „Ano?“

„Čau, lásko. Jak se vede?“

„Fajn, dík.“ Pak řekla: „Morrisi?“ A vyhrkla: „Ne, nemám se dobře. Vlastně je to všecko děsné.“

„No jo, myslel jsem si, že to tak je. Jenže, teď se s tím nedá nic dělat. Je na čase popojít dál.“

„Morrisi? Odkud voláš?“

„To je kapku složitější,“ zaváhal. „Rozumíš, já vlastně netelefonuju. Jen jsem ti chtěl pomoct.“

„Grahame Coats,“ naléhala. „Byl to podvodník.“

„Ano, miláčku,“ řekl Morris. „Ale nastal čas to všecko nechat plavat. Hoď to za hlavu.“

„On mě do ní praštil! A kradl naše peníze!“

„To jsou jen hmotné věci, lásko,“ uklidňoval ji Morris. „Teď už jsi za tím údolím –“

„Morrisi! Ten odporný červ se pokusil zavraždit tvou manželku. Opravdu si myslím, že by ses o to měl trochu zajímat.“

„No tak, miláčku. Já se jen snažím ti vysvětlit –“

„Poslouchej mě, Morrisi, jestli se k tomu hodláš stavět takhle, postarám se o to sama. Já to za hlavu nehodím. Tobě to může být jedno, ty jsi mrtvý. Ty si s takovými věcmi hlavu dělat nemusíš.“

„Ty jsi taky mrtvá, lásko.“

„To je teď úplně jedno,“ odsekla. „Co že jsem?“ A pak, dřív než mohl něco říct, zopakovala: „Morrisi, já řekla, že se mě pokusil zavraždit. Ne že se mu to povedlo.“

„Ehm,“ zesnulý Morris Livingstone nemohl najít slova. „Maeve. Lásko. Vím, že ti to možná bude připadat divné, ale pravdou je, že –“

Telefon vydal pípavý zvuk a na displeji se objevil symbol prázdné baterie.

„Bojím se, že jsem ti nerozuměla, Morrisi. Zdá se, že mi dochází baterka.“

„Nemáš žádnou telefonní baterii. Nemáš telefon. Je to iluze. Pořád se ti snažím říct, že jsi právě opustila slzavé údolí a stává se z tebe, no, sakra, je to jako s červy a motýly, lásko. Vždyť víš.“

„Housenkami,“ opravila ho Maeve. „Myslím, že máš na mysli housenky a motýly.“

„Ehm, to zní rozhodně líp,“ souhlasil Morrisův hlas v telefonu. „Housenky. Tak jsem to myslel. A v co se promění červi?“

„Ti se nepromění v nic, Morrisi,“ poučila ho Maeve, trochu podrážděně. „Jsou to prostě červi.“ Stříbrný mobil vydal jemný zvuk, jako elektronické říhnutí, znovu se ukázal obrázek vybité baterie a displej zčernal.

Maeve ho zavřela a strčila zpět do kapsy. Přešla k nejbližší zdi a pokusně do ní šťouchla prstem. Na dotek byla mazlavá a rosolovitá. Zatlačila trochu víc a ruka se probořila dovnitř. Pak pronikla na druhou stranu.

„Propáníčka,“ hlesla a ne poprvé za svou existenci si přála, aby byla poslouchala, co jí Morris říká. Nakonec, musela připustit, on má rozhodně víc zkušeností s tím, jak být mrtvý, než ona. No nic, být mrtvý je nejspíš stejné jako všechno ostatní v životě: něco pochytíte cestou a zbytek si domyslíte.

Vyšla hlavními dveřmi a zjistila, že prochází zdí na konci haly, do budovy. Zkusila to znovu, se stejným výsledkem. Pak vešla do cestovní kanceláře, která sídlila v přízemi budovy, a pokusila se protlačit stěnou na západní straně budovy.

Prošla jí a opět vyšla do haly, z východu. Bylo to jako být v televizním studiu a snažit se vyjít z obrazovky. Topograficky řečeno, vypadalo to, že kancelářská budova se stala jejím vesmírem.

Vrátila se nahoru, aby zjistila, co dělají detektivové. Hleděli na psací stůl, na nepořádek, který tam při baleni nechal Grahame Coats.

„Víte,“ snažila se jim pomoct Maeve, „já jsem v místnosti za knihovnou. Jsem tam.“

Ignorovali ji.

Žena si dřepla a prohrabávala koš. „Bingo,“ vytáhla bílou pánskou košili potřísněnou zaschlou krví. Vložila ji do pytle z PVC. Policista vytáhl svůj telefon.

„Chci tady lidi ze soudního,“ štěkl.

+ + + +

TLUSTÉMU CHARLIEMU nyní cela připadala jako útočiště, ne jako vězení. Především byla hluboko uvnitř budovy, daleko od rejdišť i těch nejodvážnějších ptáků. A bratra taky nikde nezahlédl. Už mu vůbec nevadilo, že se v cele číslo šest nic neděje. Nic bylo rozhodně příjemnější než většina z toho, s čím se poslední dobou setkával. I svět zabydlený výhradně zámky a šváby a lidmi, co se jmenují K., je lepší než svět zaplněný zlomyslnými ptáky, kteří sborově šeptají jeho jméno.

Otevřely se dveře.

„Vy neklepete?“ zeptal se Tlustý Charlie.

„Ne. My tady neklepeme. Konečně je tu váš právní zástupce.“

„Pan Merryman?“ zaradoval se Tlustý Charlie, a hned se zarazil. Leonard Merryman byl kulatý gentleman se zlatými brejličkami, což ten muž za policistou rozhodně nebyl.

„Všechno je v pořádku,“ řekl ten muž, co nebyl jeho právní zástupce. „Můžete nás tu nechat.“

„Cinkněte, až budete hotoví,“ kývl policista a zavřel dveře.

Spider vzal Tlustého Charlieho za ruku. „Jdu tě odsud vytáhnout.“

„Ale já nechci, abys mě vytáhl. Já nic neprovedl.“

„O další důvod víc, abys vypadl.“

„Ale když uteču, tak už to nebude pravda. Budu uprchlý vězeň.“

„Ty nejsi vězeň,“ těšil ho Spider. „Ještě tě z ničeho neobvinili. Jen jim pomáháš s vyšetřováním. Koukej, nemáš hlad?“

„Trochu.“

„Co bys chtěl? Čaj? Kávu? Horkou čokoládu?“

Horká čokoláda zněla obzvlášť lákavě. „Tu horkou čokoládu.“

„Fajn.“ Spider mu sevřel ruku a přikázal: „Zavři oči.“

„Proč?“

„Je to pak snadnější.“

Tlustý Charlie zavřel oči, i když si nebyl jist, co pak bude snadnější. Svět se natahoval a smršťoval a Tlustý Charlie čekal, kdy se mu zvedne žaludek. Pak se mu to uvnitř vědomí srovnalo a zklidnilo a cítil, jak mu vlahý vítr ovívá tváře.

Otevřel oči.

Byli venku, na velkém náměstí, kdesi, kde se to ani v nejmenším nepodobalo Anglii.

„Kde to jsme?“

„Myslím, že se to jmenuje Skopsie. Město v Itálii nebo kde. Začal jsem sem chodit už před lety. Dělají tu božskou horkou čokoládu. Nikdy jsem neokusil lepší.“

Sedli si k dřevěnému stolku. Byl natřený jasně červenou barvou. Přistoupil k nim číšník a cosi jim řekl v jazyce, který Tlustému Charliemu italštinu ničím nepřipomínal. Spider prohlásil: „Dos chocolatos, frajere,“ a muž kývl a odešel.

„Tak,“ začal Tlustý Charlie. „Teď jsi mě dostal do ještě většího maléru. Budou muset vyhlásit pátrání nebo co. Budu ve všech novinách.“

„Co s tebou udělají?“ zeptal se Spider s úsměvem. „Pošlou tě do vězení?“

„Přestaň šaškovat.“

Objevila se horká čokoláda a číšník ji nalil do hrníčků. Mělo to teplotu na úrovni žhavé lávy, hustotu napůl mezi čokoládovou polévkou a čokoládovým pudinkem a vonělo to rajsky nádherně.

Spider se odhodlal: „Podívej, nějak jsme celé to rodinné setkání zmršili, co?“

„My jsme to zmršili?“ Rozhořčení Tlustého Charlieho bylo naprosto přesvědčivé. „Já nejsem ten, kdo mi ukradl snoubenku. Já nejsem ten, kvůli komu mě vyhodili z práce. Já nejsem ten, kvůli kterému mě zatkli –“

„Ne. Ale ty jsi ten, kdo do toho zatáhl ptáky, nebo ne?“

Tlustý Charlie se odvážil maličko se napít. „Au, asi jsem si zrovna spálil pusu.“

Díval se na bratra a viděl, jak ze Spiderových očí na něho hledí jeho vlastní výraz: ustaraný, unavený, vyděšený. „Ano. Zatáhl jsem je do toho. Tak co budeme dělat?“

„Mimochodem, dělají tady opravdu báječné ragú s nudlemi.“

„Jsi si jistý, že jsme v Itálii?“

„Ani ne.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

Spider přikývl.

Tlustý Charlie uvažoval, jak se vyjádřit co nejpřesněji. „To s těmi ptáky. Jak se všichni vyrojí a předstírají, že unikli z Hitchcockova filmu. Myslíš, že něco takového se stává jen v Anglii?“

„Proč?“

„Protože mi připadá, že si nás všimli tamhle ti holubi.“ Ukázal na protější stranu náměstí.

Holubi nedělali to, co holubi normálně dělávají. Nezobali do kůrek ze sendvičů ani neposkakovali se skloněnými hlavami při hledání zbytků turistických svačin. Nehnutě stáli a upřeně hleděli. Plácání křídel a bylo jich o stovku víc. Většina nového hejna se usadila na soše tlustého muže v obrovském klobouku, která dominovala centru náměstí. Tlustý Charlie hleděl na holuby a holubi hleděli na něho. „Jaký je nejhorší scénář?“ zeptal se tiše Spidera. „Všichni nás podělají?“

„Nevím. Ale řekl bych, že zvládnou i horší věci. Dopij tu horkou čokoládu.“

„Ale ona je horká!“

„A taky budeme potřebovat pár lahví minerálky. Garcon!“

Tiché šumění křídel. Kdákání dalších přilétajících ptáků a pod tím vším hluboké, bublavé, tajuplné vrkání.

Číšník jim přinesl láhve s vodou, Spider, už zase ve své červenočerné kožené bundě, všiml si Tlustý Charlie, si je dal do kapsy.

„Jsou to jen holubi,“ řekl Tlustý Charlie, ale už když to vyslovoval, věděl, že to neodpovídá skutečnosti. Nebyli to jen holubi. Byla to armáda. Socha tlustého muže už se téměř ztratila pod šedofialovou přikrývkou z peří.

„Ptáci mi byli mnohem bližší, než je napadlo se proti nám spolčovat.“

Spider souhlasil. „A jsou všude.“ Pak chytil bratra za ruku. „Zavři oči.“

V tom okamžiku se ptáci na povel zvedli. Tlustý Charlie zavřel oči.

Holubi se vrhli dolů jako vlk na stádo…

Bylo ticho a dálka a Tlustý Charlie si pomyslel: Jsem v troubě. Otevřel oči a uvědomil si, že je to pravda: ve žhavé troubě s červenými dunami, které se táhly do dálky, až splynuly s oblohou perleťové barvy.

„Poušť,“ řekl Spider. „Připadalo mi to jako dobrý nápad. Zóna bez ptáků. Ať můžeme v klidu dokončit řeč. Na,“ podal bratrovi láhev s vodou.

„Dík.“

„Takže. Nechceš mi říct, odkud se vzali ti ptáci?“

Tlustý Charlie začal: „Existuje jedno takové místo. Šel jsem tam. Byla tam spousta zvířecích lidí. Všichni znali tátu. Jeden z nich byla žena, jakási ptačí žena.“

Spider na něho hleděl. „Existuje jedno takové místo? To jsi mi moc nepomohl.“

„Je tam horský svah a v něm jeskyně. A pak jsou tam taky útesy a ty padají dolů do ničeho. Je to jako konec světa.“

„To je začátek světa,“ opravil ho Spider. „O těch jeskyních jsem slyšel. Kdysi mi o nich povídala jedna dívka, co jsem znal. Ale nikdy jsem tam nebyl. Tak ty ses setkal s Ptačí ženou a…?“

„Nabídla se, že tě přinutí odejít. A, hm. No, vzal jsem to.“

„To,“ konstatoval Spider s úsměvem filmové hvězdy, „byla pěkná pitomost.“

„Nechtěl jsem po ní, aby ti ublížila.“

„A co sis představoval, že udělá, aby se mě zbavila? Napíše mi strohý dopis?“

„Nevím. Nepřemýšlel jsem. Byl jsem vyvedený z míry.“

„Boží. Jestli to bude po jejím, ty budeš z míry a já budu mrtvý. Mohl jsi mi jednoduše říct, ať jdu pryč, víš.“

„Řekl jsem ti to.“

„Jo? A co já na to?“

„Že se ti můj dům líbí a že nikam nejdeš.“

Spider se napil. „A co jsi jí tedy řekl? Přesně.“

Snažil se upamatovat. Když nad tím teď přemýšlel, připadalo mu to, co řekl, dost divné. „Jen že jí dám Anansiho rod,“ přiznal neochotně.

„Cože?“

„Chtěla, abych to řekl.“

Spider na něho nevěřícně zíral. „Ale to nejsem jen já. To jsme my oba!“

Tlustému Charliemu náhle vyschlo v ústech. Doufal, že to je pouštním vzduchem a upil ze své minerálky.

„Počkej. Proč ta poušť?“ zeptal se Spidera.

„Žádní ptáci. Zapomněl jsi?“

„A co je tamhle to?“ ukázal. Zpočátku se zdáli velice malí, a pak jste si uvědomili, že jsou prostě velmi vysoko. Kroužili a vznášeli se na nehybných křídlech.

„Supi,“ řekl Spider. „Ti na živé bytosti neútočí.“

„Jistě. A holubi se bojí lidí,“ opáčil Tlustý Charlie. Tečky na obloze kroužily níž a níž a ptáci rostli před očima.

Spider šeptl. „Boduješ.“ Potom: „Doprdele.“

Nebyli sami. Někdo je z nedaleké duny pozoroval. Nepozorný divák by si tu postavu mohl splést se strašákem.

Tlustý Charlie se rozkřičel: „Vypadni!“ Červený písek hlas polkl. „Beru to zpátky. Všecko. Žádná dohoda neexistuje! Nech nás na pokoji!“

Zatřepotání pláště v horkém vzduchu a duna byla holá.

„Odešla. Kdo by si byl pomyslel, že to bude tak jednoduché?“ radoval se.

Spider ho vzal za rameno a ukázal prstem. Žena v hnědém plášti nyní stála na nejbližší pískové hraně, tak blízko, že jí viděl do lesklých černých očí.

Supi byli otrhané černé stíny a pak přistáli: holé nafialovělé krky a hlavy, bez peří, protože je to mnohem výhodnější, když strkáte hlavu do hnijících mršin, natažené, jak krátkozrace hleděli na oba bratry, jako by uvažovali, zda mají počkat, až ti dva umřou, nebo jestli mají něco podniknout, aby proces uspíšili.

„Co ještě bylo v té vaší dohodě?“

„Co?“

„Bylo tam ještě něco dalšího? Dala ti něco na zpečetění úmluvy? Výměna věcí občas patří k úmluvě.“

Supi se pomalu blížili, krok za krokem, svírali se do šiku, uzavírali knih. Po obloze se míhaly další černé čáry, rostly a snášely se směrem k nim. Tlustý Charlie opět cítil, jak mu bratrova dlaň svírá ruku.

„Zavři oči.“

Chlad ho zasáhl jako rána do žaludku. Zhluboka se nadechl a lekl se, že mu zmrzly plíce. Kašlal a kašlal, ale vítr kolem tak skučel, že ho stejně nebylo slyšet.

Otevřel oči. „Smím se zeptat, kde jsme tentokrát?“

„Antarktida.“ Spider si zapnul koženou bundu a zdálo se, že mu chladno nevadí. „Je tu trochu zima, promiň.“

„Nemáš nějaký střední stupeň? Z pouště rovnou na ledovec?“

„Žádní ptáci,“ poučil ho bratr.

„Nebylo by jednodušší zajít prostě do nějaké budovy, kde bude příjemně a nebudou tam ptáci? Mohli bychom se tam najíst.“

Spider řekl: „Vidíš. Už zase si stěžuješ, jen proto, že tu trochu přituhuje.“

„To není žádné přituhování! Je tu padesát pod nulou. A stejně, koukej.“

Zvedl ruku k obloze. Byl tam světlý klikyhák, jako křídou načmárané m. Visel bez hnutí v ledovém vzduchu. „Albatros.“

„Fregatka,“ opravil ho Spider.

„Prosím?“

„Není to albatros. Je to fregatka. Pravděpodobně si nás ani nevšimla.“

„Možná ne,“ připustil Tlustý Charlie. „Ale oni ano.“ Spider se otočil a řekl cosi, co znělo podobně jako ‚fregatka‘. Možná to nebylo milion tučňáků, co se kolébalo a klouzalo a sjíždělo po břiše směrem k nim, ale rozhodně to tak vypadalo. Obecně se dá říct, že jediní, kdo se opravdu děsí, když se blíží tučňáci, jsou drobné ryby, ale pokud jich vidíte takové množství…

Tlustý Charlie ani nečekal na povel, uchopil bratra za ruku a pevně zavřel oči.

Když je zase otevřel, byl někde, kde bylo příjemně teplo. Ale tím smyslové informace končily, protože všechno kolem mělo barvu noci. „Oslepl jsem?“

„Jsme v nepoužívané šachtě. Před pár týdny jsem ji viděl na fotce v nějakém časopise. Pokud tu nejsou hejna nevidomých pěnkav, které se rozhodly využít tmy a zobat úlomky uhlí, jsme pravděpodobně v pohodě.“

„To je vtip, že? To o těch nevidomých pěnkavách?“

„Víceméně.“

Tlustý Charlie si povzdechl a vzdech se odrážel od stěn podzemní jeskyně. „Víš, kdyby ses byl sbalil a odešel z mého domu, když jsem tě o to požádal, nebyli bychom teď v téhle šlamastyce.“

„To nám teď moc nepomůže.“

„Nechtěl jsem ti pomáhat. Pámbu ví, jak já tohle všechno vysvětlím Rosie.“

Spider si odkašlal. „Myslím, že s tím si zbytečně děláš starosti.“

„Protože…?“

„Rozešla se s námi.“

Nastalo dlouhé ticho. Pak Tlustý Charlie řekl: „Nedivím se.“

„Já jsem to s ní celé nějak zvoral,“ přiznal se Spider nešťastně.

„Ale když jí to vysvětlím? Rozumíš, když jí řeknu, že já jsem nebyl ty, že ty jsi předstíral, že jsi já –“

„To už jsem udělal. A tehdy právě se rozhodla, že už nechce vidět ani jednoho z nás. Do smrti.“

„Mne taky?“

„Promiň, brácho.“

„Podívej,“ pokračoval ze tmy Spiderův hlas, já jsem opravdu nikdy nechtěl… No, když jsem za tebou přišel, chtěl jsem tě jen pozdravit. Nechtěl jsem… Ehm. Opravdu jsem to podělal, co?“

„To se jako omlouváš?“

Ticho. Pak: „Asi. Možná.“

Další ticho. Pak řekl Tlustý Charlie: „Pak se tedy omlouvám, že jsem zavolal Ptačí ženu, aby mě tě zbavila.“ Fakt, že Spidera neviděl, když spolu mluvili, mu to přiznání jaksi usnadňoval.

„Jo. Dík. Jen kdybych tak věděl, jak se jí zbavit.“

„Peříčko!“ vyhrkl náhle Tlustý Charlie.

„O čem to mluvíš?“

„Ptal ses, jestli mi dala něco, aby potvrdila tu dohodu. Dala. Dala mi pírko.“

„Kde je?“

Snažil se vzpomenout si. „Nevím to jistě. Měl jsem ho, když jsem se probudil v pokoji u paní Dunwiddyové. Když jsem nastupoval do letadla, už jsem ho neměl. Tak to ho nejspíš musí mít paní Dunwiddyová.“

Ticho, které následovalo, bylo dlouhé a temné a neporušené. Začal se bát, že Spider odešel, že zůstane opuštěný ve tmě pod světem. Konečně se odvážil: „Jsi tady ještě?“

„Ještě pořád.“

„Díky bohu. Kdybys mě tu dole nechal, netuším, jak bych se dostal ven.“

„Nepokoušej mě.“

Ticho.

Tlustý Charlie byl zvědavý: „V které zemi jsme?“

„V Polsku, myslím. Říkal jsem ti, viděl jsem to na fotce. Akorát že na té fotce měli světla.“

„Ty musíš ta místa vidět na fotce, abys tam mohl jít?“

„Musím vědět, kde jsou.“

Tlustému Charliemu připadalo neuvěřitelné, jak opravdu ticho může být v dole. To místo mělo své vlastní, speciální ticho. Začal přemýšlet o různých druzích ticha. Je ticho v hrobě jiné než ticho třeba ve vesmíru?

Spider uvažoval nahlas: „Paní Dunwiddyová. Pamatuju se na ni. Voní po fialkách.“ Lidé už vyslovili ‚Zanechte všech nadějí. Zemřeme.‘ s větším nadšením.

„Jo, to je ona. Malá, stará jak Metuzalém. Tlusté brýle. Asi tam budeme muset zajít a vzít si od ní to pírko. Pak ho vrátíme Ptačí ženě. Skončí tuhle noční můru.“ Dopil zbytek minerálky, kterou si sem přinesl z malého náměstí kdesi v Itálii. Zašrouboval víčko a odložil prázdnou láhev do tmy s myšlenkou, zda se jedná o odhazování odpadků, když ji nikdo nikdy neuvidí. „Pojď, vezmeme se za ruce a navštívíme paní Dunwiddyovou.“

Spider vydal jakýsi zvuk. Nebyl to arogantní zvuk. Byl nejistý a zneklidněný. V té tmě si Tlustý Charlie představoval, jak se Spider splaskává, jako skokan nebo týden nafouknutý balónek. Tlustý Charlie už dlouho toužil vidět, jak Spider trochu ztratí glanc, ale netěšilo ho, když ho slyšel vydávat zvuky jako vyděšený králík. „Tak moment. Ty se bojíš paní Dunwiddyové?“

„Já… já se k ní nemůžu přiblížit.“

„Jestli tě to potěší, taky jsem z ní byl rozklepaný, když jsem byl kluk, a pak jsem se s ní setkal na tátově pohřbu a nebyla zlá. Žádná hrůza. Je to jen stará ženská.“ V duchu ji viděl, jak zase zapaluje černé svíčky a sype do mísy byliny. „Možná trochu strašidelná. Ale až ji uvidíš, přestaneš se bát.“

„Přinutila mě odejít z domu. Já nechtěl jít. Ale rozbil jsem jednu tu kouli u ní v zahradě. Takovou tu velikou skleněnou parádu, jako obrovská vánoční baňka.“

„Mně se to taky povedlo. Byla pěkně naštvaná.“

„Já vím.“ Hlas ze tmy byl sevřený a ustaraný a zmatený. „Bylo to ve stejné době. Tehdy to všecko začalo.“

„No jo. Poslyš, byla to skleněná koule, nejde o život. Vezmi mě na Floridu, a já půjdu k paní Dunwiddyové a vezmu si to pírko. Já se jí nebojím. Můžeš na mě někde počkat.“

„Nemůžu. Nemůžu jít tam, kde je ona.“

„Co se mi to snažíš říct? Má to být nějaký magický zákaz vstupu?“

„Dá se říct. Ano.“ Pak Spider řekl: „Stýská se mi po Rosie. Mrzí mě to. Promiň.“

Tlustý Charlie myslel na Rosie. Zjistil, že si jen s obtížemi vybavuje její obličej. Představil si, jaké by to bylo nemít její matku za tchyni, představil si ty dvě siluety na zácloně v okně své ložnice. „Netrap se tím. Nebo, můžeš se trápit, jestli chceš, protože ses choval jako mizera. Ale třeba to bylo k dobrému.“ Trochu ho píchlo přibližně v místech, kde měl srdce, ale věděl, že říká pravdu. Ve tmě je mnohem snadnější říkat pravdu.

Spider řekl: „Víš, co tu nedává smysl?“

„Všechno?“

„Ne. Jen jedna věc. Nechápu, proč se do toho ta Ptačí žena nechala vtáhnout. Nedává to smysl.“

„Táta ji naštval –“

„Táta naštval každého. Ale ona je v neprávu. A když nás chtěla zabít, proč se o to nepokusí?“

„Dal jsem jí náš rod.“

„To jsi říkal. Ne, tady se děje něco jiného a já nevím co.“ Pak se rozhodl: „Drž se mě za ruku.“

„Mám i zavřít oči?“

„To neuškodí.“

„Kam jdeme? Na Měsíc?“

„Vezmu tě někam, kde budeš v bezpečí.“

„To je fajn. Mám rád bezpečí. Kam?“

Odpověď nepotřeboval. Ani oči nemusel otvírat. Pach nemytých těl a nespláchnutých záchodů, dezinfekce, starých dek a apatie.

„Vsadím se, že luxusní hotelový pokoj by mi zajistil stejné bezpečí,“ řekl nahlas, ale nebyl tam nikdo, kdo by ho slyšel. Sedl si na kavalec cely šest a tenkou deku si obalil kolem ramen. Jako by tady seděl odjakživa.

O půl hodiny později kdosi přišel a odvedl ho do vyšetřovací místnosti.

+ + + +

„NAZDAR,“ ŘEKLA DAISY s úsměvem. „Dáš si čaj?“

„Nenamáhej se,“ mávl rukou Tlustý Charlie. „Viděl jsem to v televizi. Vím, jak to chodí. Hrajete si na hodného poldu a zlého poldu, že? Ty mi dáš hrnek čaje a tři piškoty. Pak přijde nějaký tvrdý cholerický syčák a bude na mě řvát a vylije čaj a začne mi jíst piškoty a ty ho zarazíš, když mě bude chtít fyzicky napadnout, a přinutíš ho, aby mi vrátil čaj a piškoty, a já ti ve své vděčnosti řeknu všecko, co chceš vědět.“

„To všechno bychom mohli přeskočit a ty bys mi prostě mohl říct, co chceme vědět. A piškoty tu stejně nemáme.“

„Řekl jsem ti všecko, co vím,“ ujistil ji Tlustý Charlie. „Všecko. Grahame Coats mi dal šek na dva tácy a řekl, ať si vezmu čtrnáct dní dovolené. Řekl, že je velmi rád, že jsem ho upozornil na jisté neregulérnosti. Pak požádal o mé heslo a zamával mi na rozloučenou. Konec příběhu.“

„A pořád tvrdíš, že nevíš nic o zmizení Maeve Livingstonové?“

„Myslím, že jsem se s ní nikdy osobně nesetkal. Možná jednou, když prošla kanceláří. Několikrát jsme spolu mluvili telefonem. Vždycky chtěla mluvit s Grahamem Coatsem. Musel jsem jí říkat, že šek už je v poště.“

„A byl?“

„To nevím. Myslel jsem, že je. Podívej, přece si nemůžeš myslet, že mám s jejím zmizením něco společného.“

„Ne,“ zasmála se. „Nemůžu.“

„Protože já namouduši nevím, co se mohlo… Cože?“

„Nemyslím si, že jsi měl něco společného se zmizením Maeve Livingstonové. Také nevěřím, že jsi měl něco společného s finančními podvody, k nimž docházelo v Grahame Coats Agency, i když se zdá, že se někdo velice snažil, aby to tak vypadalo. Aleje naprosto jasné, že ty divné účetní praktiky a systematické odčerpávání peněz probíhaly dávno před tvým příchodem. Ty jsi tam byl jenom dva roky.“

„Asi tak,“ přikývl Tlustý Charlie. Uvědomil si, že mu klesla brada. Zavřel ústa.

„Já vím, že poldové ve filmech a knížkách jsou většinou idioti, zvlášť když je to ten typ s obstarožním detektivem nebo tvrdohlavým soukromým očkem. A je mi doopravdy líto, že nemáme piškoty s džemem. Ale nejsme všichni úplně pitomí.“

„Neřekl jsem, že jste.“

„Ne. Ale myslel sis to. Jsi volný. Můžeš jít. S omluvou, jestli to pomůže.“

„Kde… to… kde zmizela?“ zajímal se Tlustý Charlie.

„Paní Livingstonová? No, když ji viděli naposled, doprovázela Grahama Coatse do jeho kanceláře.“

„Ach.“

„S tím čajem jsem to myslela vážně. Dáš si?“

„Ano. Moc rád. Ehm. Předpokládám, že vaši lidé už zkontrolovali tu tajnou místnost v jeho kanceláři. Tu za knihovnou?“

Daisy budiž ke cti, že jediné, co řekla, naprosto klidně, bylo: „Řekla bych, že nezkontrolovali.“

„Myslím, že jsme o tom neměli vědět,“ přiznal Tlustý Charlie. „Ale kdysi jsem tam přišel a knihovna byla odsunutá a on byl uvnitř. Hned jsem zase odešel,“ dodal. „Nešpehoval jsem ho, nebo tak.“

Daisy ho přerušila. „Ty piškoty můžeme koupit cestou.“

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE si nebyl jistý, jestli se mu líbí na svobodě. Bylo tam moc čerstvého vzduchu.

„Je ti dobře?“ zeptala se Daisy.

„Ano, je mi fajn.“

„Připadáš mi nějak nervózní.“

„Asi jsem. Řekneš si, že je to hloupost, ale jsem trochu, no, musím myslet na ptáky.“

„Copak? Fobie?“

„Tak nějak.“

„Tak se říká iracionálnímu strachu z ptáků.“

„A jak se potom říká racionálnímu strachu z ptáků?“ Uždiboval piškot s pomerančovým džemem.

Chvíli jeli mlčky. Pak Daisy řekla: „Ale stejně, v tomhle autě žádní ptáci nejsou.“

Zaparkovala na dvojité žluté čáře před budovou Grahame Coats Agency a společně vešli dovnitř.

+ + + +

ROSIE LEŽELA na sluníčku u bazénu na zádi korejské výletní lodi* s rozevřeným časopisem přes obličej a matkou vedle sebe.

Marně se pokoušela vzpomenout si, proč si kdy myslela, že dovolená s matkou je dobrý nápad.

Na lodi nebyly žádné anglické noviny a Rosie vůbec nechyběly. Chybělo jí však všechno ostatní. V její mysli se okružní plavba stala zvláštní formou plovoucího očistce, snesitelného jen díky ostrovům, u kterých skoro každý den zakotvili. Ostatní pasažéři vždycky vyrazili na břeh a obíhali obchody nebo létali na parasailu nebo se vydávali na rumové výlety na pirátských lodích. Rosie se nikdy neúčastnila, chodila sama přístavními městečky a povídala si s lidmi.

Viděla lidi, kteří trpěli bolestmi, lidi, kteří vypadali hladoví a ubozí, a chtěla jim pomoct. Všechno se přece dá napravit. Jen je třeba, aby to někdo chtěl napravovat.

+ + + +

MAEVE LIVINGSTONOVÁ očekávala, že smrt bude spojená s řadou věcí, ale podráždění mezi nimi nikdy nebylo. Přesto byla podrážděná. Měla až po krk toho, jak jí lidé procházejí, jak ji ignorují a především měla až po krk toho, že není schopná opustit kanceláře na Aldwychi.

„Pochopte, když už musím někde strašit,“ vysvětlovala recepční, „proč nemůžu strašit přes ulici, v Somerset House? Krásná budova, nádherné výhledy na Temži, řada zajímavých architektonických prvků. Taky příjemné restaurace. I když už nepotřebujete jíst, můžete pozorovat lidi.“

Recepční Annie, která od zmizení Grahama Coatse jen zvedala telefony a znuděným hlasem opakovala: „Je mi líto, nevím,“ téměř na každou otázku, již ze sluchátka slyšela, a která, pokud právě nevykonávala tuto funkci, telefonovala svým kamarádkám a vzrušeným, byť přidušeným hlasem s nimi diskutovala o záhadných zmizeních, na to neodpověděla, stejně jako neodpovídala na nic, co jí Maeve říkala.

Nudu přerušil příchod Tlustého Charlieho Nancyho a té mladé policistky.

Maeve vždycky mívala Tlustého Charlieho ráda, i když jí bylo jasné, že jeho úkolem je ujistit ji, že její šek bude brzy v poštovní schránce, ale nyní viděla věci, jež dřív nevídávala: vznášely se kolem něho stíny, ne moc daleko, ne moc blízko, čekaly ho zlé věci. Vypadal jako člověk, který před něčím utíká. Dělalo jí to starost.

Šla za nimi do kanceláře Grahama Coatse a zaradovala se, když spatřila, jak Tlustý Charlie míří rovnou ke knihovně u zadní stěny místnosti.

„Tak kde je ten tajný panel?“ chtěla vědět Daisy.

„Není to panel. Jsou to dveře. Tady za tou knihovnou. Třeba je tu tajná západka nebo něco.“

Daisy prohlížela knihovnu. „Psal někdy Grahame Coats životopis?“

„O něčem takovém jsem neslyšel.“

Strčila do výtisku Mého života od Grahama Coatse. Byl krásný, vázaný v kůži. Cvaklo to a knihovna se odsunula. Za ní se objevily zamknuté dveře.

„Budeme potřebovat zámečníka,“ řekla. „A myslím, že už vás tady nebudeme potřebovat, pane Nancy.“

„Dobře,“ řekl Tlustý Charlie. „No. Bylo to… no… Bylo to zajímavé.“

A pak dodal: „Ty bys asi ne, že? Nějaké jídlo. Se mnou. Někdy?“

„Dim sum. V neděli v poledne. Platíme každý za sebe. Musíš tam být, když o půl dvanácté otevřou, jinak budeme muset čekat celé věky ve frontě.“ Rychle mu na kousek papíru napsala adresu restaurace a podala mu ji. „Dávej cestou domů pozor na ptáky.“

„Budu. Nashle v neděli.“

+ + + +

ZÁMEČNÍK ROZBALIL černý látkový kapsář a vybral několik úzkých proužků kovu.

„Fakticky, jeden by řekl, že se poučí. Ne že by dobré zámky byly drahé. Jen se koukněte, tydle dveře, krásná práce. Masiv. Půl dne vám zabere, než to propálíte lampou. A pak to celý shodí zámkem, co by votevřel pětiletý kluk. Lžičkou… Ták, dem… Snadné jak spadnout z vagónu.“

Zatáhl za dveře. Otevřely se a na zemi něco leželo.

„Do háje,“ vyhrkla Maeve Livingstonová. „To nejsem já.“ Myslela, že ke svému tělu bude mít kladnější vztah, ale neměla. Připomínalo jí mrtvé zvíře na kraji silnice.

Ve chvilce byla místnost plná lidí. Maeve, která nikdy neměla moc trpělivosti s detektivními dramaty, se brzy začala nudit. Zajímala ji jen ta část, kdy ji vynášeli, konečně, po schodech dolů a ven z budovy, tedy její lidské pozůstatky v diskrétním modrém plastovém pytli.

„To už je lepší,“ pochvalovala si.

Byla venku.

Aspoň pryč z té kanceláře na Aldwychi.

Samozřejmě, uvědomovala si, že existují nějaká pravidla. Musí být nějaká pravidla. Problém je, že si není jistá, jaká ta pravidla jsou.

Přistihla se, jak lituje, že nebyla v mládí víc nábožensky založená, ale nikdy to nezvládala: jako mladé děvče si nedokázala představit Boha, který všechny nesnášel natolik, že je odsoudil k věčnému zatracení v pekle. Většinou proto, že v něho řádně nevěřili. A jak vyrůstala, její dětské pochyby se zkonsolidovaly do skálopevné jistoty, že život, od narození až k hrobu, je všechno, co je, a že všechno ostatní je jen fantazie. Byla to dobrá víra a pomohla jí všechno zvládat, ale nyní procházela tvrdou zkouškou.

Upřímně řečeno, nebyla si ani jistá, jestli by ji třeba celý život strávený chozením do toho správného kostela připravil na něco takového. Maeve rychle docházela k závěru, že v dobře organizovaném světě by Smrt měla vypadat jako taková ta vaše dovolená, kde máte všechno předplaceno a zajištěno, na začátku dostanete složku plnou vstupenek, poukázek na slevy, programů a telefonních čísel pro případ potíží.

Nechodila. Nelétala. Pohybovala se jako vítr, jako chladný podzimní vítr, který roztřásal lidi, když je míjela, který vířil spadané listí na chodníku.

Zamířila tam, kam chodívala vždycky nejdřív, když přijela do Londýna: do obchodního domu Selfridges na Oxford Street. Maeve tam pracovala v oddělení kosmetiky, když byla mnohem mladší, mezi jednotlivými tanečními angažmá, a nikdy se tam pak nezapomněla zastavit, když jí to vyšlo, a koupit si nějakou drahou kosmetiku, přesně jak si to v mládí slibovala.

Nyní bloumala oddělením, dokud ji to nezačalo nudit, pak se vydala do oddělení nábytku. Pravda, jídelní stůl už si nikdy nekoupí, ale podívat se přece může, to neuškodí…

Pak provívala oddělením domácí zábavy, obklopená televizními obrazovkami všech rozměrů. Na některých právě běžely zprávy. Beze zvuku, aby nerušily zákazníky, ale na všech byla fotografie Grahama Coatse. Vzedmula se v ní vlna nenávisti horká jako rozžhavená láva. Obraz se změnil a nyní hleděla na sebe, snímek z vystoupení s Morrisem. Vzpomněla si, že to byl skeč ‚Dej mi pětilibrovku, a já tě umuchluju k smrti‘ z pásma Morris Livingstone, předpokládám.

Mrzelo ji, že neví, jak dobít svůj mobil. I kdyby se nemohla spojit s nikým jiným než s tím protivným hlasem, co jí připomínal faráře, pořád bylo lepší mluvit s ním než s nikým. Ale ze všeho nejvíc toužila mluvit s Morrisem. Ten by jistě věděl, co dělat. Tentokrát by ho nechala mluvit. Tentokrát by poslouchala.

„Maeve?“

Morrisův obličej se na ni díval ze stovky obrazovek. Na zlomek vteřiny si myslela, že si to jen představuje, pak že to je součást zpráv, ale hleděl na ni starostlivě a znovu opakoval její jméno. Nebyly to zprávy, byl to Morris.

„Morrisi…?“

Usmál se svým proslaveným úsměvem a všechny tváře na všech obrazovkách se obrátily k ní. „Ahoj, lásko. Jen jsem chtěl vědět, co tě zdrželo. No, je načase, abys přešla sem za mnou.“

„Přešla?“

„Na druhou stranu. Přebrodit údolí. Nebo možná projít mlhou. Na tom nezáleží.“ Ze sta obrazovek natáhl sto rukou.

Věděla, že by stačilo natáhnout ruku a uchopit tu jeho. Sama sebe překvapila, když řekla: „Ne, Morrisi. Nemůžu.“

Sto identických obličejů se zatvářilo nechápavě. „Maeve, lásko. Musíš hodit tělesno za sebe.“

„No, jasně, můj drahý. Udělám to. Slibuju, že to udělám. Jakmile budu připravená.“

„Maeve, jsi mrtvá. Jak víc bys ještě mohla být připravená?“

Povzdechla si. „Musím tady ještě vyřešit pár věcí.“

„Například?“

Maeve se rozhodně napřímila. „Víš, mám v plánu najít toho mizeru Grahama Coatse a dělat… no, co už tak duchové dělají. Mohla bych ho strašit nebo tak.“

Morris nevěřícně zíral. „Ty chceš strašit Grahama Coatse? Kvůli čemu, prosím tě?“

„Protože, tady ještě nejsem hotová.“ Sevřela rty a bojovně vysunula bradu.

Morris Livingstone se na ni zahleděl ze stovky obrazovek najednou, mlčel, pak zavrtěl hlavou v gestu obdivu i rozhorlení. Oženil se s ní, protože byla vždycky svá, a právě proto ji miloval, ale přál si, aby ji dokázal aspoň pro jednou přesvědčit. Místo toho řekl: „No, já nikam neodejdu, kotě. Až budeš připravená, dej vědět.“

A začal se ztrácet.

„Morrisi! Máš tušení, jak bych ho mohla najít?“ Ale manželův obraz už úplně zmizel a na obrazovkách byla předpověď počasí.

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE se sešel s Daisy na nedělním dim sum ve spoře osvětlené restauraci v londýnské čínské čtvrti. „Moc ti to sluší,“ řekl.

„Děkuji. Je mi mizerně. Odvolali mě z případu Grahama Coatse. Teď už jde o oficiální vyšetřování vraždy. Já vím, měla bych být ráda, měla jsem asi kliku, že mě na tom nechali tak dlouho.“

„Ale co,“ utěšoval ji radostně. „Kdybys na tom nedělala, nebyla by sis užila mé zatýkání.“

„To máš pravdu.“ Našla v sobě dost slušnosti, aby vypadala mírně nešťastně.

„Jsou nějaká vodítka.“

„I kdyby byla, nejspíš bych ti o nich nesměla říct.“ K jejich stolku se přikodrcal vozík a Daisy z něho vybrala několik misek. „Existuje teorie, že Grahame Coats se vrhl z paluby trajektu do Dieppe. Lístek na něj byl to poslední, co zaplatil svou kreditkou.“

„Myslíš, že je to pravděpodobné?“

Nabrala tyčinkami z talíře knedlíček a strčila si ho do pusy.

„Ne. Myslím, že zmizel někam, kde nemají smlouvy o vydávání stíhaných osob. Nejspíš Brazílie. Zabití Maeve Livingstonové byla možná impulzivní akce, ale všechno ostatní bylo dokonale promyšlené a připravené. Měl dokonalý systém. Peníze šly na účty klientů. Grahame si vzal svých patnáct procent shora a trvalé příkazy zajišťovaly, že další spousta přicházela zdola. Spousta zahraničních šeků se nikdy ani na účty klientů nedostala. Jediné, co mě překvapuje, je, jak dlouho to dokázal dělat.“

Tlustý Charlie žvýkal rýžovou kuličku s čímsi sladkým uvnitř. „Řekl bych, že vím, kde je.“

Daisy přestala jíst.

„Napadlo mě to, když jsi říkala to o Brazílii. Nebo jak jsi to říkala. Jako bys věděla, že tam není.“

„To je asi policejní styl,“ pokrčila rameny. „A bojím se, že víc ti říct nemůžu. Jak se vede bratrovi?“

„Nevím. Myslím, že je pryč. Když jsem přišel domů, jeho pokoj tam nebyl.“

„Jeho pokoj?“

„Jeho věci. Odnesl si věci. A od té doby se neozval.“ Upíjel jasmínový čaj. „Doufám, že se mu nic nestalo.“

„Myslíš, že se mu mohlo něco stát?“

„No, on trpí stejnou fobií jako já.“

„To s těmi ptáky. Rozumím.“ Daisy chápavě kývla. „A jak se vede snoubence a budoucí tchyni?“

„Hm. Myslím, že ani jeden popis v současné době neplatí.“

„Ach.“

„Odjely.“

„To kvůli tomu zatčení?“

„Pokud vím, ne.“

Podívala se na něho jako kamarádský skřítek. „To je mi líto.“

„No,“ uvažoval nahlas, „právě nemám práci, nemám milostný život a, hlavně díky tvé snaze, jsou sousedé přesvědčeni, že patřím k drogovému gangu. Někteří začali přecházet na druhý chodník, když mě mají potkat. Na druhé straně, náš trafikant mě požádal, abych se postaral o toho chlapa, co zbouchl jeho dceru. Víš něco o nakládačkách?“

„Co jsi mu řekl?“

„Pravdu. Ale stejně mi asi nevěřil. Dal mi zadarmo sáček brambůrků se sýrovocibulovou příchutí a balíček větrových bonbónů a řekl mi, že takových věcí bude spousta, až udělám, co je třeba.“

„To vyšumí.“

„Je to děsně trapné.“

„Jen klid, tohle není konec světa.“

Podělili se o účet a číšník jim dal dvě sušenky štěstí na cestu.

„Co je v té tvé?“ zajímalo Tlustého Charlieho.

„Vytrvalost se ti vyplácí,“ přečetla mu. „A co tvoje?“

„Stejně jako tvoje. Dobrá stará vytrvalost.“ Zmačkal svůj papírek se štěstím do kuličky a strčil ji do kapsy. Doprovodil ji k zastávce podzemky na Leicester Square.

„Zdá se, že máš šťastný den,“ řekla Daisy.

„Jak to myslíš?“

„Nikde žádní ptáci.“

Uvědomil si, že má pravdu. Žádní holubi, žádní špačci, dokonce ani vrabci.

„Ale na tomhle náměstí jsou přece vždycky ptáci.“

„Dnes ne. Možná mají práci jinde.“

Zastavili se u vchodu do stanice a Tlustý Charlie si na okamžik myslel, že ho Daisy na rozloučenou políbí. Neudělala to.

Jen se usmála a řekla: „Sbohem,“ a on mávl; nejistý pohyb, který mohl být mávnutí, a taky jen bezděčné gesto. V příštím okamžiku zmizela dolů po schodech.

Šel přes náměstí směrem k Piccadilly.

Vytáhl svůj papírek ze sušenky a rozbalil ho. „Setkáme se u Erose,“ stálo na něm a vedle toho byla drobná kresba. Vypadala jako velká hvězda a mohl to být docela dobře pavouk.

Při chůzi přelétal očima oblohu a budovy, ale nikde žádní ptáci. A to bylo divné, protože v Londýně byli ptáci vždycky. Všude tam bývali ptáci.

Spider seděl pod sochou a četl si Zprávy ze světa. Když se Tlustý Charlie přiblížil, vzhlédl.

„Vlastně to vůbec není Eros, víš,“ pozdravil ho Tlustý Charlie. „Je to socha křesťanské Dobročinnosti.“

„Tak proč je nahý a drží luk a šíp? To mi nepřipadá zvlášť dobročinné a křesťanské.“

„Jen ti říkám, co jsem četl. Kde jsi byl? Dělal jsem si starosti.“

„Jsem v pořádku. Jen jsem se snažil vyhýbat se ptákům. Snažil jsem se pochopit, o co tu jde.“

„Všiml sis, že tu dnes nejsou žádní ptáci?“

„Všiml. Nevím, co si o tom mám myslet. Ale uvažoval jsem. A víš,“ svěřoval se Spider, „na celé téhle věci je něco divného.“

„Všecko. Od samého začátku.“

„Ne. Rozumíš, něco je špatně s tím, že se nám ta Ptačí žena snaží ublížit.“

„Jo. Je to špatné. Je to velice, velice nepěkné. Chceš jí to říct ty, nebo to mám udělat já?“

„Nemyslím takhle špatně. Spatně jako, no, uvažuj. Chci říct, navzdory Hitchcockovým filmům nejsou ptáci něco, co bych si vybral, kdybych chtěl někomu ublížit. Jsou sice okřídlená smrt pro hmyz, ale k útoku na lidi znám lepší zbraně. Když se podíváš na miliony let zkušeností, lidé je spíš snědí. Jejich prvotní instinkt je nechat nás na pokoji.“

„Ne u všech. Supi třeba ne. Nebo havrani. Ale ti se objevují jen na bojišti, když skončí bitva. Čekají, až zemřeš.“

„Cože?“

„Říkal jsem, že supi a havrani jsou jiní. Nemyslel jsem nic…“

„Ne.“ Spider se snažil soustředit. „Ne, už je to pryč. Na něco jsi mě přivedl a skoro jsem to měl. Poslyš, už ses spojil s paní Dunwiddyovou?“

„Telefonoval jsem paní Higglerové, ale nikdo to nebere.“

„Zajdeme si s nimi promluvit.“

„Tobě se to dobře řekne, ale já jsem švorc. Na dně. Bez groše. Nemůžu pořád lítat tam a zpátky přes Atlantik. Už nemám ani zaměstnání. Jsem –“

Spider sáhl do své červenočerné bundy a vytáhl peněženku. Vybral z ní svazek bankovek všech možných měn a vtiskl je bratrovi do dlaně. „Na. To by ti mělo stačit na cestu tam i zpátky. Jen sežeň to pírko.“

„Dík. Napadlo tě, že táta třeba vůbec není mrtvý?“

„Cože?“

„No, tak jsem uvažoval. Možná je to všecko zas jeden z jeho vtípků. Ty z toho nemáš takový dojem?“

„Já nevím. Ale možné to je.“

„Jsem si tím jistý. A to je první věc, kterou udělám. Půjdu k hrobu a –“

Nic víc už neřekl, protože v té chvíli přiletěli ptáci. Byli to městští ptáci: vrabci a špačci, holubi a vrány, tisíce a tisíce ptáků a proplétali se a kroužili, až létali jako tapisérie, koberec, stěna, která se blížila po Regent Street směrem k Tlustému Charliemu a Spiderovi. Opeřená falanga obrovská jako stěna mrakodrapu, dokonale plochá, dokonale nemožná, celá v pohybu, spřádající se, třepetavá a snášející se. Tlustý Charlie ji viděl, ale nechtěla se mu vměstnat do hlavy, vyklouzávala, kroutila se a řídla mu ve vědomí. Hleděl vzhůru a snažil se pochopit, co vidí.

Spider mu škubl loktem. Zakřičel: „Uteč!“

Tlustý Charlie se otočil na útěk. Spider metodicky skládal své noviny a pokládal je na odpadkový koš.

„Poběž taky!“

„O tebe nestojí. Ještě ne,“ řekl Spider a usmál se. Byl to úsměv, který už přesvědčil víc lidí, než si dovedete představit, aby udělali, co udělat nechtěli. A Tlustý Charlie opravdu chtěl utíkat. „Najdi to pírko. Sežeň tátu, jestli myslíš, že je ještě tady. Jen běž.“

A Tlustý Charlie utíkal.

Zeď ptáků kroužila a měnila se, stal se z ní vír ptáků mířící k soše Erota a muže pod ní. Tlustý Charlie vběhl do vchodu a sledoval, jak základna temného tornáda zasáhla Spidera. Zazdálo se mu, že přes ohlušující šum křídel slyší, jak bratr křičí. Možná to i slyšel.

A pak se ptáci rozptýlili a ulice byla prázdná. Vítr popoháněl po šedém chodníku hrst peří.

Tlustý Charlie tam stál a bylo mu špatně od žaludku. Pokud si někdo z kolemjdoucích všiml, co se stalo, vůbec nereagovali. Nějak si byl jistý, že byl jediný.

U sochy, tam, kde byl předtím Spider, stála žena. Její otrhaný hnědý plášť vlál ve větru. Vrátil se k ní. „Podívejte,“ začal, „když jsem vám řekl, abyste ho vyhnala, měl jsem na mysli, abyste ho dostala pryč z mého života. Ne abyste udělala cokoliv, co jste mu udělala.“

Pohlédla mu do obličeje a mlčela. V očích některých dravců je jakési šílenství, zuřivost, ze které jde strach. Nenechal se zastrašit. „Udělal jsem chybu. Jsem ochotný za ni platit. Vem si místo něho mne. Přines ho zpátky.“

Dál upřeně hleděla. Pak řekla: „Neboj se, dojde i na tebe, dítě compé Anansiho. Až nastane čas.“

„Proč chcete jeho?“

„Já ho nechci. Proč bych ho chtěla? Měla jsem vůči někomu závazek. Teď ho odevzdám a tím můj závazek skončí.“

Noviny popolétly ve větru a Tlustý Charlie byl sám.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Ve které se Rosie naučí odmítat neznámé muže a Tlustý Charlie dostane limetku

TLUSTÝ CHARLIE se díval dolů na otcův hrob. „Jsi tam?“ zeptal nahlas. „Jestli ano, vylez ven. Musím s tebou mluvit.“

Přešel k plechové květině, která označovala hrob, a sklonil se. Nevěděl, co čeká, ruku, která proklouzne hlínou, možná i prudce vystřelí a chytí ho za nohu, ale nevypadalo to, že se něco podobného chystá.

A on si byl tak jistý.

Vracel se Zahradou spočinutí a připadal si hloupě, jako soutěžící ve znalostní soutěži, který právě vsadil svůj milion dolarů na to, že Mississippi je delší řeka než Amazonka. Dobře mu tak. Otec byl mrtvý jako ježek na silnici a on zbytečně promrhal Spiderovy peníze na hon za falešnou stopou. Sedl si k větrným mlýnům Babylandu a rozplakal se a plesnivějící hračky mu připadaly ještě smutnější a opuštěnější než tehdy poprvé.

Čekala na něho na parkovišti. Opírala se o auto, kouřila cigaretu a vypadala rozpačitě.

„Dobrý, paní Bustamontová,“ pozdravil ji Tlustý Charlie.

Naposled potáhla, odhodila cigaretu na chodník a zavrtěla na ní podrážkou střevíce bez podpatku. Byla v černém. Zdála se unavená. „Nazdar, Charlesi.“

„Tedy, pokud bych tu někoho čekal, byla by to paní Higglerová. Nebo paní Dunwiddyová.“

„Callyanne odjela. Paní Dunwiddyová poslala mne. Chce s tebou mluvit.“

Je to jako mafie, pomyslel si. Postmenopauzální mafie. „Hodlá mi učinit nabídku, jakou nebudu moct odmítnout?“

„To pochybuju. Není jí nějak dobře.“

„Ach.“

Nasedl do vypůjčeného auta a jel za Camry paní Bustamontové floridskými ulicemi. Byl si tak jistý, že se v tom s tátou nemýlí. Tak jistý, že ho najde naživu. Že mu pomůže…

Zaparkovali před domem paní Dunwiddyové. Rozhlédl se po zahradě za brankou, po vybledlých plastových plameňácích a trpaslících a červené zrcadlové kouli na štíhlém betonovém sloupku. Připomínala obrovskou vánoční baňku. Popošel blíž a podíval se na sebe, jako tenkrát do té, kterou před lety rozbil, a viděl svůj znetvořený obličej.

„K čemu to je?“

„K ničemu. Líbilo se jí to.“

Uvnitř visela fialková vůně jako těžká přikrývka. Prateta Tlustého Charlieho mívala v kabelce sáček fialkových bonbónů, ale i když byl ještě baculatý mlsný kluk, byl ochotný si jeden vzít, jen když nebylo nic jiného. Tenhle dům voněl přesně jako ty bonbóny. Nevzpomněl si na to aspoň dvacet let. Jestlipak je ještě dělají? Stejně je zvláštní, proč je někdo vůbec začal vyrábět…

„Je na konci chodby,“ postrčila ho paní Bustamontová. Tlustý Charlie šel za paní Dunwiddyovou do ložnice.

Postel nebyla veliká, ale paní Dunwiddyová v ní ležela jako přerostlá panenka. Měla své brýle a nad nimi cosi, co zaregistroval jako první noční čepec ve svém životě, zažloutlou záležitost lemovanou krajkami, něco jako přikrývka na čajovou konvici. Seděla podepřená hromadou polštářů, měla pootevřená ústa a tiše chrápala.

Zakašlal.

Paní Dunwiddyová sebou trhla, otevřela oči a upřela je na něho. Ukázala prstem na noční stolek u lůžka a Tlustý Charlie vzal sklenici vody, která na něm stála, a podal jí ji. Sevřela ji oběma rukama, jako veverka ořech, zhluboka se napila a vrátila mu ji.

„Pořád mi vysychá v puse. Víš, kolik mám roků?“

„Hm.“ Došel k závěru, že žádná odpověď nebude správná. „Ne.“

„Stoštyry.“

„To je neuvěřitelné. Vypadáte velice zachovale. Chtěl jsem říct, jste opravdu báječně –“

„Sklapni, Tlustý Charlie.“

„Promiňte.“

„A neříkej promiňte jako čokl, kterýmu nadávají, že udělal v kuchyni na podlaze louži. Pěkně vztyč hlavu. Dívej se světu do očí. Slyšíš mě?“

„Ano. Promiňte. Chci říct, jen ano.“

Povzdechla si. „Chtěj mě vodvízt do nemocnice. Říkám jim, když se dožijete stoštyrech roků, vysloužili ste si právo umřít ve svý vlastní posteli. Já v ní kdysi hodně dávno dělala děti a rodila děti a tak sakra nehodlám umřít někde jinde. A ještě něco…“ Přestala mluvit, zavřela oči a pomalu a hluboce se nadechla. Zrovna se smířil s tím, že usnula, když otevřela oči a řekla: „Tlustý Charlie, až se tě někdo někdy zeptá, jeslí chceš žít do stoštyrech roků, řekni ne. Všecko bolí. Všecko. Bolí mě oudy, co ještě nikdo nevobjevil.“

„Budu na to pamatovat.“

„Nebuď prostořekej.“

Hleděl na drobnou ženu v bílé posteli. „Mám říct promiňte?“ zeptal se.

Paní Dunwiddyová odvrátila provinile oči. „Ublížila sem ti. Už je to dávno, ale ublížila sem ti.“

„Já vím.“

Paní Dunwiddyová možná umírala, ale přesto střelila po Tlustém Charliem pohledem, jaký by předškoláky vyhnal schovat se mámám pod sukně. „Jak to myslíš, že víš?“

„Domyslel jsem si to. Pravděpodobně ne všechno, ale dost. Nejsem hloupý.“

Chladně ho zkoumala tlustými skly brýlí. Pak řekla: „Ne. Nejsi. Není pochyb.“

Natáhla zkroucenou ruku. „Podej mi zas tu vodu. To je lepší.“ Usrkávala vodu a olizovala si rty temně červeným jazykem. „Dobře, že si přijel dneska. Zítra bude dům plnej ubrečenejch vnoučat a pravnoučat, všici mě budou nutit, abych šla umřít do špitálu, a podlejzat, abych jim dala věci. Ani mě neznaj. Přežila sem všecky svý děti. Do jednoho.“

„Povíte mi o tom, čím jste mi ublížila?“

„Neměl jsi mi rozbíjet moji zrcadlovou zahradní kouli.“

„To jsem určitě neměl.“

Pamatoval si to, jako si pamatujete věci z dětství, částečně vzpomínka, částečně vzpomínka na vzpomínku: běží za tenisovým míčkem do zahrady paní Dunwiddyové a pak je tam a bere do ruky její zrcadlovou kouli, aby se na sebe podíval, vidí svůj znetvořený obličej, cítí, jak koule padá na kamennou pěšinu, sleduje, jak se rozbíjí na tisíc drobounkých střepinek. Pamatoval si na silné staré prsty, které ho uchopily za ucho a vlekly ho ven ze zahrádky a do domu…

„Poslala jste Spidera pryč. Nebo ne?“

Bradu měla vysunutou jako mechanický buldok. Kývla. „Poslala sem ho do vyhnanství. Nechtěla sem, aby to tak dopadlo. Tehda uměl každej trochu čarovat. Neměli sme všecky ty dévédéčka a mobily a mikrovlnky, ale i tak sme toho znali dost. Chtěla sem tě jenom vytrestat. Byl si tak nafoukanej, samá rošťárna a odmlouvání a jízlivosti. Tak sem ti sebrala Spidera, abys věděl.“

Tlustý Charlie sice slyšel slova, ale nedávala mu smysl. „Vy jste ho odtáhla pryč?“

„Odtrhla sem ho od tebe. Všecku tu lstivost. Všecku tu podlost. Všecku tu špatnost. To všecko.“ Povzdechla si. „Moje chyba. Nikdo mi neřek, že když čarujete okolo, no, okolo lidí, jako je někdo z rodu tvýho táty, všecko se jaksi zvěčuje.“ Napila se. „Tvoje máma tomu nikdy nevěřila. Vážně nevěřila. Ale Spider, ten byl vo moc horší než ty. Tvůj otec vo tom nikdy neřek ani slovo, dokaď sem nedonutila Spidera vodejít. I potom mi jenom řek, že jesli to nedokážeš spravit, nejseš žádnej jeho syn.“

Chtěl se s ní přít, chtěl jí říct, že je to nesmysl, že Spider není jeho součástí, stejně jako on, Tlustý Charlie, není součástí moře nebo temnoty. Řekl jen: „Kde je to pírko?“

„Vo jakým peří to mluvíš?“

„Když jsem se vrátil tam z toho místa. Z místa s útesy a jeskyněmi. Držel jsem pírko. Co jste s ním udělala?“

„Nevzpomínám si. Sem stará ženská. Mám stoštyry roky.“

„Kde je?“

„Zapomněla sem.“

„Prosím vás, povězte mi to.“

„Já žádný peří nemám.“

„Kdo tedy?“

„Callyanne.“

„Paní Higglerová?“

Důvěrně se k němu naklonila. „Ty druhý dvě, ty sou ještě holky. Sou nespolehlivý.“

„Než jsem sem letěl, telefonoval jsem paní Higglerové. Nezvedla to. Zastavil jsem se u ní, než jsem šel na hřbitov. Paní Bustamontová říká, že někam odjela.“

Paní Dunwiddyová se mírně kolébala ze strany na stranu, jako by se chtěla ukolébat k spánku. „Já už tady dlouho nebudu. Když si posledně vodjel, přestala sem jíst pevnou stravu. Vopravdu. Nic než vodu. Některý ženský říkaj, že tvýho otce milovaly, ale já sem ho znala dávno před nima. Tehda sem byla hezká ženská a von mě brával tancovat. Chytl mě a točil se mnou dokola. Už tehda byl starý, ale ženská se při něm cítila jak královna. Nevím, jak to dělal…“ Odmlčela se a zase se trochu napila. Ruce se jí třásly. Tlustý Charlie jí vzal prázdnou sklenici. „Sto a štyry,“ opakovala si. „A za celej život sem ve dne ležela v posteli, akorát když sem rodila. A teďka takovej konec.“

„Vsadím se, že se dožijete sto pěti let,“ uklidňoval ji neobratně.

„Todle neříkej!“ Vypadala polekaně. „To ne! Vaše rodina už se mě natrápila až dost. Nesnaž se zařizovat, aby se věci staly.“

„Já nejsem jako táta. Já neumím čarovat. To Spider zdědil všechny ty schopnosti, nepamatujete?“

Zdálo se, že neposlouchá. Pokračovala ve vzpomínkách: „Když sme chodili tancovat, to bylo dávno před první světovou, tvůj táta si dycky povídal s kapelníkem a voni ho pokaždý pozvali nahoru, aby s nima zpíval. Všici lidi se smáli a tleskali. Jo, tak to von uměl. Zpíval.“

„Kde je paní Higglerová?“

„Vodešla domů.“

„Její dům je prázdný. Ani auto tam není.“

„Vodešla domů.“

„Ehm… chcete říct, že je mrtvá?“

Stařena na bílém lůžku sípala a lapala po dechu. Zdálo se, že už nemůže mluvit. Pokynula mu.

„Mám poslat pro pomoc?“

Kývla a dál se zajíkala a dusila a sípala. Běžel hledat paní Bustamontovou. Seděla v kuchyni a na malinké obrazovce přenosné televize sledovala show Oprah Winfreyové. „Máte jít za ní,“ řekl.

Paní Bustamontová vyšla z kuchyně. Za okamžik se vrátila s prázdným džbánem na vodu. „Cos jí řekl, že se tak rozjela?“

„Měla nějaký záchvat nebo tak?“

Paní Bustamontová po něm šlehla pohledem. „Ne, Charlesi. Smála se ti. Říká, že jí tvoje návštěva prospívá.“

„Aha. Říkala, že paní Higglerová odešla domů. Jen jsem se zeptal, jestli to znamená, že je mrtvá.“

Paní Bustamontová se usmála. „Saint Andrews. Callyanne odjela na Saint Andrews.“ Napustila do džbánu vodu z kohoutku.

Tlustý Charlie si povzdechl: „Když tohle všechno začalo, myslel jsem, že jde o mě proti Spiderovi a vy čtyři jste na mé straně. Teď Spidera unesli a já tu stojím proti vám čtyřem.“

Zatáhla kohoutek a popuzeně na něho pohlédla.

„Už nevěřím nikomu,“ stěžoval si. „Paní Dunwiddyová nejspíš předstírá, že je nemocná. Sotva vytáhnu paty, určitě vyskočí z postele a bude kolem ní tancovat charleston.“

„Vůbec nejí. Říká, že jí to dělá uvnitř zle. Nepolkne nic, co by jí zaplnilo břicho. Jenom vodu.“

„Kde na tom Saint Andrews je?“

„Už běž,“ ztrácela trpělivost paní Bustamontová. „Ta vaše rodina už tu nadělala škody nad hlavu.“

Nadechl se, jako by chtěl něco říct, ale neřekl a vyšel z domu bez jediného slova.

Paní Bustamontová odnesla džbán paní Dunwiddyové, která ležela tiše v posteli.

„Nancyho syn nás nenávidí,“ zašeptala jí paní Bustamontová. „Cos mu vlastně řekla?“

Paní Dunwiddyová mlčela. Její přítelkyně poslouchala, a když si byla jistá, že stará žena pořád ještě dýchá, sundala jí tlusté brýle a položila je na stolek. Pak jí natáhla přikrývku až k ramenům.

Sedla si a čekala, až přijde konec.

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE nasedl do auta a nastartoval. Vlastně ani nevěděl, kam jede. Potřetí ve dvou týdnech přeletěl Atlantik a z peněz, které mu Spider dal, už moc nezbývalo. Byl v autě sám, a protože byl sám, začal si pobrukovat.

Projel kolem houfu jamajských restaurací, když si všiml výkladní skříně: Levné zájezdy na Ostrovy. Zajel k chodníku, zastavil a vešel dovnitř.

„My v cestovní kanceláři A-Jedna jsme připraveni zabezpečit všechny vaše cestovatelské potřeby.“ oznámil mu úředník přitlumeným a omluvným hlasem, jaký si normálně rezervují lékaři pro chvíle, kdy sdělují lidem, že zmíněná končetina bude muset být amputována.

„Ehm. Ano. Díky. No. Jak se nejlevněji dostanu na Saint Andrews?“

„Máte na mysli dovolenou?“

„Vlastně ani ne. Chci jen na jeden den vypadnout. Možná na dva.“

„S odjezdem kdy?“

„Dnes odpoledne.“

„Předpokládám, že se mnou žertujete.“

„Ani v nejmenším.“

Následovalo pochmurné studování monitoru počítače. Ťukání do klávesnice. „Obávám se, že tu není nic pod dvanáct set dolarů.“

„Ach.“ Tlustý Charlie svěsil ramena.

Další klepání. Muž sykl. „To nemůže být pravda.“ Pak řekl: „Počkejte.“ Telefonický hovor. „Platí ta cena ještě?“ Naškrábal do bloku nějaká čísla a vzhlédl k Tlustému Charliemu. „Kdybyste mohl jet na týden a bydlet v hotelu Delfín, mohl bych vám nabídnout dovolenou za pět set dolarů, s plnou stravou. Let by vás stál jen letištní poplatky.“

„V čem je zádrhel?“

„Je to turistická reklamní akce. Něco s hudebním festivalem. Myslel jsem, že už to skončilo. Ale znáte to, jak se říká, za málo peněz málo muziky. Když budete chtít jíst někde jinde, vyjde vás to draho.“

Podal muži pět zmuchlaných stodolarových bankovek.

+ + + +

DAISY SI ZAČÍNALA připadat jako takový ten polda, jakého vídáte ve filmech: energický, otrlý a vždy připravený vzepřít se systému. Polda, co chce vědět, jestli se cítíte šťastný, nebo ne, nebo zda mu chcete udělat radost. A hlavně polda, co pravidelně tvrdí: „Na tyhle sračky už jsem moc starý.“ Bylo jí dvacet šest a toužila lidem sdělit, že na tyhle sračky už je příliš stará. Byla si přitom dobře vědoma, jak absurdní to je, ano, děkuji pěkně.

Právě v té chvíli stála v kanceláři detektiva superintendanta Camberwella a říkala: „Ano, pane. Saint Andrews.“

„Před pár lety jsem tam byl na dovolené. S bývalou paní Camberwellovou. Moc příjemné místo. Rumový koláč.“

„Řekla bych, že to je přesně ono, pane. Bezpečnostní kamery na Gatwicku ho zachytily naprosto dokonale. Cestoval pod jménem Bronstein. Roger Bronstein odletěl do Miami, přesedl na další letadlo, tentokrát na Saint Andrews.“

„Je jisté, že je to on?“

„Jisté.“

„A je to,“ kroutil hlavou superintendant. „Můžeme to zabalit, jsme nahraní. Nemáme s nimi dohodu o vydávání stíhaných.“

„Musí přece být něco, co můžeme udělat.“

„Hmm. Můžeme mu zmrazit zbývající účty a zabrat mu majetek. To pochopitelně uděláme, aleje nám to ke stejnému užitku jako papírový deštník, protože ten darebák bude mít spoustu prachů na místech, kde je nedokážeme najít nebo se na ně dostat.“

„Ale to je podvádění.“

Hleděl na nijako by si nebyl úplně jistý, na co se dívá. „Tohle není přetahovaná na hřišti. Kdyby dodržovali pravidla, byli by na naší straně. Pokud se vrátí, zatkneme ho.“ Zmačkal plastelínového mužíčka do plastelínové kuličky a tu začal rozvalovat na placičku. „Za starých časů mohli žádat o azyl v kostele. Pokud jste z kostela nevyšli, nikdo na vás nesměl sáhnout. I když jste někoho zabili. Samozřejmě to značně omezilo váš společenský život. To byly časy.“

Pohlédl na ni, jako by čekal, že už odejde. Trvala na svém: „Zabil Maeve Livingstonovou. Léta odíral své klienty.“

„No a?“

„Měli bychom ho postavit před soud.“

„Nepřipouštějte si to, vy s tím stejně nic nenaděláte.“

Pomyslela si, na tyhle sračky už začínám být stará. Stiskla rty a uvězněná slova se jí honila hlavou jako gramofonová deska.

„Nepřipouštějte si to,“ opakoval. Zformoval plastelínovou placičku do krychličky a tu pak rozmáčkl mezi palcem a ukazovákem. „Já si nic z toho nepřipouštím. Dívejte se na to, jako byste byla dopravní strážník na křižovatce. Grahame Coats je prostě auto, co zaparkovalo na dvojité žluté čáře, ale odjelo, než jste mu stačila zastrčit za stěrač lístek. Ano?“

„Jistě. Samozřejmě. Omlouvám se.“

„Dobře,“ kývl.

Vrátila se do své kanceláře, spustila si policejní intranet a několik hodin studovala své možnosti. Konečně šla domů. Carol seděla před Korunovační ulicí a jedla kuřecí po indicku z mikrovlnky.

„Potřebuju oddech,“ oznámila jí Daisy. „Jedu na dovolenou.“

„Už ti žádná dovolená nezbývá,“ poukázala Carol prakticky.

„Smůla. Na tyhle sračky jsem moc stará.“

„Aha. Kam jedeš?“

„Jedu chytit lumpa.“

+ + + +

TLUSTÉMU CHARLIEMU se Caribbeair moc líbila. Možná byli mezinárodní letecká společnost, ale cestovalo se nimi jako místním autobusem. Letuška mu říkala ‚drahoušku‘ a poradila mu, aby si ‚sed, kam ho srdce táhne‘.

Natáhl se přes tři sedadla a usnul. Ve snu kráčel pod měděnou oblohou a svět byl tichý a nehybný. Mířil směrem k ptákovi, ohromnému jako velkoměsto, se žhnoucíma očima, se zobákem dokořán. Tlustý Charlie vešel do toho zobáku a dál do krku.

Potom, jak to ve snech bývá, stál v pokoji se stěnami pokrytými měkkým peřím a s očima kulatýma jako oči sovy, které nemrkaly.

Uprostřed pokoje byl Spider s rukama a nohama roztaženýma a spoutanýma řetězy. Ty řetězy byly z kostí, jako jsou ty, co se z nich skládají kuřecí krky, a táhly se k rohům místnosti. Spider se skoro nemohl pohnout, jako moucha v síti.

Á, řekl Spider. To jsi ty.

Ano, kývl Tlustý Charlie ve svém snu.

Kostěné řetězy tahaly a smýkaly Spiderovým tělem a Tlustý Charlie viděl bolest, kterou jeho bratr nedokázal skrýt.

No, těšil ho Tlustý Charlie, řekl bych, že by to mohlo být i horší.

Podle mě tohle ještě není všechno, povzdechl si Spider. Myslím, že se mnou má jiné plány. S námi. Jen nevím jaké.

Jsou to jen ptáci. Jak zlé by to mohlo být?

Neslyšel jsi o Prométeovi?

O kom…?

Dal lidem oheň. Bohové ho potrestali, přikovali ho ke skále. Každý den přiletěl orel a vyrval mu játra.

Nedošla mu časem?

Každý den mu dorostla nová. To je výhoda jater.

Následovala odmlka. Bratři se na sebe upřeně dívali.

Já to vyřeším, prohlásil Tlustý Charlie. Spravím to.

Stejně jako zbytek svého života? Spider se usmál úsměvem bez humoru.

To je mi líto.

Ne, mně je to líto. Spider si povzdechl. Tak podívej, máš nějaký plán?

Plán?

Chápu to jako ne. Prostě dělej, co musíš. Dostaň mě odsud.

Jsi v pekle?

Nevím, kde jsem. Pokud to je nějaké místo, tak je to ptačí peklo. Musíš mé dostat ven.

Jak?

Jsi otcův syn, ne? Jsi můj bratr. Musíš na něco přijít. Jen mě odsud dostaň.

Tlustý Charlie se probudil. Celý se třásl. Letuška mu přinesla kávu a on ji vděčně vypil. Teď byl vzhůru a naprosto netoužil znovu usnout. Začal si číst magazín Caribbeairu a dověděl se v něm spoustu užitečných věcí o Saint Andrews.

Dověděl se, že Saint Andrews není nejmenší z Karibských ostrovů, ale že na něj lidé obvykle zapomínají, když si dělají seznam na dovolenou. Objevili ho kolem roku 1500 Španělé. Byl to neobydlený sopečný kopec se spoustou zvířat a pestrým rostlinstvem. Říkalo se, že když na Saint Andrews něco zasadíte, určitě to poroste.

Ostrov patřil Španělům, pak Britům, pak Holanďanům a nakonec, po krátkém období nezávislosti v roce 1962, majoru F. E. Garrettovi, který převzal vládu, přerušil diplomatické vztahy se všemi zeměmi kromě Albánie a Konga a vládl zemi železnou rukou až do politováníhodné smrti po pádu z postele o několik let později. Spadl z postele tak ošklivě, že si polámal řadu kostí, přestože v ložnici byla celá četa vojáků, kteří potvrdili, že se všichni maximálně snažili ztlumit jeho pád, ale nepodařilo se jim to. Navzdory všemu úsilí byl mrtvý, než ho stačili dopravit do jediné nemocnice na ostrově. Od té doby vládla na Saint Andrews dobročinná a volená vláda a ostrov se choval k celému světu neobyčejně přátelsky.

Měl kilometry písečných pláží a mrňavý prales uprostřed. Rostly na něm banány a cukrová třtina. Měl taky měnu, která lákala zahraniční investice, a offshore bankovnictví a neměl žádné dohody o vydávání stíhaných, snad jedině s Albánií a s Kongem.

Pokud byl Saint Andrews vůbec něčím známý, byla to jeho kuchyně: tamní obyvatelé tvrdili, že oni škubali kuřata dřív než Jamajčané, dělali skopové na kari dřív než Trinidaďané a smažili létající ryby před Bajany z Barbadosu.

Na ostrově byla dvě města: Williamstown na jihovýchodní straně a Newcastle na severu. V těch byly pouliční trhy, na kterých se dalo koupit všechno, co na ostrově rostlo, a několik supermarketů, ve kterých bylo totéž zboží k dostání za dvojnásobnou cenu. Jednou se Saint Andrews jistě zmůže i na mezinárodní letiště.

Názory na užitečnost hlubokého přístavu ve Williamstownu se lišily. Bylo však nepochybné, že takový přístav přiváděl rekreační lodě, plovoucí ostrovy plné lidí, kteří měnili ekonomiku a přírodu karibských ostrovů. V plné sezóně bývalo ve Williamstownském zálivu až půl tuctu velkých lodí a tisíce lidí čekaly na vylodění. Na ostrově si mohli protáhnout nohy a nakoupit. A obyvatelé Saint Andrews remcali, ale vítali je na břehu a prodávali jim věci a krmili je, až už nemohli sníst jediné sousto, a pak je poslali zpátky na jejich lodě…

Letadlo společnosti Caribbeair se žduchnutím přistálo a Tlustý Charlie leknutím upustil časopis. Zvedl ho, uložil zpět do síťky na sedadle před sebou, sešel ze schodů a vydal se po letištní ploše k budově letiště.

Bylo pozdní odpoledne. Vzal si taxík a nechal se odvézt do hotelu. Cestou se dozvěděl řadu věcí, o nichž se magazín Carribeairu nezmiňoval. Tak třeba zjistil, že hudba, opravdová hudba, správná hudba, je jedině country & western. Na Saint Andrews ji znali i rastas. Johnny Cash? Ten byl bůh. Willie Nelson? Polobůh.

Zjistil, že neexistuje rozumný důvod vůbec kdy Saint Andrews opustit. Hluboce se nad tím zamýšlel. Ostrov měl jeskyni a horu, deštný prales. Hotely? Snad dvacet. Restaurace? Několik desítek. Velkoměsto, tři města a přehršle vesnic. Jídlo? Není nic, co by tam nerostlo. Pomeranče. Banány. Muškátové oříšky. Dokonce, tvrdil taxikář, limety.

Tlustý Charlie na to řekl: „Ne!“ spíš proto, aby se nějak účastnil konverzace, ale taxikář to vzal jako projev nedůvěry. Dupl na brzdy, až auto sklouzlo ke krajníku, vyskočil ven, natáhl se přes plot, utrhl něco ze stromu a vrátil se zpátky.

„Dívej tohle! Nikdo nebude mi říkat, že já je lhář. Co toto je?“

„Limetka?“ zeptal se Tlustý Charlie.

„Přesný.“

Taxikář škubl autem zpět na silnici. Ujistil svého pasažéra, že Delfín je prvotřídní hotel. Má Tlustý Charlie na ostrově rodinu?

„No, vlastně tady někoho hledám. Jednu ženu.“

Taxikář to považoval za báječný nápad, protože Saint Andrews je přesně to místo, kam by měl člověk jet, když hledá ženu. To proto, poučil ho, že ženy na ostrově jsou líp vyvinuté než ženy na Jamajce a nezpůsobí chlapovi žal a trápení zdaleka tak často jako Trinidaďanky. Navíc jsou krásnější než ženy z Dominikánské republiky a lepší kuchařky než kdekoliv jinde na světě. Jestli Tlustý Charlie hledá ženu, je na nejsprávnějším místě.

„Nejde o nějakou ženu. Jde o jednu určitou ženu,“ opravil ho Tlustý Charlie.

Bylo mu řečeno, že to je tedy jeho šťastný den, neboť taxikář se může pochlubit tím, že zná na ostrově absolutně každého. Když někde strávíš celý život, poznamenal, můžeš si to dovolit. Byl ochoten se vsadit, že Tlustý Charlie nezná všechny lidi v Anglii ani od vidění, a on musel přiznat, že tomu tak je.

„Je to rodinná přítelkyně. Jmenuje se paní Higglerová. Callyanne Higglerová. Slyšel jste o ní?“

Taxikář chvíli mlčel. Zdálo se, že přemýšlí. Pak řekl, že ne, neslyšel o ní. Zajel do řady před hotelem Delfín a dostal zaplaceno.

Tlustý Charlie vešel dovnitř. Ukázal mladé recepční svůj pas a číslo rezervace. Limetku si položil na stůl recepce.

„Máte nějaké zavazadlo?“

„Ne,“ omlouval se.

„Nic?“

„Nic. Jen tuhle limetku.“

Vyplnil několik formulářů a dostal klíč a instrukce, kde najde svůj pokoj.

Byl ve vaně, když se ozvalo zaklepání. Obalil si kolem pasu ručník. Byl to poslíček. „Zapomněl jste si v recepci limetku.“ řekl a podal mu ji.

„Děkuji,“ řekl Tlustý Charlie. Vrátil se do vany. Pak si šel lehnout a zdály se mu nepříjemné sny.

+ + + +

VE STEJNÉ CHVÍLI se i Grahamu Coatsovi v jeho domě na útesu zdály podivné sny, temné a nemilé, ba doslova nepříjemné. Až se probudí, nebude si je pamatovat přesně, ale otevře oči s matným pocitem, že strávil noc štvaním menších stvoření vysokou trávou. Upamatuje se, jak je likvidoval úderem tlapy, jak trhal jejich těla svými zuby.

V těch snech byly ty zuby zničující zbraní.

Probudil se z nich rozrušený a do dne jakoby plného napětí.

Každé ráno přinášelo nový den a pro Grahama Coatse, pouhý týden od starého života, silnější pocit vyhnanství. Pravda, měl bazén a kakaovníky a stromy, na nichž zrály grepy, a muškátovníky. Měl plný vinný sklep a prázdný sklep na maso a plně vybavené audio-video centrum. Měl satelitní televizi, obrovskou sbírku DVD, o umělecké sbírce v hodnotě tisíců dolarů nemluvě. Měl kuchaře, který mu každý den chodil připravovat jídla, a hospodyni a zahradníka (manželský pár, přicházeli na několik hodin denně). Strava byla vynikající, podnebí, pokud máte rádi teplé a slunečné dny, perfektní, a žádná z těch věcí nenaplňovala Grahama Coatse takovým štěstím, jaké si podle svých představ zasluhoval.

Od té doby, co opustil Anglii, se neholil. Zatím to nestačilo na plnovous, získal pouze řídký porost, který dává mužům protřelý vzhled. Oči seděly v zapadlých důlcích a váčky pod nimi byly tak temné, že vypadaly jako modřiny.

Každý den ráno plaval v bazénu, ale jinak se slunci vyhýbal, nenahromadil zločinem všechno tohle bohatství, vysvětloval sám sobě, aby je hloupě ztratil kvůli rakovině kůže. Kvůli čemukoliv, když se to tak vezme.

Příliš často přemýšlel o Londýně. V Londýně měli v každé z jeho oblíbených restaurací šéfkuchaře, který ho oslovoval jménem a dělal všechno pro to, aby byl spokojený. V Londýně byli lidé, kteří mu byli zavázáni, a nikdy neměl problém sehnat lístky na premiéru, a vůbec, v Londýně byla divadla, v nichž mohly být premiéry. Vždycky si myslíval, že bude dokonalý exulant. Začínal mít podezření, že se mýlil.

Protože to potřeboval na někoho svést, došel k závěru, že za celou záležitost může Maeve Livingstonová. To ona ho do toho vtáhla. Pokusila se ho ožebračit. Byla to potvora, mrcha a nestoudnice. Zasloužila si, co ji potkalo. I tak jí to prošlo lehce. Kdyby ho byli vyslýchali v televizi, přímo slyšel zraněnou nevinnost ve svém hlase, když vysvětluje, jak bránil svůj majetek a svou čest před tou šílenou a nebezpečnou ženou. Upřímně řečeno, byl to téměř zázrak, že se dostal z kanceláře živý…

Být Grahamem Coatsem stejně bývalo pěkné. Nyní byl, jako vždycky na tomhle ostrově, Basil Finnegan, a zlobilo ho to. Necítil se jako Basil. Své basilství si musel tvrdě vydobýt, ten původní Basil zemřel jako dítě a měl skoro stejné datum narození. Jedna kopie rodného listu spolu s dopisem od imaginárního kněze po létech, a Grahame Coats vlastnil pas a identitu. Udržoval ji naživu, Basil měl solidní bankovní historii, Basil cestoval na exotická místa, Basil si zakoupil luxusní dům na Saint Andrews, aniž ho kdy viděl. Ale Grahame to vždycky chápal tak, že Basil pro něho pracuje, slouží mu. Nyní se sluha stal pánem. Basil Finnegan ho pozřel zaživa.

„Jestli tu zůstanu,“ pronesl Grahame Coats nahlas, „zblázním se.“

„Co vy říkáte?“ zeptala se hospodyně a s prachovkou v ruce nakoukla do dveří ložnice.

„Nic.“

„Se mi zdálo vy říkat jestli zůstal tak zblázní. Měl jít se projít. Procházka udělá dobrý.“

Grahame Coats nechodil na procházky: měl lidi, aby to dělali za něho. Ale, napadlo ho, Basil Finnegan třeba na procházky chodil. Nasadil si klobouk se širokou krempou a přezul se do polobotek. Vzal si mobil, instruoval zahradníka, aby pro něho přijel, až mu zavolá, a vyrazil z domu na útesu k nejbližšímu městu.

Svět je malý. Nemusíte v něm žít obzvlášť dlouho, abyste to pochopili sami. Existuje teorie, že na celém světě je jen pět set opravdových lidí (jakoby hlavní účinkující, všichni ostatní lidé na světě jsou, podlé té teorie, jen statisté) a co víc, všichni se navzájem znají. A je to pravda, nebo pravda do jisté míry. Ve skutečnosti je svět stvořen z tisíců a tisíců skupin o nějakých pěti stech lidech, kteří do sebe celý život narážejí, snaží se jeden druhému vyhýbat a nakonec se potkají v naprosto nepravděpodobné kavárně ve Vancouveru. V tom procesuje nevyhnutelnost. Nejde o náhodu. Svět tak prostě funguje, bez ohledu na jednotlivce či na slušnost.

A tak Grahame Coats vešel do kavárničky u silnice do Williamstownu, aby si objednal něco k pití a zavolal zahradníkovi, že ho má přijet vyzvednout.

Objednal si fantu a sedl si ke stolu. Podnik byl prakticky prázdný: dvě ženy, jedna mladá, druhá starší, seděly v zadním rohu, pily kávu a psaly pohlednice.

Díval se oknem na pláž na druhé straně cesty. Je to skutečně ráj, pomyslel si. Možná by mu prospělo, kdyby se hlouběji zapojil do místního života, do politiky, třeba jako sponzor umění. Už několikrát výrazně přispěl na ostrovní policejní síly a možná bude třeba zajistit…

Hlas za jeho zády, nadšený a váhavý, řekl: „Pan Coats?“ a jemu se zastavilo srdce. Mladší z těch dvou žen si sedala vedle něho. Měla ten nejvřelejší úsměv.

„To je náhoda, nečekala bych, že vás tady potkám. Taky na dovolené?“

„Tak nějak.“ Neměl tušení, kdo ta žena je.

„Pamatujete si na mě, ne? Rosie Noahová. Chodívala jsem s Tlustým, s Charliem Nancym. Vzpomínáte?“

„Nazdar, Rosie. Ano, jistě.“

„Jsem na výletní plavbě, s mámou. Pořád ještě píše pohlednice domů.“

Grahame Coats se přes rameno ohlédl do rohu kavárny. Cosi připomínající jihoamerickou mumii v kytičkovaných šatech mu pohled oplatilo.

„Víte,“ pokračovala Rosie, „přiznávám, že nejsem typ na takovou dovolenou. Deset dní popojíždění od ostrova k ostrovu. Je hezké vidět známý obličej, že?“

„Absativně,“ přikyvoval Grahame Coats. „Mám tomu rozumět tak, že vy a náš Charles už nejste, no, pár?“

„Ano. Asi ano. Chci říct, nejsme.“

Usmál se soucitně, aspoň navenek. Vzal fantu a šel s Rosie ke stolu v rohu. Paní Noahová vyzařovala záporné vlny, stejně jako starý železný radiátor dokáže vyzařovat do místnosti chlad, ale Grahame Coats byl naprosto dokonalý a absolutně ochotný a shodoval se s ní přinejmenším v jednom. Je naprosto otřesné, co všechno si tyhle výletní společnosti dnes dovolují. A myslí, že jim to projde. Je nechutné, jak lajdácká je administrativa na lodi, šokující, jak málo toho může jeden na ostrovech dělat, a ostudné, ve všech ohledech, s čím vším se měli cestující smířit: deset dní bez vany, jen s maličkou sprchou. Šokující.

Matka slečny Rosie mu pověděla o několika velice působivých nepřátelstvích, která stačila vyvolat u jistých amerických pasažérů, jejichž největším zločinem, pokud tomu Grahame Coats rozuměl, bylo, že si na Slavičím amoku u snídaně nakládali hodně plné talíře a že se opalovali přesně na tom místě u bazénu na palubě, o kterém paní Noahová hned první den rozhodla, že patří jí.

Grahame Coats přikyvoval a vydával sympatizující zvuky, zatímco po něm stékal její vitriol, sykal a souhlasil a mlaskal tak přesvědčivě, že byla nakonec ochotná přehlédnout svou nesnášenlivost k cizím lidem i ke každému, kdo byl nějakým způsobem spojený s Tlustým Charliem, a mluvila a mluvila a mluvila. Grahame Coats ji sotva poslouchal. Grahame Coats přemýšlel.

Bylo by velice nešťastné, letělo mu hlavou, kdyby se zrovna nyní někdo vrátil do Londýna a informoval úřady, že se setkal s Grahamem Coatsem na Saint Andrews. Bylo nevyhnutelné, že ho někdo jednou pozná, ale i nevyhnutelné by snad mohlo být odloženo.

„Dovolte,“ přerušil ji, „abych navrhl řešení aspoň jednoho z vašich problémů. Mám tady nedaleko rekreační dům. Docela pěkný dům, troufám si říci. A pokud tam mám něčeho víc než dost, jsou to vany. Nechcete mě tam doprovodit a dopřát si trochu potěšení, dámy?“

„Ne, děkujeme,“ odmítla Rosie. Kdyby byla přijala, dalo se čekat, že by její matka okamžitě začala tvrdit, že musí být v podvečer zpět v přístavu, kde je vyzvedne člun z jejich jachty, a byla by Rosie plísnila za to, že přijímá pozvání od prakticky cizích mužů. Jenže Rosie řekla ne.

„To je od vás neuvěřitelně laskavé,“ usmívala se její matka. „Bylo by nám opravdových potěšením.“

Brzy potom zastavil u chodníku černý mercedes a Grahame Coats otevřel jeho zadní dveře pro Rosie a její matku. Ujistil je, že mohou být absativně klidné, zahradník je dopraví zpět do přístavu dlouho předtím, než pojede poslední člun.

„Kam to bude, pane Finnegane?“ zeptal se zahradník.

„Domů.“

„Pan Finnegan?“ podivila se Rosie.

„To je staré rodinné jméno,“ vysvětlil jí Grahame Coats. A byl si jistý, že to tak je. Něčí rodiny každopádně. Zavřel za nimi a šel se posadit vedle řidiče.

+ + + +

MAEVE LIVINGSTONOVÁ se ztratila. Všechno to tak dobře začalo: chtěla být doma, v Pontecraftu, něco se zamihotalo, prudce zavál vítr a v jediném ektoplazmatickém okamžiku byla doma. Naposled bloudila domem, pak vyšla do podzimního dne. Zatoužila vidět svou sestru, a než stačila domyslet, stála na zahradě v Rye a pozorovala sestru, jak věnčí svého springeršpaněla.

Zdálo se to tak snadné.

To byl okamžik, kdy se rozhodla, že chce vidět Grahama Coatse, a okamžik, kdy se všecko pokazilo. Na krátkou chvíli byla zpátky v kanceláři na Aldwychi, pak v prázdném domě v Purley, na který si pamatovala z nějakého malého večírku, který Grahame Coats uspořádal před řadou let, a pak…

Pak byla ztracená. A když se chtěla dostat někam jinam, jen situaci zhoršila.

Neměla tušení, kde teď právě je. Vypadalo to jako nějaká zahrada.

Krátký prudký liják smáčel keře a jí se nedotkl. Z půdy se kouřilo a jí bylo jasné, že není v Anglii. Začínalo se smrákat.

Posadila se na trávník a začala popotahovat.

Proboha, napomínala se. Maeve Livingstonová. Dej se dohromady. Ale vzlykání se stále zhoršovalo.

„Chcete kapesník?“ zeptal se kdosi.

Maeve vzhlédla. Nějaký starší pán v zeleném klobouku, s uzoučkým knírkem pod nosem jí nabízel papírový kapesník.

Kývla. Pak mávla rukou. „Nejspíš mi stejně k ničemu nebude. Nemůžu ho vzít do ruky.“

Chápavě se usmál a podal jí kapesník. Nepropadl jí mezi prsty, vysmrkala se tedy a otřela si oči. „Děkuji vám. Omlouvám se. Najednou toho bylo trochu moc.“

„To se stává,“ pokývl muž. Přelétl ji očima shora dolů a zase zpět. „Kdo jste? Ztuhlík?“

„Ne,“ řekla. „Myslím, že ne… kdo je ztuhlík?“

„Duch.“ S tím tenkým knírkem jí připomínal Caba Callowaye, nebo možná Dona Amecheho, jednu z těch hvězd, které stárly, ale nikdy nepřestaly být hvězdami. Ať byl ten muž kdokoliv, pořád byl hvězda.

„Ach. Chápu. Ano. Jsem jedna z nich. Ehm. Vy?“

„Víceméně. V každém případě jsem mrtvý.“

„Ach. Vadilo by vám, kdybych se zeptala, kde jsem?“

„Jsme na Floridě. Na hřbitově. Dobře, že jste mě zastihla. Zrovna jsem se chystal na procházku. Přidáte se?“

„Neměl byste být v hrobě?“ zeptala se váhavě.

„Nudil jsem se. Napadlo mě, že bych se mohl projít. Třeba i nahodit udičku.“

Zaváhala, pak kývla. Bylo krásné moci si takhle s někým povídat.

„Chcete si poslechnout příběh?“ zeptal se ten muž.

„Ani ne,“ přiznala.

Pomohl jí vstát a společně vyšli ze Zahrady spočinutí.

„To chápu. Tak budu stručný. Nebude to dlouhé. Víte, umím takový příběh vyprávět tak, že to trvá týdny. Všechno záleží na detailech, co tam dáte, co ne. Rozumíte, vynecháte počasí a co mají lidé na sobě, můžete vynechat polovinu příběhu. Jednou jsem vyprávěl příběh –“

„Podívejte,“ přerušila ho, Jestli hodláte povídat příběh, tak spusťte, jo?“ Bylo už tak dost zlé, že šli po kraji silnice skoro ve tmě. Připomínala si, že ji žádné míjející auto neporazí, ale stejně ji to neuklidnilo.

Starý muž začal zpěvavě povídat: „Když říkám Tygr, musíte rozumět, že to není jen pruhovaná kočka, ta indická. To jen lidé tak nazývají velké kočky, pumy a rysy a jaguáry a všechny ostatní. Chápete?“

„Jistě.“

„Dobře. Tak… před dávnými časy,“ začal, „měl Tygr příběhy. Všechny příběhy, co existovaly, byly Tygrovy příběhy, všechny písně byly Tygrovy písně, řekl bych, že i všechny vtipy byly Tygrovy příběhy, ale v těch starých časech ještě žádné vtipy nebyly. V Tygrových příbězích záleželo jenom na tom, jak silné jsou vaše zuby, jak lovíte a jak zabíjíte. V Tygrových příbězích není žádná jemnost, žádná protřelost a žádný mír.“

Maeve se snažila představit si, jaké asi příběhy může velká kočka vyprávět. „Takže byly násilnické?“

„Občas. Ale většinou, většinou byly zlé. Když byly všechny příběhy Tygrovy, byla pro všechny zlá doba. Lidé na sebe berou tvary písní a příběhů, které je obklopují, zvlášť, když nemají svou vlastní píseň. A v Tygrových dobách byly všechny písně temné. Začínaly slzami a končily krví a byly to jediné příběhy, které lidé tohoto světa znali.

Pak se objeví Anansi. O Anansim nejspíš všechno víte.“

„Řekla bych, že ne,“ zavrtěla hlavou Maeve.

„No, kdybych vám měl povídat, jak chytrý a jak pohledný a jak okouzlující a prohnaný Anansi byl, mohl bych začít dnes a neskončil bych ani do příštího čtvrtku.“

„Tak to nedělejte. Jako by se stalo. A co ten Anansi udělal?“

„Víte, Anansi vyhrál ty příběhy, vyhrál? Ne. Vydělal si je. Vzal je Tygrovi a zařídil to tak, aby se Tygr už nikdy nemohl vrátit do skutečného světa. Nějako někdo z masa a kostí. Příběhy, které si lidé vyprávěli, se staly Anansiho příběhy. To bylo, no, deset, patnáct tisíc let zpátky.

Takže Anansiho příběhy, ty jsou plné chytrosti a čarování a moudrosti. No a lidé po celém světě nepřemýšlejí jen o lovu a o tom, jak nebýt uloven. Začnou přemýšlet o tom, jak se dostat z problémů, a občas se tak promyslí do ještě větších problémů. Stále potřebují něčím naplnit břicha, ale nyní se snaží vymyslet, jak to dokázat, aby nemuseli pracovat, a to je ta chvíle, kdy lidé začnou používat hlavu. Někteří lidé si myslí, že první nástroje byly zbraně, ale je to právě naopak. Lidé nejdřív vynaleznou nástroje. Nejdřív berle, pak kyj, nikdy jinak. Protože nyní si lidé vyprávějí Anansiho příběhy a začínají přemýšlet o tom, jak získat polibek, jak dostat něco zadarmo jen tím, že budou chytřejší a zábavnější. To je doba, kdy začnou tvořit svět.“

„Je to jen lidová pohádka,“ mávla rukou. „Všechny je stvořili lidé.“

„Mění to na věci něco?“ pokrčil rameny starý muž. „Možná je Anansi jen postava z příběhu, který vznikl daleko v Africe ve dnech úsvitu světa. Postava, kterou vytvořil nějaký kluk s mouchou na lýtku, dloubal se berlou v hlíně a spřádal praštěný příběh o panákovi vyrobeném z dehtu. Mění to něco? Lidem se líbí. Vypravují je dál. Příběhy se šíří, a jak je lidé vyprávějí, příběhy mění své vypravěče. Protože teď už lidé, kteří dřív neměli v hlavách nic jiného než jak prchnout před lvem a jak se držet dost daleko od řek, aby se krokodýli nedostali snadno k obědu, začínají snít o úplně novém místě k životu. Svět je možná pořád stejný, ale tapeta se změnila. Ano? Lidi mají pořád stejný příběh, ten, ve kterém se narodí a dělají věci a pak umřou, jenomže teď ten příběh znamená něco jiného, než znamenával dřív.“

„Snažíte se mi říct, že před Anansiho příběhy byl svět surový a špatný?“

„Jo. Pěkně hnusný.“

Vyrovnávala se s tím. „No,“ řekla nakonec vesele, „je rozhodně dobře, že ty příběhy teď patří Anansimu.“

Starý muž přikývl.

Pak řekla: „Nechce je Tygr zpátky?“

Souhlasil. „Chce je zpátky už deset tisíc let.“

„Ale nedostane je, nebo ano?“

Mlčel. Upřeně hleděl do dálky. Pak pokrčil rameny. „Bylo by to zlé, kdyby se mu to podařilo.“

„A co Anansi?“

„Anansi je mrtvý,“ řekl muž. „A ztuhlík toho moc nenadělá.“

„Jelikož jsem teď taky ztuhlík, vůbec se mi to nelíbí,“ opáčila.

„Co naděláte,“ odpověděl stařík. „Přece víte, že ztuhlíci se živých dotknout nemůžou.“

Chvíli nad tím uvažovala. „Čeho se tedy můžu dotýkat?“ zeptala se.

Výraz, který kmitl jeho vrásčitým obličejem byl mazaný a uličnický zároveň. „Madam, mohla byste sáhnout na mne.“

„Vezměte prosím na vědomí,“ řekla jízlivě, „že jsem vdaná žena.“

Mužův úsměv se ještě rozšířil. Byl to sladký a něžný úsměv, stejně hřejivý jako nebezpečný. „Obecně řečeno, ta smlouva končí, dokud nás smrt nerozdělí.“

Nezapůsobilo to na ni.

„Jde o to,“ pokračoval, „že jste nehmotná dívka. Můžete se dotýkat nehmotných věcí. Jako mne. Třeba, třeba kdybyste chtěla, mohli bychom si jít zatancovat. Tady na konci ulice je jedno prima místo. Nikdo nás neuvidí, dva ztuhlíky, jak to spolu roztáčejí.“

Maeve se nad tím zamyslela. Ani nepamatovala, kdy byla naposled tancovat. „Jste dobrý tanečník?“

„Žádná si nikdy nestěžovala.“

„Chci najít jednoho muže, živého muže, jmenuje se Grahame Coats. Můžete mi pomoct ho najít?“

„Rozhodně vás můžu nasměrovat správným směrem. Tak co, jde se tančit?“

Úsměv jí zvedl koutky úst. „Vy se ptáte?“ řekla.

+ + + +

ŘETĚZY, KTERÉ SPIDERA spoutávaly, odpadly. Bolest, pronikavá a vytrvalá jako zánět okostice, která okupovala celé jeho tělo, začala ustupovat.

Spider udělal krok dopředu.

Před ním se objevila jakási trhlina v obloze. Zamířil k ní.

Před sebou spatřil ostrov. Uprostřed ostrova viděl malou horu. Nad ní se klenula čistá modrá obloha, na svazích se pohupovaly palmy a po nebi přelétal bílý racek. Připadalo mu, že se dívá obrácenou stranou teleskopu. Všechno se scvrkávalo a couvalo směrem od něho a čím víc běžel, tím dál to prchalo před ním.

Ostrov připomínal odraz v kaluži a pak se ztratil úplně.

Byl v jeskyni. Okraje věcí byly ostré, ostřejší a břitčí než viděl kdekoliv jinde. Byl to odlišný druh místa.

Stála v ústí jeskyně, mezi ním a čerstvým vzduchem. Znal ji. Hleděla mu do obličeje v té řecké restauraci v jižním Londýně a z jejích úst vylétali ptáci.

„Poslyšte,“ odhodlal se Spider. „Říkám vám rovnou, že vaše představy o pohostinnosti jsou dost divné. Přijít vy do mého světa, připravil bych vám večeři, otevřel láhev vína, pustil nějakou příjemnou hudbu, dopřál vám večer, na jaký byste nezapomněla.“

Měla úplně nehybný obličej, vyřezaný z černého kamene. Vítr škubal okraji jejího starého hnědého pláště. Potom promluvila, hlasem vysokým a osamělým jako volání racka v dálce.

„Vzala jsem tebe,“ řekla. „Teď zavoláš jeho.“

„Zavolám koho? Koho zavolám?“

„Budeš fňukat. Budeš kňourat. Tvůj strach ho vzruší.“

„Spider nefňuká.“ Nebyl si jistý, jestli je to pravda.

Oči černé a lesklé jako úlomky obsidiánu se upíraly do jeho. Byly to oči jako černé díry, nic nesdělovaly, ani jedinou informaci.

„Když mě zabijete, zůstane na vás moje kletba.“ Napadlo ho, jestli má skutečně schopnost proklínat. Pravděpodobně ano. A pokud ne, jistě to dokáže předstírat.

„Nebudu to já, kdo tě zabije. Zvedla ruku, nebyla to ruka, byl to pařát dravce. Přejela jím po jeho obličeji, dolů po hrudníku, její kruté drápy se bořily do masa, trhaly kůži.

Nebolelo to, i když si Spider byl jistý, že to brzy bolet bude.

Krůpěje krve mu rudě barvily hruď a stékaly po tváři. Štípaly ho oči. Krev se dostala až ke rtům. Cítil její železitou chuť a pach.

„Nyní,“ řekla křikem vzdálených ptáků. „Nyní začíná tvá smrt.“

„Jsme přece oba rozumné bytosti. Dovolte, abych vám představil scénář, který bude podstatně výhodnější, výhodnější pro nás oba.“ Pronesl to s bezstarostným úsměvem. Velice přesvědčivě.

„Moc mluvíš,“ zavrtěla hlavou. „Už žádné další řeči.“

Sáhla mu ostrými drápy do úst a jediným prudkým pohybem mu vytrhla jazyk.

„Tak,“ oddechla si. Pak jako by se jí ho zželelo, protože se dotkla jeho tváře téměř laskavým pohybem a řekla: „Spi.“

Spal.

+ + + +

PANÍ NOAHOVÁ vyšla z koupelny vykoupaná, osvěžená, přímo zářící.

„Než vás obě odvezu do Williamstownu, nechcete si aspoň v rychlosti prohlédnout dům?“ nabídl jim Grahame Coats.

„Opravdu se musíme vrátit na loď, ale děkujeme za nabídku,“ odmítla Rosie. Ona se nekoupala, nedokázala sama sebe přesvědčit, že touží po koupeli u Grahama Coatse.

Její matka pohlédla na hodinky. „Máme ještě devadesát minut. Do přístavu to může být tak patnáct minut. Nebuď nevděčná, Rosie. Moc rády bychom váš krásný dům viděly.“

A tak jim ukázal obývací pokoj, pracovnu, knihovnu, jídelnu, kuchyni a bazén. Otevřel dveře pod kuchyňskými schody, které vypadaly jako dveře do úklidové místnosti, a šel před svými hosty po dřevěných schodech do vinného sklepa vytesaného ve skále. Pochlubil se jim všemi svými víny, většinou koupenými zároveň s domem od bývalého majitele. Dovedl je na konec vinného sklepa, do holé místnosti, která v dřívějších dobách, kdy nebyly ledničky a mrazáky, sloužila k uchování masa. I teď tam bylo chladno, ze stropu visely těžké řetězy, prázdné háky na jejich koncích ukazovaly, že se sem kdysi zavěšovaly celé kusy hovězího. Grahame Coats zdvořile držel dveře, aby obě ženy mohly vejít dovnitř.

„Promiňte, teď jsem si uvědomil, že vypínač je hned vpředu, na začátku vinného sklepa. Počkejte okamžik.“ A pak za nimi zabouchl a rychle zasunul závory.

Na polici si vybral zaprášenou láhev Chablis Premiér Cru z roku 1995.

Vyšel nahoru křepkým krokem a sdělil svým třem zaměstnancům, že jim dává týden volna.

Když pak vystupoval po schodech do své pracovny, zdálo se mu, jako by za sebou slyšel něco bezzvučně cupitat, ale když se otočil, nic tam nebylo. Zvláštní, uklidnilo ho to. Našel vývrtku, otevřel láhev a nalil si sklenici bledého vína. Vypil ji, a třebaže nikdy dřív nepatřil k milovníkům červených vín, napadlo ho, že právě teď by dal přednost něčemu hustšímu a temnějšímu. Mělo by to mít, pomyslel si, barvu krve.

Když dopil druhou sklenici Chablis, uvědomil si, že ze své neutěšené situace obviňoval nesprávného člověka. Maeve Livingstonová byla jen hlupačka a důvěřivá oběť, teď to viděl jasně. Ne, osoba, která to všechno, zcela jasně a nepopiratelně, zavinila, byl Tlustý Charlie. Kdyby on do všeho nestrkal nos, kdyby nebyl zločinně naboural počítačový systém agentury, nemusel by teď Grahame Coats trčet tady, v exilu, jako blonďatý Napoleon na dokonalé, slunečné Elbě. Nebyl by v téhle nepříjemné pozici, se dvěma ženami zavřenými dole ve sklepě na maso. Kdyby se tu objevil Tlustý Charlie, roztrhl bych mu hrdlo vlastními zuby, pomyslel si a ta myšlenka ho šokovala a vzrušovala zároveň. Nikdo se nebude plést Grahamu Coatsovi do života.

Přišel večer a Grahame Coats sledoval, jak Slavičí amok odplouvá pod útesem kolem jeho domu vstříc zapadajícímu slunci. Odhadoval, jak dlouho jim bude trvat, než zjistí, že jim dva pasažéři chybí. Dokonce lodi zamával.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Ve které Tlustý Charlie dělá několik věcí poprvé v životě

HOTEL DELFÍN měl správce. Byl to mladý muž v brýlích a četl si brožovaný román s růží a revolverem na obalu.

„Snažím se někoho najít,“ svěřil se mu Tlustý Charlie. „Tady na ostrově.“

„Koho?“

„Dámu, která se jmenuje Callyanne Higglerová. Přijela sem z Floridy. Je to stará rodinná přítelkyně.“

Mladík soustředěně zavřel knihu a pohlédl na něho přivřenýma očima. Když to dělají lidé v brožovaných románech, působí dojmem nebezpečné ostražitosti, ale ve skutečnosti to spíš vypadalo, jako by se mladý muž snažil neusnout. „Vy jste ten s limetkou?“

„Prosím?“

„Ten muž s limetkou?“

„Ano, asi ano.“

„Ukažte, jo?“

„Limetku?“

Mladý muž vážně kývl.

„Ne, nemám ji. Je nahoře v pokoji.“

„Nejste ten člověk s limetkou.“

„Můžete mi pomoct najít paní Higglerovou? Jsou tady na ostrově nějací Higglerovi? Máte telefonní seznam, do kterého bych se mohl podívat? Doufal jsem, že nějaký bude v pokoji.“

„Je to docela běžné jméno, víte?“ tvářil se mladík chmurně. „Telefonní seznam vám moc nepomůže.“

„Jak moc běžné může být?“

„No, tak například já jsem Benjamin Higgler. Ta žena tamhle, ta na recepci, se jmenuje Amerila Higglerová.“

„Aha. Dobře. Spousty Higglerů na ostrově. Chápu.“

„Ona na ostrově na hudební festival?“

„Cože?“

„Festival tady celý ten týden.“ Podal Tlustému Charliemu letáček, který ho informoval, že Willie Nelson (zrušeno) bude hlavní atrakcí Hudebního festivalu Saint Andrews.

„Proč to odvolal?“

„Stejný důvod, proč odvolat Garth Brooks. Nikdo jim neřekl, že se to koná.“

„Ona nejspíš na hudební festival nepřijela. Opravdu ji potřebuju najít. Má něco, co hledám. Podívejte, kdybyste byl na mém místě, odkud byste začal?“

Benjamin Higgler sáhl do zásuvky a vytáhl mapu ostrova. „My jsme tady, kousek na jih od Williamstownu…“ začal a fixem udělal na mapě značku. Odtud začal plánovat Tlustému Charliemu pátrací akci: rozdělil ostrov do segmentů, které mohl člověk snadno zvládnout na kole za den, malými křížky zvýraznil všechny hospody a kavárny. Kolem každé turistické atrakce udělal kolečko.

Pak mu pronajal kolo.

Tlustý Charlie vyrazil na jih.

Na Saint Andrews fungovaly informační kanály, jaké Tlustý Charlie, který byl vnitřně přesvědčený, že palmy a mobilní telefony se vzájemně vylučují, nečekal. Bylo úplně jedno, koho oslovil: starce, co hráli ve stínu před domem dámu; ženy s ňadry jako melouny, zadky jako fotel a smíchem drozda mnohohlasého; rozumnou mladou ženu v turistické kanceláři; vousatého rastafariu v zeleno-žluto-červené pletené čepici a jakési vlněné minisukni; všichni měli stejnou odpověď.

„Vy ten s limetkou?“

„Dá se říct.“

„Ukažte nám tu limetku.“

„Zůstala v hotelu. Podívejte, snažím se najít Callyanne Higglerovou. Je jí asi šedesát. Američanka. Všude chodí s velkým hrnkem kávy.“

„Nikdy jsme ji neviděli.“

Jízda na kole po ostrově měla, jak brzy objevil, svá nebezpečí. Hlavním dopravním prostředkem tu byly minibusy: bez oficiálního povolení, ne právě bezpečné, vždycky přeplněné, řítily se po silnicích, troubily a kvílely brzdami, vybíraly zatáčky na dvou kolech a spoléhaly na váhu pasažérů, která měla zajistit, že se nepřevrátí. Za to první dopoledne mohl být nejmíň desetkrát mrtvý, nebýt dutého dunění bubnů a bas, které se linulo ze zvukových aparatur všech minibusů; cítil je hluboko v žaludku ještě dřív, než zaslechl motory, a dávalo mu dost času seskočit a odtáhnout kolo ze silnice.

Třebaže nikdo z těch, s nimiž mluvil, nevěděl nic, co by mu pomohlo, byli všichni neuvěřitelně přátelští. Během své první expedice na jih se několikrát zastavil a doplňoval si láhev na vodu: zastavoval v kavárnách i u soukromých domů. Každý ho moc rád viděl, i když o paní Higglerové nevěděli nic. Vrátil se do hotelu právě včas na večeři.

Následujícího dne se vydal na sever. Cestou zpátky do Williamstownu, pozdě odpoledne, zastavil na útesu nad mořem, seskočil a vedle kola sešel k vstupní bráně luxusního domu, který tu osaměle vyhlížel na záliv. Zmáčkl tlačítko vchodového telefonu a pozdravil, ale nikdo neodpovídal. Na příjezdové cestě stálo velké černé auto. Uvažoval, jestli snad není dům opuštěný, ale v horním patře se zachvěla záclona.

Znovu stiskl tlačítko. „Haló, chtěl jsem se jen zeptat, jestli byste mi nedali trochu vody.“

Žádná odpověď. Možná si jen představoval, že v okně někoho zahlédl. Vůbec se mu tady nějak zbláznila představivost: začal mít pocit, že ho někdo pozoruje, ne někdo z domu, ale někdo nebo něco v keřích, jež rostly kolem cesty. „Promiňte, že jsem obtěžoval,“ řekl do mikrofonu a znovu nasedl na kolo. Cesta až do Williamstownu nyní vedla z kopce. Určitě cestou narazí na nějakou restauraci nebo dům, tentokrát přátelský.

Sjížděl po silnici, útesy se tady měnily v prudký kopec svažující se k moři, když za ním ze zatáčky vyjelo černé auto a s řevem přidalo na rychlosti. Tlustý Charlie si příliš pozdě uvědomil, že ho řidič neviděl, protože se ozvalo skřípání plechu o řídítka kola a on se v kotrmelcích, i s kolem, řítil dolů z kopce. Černý vůz jel dál.

Tlustý Charlie se sbíral v půlce svahu. „To mohlo ošklivě skončit,“ usoudil nahlas. Řídítka byla zkřivená. Vytáhl kolo zpátky na kopec a na silnicí. Dunivé bubnování ho upozornilo, že se blíží minibus. Zamával a řidič zastavil.

„Mohl byste mi dát to kolo dozadu?“

„Není místo,“ zavrtěl hlavou řidič, ale vytáhl zpod sedadla několik provazů a přivázal kolo na střechu. Pak se zazubil: „Vy musíte být ten Angličan s limetkou.“

„Nemám ji s sebou. Je v hotelu.“

Vmáčkl se do autobusu, vedle mohutné ženy se slepicí na klíně. Za nimi dvě bílé dívky švitořily o večírcích, na nichž byly předchozí večer, a o nedostatcích dočasných fešáků, které nahromadily během dovolené.

Všiml si toho černého auta, mercedesu, když se vracelo nahoru. Podél jedné strany mělo dlouhý škrábanec. Cítil se provinile, doufal, že jeho bicykl lak moc neponičil. Okna měla tak temný nádech, že se zdálo, jako by vůz neměl řidiče…

Pak mu jedno z těch děvčat poklepalo na rameno a zeptalo se, jestli neví o nějakých dobrých večírcích, kam by se dalo večer jít, a když přiznal, že neví, začala mu vyprávět o mejdanu v jeskyni, na němž byla před dvěma dny, a jak tam byl bazén a zvuková aparatura a světla a všecičko, takže si vůbec nevšiml, že ten černý mercedes nyní jede za minibusem do Williamstownu a že je předjel, až když Tlustý Charlie odvázal své kolo ze střechy (‚příště přineste limetku‘) a odnesl ho do haly hotelu. Teprve potom se auto vrátilo do domu na útesech. Správce Benjamin kolo prohlédl a řekl Tlustému Charliemu, ať si nedělá starosti, že to bude do rána spravené a jako nové.

Šel do pokoje se stěnami barvy podmořského světa, kde na skříňce seděla jeho limetka jako malý zelený Buddha.

„Moc užitečná tedy nejsi,“ vyčetl jí. Což bylo nefér. Byla to jen limetka, nebylo na ní nic zvláštního. Dělala, co mohla.

+ + + +

PŘÍBĚHY JSOU SÍŤ pospojovaná vláknem k vláknu, člověk sleduje každý z nich ke středu, protože střed je koncem příběhu. Každý člověk je jedním vláknem příběhu.

Například Daisy.

Daisy by nedokázala tak dlouho vydržet u policie, nebýt praktické stránky její povahy, což bylo všechno, co většina lidí viděla. Respektovala zákony a respektovala pravidla. Chápala, že mnohá z těch pravidel jsou naprosto svévolně vytvořená, rozhodnutí o tom, kde se smí parkovat, například, nebo jaká má být otvírací doba v obchodech, ale i tato pravidla pomáhala tvořit velké plátno světa. Díky nim byla společnost bezpečná. Díky nim byly věci jisté.

Její spolubydlící, Carol, tvrdila, že se zbláznila.

„Nemůžeš se jen tak sebrat a říct, že jedeš na dovolenou. Tak to nefunguje. Nejsi v televizním seriálu o policii, víš. Nemůžeš lítat po celém světě a sledovat stopu.“

„No, když ne, tak nebudu,“ odvětila Daisy ne tak zcela popravdě. „Jedu jen na dovolenou.“

Řekla to tak přesvědčivě, že ten rozumný policajt, co žil kdesi vzadu v její hlavě, šokovaně ztichl a pak jí začal vysvětlovat, co přesně dělá špatně, počínaje tím, že se hodlá vydat na zcela nepovolenou dovolenou, to se rovná zanedbání povinnosti, bručel ten spolehlivý polda, a čekat, jak se situace vyvine.

Pokračoval v tom cestou na letiště a přes celý Atlantik. Poukázal na to, že i kdyby se jí podařilo vyhnout se černé tečce ve svých osobních záznamech, ba i vyhození od policie, i kdyby našla Grahama Coatse, stejně by nemohla nic dělat. Policie Jejího Veličenstva se dívala velmi nevlídně na únosy zločinců ze zahraničí, o jejich zatýkání nemluvě, a Daisy dost pochybovala, že by ho byla schopná přesvědčit, aby se vrátil do Spojeného království dobrovolně.

Teprve když Daisy vystoupila z malého letadla z Jamajky a okusila vzduch Saint Andrews, zemitý, kořeněný, vlhký, téměř sladký, přestal ten rozumný polda poukazovat na absolutní šílenství toho, co dělá. Bylo to proto, že ho přehlušil druhý hlas. „Zlosyne smělý, pozor si dej!“ prozpěvoval. „Pozor si dej, pozor si dej! Měj se na pozoru ať jsi kde jsi! Zlosyne smělý!“ a Daisy pochodovala v jeho rytmu. Grahame Coats zabil ve své kanceláři na Aldwychi ženu, a vyvázl z toho beztrestně. A udělal to Daisy prakticky pod nosem.

Zavrtěla hlavou, vyzvedla si tašku, vesele informovala imigračního úředníka, že je tady na dovolené, a vyšla ven ke stanovišti taxíků.

„Chci hotel, který není příliš drahý, ale není špinavý,“ řekla řidiči.

„Mám přesně to, co hledáte,“ řekl. „Naskočte si.“

+ + + +

SPIDER OTEVŘEL OČI a zjistil, že je připoutaný tváří dolů. Paže měl přivázané k velkému kůlu zatlučenému v zemi před ním. Nemohl pohnout nohama ani otočit krkem natolik, aby viděl za sebe, ale byl ochotný se vsadit, že měl podobně svázané i nohy. Pohyb, když se pokoušel zvednout ze země, aby se podíval za sebe, mu působil hroznou bolest.

Otevřel ústa a do prachu vytekla stružka krve.

Zaslechl nějaký zvuk a otočil hlavu, kam až to šlo. Jakási bílá žena se na něho zvědavě dívala.

„Jste v pořádku? Hloupá otázka. Stačí se na vás podívat. Předpokládám, že jste další ztuhlík. Chápu to správně?“

Zvážil to. Nezdálo se mu, že by byl ztuhlík. Zavrtěl hlavou.

„Pokud jste, není za co se stydět. Já sama jsem podle všeho taky ztuhlík. Nikdy dřív jsem ten výraz neslyšela, až pak jsem se seznámila s jedním okouzlujícím starý pánem, který mi o tom všechno pověděl. Počkejte, podívám se, jestli bych vám mohla nějak pomoct.“

Dřepla si k němu a natáhla ruce, aby mu rozvázala pouta.

Ruka jí proklouzla jeho tělem. Cítil její prsty, jako cáry mlhy, na kůži.

„Obávám se, že se vás nemůžu dotknout,“ vzdychla. „Nevadí, to znamená, že ještě nejste mrtvý. Buďte rád.“

Spider doufal, že ta žena-duch brzy odejde. Nedokázal se při ní soustředit.

„Takže, když jsem to všecko pořádně promyslela, umínila jsem si, že zůstanu tady na Zemi tak dlouho, dokud se nepomstím svému vrahovi. Vysvětlila jsem to Morrisovi, byl na televizních obrazovkách v obchodním domě Selfridges, a on namítal, že mi prý uniká veškerý smysl toho, že jsem opustila svou tělesnou schránku, ale pochopte, jestli tu někdo čeká, že nastavím druhou tvář, tak to se šeredně mýlí. V historii je spousta precedentů. I já dokážu zvládnout výstup Banqua na hostině, když na to přijde. Můžete mluvit?“

Spider zavrtěl hlavou a krev mu stekla z čela do očí. Štípalo to. Napadlo ho, jak asi dlouho bude trvat, než mu doroste nový jazyk. Prométeovi dorůstala játra každý den a on si byl jistý, že taková játra musí dát mnohem víc práce než obyčejný jazyk. Játra provádějí chemické reakce, bilirubin, močovina, enzymy a tak. Odbourávají alkohol a už to samo musí dát spoustu práce. A jazyk, ten jen mluví. Mluví a líže, samozřejmě…

„Musím nechat toho žvanění,“ povzdechla si ta žlutovlasá dáma-duch. „Mám před sebou asi dlouhou cestu.“ Odcházela a zvolna se ztrácela. Zvedl hlavu a sledoval ji, jak vklouzla z jedné reality do druhé, jako když fotografie bledne na slunci. Pokusil se ji zavolat zpět, ale zvuky, které dokázal vydávat, byly tlumené a nesrozumitelné. Bezjazyčné.

Kdesi v dálce slyšel křik ptáka.

Znovu zkusil pouta. Držela pevně.

Přistihl se, jak si v duchu opakuje příběh, co mu Rosie vyprávěla. O tom havranovi, který zachránil muže před pumou. Pálil ho v hlavě víc než ty škrábance od spárů na obličeji a hrudi. Soustřeď se. Ten muž ležel na zemi a četl si nebo se opaloval. Havran zakrákal na stromě. V podrostu číhala velká kočka…

A pak se ten příběh přetvařoval a on pochopil. Nic se nezměnilo. Všechno záleželo jen na tom, jak jste se na jednotlivé složky dívali.

Co když, pomyslel si, co když ten pták nekrákal, aby varoval toho muže, že ho chce napadnout šelma? Co když křičel, aby prozradil té pumě, že tam leží člověk, mrtvý, nebo spící, nebo umírající. Že ta velká kočka musí muže jen dorazit. A havran pak bude hodovat na tom, co zůstane…

Otevřel ústa a krev vytekla a udělala v prachu pod ním loužičku.

Realita se rozplývala. Čas pomalu plynul.

Spider, bez jazyka a rozzuřený na nejvyšší míru, zvedl hlavu a natočil ji, aby si mohl prohlédnout ptačí duchy, kteří s křikem létali kolem něho.

Zajímalo ho, kde asi je. Tohle nebyl měděně zbarvený vesmír Ptačí ženy, ani její jeskyně, ale nebylo to ani místo, kterému dřív říkával skutečný svět. Ale bylo mu to blízko, tak blízko, že ho skoro mohl ochutnat, tedy byl by mohl ochutnat, kdyby byl mohl v ústech cítit něco jiného než železitou pachuť krve; tak blízko, že by se ho byl mohl dotknout. Kdyby nebyl připoután na pranýři.

Skoro měl pocit, že ztrácí rozum. Ale to nebylo možné, byl si naprosto jist, že není šílený, tak jistý, jak jsou jen lidé, kteří došli k závěru, že jsou Julius Caesar a že byli posláni, aby spasili svět. Bylo přece šílené, že nejdřív viděl tu světlovlasou ženu, která tvrdila, že je ztuhlík, a teď zase slyšel hlasy. Tedy, slyšel jeden hlas. Patřil Rosie.

Říkala: „Já nevím, myslela jsem, že to bude dovolená, ale když tak vidím ty děti, co nic nemají, láme mi to srdce. Je toho tolik, co potřebují.“ A pak, zatímco se Spider snažil rozluštit význam jejích slov, pokračovala: „To by mě zajímalo, jak dlouho ještě bude ve vaně. Štěstí, že tu máte tolik horké vody.“

Uvažoval, zda její slova měla být nějak důležitá, zda je v nich klíč k úniku z této zlé situace. Pochyboval. Přesto se však zaposlouchal ještě pozorněji a čekal, jestli vítr přenese ještě nějaká další slova mezi světy. Ale už neslyšel nic, jen rozbíjející se vlny na skalách za sebou a hluboko pod sebou. A ticho. Ale zvláštní ticho. Tlustý Charlie mu jednou vyprávěl, že existuje mnoho druhů ticha. Hroby mají své vlastní ticho, vesmír má svoje ticho, vrcholy hor také. Tohle bylo ticho lovu. Bylo to ticho číhání. V tomhle tichu se cosi pohybovalo na sametově měkkých tlapkách, se svaly napjatými pod měkkou srstí jako ocelová pera; něco, co mělo barvu stínů ve vysoké trávě; něco, co dokáže zajistit, že neuslyšíte nic, co nechce, abyste slyšeli. Bylo to ticho, které se pohybovalo ze strany na stranu před ním, pomalu a vytrvale a s každým obloukem se dostávalo blíž a blíž.

To všechno Spider v tom tichu slyšel a vlasy na zátylku se mu zježily. Vyplivl krev do prachu u tváře a čekal.

+ + + +

GRAHAME COATS přecházel sem tam ve svém domě na útesu. Šel z ložnice do pracovny, pak po schodech do kuchyně a zpátky do knihovny, odtud zase do ložnice. Zlobil se sám na sebe: jak mohl být tak hloupý a myslet si, že návštěva Rosie je jen náhoda?

Uvědomil si to, když zazněl bzučák a z obrazovky domácí televize na něho hleděl přihlouplý obličej Tlustého Charlieho. Nebylo pochyb. Bylo to spiknutí.

Napodobil reakci tygra a skočil do auta, jistý si snadnou kořistí: pokud se najde zničené kolo, svedou to lidé na minibus. Bohužel, nepočítal s tím, že Tlustý Charlie pojede tak těsně u kraje silnice nad svahem: Grahame Coats se bál jet blíž ke krajnici a nyní toho litoval. Ne, to Tlustý Charlie sem poslal ty ženy, které jsou teď zamčené ve sklepě na maso; byly to jeho špionky. Pronikly do domu. Měl štěstí, že jejich plán překazil. Věděl, že s nimi něco není v pořádku.

Při myšlence na obě ženy si vzpomněl, že jim ještě nedal jíst. Měl by jim dát něco k jídlu. A kbelík. Po čtyřiadvaceti hodinách budou určitě potřebovat kbelík. Nikdo nesmí říct, že je zvíře.

Týden předtím si ve Williamstownu koupil revolver. Na Saint Andrews si člověk může koupit zbraň naprosto bez problémů, byl to už takový ostrov. Lidé se většinou nenamáhali si je pořizovat, i takový to byl ostrov. Vzal revolver z nočního stolku a sešel do kuchyně. Pod dřezem našel plastový kbelík a hodil do něho několik rajčat, syrový jam, půl kostky čedaru a krabici pomerančového džusu. Pak, hrdý na to, že na něco takového pamatoval, přidal roli toaletního papíru.

Šel dolů do vinného sklepa. Ve skladu na maso bylo ticho.

„Mám zbraň,“ oznámil. „A nebojím se ji použít. Teď otevřu dveře. Přejděte prosím k zadní stěně, otočte se čelem k ní a položte ruce na zeď. Přinesl jsem vám jídlo. Spolupracujte, a nikomu se nic nestane. To znamená,“ dodal, potěšený, že může použít tolik frází, jež byly dosud nepřípustné, „žádné podrazy.“

Rozsvítil v místnosti světlo a odsunul závory. Zdi uvnitř byly z kamene a cihel. Ze stropu visely rezivějící řetězy.

Stály u zadní stěny. Rosie hleděla do ní, její matka se na něho přes rameno dívala jako lapená krysa, zuřivá a plná nenávisti.

Postavil kbelík na podlahu. Revolver měl pořád zvednutý. „Chutná a výživná večeře. A k tomu, pozdě, ale přece, kbelík. Jak vidím, chodily jste do kouta. Je tam i toaletní papír. Ne abyste někdy tvrdily, že jsem se o vás nestaral.“

„Máte v úmyslu nás zabít,“ obvinila ho Rosie. „Nebo ne?“

„Nesnaž se ho naštvat, hlupačko,“ štěkla po ní matka. Pak nasadila něco jako úsměv a řekla: „Jsme vděčné za to jídlo.“

„Samozřejmě vás nezabiju,“ řekl Grahame Coats. Teprve když slyšel slova vycházející ze svých úst, připustil v duchu, že ano, pochopitelně je bude muset zabít. Měl snad jinou možnost? „Neřekly jste mi, že vás sem poslal Tlustý Charlie.“

„Přijely jsme na výletní lodi. Dnes večer máme být na Barbadosu na grilování ryb. Tlustý Charlie je v Anglii. Nejspíš ani neví, kam jsme jely. Neřekla jsem mu to.“

„Je úplně jedno, co říkáte. Mám zbraň.“ Přibouchl dveře a zavřel je na závory. Za nimi slyšel, jak paní Noahová říká: „To zvíře. Proč ses ho nezeptala na to zvíře?“

„Protože si to jen představuješ, mami. Pořád ti to říkám. Žádné zvíře tu není. A stejně, je to cvok. Nejspíš by s tebou souhlasil. Pravděpodobně taky vidí neviditelné tygry.“

To se Grahama Coatse opravdu dotklo a rozhořčeně jim zhasl světlo. Vytáhl láhev červeného vína a cestou nahoru práskl dveřmi od sklepa.

Ve tmě pod domem rozlomila Rosie sýr na čtyři díly a co nejpomaleji jeden z nich snědla.

„Co to vlastně povídal o Tlustém Charliem?“ zeptala se matky, když se jí sýr rozpustil v ústech.

„Ten tvůj zatracený Tlustý Charlie. Nechci o něm slyšet. Stejně jsme v téhle díře jen kvůli němu,“ dodala.

„Ne. Jsme tady proto, že ten chlap Coats je absolutní blázen. Cvok s pistolí. Není to chyba Tlustého Charlieho.“ Poslední dobou se ze všech sil snažila nemyslet na Tlustého Charlieho, protože to vždy nevyhnutelně vedlo k tomu, že začala myslet na Spidera…

„Je zpátky,“ ozvala se ze tmy matka. „To zvíře je zpátky. Slyšela jsem ho. Cítím jeho pach.“

„Ano, mami,“ řekla Rosie. Seděla na betonové podlaze a myslela na Spidera. Stýskalo se jí po něm. Až dostane Grahame Coats rozum a pustí je, pokusí se ho najít. Zjistí, jestli mají šanci začít znovu. Věděla, že je to jen hloupé snění, ale bylo to příjemné snění a utěšovalo ji.

Jestlipak je Grahame Coats zabije už zítra?

+ + + +

O TLOUŠŤKU PLAMENE svíčky dál ležel Spider mezi kůly na pospas divoké zvěři.

Bylo pozdě odpoledne a vzadu za ním zapadalo slunce.

Spider do něčeho strkal nosem a rty: původně to byla suchá hlína, to předtím, než do toho vsákla jeho krev a sliny. Nyní to byla hrudka bláta, tvrdá kulička z červené hlíny. Zformoval ji do víceméně kulatého tvaru. Nyní se ji snažil nadhodit, strčil nos pod ni a pak prudce trhl hlavou. Nic se nestalo, jako se nic nestalo tolikrát předtím. Dvacetkrát? Stokrát? Nepočítal to. Zkoušel to pořád dokola. Zabořil obličej hlouběji do hlíny, strčil nos pod kuličku, trhl hlavou nahoru a dopředu…

Nic se nestalo. Nic se nestane.

Musí na to nějak jinak.

Sevřel kolem kuličky rty a pevněji stiskl. Nadechl se nosem, snažil se dostat do plic co nejvíc vzduchu. Pak vydechl vzduch ústy. Kulička mu vylétla z úst jako zátka šampaňského a přistála o půl metru dál.

Nyní začal kroutit pravou rukou. Byla přivázaná v zápěstí a provaz ji pevně přitahoval ke kůlu. Zatáhl a ohnul ruku. Prsty se natáhly po kuličce, a nedosáhly.

Bylo to tak blízko…

Spider se znovu zhluboka nadechl, ale do úst se mu dostal prach a on se prudce rozkašlal. Zkusil to znovu, tentokrát otočil hlavu stranou. Pak ji obrátil zpátky a začal foukat směrem ke kuličce. Tlačil vzduch z plic co největší silou.

Hliněná hrudka se odkutálela, snad dva centimetry, ale to stačilo. Natáhl se a držel ji v prstech. Začal hlínu zaštipovat mezi palcem a ukazováčkem, pak ji pootočil a znovu zmáčkl. Osmkrát.

Opakoval celý proces ještě jednou a umačkával hlínu trochu pevněji. Jeden z výstupků upadl do prachu, ale ostatní držely. Měl teď v ruce něco, co se podobalo malému míčku se sedmi špičkami, jako dětský model slunce.

Pyšně si své dílo prohlížel: za daných podmínek pociťoval stejnou hrdost, jako když dítě přinese svůj výtvor ze školy.

Nejtěžší bude to slovo. Vyrobit pavouka, nebo něco jako pavouka, z krve a slin a hlíny, to bylo snadné. Bohové, dokonce i nižší zlobiví bohové jako Spider vědí, jak to zvládnout. Ale závěrečná část Tvoření bude nejtěžší. K tomu, abyste dali něčemu život, potřebujete slovo. Musíte to pojmenovat.

Otevřel ústa. „HrrunTurrr,“ vyslovit ústy bez jazyka.

Nic se nedělo.

Zkusil to znovu. „Hrrurrurr!“ Hlína se nepohnula, seděla jako mrtvá hrouda na jeho dlani.

Tvář mu klesla do hlíny. Byl vyčerpaný. Každý pohyb trhal škrábance na jeho tvářích a hrudi. Krvácely a pálily a, to bylo nejhorší, svědily. Mysli! Přikázal si. Přece to musí nějak jít… Mluvit bez jazyka…

Na rtech měl pořád ještě vrstvu hlíny. Cumlal je a navlhčoval, jak to jen bez jazyka šlo.

Co nejvíc se nadechl a protláčel vzduch mezi rty. Řídil jeho proud a říkal to slovo s takovou jistotou, že se s ním nemohl přít ani vesmír: popsal tu věc na dlani a vyslovil své vlastní jméno, což bylo to nejlepší kouzlo, jaké znal: „Hhsspphhrriiivver.“

A na dlani, kde ležela hrudka zkrvaveného bláta, seděl tlustý pavouk barvy rudé hlíny se sedmi tenkými nohami.

Pomoz mi, vyslovil v duchu Spider. Sežeň pomoc.

Pavouk na něho hleděl a oči mu v zapadajícím slunci blýskaly. Pak se mu skutálel z dlaně do prachu a pospíchal svým křivolakým způsobem do trávy. Krok měl nejistý a kymácivý. Spider ho sledoval, dokud nezmizel. Potom položil hlavu na zem a zavřel oči.

V té chvíli se otočil vítr a přinesl čpavkový zápach kočičího samce. Byl v jeho značeném teritoriu…

Vysoko nad sebou slyšel triumfální ptačí křik.

+ + + +

TLUSTÉMU CHARLIEMU kručelo v břiše. Kdyby měl nějaké peníze navíc, zašel by si někam na večeři, už jen aby se dostal ven, ale byl úplně švorc a večerní jídla byla zahrnuta v ceně hotelu. Vydržel tedy do sedmi a s úderem hodin spěchal do restaurace.

Servírka měla zářivý úsměv a řekla, že restauraci otevřou za několik minut. Museli dál kapele čas na rozložení nástrojů. Pak na něho pohlédla ještě jednou.

„Vy…“ začala.

„Ano,“ řekl rezignovaně. „A dokonce ji mám s sebou.“ Vytáhl limetku z kapsy a ukázal jí ji.

„Moc hezká,“ kývla. „To, co máte, je nepochybně limetka. Chtěla jsem se zeptat: vy budete chtít večeři podle jídelního lístku, nebo byste raději švédský stůl?“

„Švédský stůl,“ rychle ji ujistil Tlustý Charlie. Ten byl zadarmo. Stál v hotelové hale a v ruce držel limetku.

„Už jen okamžik, prosím.“

Chodbou za jeho zády přicházela drobná žena. Usmála se na servírku a zeptala se: „Už je restaurace otevřená? Umírám hladem.“

Za dveřmi se ozvalo pam-pa-di-dam basové kytary a plonk elektrického klavíru. Kapela položila instrumenty a mávla na servírku. „Je otevřeno,“ oznámila. „Pojďte dál.“

Ta drobná žena zírala na Tlustého Charlieho s výrazem ostražitého překvapení. „Nazdar, Tlustý Charlie. Na co máš tu limetku?“

„To je dlouhá historie.“

„Nevadí,“ řekla Daisy. „Máme před sebou celou večeři. Pojď mi to povyprávět.“

+ + + +

ROSIE PŘEMÝŠLELA, jestli šílenství může být nakažlivé. V oslepující tmě pod domem na útesu před chvilkou cítila, jak se něco protáhlo kolem ní. Něco měkkého a pružného. Něco, co tiše vrčelo, když to kroužilo kolem nich.

„Slyšela jsi to taky?“ zeptala se.

„Samozřejmě jsem to slyšela, ty náno pitomá,“ odsekla matka. „Je tam ještě trochu toho džusu?“

Rosie ve tmě nahmatala krabici a podala ji matce. Slyšela, jak pije. Pak matka řekla: „To zvíře nás nezabije. On ano.“

„Grahame Coats. Ano.“

„Je to zlý člověk. Něco ho štve, jako koně, ale on by byl moc špatný kůň a je moc špatný člověk.“

Rosie se natáhla a vzala kostnatou matčinu ruku do své. Mlčela. Nebylo o čem mluvit.

„Víš,“ ozvala se matka po chvíli, „jsem na tebe moc hrdá. Byla jsi dobrá dcera.“

„Ach,“ vypravila ze sebe Rosie. Představa, že pro matku není zklamáním, byla úplně nová, a nebyla si jistá, jak se s ní vyrovná.

„Možná sis měla vzít Tlustého Charlieho. Pak bychom tu nebyly.“

„Ne,“ namítla. „Tlustého Charlieho jsem si brát neměla. Nemiluju ho. Takže ses zase tak úplně nemýlila.“

Někde nahoře práskly dveře.

„Šel ven,“ řekla Rosie. „Rychle. Dokud je venku. Vykopej tunel.“ Nejdřív se začala chichotat, pak se rozplakala.

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE se snažil pochopit, co Daisy dělá na ostrově. Daisy se snažila, stejně usilovně, pochopit, co tam dělá Tlustý Charlie. Ani jednomu se to moc nedařilo. Zpěvačka v dlouhých červených splývavých šatech, zbytečně dobrá pro páteční Večer se živou hudbou v malém hotelu, zpívala na pódiu v rohu místnosti „I’ve Got You Under My Skin“.

Daisy si opakovala: „Takže ty hledáš paní, co bydlela vedle vás, když jsi byl malý kluk, protože by ti možná mohla pomoct najít bratra.“

„Dostal jsem pírko. Jestli ho ještě má, třeba ho budu moct za bratra vyměnit. Za zkoušku to stojí.“

Pomalu a zamyšleně zamrkala. Nezdálo se, že by to na ni udělalo nějaký dojem, dál vybírala kousky rajčat ze salátu před sebou.

Teď byla řada na Tlustém Charliem: „No a ty jsi tady, protože si myslíš, že se sem schoval Grahame Coats, když zabil Maeve Livingstonovou. Ale nejsi tady jako polda. Vydala ses sem soukromě, kdyby to náhodou vyšlo. A jestli tady je, stejně s tím nemůžeš absolutně nic dělat.“

Daisy si olízla z koutku úst zrníčko rajčete a tvářila se rozpačitě. „Nejsem tady jako policistka. Jsem turistka.“

„Ale vždyť jsi právě opustila místo a vyrazila jsi za ním. Klidně by tě mohli poslat do vězení nebo něco.“

„Tak to mám kliku, že Saint Andrews nemá smlouvy o vydávání zločinců, ne?“

Tlustý Charlie tiše zakvílel: „Dobrý Bože.“

Důvod, proč řekl ‚dobrý Bože‘, byla ta zpěvačka. Sestoupila totiž z pódia a začala chodit mezi stoly s mikrofonem. Teď zrovna se vyptávala dvou německých turistu, odkud jsou.

„Ale proč by jezdil zrovna sem?“ chtěl vědět Tlustý Charlie.

„Diskrétní bankovnictví. Levné nemovitosti. Žádné mezinárodní smlouvy o vydávání zločinců. Třeba miluje citrusy.“

„Dva roky mě ten chlap ve dne v noci děsil.“ povzdechl si Tlustý Charlie. „Jdu si přidat toho s rybou a zelenými banány. Jdeš taky?“

„Mám dost, chci si nechat místo na zákusek.“

Šel k švédskému stolu oklikou, aby si ho zpěvačka nevšimla. Byla krásná a červené šaty pošité flitry odrážely světlo a při každém pohybu se třpytily. Byla lepší než kapela. Modlil se, aby se vrátila na pódium a dál zpívala své klasické melodie, moc se mu líbilo ‚Night and Day‘ a zvláštně oduševnělá ‚Spoonful of Sugar‘, a přestala komunikovat s lidmi v restauraci. Nebo aspoň přestala mluvit s lidmi na jeho straně místnosti.

Naložil si na talíř novou zásobu věcí, které mu chutnaly poprvé. Všecko to šlapání do pedálů po ostrově mu zlepšilo chuť k jídlu.

Když se vrátil ke stolu, seděl Grahame Coats, s čímsi vzdáleně připomínajícím plnovous rašícím na dolní části obličeje, vedle Daisy a usmíval se jako sjetá lasice. „Tlustý Charlie,“ řekl Grahame Coats a nepříjemně se zasmál. „Je to úžasné, že? Přijdu sem, chci vás vyhledat na kousek řeči, a co tu nenajdu nádavkem?! Tuto okouzlující malou policistku. Prosím, laskavě se posaďte a snažte se nevyvolat scénu.“

Tlustý Charlie stál jako solný sloup.

„Posaďte se,“ opakoval Grahame Coats. „Držím slečně Dayové na žaludku revolver.“

Daisy prosebně hleděla na Tlustého Charlieho a přikývla. Ruce měla položené na ubruse a tiskla je na desku stolu.

Posadil se.

„Ruce tak, abych je viděl. Dlaněmi dolů na stůl, jako ona.“

Poslechl.

Grahame Coats si pohrdavé odfrkl. „Vždycky jsem věděl, že jste tajný policajt, Nancy. Agent provokatér, co? Přijdete do mé kanceláře, nastražíte mi past, nehorázně mě okrádáte.“

„Já nikdy –“ bránil se Tlustý Charlie, ale zahlédl pohled Grahama Coatse a zmlkl.

„Myslel jste si, bůhvíjak nejste chytrý. Všichni jste si mysleli, že vám nalítnu. Proto jste poslal ty druhé dvě, co? Ty dvě u mne v domě? Skutečně jste myslel, že uvěřím těm báchorkám o okružní plavbě? To byste si musel pěkně přivstat, abyste mě doběhl, mladíku. Komu dál jste to řekl? Kdo ještě to ví?“

„Nejsem si úplně jistá, o čem to mluvíte, Grahame,“ vložila se do řeči Daisy.

Zpěvačka dozpívávala ‚Some of These Days‘: její hlas zněl bluesově a hluboce a obaloval je jako sametová šála.

Už za pár dní ti budu scházet, zlato, už za pár dní tě samota rozteskní.

Vzpomeneš na mé stisky, vzpomeneš na líbání…

„Zaplatíte účet,“ organizoval Grahame Coats. „Pak vás a tuto mladou dámu doprovodím ven k autu. Společně pojedeme ke mně a řádně to probereme. Nějaký podraz, a oba vás zastřelím. Kapišto?“

Tlustý Charlie kapištoval. Také už kapištoval, kdo odpoledne řídil ten černý mercedes a jak velice blízko už měl toho dne k smrti. Začínal také kapištovat, jak absolutně mimo je Grahame Coats a jak minimální šanci s Daisy mají, že z toho vyváznou živí.

Žena dozpívala. Ostatní lidé u stolů v restauraci zatleskali. Tlustý Charlie držel ruce na stole. Přes rameno Grahama Coatse hleděl na zpěvačku a okem, na něž jeho zaměstnavatel neviděl, na ni mrkl. Velice ji to zaujalo, už ji unavovalo, jak se jí lidé pohledem vyhýbají.

Daisy namítla: „Grahame, já jsem nepochybně přijela kvůli vám, ale Charlie je tu jen –“ Zmlkla a na tváři měla takový ten výraz, jaký mají lidé, když jim někdo vmáčkne ústí zbraně hlouběji do břicha.

Grahame Coats řekl: „Poslouchejte mě. Pokud se týká těch nevinných diváku tady, jsme nejlepší přátelé. Já teď zasunu revolver do kapsy, ale pořád na vás budu mířit. Nyní se zvedneme. Půjdeme k mému vozu. A já budu –“

Nedořekl. Žena v červených šatech se stříbřitými šupinkami k nim mířila s mikrofonem v ruce a širokým úsměvem na tváři. Jejím cílem byl Tlustý Charlie. Zavrkala do mikrofonu: „Jakpak vám říkají, drahoušku?“ a přistrčila mu mikrofon před obličej.

„Charlie Nancy,“ řekl Tlustý Charlie. Hlas měl nejasný a přiškrcený.

„A odkud jste k nám přijel, Charlie?“

„Anglie. Já a mí přátelé. Jsme všichni z Anglie.“

„A čím jste, Charlie?“

Všechno se zpomalilo. Bylo to jako skok z útesu do oceánu Nebylo úniku. Zhluboka se nadechl a řekl: „Teď jsem zrovna bez práce,“ začal. „Ale ve skutečnosti jsem zpěvák. Zpívám. Jako vy.“

„Jako já. A jaký styl zpíváte?“

Polkl. „Co tam máte?“

Otočila se k ostatním hostům u Charlieho stolu. „Myslíte, že bychom ho přemluvili, aby nám zazpíval‘?“ zeptala se a naznačila mikrofonem k pódiu.

„Ehm. Myslím že ne. Ne. Absotivně vyloučeno,“ řekl Grahame Coats. Daisy pokrčila rameny a pořád tiskla ruce na ubrus.

Žena v červených šatech se obrátila na ostatní. „A co my ostatní?“

Od stolů se ozval váhavý potlesk, obsluha tleskala daleko nadšeněji. Barman vykřikl: „Zazpívej něco!“

Zpěvačka se naklonila k Tlustému Charliemu, přikryla mikrofon dlaní a požádala: „Zkuste něco, co hoši znají.“

„Hrají třeba ‚Under the Boardwalk‘?“ Žena kývla, ohlásila píseň a předala mu mikrofon.

Kapela začala hrát. Zpěvačka vedla Tlustého Charlieho k pódiu. Srdce mu zběsile bušilo až v hrdle.

Začal zpívat a publikum se zaposlouchalo.

Nechtěl nic víc než získat trochu času, ale cítil se v pohodě. Nikdo po něm nic neházel. Připadalo mu, že se mu v hlavě uvolnilo místo na přemýšlení. Uvědomoval si každého člověka v místnosti: turisty a obsluhu a lidi u baru. Viděl všechno: viděl, jak barman odměřuje ingredience na koktejl a jak si jakási stará žena na konci restaurace plní plastový kelímek kávou. Pořád ještě byl vyděšený, pořád se zlobil, ale vzal všechen ten děs i vztek a vložil je do své písně o flákání a milování. A když zpíval, uvažoval.

Co by udělal Spider? Co by udělal táta?

Zpíval. V té písni jim přesně vylíčil, co hodlá dělat pod promenádou na pláži, a většinou se to týkalo milování.

Zpěvačka v červených šatech se usmívala, luskala prsty a pohupovala tělem do rytmu. Naklonila se k mikrofonu hráče na klávesy a začala zpívat druhý hlas.

Já opravdu zpívám před publikem, divil se v duchu Tlustý Charlie. No to mě podrž!

Nespouštěl oči z Grahama Coatse.

Když se dostal k poslednímu refrénu, začal tleskat rukama nad hlavou a brzy už celá restaurace tleskala do rytmu, hosté a kuchaři, všichni až na Grahama Coatse, který měl ruce pod ubrusem, a Daisy, jejíž ruce ležely na ubruse. Hleděla na něho, jako by nebyl prostě absolutní cvok, ale spíš jako že si vybral absolutně nevhodný moment k objevení svého pravého poslání.

Publikum tleskalo a Tlustý Charlie se usmíval a zpíval, a jak tak zpíval, věděl, bez nejmenšího stínu pochybnosti, že všechno bude v pořádku. Budou se mít báječně, on a Spider a Daisy a taky Rosie, ať už je kdekoliv, všichni budou v pohodě. Věděl, co udělá: bylo to bláznivé a nepravděpodobné a idiotské, ale určitě to zabere. A když dozněly poslední tóny písně, řekl: „Tamhle, u toho stolu, kde jsem seděl, je mladá dáma. Jmenuje se Daisy Dayová. Je také z Anglie. Daisy, můžeš všem zamávat?“

Daisy po něm hodila znechucený pohled, ale zvedla ruku z ubrusu a zamávala.

„Chtěl bych Daisy něco říct. Ona neví, že jí tohle chci říct.“ Jestli to nebude fungovat, zašeptal mu hlas vzadu v hlavě, je mrtvá. „Ale doufejme, že řekne ano. Daisy? Vezmeš si mě?“

Restaurace zmlkla. Tlustý Charlie upíral oči na Daisy a snažil se jí vnuknout, aby pochopila, aby tu hru hrála s ním.

Daisy kývla.

Hosté tleskali a jásali. Tohle tedy byl zábavný večer! Zpěvačka, vrchní a několik servírek zvedli Daisy ze židle a odvlekli ji doprostřed místnosti. Přistrčili ji k Tlustému Charliemu, a zatímco kapela hrála ‚I Just Called to Say I Love You,‘ objal ji kolem ramen.

„Máte pro ni prsten?“ zeptala se zpěvačka.

Strčil ruku do kapsy. „Tady,“ řekl Daisy. „To je pro tebe.“ Objal ji a políbil. Když nás má zastřelit, dojde k tomu nyní. Polibek skončil a lidé mu potřásali rukou a tiskli ho, jeden muž, říkal, že do města přijel kvůli festivalu, trval na tom, že dá Tlustému Charliemu svou vizitku, a Daisy držela v ruce tu limetku, co jí dal, s velice zvláštním výrazem v obličeji. Ohlédl se ke stolu, kde předtím seděli, Grahame Coats byl pryč.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Která opravdu někomu přinese smůlu

PTÁCI NYNÍ VZRUŠENĚ křičeli, krákali a švitořili ve větvích stromů. Už je to tady, pomyslel si Spider a zaklel. Byl unavený a zničený. Vzdával to. Necítil nic než únavu, nic než totální vyčerpání.

Představoval si, jaké to je, ležet v hlíně a být požírán. Hnusný způsob, jak odejít ze světa, to tedy ano. Pochyboval, jestli by vůbec dokázal, aby mu dorostla játra. A ten, co na něho číhal, určitě neměl v plánu spokojit se jen s nimi.

Zvedl se mu žaludek a začal zvracet. Pak napočítal do tří a všemi silami, které mu ještě zbývaly, škubl oběma pažemi k sobě, aby napjal provazy a vyviklal kůl, k němuž byl přivázaný. Znovu počítal do tří a pohyb opakoval.

Efekt byl asi stejný, jako by se snažil přetáhnout přes cestu horu. Jeden, dva tři… škub. A znovu. A znovu.

Uvažoval, jestli to dravé zvíře přijde brzy.

Jeden, dva, tři… škub. Jeden, dva tři… škub.

Kdesi kdosi zpíval, slyšel to až sem. Všiml si, že se usmívá. Škoda, že nemá jazyk: mohl by ho vypláznout, až se ten tygr konečně objeví. Ta představa mu dodala nové síly.

Jeden, dva tři… škub.

A sloup povolil a pohnul se mu pod rukama.

Ještě jedno zatáhnutí a kůl vyjel ze země, hladce jako meč klouzající z kamene.

Přitáhl si provazy k sobě a uchopil kůl do dlaní. Byl asi metr dlouhý. Jeden konec měl zaostřený, aby se dal zatlouct do hlíny. Strnulýma rukama ho vysoukal ze smyček provazu. Ten mu zůstal viset ze zápěstí. Potěžkal kůl v pravačce. Bude to stačit. V tom okamžiku pocítil, že je sledován: že ho ta šelma pozoruje už delší dobu, jako kočka na hlídce před myší dírou.

Přišlo to k němu tiše, nebo skoro k němu, plížilo se to blíž a blíž jako stín dnem. Jediný pohyb, který to prozrazoval, byl ocas, netrpělivě švihající vzduchem. Jinak to klidně mohla být socha nebo pahrbek v písku, díky hře světla vypadající jako nestvůrná šelma, protože to mělo pískově žlutou srst a nehybné oči, zelené jako zimní moře. Obličej byl široký a krutý obličej pantera. Na ostrovech říkali každé velké kočce Tygr a tohle musely být všechny velké kočky, co kdy existovaly, větší, zlověstnější, nebezpečnější.

Spider měl stále ještě spoutané kotníky a stěží dokázal udělat krok. Ruce a chodidla měl plné špendlíků a jehel. Poskakoval z jedné nohy na druhou a snažil se vypadat, že to dělá schválně, že je to jakýsi zastrašující bojový tanec, ne že stát nehybně příliš bolí.

Chtěl se sklonit a rozvázat si provazy kolem kotníků, ale neodvažoval se spustit oči z šelmy.

Kůl byl těžký a tlustý, ale byl příliš krátký, aby ho mohl použít jako kopí, a příliš velký a neforemný na cokoliv jiného. Uchopil ho za ten zaostřený, tenčí konec a upřel pohled do dálky, k moři, záměrně se nedíval na to místo, kde stálo to zvíře. Spoléhal na periferní vidění.

Jak to říkala? Budeš fňukat. Budeš kňourat. Tvůj strach ho vzruší.

Spider začal kňourat. Pak zoufale pomekával, jako zraněná koza, ztracená, vykrmená a osamělá.

Záblesk pískově žlutého pohybu, minimum času, aby stačil zaregistrovat zuby a drápy, které se na něho vrhly. Spider švihl kůlem jako basebalovou pálkou, prudce a vší silou, a s uspokojením cítil jeho kontakt s čumákem šelmy.

Tygr se zastavil, zíral na něho, jako by nevěřil vlastním očím, pak kdesi vzadu v hrdle vydal zvuk, nevrlé a naříkavé zavrčení, a odkráčel zdráhavým, odměřeným krokem zpátky do porostu, ze kterého přišel. Jako by měl kdesi jinde důležitou schůzku, z níž by se nejraději vyvlékl. Rozzlobeně se ještě po Spiderovi ohlédl. V tom pohledu byla bolest, a zároveň slib, že se vrátí.

Hleděl za ním, jak mizí v křoví.

Pak si sedl a rozvázal si kotníky.

Trochu nejistě došel k okraji útesu a pomalu se vydal z mírného srázu. Brzy narazil na potůček, stékající k okraji skály, kde se měnil v jiskřící vodopád. Spider si klekl, nabral vodu do dlaní a žíznivě pil.

Pak začal sbírat kameny. Šikovné, tak akorát do dlaně. Nosil si je na hromadu, jako sněhové koule před bitvou.

+ + + +

„TY JSI SKORO NIC nesnědla,“ starala se Rosie.

„Ty jez. Musíš si udržet sílu,“ namítla matka. „Měla jsem kousek toho sýra. To stačí.“

Ve sklepě na maso bylo zima a tma. A nebyla to ta tma, na kterou si oči zvyknou. Rosie obcházela kolem stěn a prsty přejížděla po omítce, kamenech a drolící se zdi. Hledala něco, co by jim mohlo pomoct, ale marně.

„Dřív jsi jedla. Když byl ještě táta naživu.“

„Tvůj otec taky jedl. A podívej, kam ho to přivedlo? Srdeční mrtvice, v jednačtyřiceti. Co je to za svět?“

„Ale on jídlo miloval.“

„On miloval všechno,“ řekla matka hořce. „Miloval jídlo, miloval lidi, miloval svou dceru. Miloval vaření. Miloval mne. A co z toho měl? Jen předčasný hrob. Člověk takhle nesmí milovat. Říkala jsem ti to.“

„Ano. Asi říkala.“

Zamířila za matčiným hlasem. Ruku měla nataženou před obličejem, aby se neuhodila o řetězy, zavěšené uprostřed místnosti. Našla matčino kostnaté rameno a objala ji.

„Já se nebojím,“ řekla do tmy.

„Tak to jsi blázen.“

Rosie ji pustila a vrátila se do středu sklepa. Ozval se skřípavý zvuk a ze stropu se sesypal prach a omítka.

„Rosie, co to děláš?“

„Rozhoupávám řetězy.“

„Buď opatrná. Jestli ten řetěz spadne, budeš na podlaze s rozbitou hlavou, než bys řekla švec.“ Dcera neodpovídala a paní Noahová vyhrkla: „Říkala jsem ti to. Jsi cvok.“

„Ne, nejsem,“ odporovala Rosie. „Jen už se nebojím.“

V domě nad nimi bouchly dveře.

„Modrovous je doma,“ komentovala paní Noahová.

„Nejsem hluchá, vím. Ale stejně se nebojím.“

+ + + +

LIDÉ NEPŘESTÁVALI poplácávat Tlustého Charlieho po zádech a kupovat mu koktejly s paraplíčky. V ruce držel pět vizitek od lidí z hudební branže, kteří na ostrov přijeli kvůli festivalu.

Všichni v restauraci se na něho usmívali. Držel Daisy kolem ramen a cítil, jak se chvěje. Přitiskla mu rty k uchu: „Jsi absolutně praštěný, víš to?“

„Ale fungovalo to, ne?“

Pohlédla na něho. „Jsi plný překvapení.“

„Poběž, ještě jsme neskončili.“

Zamířil k vrchní servírce. „Promiňte… Byla tu jedna paní. Když jsem zpíval. Vešla dovnitř, nalila si tamhle z konvice kávu do svého velkého hrnku. Kam šla?“

Servírka zamžikala a pokrčila rameny. „Nevím…“

„Ale ano, víte,“ nedal se. Připadal si chytrý a suverénní. Už brzy se zase bude cítit jako Tlustý Charlie, nepochyboval, ale právě dozpíval píseň před publikem a báječně se při tom bavil. Udělal to, aby zachránil Daisy život a svůj vlastní také, a povedlo se mu to. „Promluvme si tamhle stranou.“ Bylo to tou písní. Když tam tak zpíval, všechno mu bylo najednou úplně jasné. Pořád ještě to bylo jasné. Zamířil do haly a Daisy a servírka ho následovaly.

„Jak se jmenujete,“ zeptal se jí.

„Clarissa.“

„Těší mě, Clarisso. A příjmení?“

Daisy mu vskočila do řeči. „Charlie, neměli bychom zavolat policii?“

„Za minutku. Clarissa kdo?“

„Higglerová.“

„A jaký je váš vztah k Benjaminovi? Správci?“

„Je to můj bratr.“

„A jak jste spřízněni s paní Higglerovou? S paní Callyanne Higglerovou?“

„Sou moje neteř a synovec, Tlustý Charlie,“ informovala ho paní Higglerová ode dveří. „A teď bys měl nejspíš poslechnout svou snoubenku a zavolat policii.“

+ + + +

SPIDER SEDĚL u potoka na útesu, zády se opíral o skálu a hleděl na hromadu kamení před sebou, když z vysoké trávy vyšel muž. Byl nahý, až na pruh pískově žluté kožešiny kolem pasu, z níž visel ocas. Kolem krku měl náhrdelník ze zubů, bílých, ostrých a špičatých. Měl dlouhé černé vlasy. Ležérně kráčel ke Spiderovi, jako by byl jen tak na své každodenní ranní procházce a setkání se Spiderem bylo příjemným překvapením.

Spider zvedl kámen velký jako grapefruit a potěžkal ho v dlani.

„Ahoj, Anansiho dítě,“ pozdravil ho neznámý. „Jdu tak kolem a všiml jsem si, že tu sedíš. Napadlo mě, že možná potřebuješ pomoc.“ Nos měl poraněný a trochu křivý.

Spider zavrtěl hlavou. Scházel mu jazyk.

„Když jsem tě tak viděl, pomyslel jsem si, chudák Anansiho dítě, musí mít hlad.“ Příliš široce se usmál. „Mám dost jídla, můžu se s tebou rozdělit.“ Přes rameno měl přehozený pytel. Otevřel ho, sáhl pravou rukou dovnitř a vytáhl čerstvě zabité jehně s černým ocáskem. Držel je za krk a hlavička visela dolů. „S tvým otcem jsme často společně hodovali. Znáš snad nějaký důvod, proč bychom v tom nemohli spolu pokračovat? Ty můžeš rozdělat oheň, já zatím jehně vyvrhnu a najdu rožeň, na kterém ho upečeme. Že už se ti sbíhají sliny?“

Spider měl takový hlad, že se mu až točila hlava. Mít jazyk, možná by byl řekl ano a doufal ve svou schopnost vymluvit se ze všech malérů. Ale on jazyk neměl. Levou rukou zvedl další kámen.

„Tak společně pojezme a buďme přáteli. Nechť už mezi námi nejsou žádná nedorozumění,“ lichotil mu neznámý.

A sup a havran pak oberou mé kosti, řekl si v duchu Spider.

Muž udělal další krok směrem ke Spiderovi a ten se rozhodl, že nastal okamžik hodit první kámen. Měl perfektní mušku a silnou paži a kámen zasáhl přesně to místo, které měl, pravou paži neznámého muže. Muž upustil jehně. Další rána ho trefila do spánku, Spider sice mířil mezi příliš široce postavené oči, ale muž se pohnul.

Vzápětí se otočil a utíkal pryč, dlouhými skoky, s ocasem nataženým za sebou. Chvílemi vypadal jako běžící muž, chvílemi jako divoké zvíře.

Když zmizel, došel si Spider pro jehně s černým ocáskem. Když se k němu blížil, hýbalo se, a na okamžik si myslel, že je dosud živé. Pak ale viděl, že maso je úplně prolezlé červy. Zapáchalo a Spider úplně zapomněl na hlad, aspoň na chvíli.

V napřažené ruce je odnesl k okraji útesu a shodil je dolů do moře. Pak si v potoce umyl ruce.

Nevěděl, jak dlouho už tady je. Čas se tu jaksi natahoval a zase smršťoval. Slunce klesalo k horizontu.

Až zapadne slunce a předtím než vyjde měsíc, pomyslel si Spider. Tehdy se šelma vrátí.

+ + + +

NEUSTÁLE VESELÝ zástupce policie na Saint Andrews seděl v kanceláři hotelu s Daisy a Tlustým Charliem a s klidným, ale nezaujatým úsměvem v širokém obličeji poslouchal, co mu oba povídali. Občas zvedl prst a podrbal si knír.

Pověděli policistovi, že muž, který prchá před spravedlností a jmenuje se Grahame Coats, přišel do restaurace, když večeřeli, a ohrožoval Daisy zbraní. Což, jak byli nuceni přiznat, nikdo kromě Daisy neviděl. Pak mu Tlustý Charlie pověděl o odpoledním incidentu s černým mercedesem a kolem, ne, vlastně neviděl, kdo to auto řídí. Ale věděl, odkud přijelo. Pověděl policistovi o domě na útesu.

Muž si zamyšleně popotahoval šedivý knír. „Skutečně tam takový dům, jaký popisujete, stojí. Avšak nepatří vašemu Grahamu Coatsovi. Kdepak. Mluvíte o domě Basila Finnegana, mimořádně slušného člověka. Pan Finnegan už dlouhá léta projevuje velký zájem o zákon a pořádek. Věnoval peníze na školy, ale hlavně a především, věnoval velmi slušnou sumu na výstavbu nové policejní stanice.“

„Vrazil mi revolver do žaludku,“ trvala na svém Daisy. „Vyhrožoval, že pokud s ním nepůjdeme, bude střílet.“

„Jestli to byl pan Finnegan, mladá dámo,“ prohlásil policista, Jsem si jist, že existuje nějaké úplně jednoduché vysvětlení.“ Otevřel aktovku a vyndal tlustý svazek papírů. „Řeknu vám, co uděláme. Vy si tu věc dobře promyslíte. Vyspíte se na to. Když budete i ráno pevně přesvědčeni, že to bylo víc než kanadský žertík, prostě vyplníte tenhle formulář a donesete všechny tři kopie na policejní stanici. Ptejte se na novou stanici, na konci náměstí. Všichni vědí, kde to je.“

Potřásl jim oběma rukou a šel po svých.

„Měla jsi mu říct, že jsi také polda. Třeba by tě bral víc vážně.“

„K ničemu by to nebylo,“ zavrtěla hlavou Daisy. „Když tě někdo osloví mladá dámo, je jasné, že si tě zařadil mezi lidi, které není třeba poslouchat.“

Vyšli do hotelové recepce.

„Kam šla?“ zeptal se Tlustý Charlie.

Benjamin Higgler řekl: „Teta Callyanne? Čeká na vás v konferenčním sále.“

+ + + +

„A JE TO,“ radovala se Rosie. „Věděla jsem, že to zvládnu, jen když tím budu pořád houpat.“

„Zabije tě.“

„Zabije nás i tak.“

„Nebude to fungovat.“

„Mami! Máš nějaký lepší nápad?“

„Uvidí tě.“

„Mami! Přestala bys laskavě být tak negativistická!? Jestli máš nějaký návrh, co by mohl pomoct, sem s ním. Pokud ne, nenamáhej se. Jo?“

Ticho.

Pak: „Mohla bych na něho vystrčit zadek.“

„Cože?“

„Slyšela jsi dobře.“

„Místo čeho jako?“

„Navíc.“

Ticho. Pak Rosie rozhodla: „No, nic tím nepokazíš.“

+ + + +

„ZDRAVÍM VÁS, paní Higglerová,“ řekl Tlustý Charlie. „Chci zpátky své pírko.“

„Jak si přišel na to, že mám tvý pírko?“ zeptala se s rukama zkříženýma na mohutných ňadrech.

„Řekla mi to paní Dunwiddyová.“

Poprvé se zdálo, že ji to překvapilo. „Louella ti fakt řekla, že mám to pírko?“

„Řekla, že máte to pírko.“

„Vopatruju ho.“ Paní Higglerová ukázala hrnkem s kávou na Daisy. „Nečekej, že budu mluvit před ní. Já ji neznám.“

„Tohle je Daisy. Jí můžete říct všechno, co byste řekla mně.“

„Je to tvoje snoubenka. Slyšela sem,“ brblala paní Higglerová.

Cítil, jak mu začínají hořet tváře. „Není to moje… vlastně nejsme… Musel jsem něco říct, abych ji dostal od toho chlapa s bouchačkou. Připadalo mi to nejjednodušší.“

Paní Higglerová na něho pohlédla. Oči za tlustými skly brýlí se jí rozzářily. „To vím. Bylo to při tvý písni. Před vobecenstvem.“ Pokývala hlavou, jak to dělají staří lidé, když hloubají nad ztřeštěností mladých. Otevřela černou kabelku, vyndala obálku a podala ji Tlustému Charliemu. „Slíbila sem Louelle, že ho budu vopatrovat.“

Tlustý Charlie vytáhl pírko z obálky. Bylo zmačkané, jak ho v noci při seanci svíral v dlani. „Oukej. Pírko. Výborně. Takže,“ obrátil se k paní Higglerové, „co přesně s ním teď mám udělat?“

„Ty to nevíš?“

Když byl malý, učila ho máma, že má vždycky napočítat do deseti, než ztratí nervy. Počítal, tiše a pomalu, do deseti a pak se rozčílil. „Samozřejmě, že nevím, co s ním; bábo zatracená.

V posledních dvou týdnech mě zatkli, přišel jsem o snoubenku a o práci, hleděl jsem, jak mého napůl imaginárního bratra polyká stěna z ptáků na Piccadilly, lítal jsem tam a zpátky přes Atlantik jako šílený pingpongáč a dneska jsem vylezl na pódium a zpíval, zpíval před publikem, protože můj psychopatický bývalý šéf držel hlaveň revolveru u žaludku dívky, se kterou večeřím. Jediné, o co mi jde, je dát pořádku ten binec, který se mi stal ze života, když jste vy přišla s představou, že bych si možná chtěl promluvit s bratrem. Takže, ne. Ne, já nevím, co s tím pitomým pérem mám udělat. Spálit ho? Posekat nadrobno a sníst? Postavit si z něho hnízdo? Držet ho před sebou a skočit z okna?“

Pani Higglerová se tvářila naštvaně.

„Musíš se zeptat Louelly Dunwiddyový.“

„Tak to už nejspíš nepůjde. Když jsem ji viděl naposled, vypadala dost zle. A nemáme moc času.“

„Výborně,“ přerušila je Daisy. „Pírko máš zpátky. Nemohli bychom si teď, prosím, promluvit o Grahamu Coatsovi?“

„To není pírko. Je to to pírko, co jsem vyměnil za svého bratra.“

„Tak ho vyměň zpátky a můžeme konečně začít něco dělat. Musíme přece něco podniknout.“

„To není tak jednoduché,“ namítl Tlustý Charlie. Pak se zarazil a v duchu si přehrával, co řekl on a co řekla ona. Obdivně se na Daisy podíval. „Bože, ty jsi opravdu geniální.“

„Snažím se. Co jsem vlastně řekla?“

Neměli sice čtyři stařeny, ale měli paní Higglerovou, Benjamina a Daisy. Večeře v restauraci už končila, takže Clarissa, ta servírka, se k nim ochotně přidala. Neměli sice hlinky čtyř různých barev, ale za hotelem na pláži byl bílý písek, před hotelem na záhonu černá hlína, u boční zdi červené bláto a v obchodě se suvenýry v hotelové hale skleněné válce s pestrobarevným pískem. Svíčky, které si vypůjčili z baru u bazénu, byly malé a bílé, ne dlouhé a černé. Paní Higglerová je ujišťovala, že na ostrově určitě najde všechny byliny, co potřebují, ale Tlustý Charlie mávl rukou a poslal Clarissu do hotelové kuchyně pro bouquet garni.

„Podle mě je to všecko jen věc důvěry,“ prohlásil. „Detaily nejsou zase tak důležité. Důležitá je ta magická atmosféra.“

V jejich případě k magické atmosféře nijak nepřispívala tendence Benjamina Higglera neustále se rozhlížet po ostatních a vybuchovat potlačovaným smíchem ani Daisyiny poznámky o tom, že celá procedura je totálně trhlá.

Paní Higglerová nasypala špetku bouquet garni do misky se zbytkem bílého vína.

Začala prozpěvovat. Povzbudivě zvedla ruce a ostatní začali pobzukovat s ní jako opilé včely. Tlustý Charlie čekal, až se něco začne dít.

Nedělo se nic.

„Tlustý Charlie,“ přikázala paní Higglerová, „zpívej s námi.“

Polkl. Nemá se čeho bát, ujišťoval se, zpíval přece před restaurací plnou lidí; nabídl před publikem sňatek ženě, kterou sotva znal. Takové pobzukování bude hračka.

Našel tón, který paní Higglerová bzučela, a nechal jej vibrovat v hrdle…

Svíral pírko, soustředil se a pobzukoval.

Benjamin se přestal hihňat. Oči se mu rozšířily a na obličeji měl výraz znepokojení a obav. Tlustý Charlie chtěl přestat bzučet a zjistit, co ho trápí, ale bzučení nyní bylo kdesi uvnitř něho a svíčky se rozechvěly…

„Podívejte se na něho!“ slyšel Benjamina. „On –“

A Tlustý Charlie by byl chtěl vědět, co přesně, ale bylo příliš pozdě.

Mlhy se rozestoupily.

Šel po mostě, po dlouhém bílém mostě pro pěší nad šedivou vodní plochou. Kousek před ním, asi v polovině mostu, seděl na malé dřevěné židli jakýsi muž. Chytal ryby. Oči mu stínila zelená fedora. Zdálo se, že podřimuje, a když se Tlustý Charlie přiblížil, nepohnul se.

Poznal ho. Položil mu ruku na rameno.

„Víš,“ řekl, ‚já věděl, že to předstíráš. Nevěřil jsem, že jsi opravdu mrtvý.“

Muž na židli se nepohnul, ale usmál se. „Vidíš, jak málo víš o světě,“ řekl Anansi. „Jsem tak mrtvý, jak jen člověk může být mrtvý.“ Rozkošnicky se protáhl, vyndal zpoza ucha tenké černé viržinko a zapálil si ho. „Jo. Jsem mrtvý. Řekl bych, že na čásek mrtvý zůstanu. Když jeden vobčas neumře, lidi ho začnou brát jako samozřejmost.“

„Ale.“

Anansi si položil prst na rty. Zvedl rybářský prut a začal navíjet vlasec. Gestem ukázal na malý podběrák. Tlustý Charlie ho zvedl a držel, když otec spustil do síťky dlouhou svíjející se stříbrnou rybu. Anansi vyndal rybě z tlamy háček a dal ji do bílého kbelíku. „Tak, dnešní večeře by byla.“

Tlustý Charlie si teprve nyní všiml, že když si sedal ke stolu s Daisy a Higglerovými, byla už hluboká noc, kdežto tady bylo slunce sice nízko nad obzorem, ale dosud nezapadlo.

Otec složil židli a podal mu ji i s kbelíkem. Vydali se dál po mostě. „Víš,“ řekl pan Nancy, „vždycky jsem si myslel, že kdybys za mnou přišel a chtěl si popovídat, pověděl bych ti spoustu věcí. Ale zdá se, že si docela dobře stačíš sám. Tak co tě sem přivádí?“

„Nevím jistě. Snažil jsem se najít Ptačí ženu. Chci jí vrátit pírko.“

„S takovýma lidma sis neměl vůbec začínat,“ mávl rukou otec. „Z toho nevzejde nic dobrého. Ta ženská je ranec plný vzteku, nic jiného. Aleje zbabělá.“

„Šlo o Spidera –“

„Za to si můžeš sám. Neměl jsi tu starou bábu nechat vyhnat svou druhou půlku.“

„Byl jsem jen kluk. Proč jsi něco neudělal ty?“

Anansi si postrčil klobouk dozadu. „Stará Dunwiddyovka ti nemohla provést nic, co bys jí nedovolil. Nakonec, jsi můj syn.“

Tlustý Charlie se nad tím zamyslel. „Ale proč jsi mi nic neřekl?“

„Nepotřebuješ to. Radíš si s tím dočista dobře. Přišel jsi i na ty písničky, co?“

Tlustý Charlie si připadal neohrabanější a tlustší a jako ještě větší zklamání pro otce, ale nedokázal jednoduše říct „Ne.“ Místo toho se zeptal: „Co myslíš ty?“

„Myslím, že už ti to dochází. Nejdůležitější na písních je to, že jsou úplně jako příběhy. Nejsou k ničemu, když tam nejsou lidi, co by je poslouchali.“

Už byli skoro na konci mostu. Tlustý Charlie nějak cítil, že tohle je jejich poslední šance si promluvit. Potřeboval se dozvědět tolik věcí, tolik toho chtěl vědět. „Tati. Když jsem byl malý kluk. Proč jsi mě tak ponižoval?“

Otec se zamračil. „Ponižoval? Já jsem tě miloval!“

„Přiměl jsi mě jít do školy převlečeného za prezidenta Tafta. Tomu říkáš miloval?“

Starý pán vydal cosi mezi štěknutím a zasmáním, pak potáhl ze svého cigára. Kouř mu vytvořil před ústy trochu přízračný obláček, jako bublinu v komiksech. „Na tom se podepsala tvoje matka.“ Pak dodal: „Nemáme už moc času, Charlie. Chceš ho strávit hádáním?“

Zavrtěl hlavou. „Máš pravdu.“

Došli na konec mostu. „Takže,“ otočil se k němu otec, „až se zas uvidíš s bratrem, chci, abys mu ode mne něco dal.“

„Co?“

Otec natáhl ruku a přitáhl si hlavu Tlustého Charlieho dolů. Pak ho něžně políbil na čelo. „Tohle.“

Tlustý Charlie se narovnal. Otec na něho hleděl s výrazem, který by byl u každého jiného považoval za výraz pýchy. „Ukaž mi to pírko,“ přikázal mu.

Tlustý Charlie sáhl do kapsy. Pírko tam bylo a vypadalo ještě zmačkanější a poničenější než kdy dřív.

Otec si odfrkl a zvedl pírko proti světlu. „To je krásné pírko. Nesmíš ho celé ušmudlat. Nevezme si ho zpátky, když bude zmačkané.“ Pan Nancy přejel po peříčku rukou a to bylo najednou dokonalé. Zamračeně si jej prohlížel. „Ty ho stejně zase zaneřádíš.“ Dýchl si na nehty a leštil si je o kabát. Pak nejspíš došel k rozhodnutí. Sundal si svou fedoru a zasunul pírko za stuhu. „Na. Elegantní klobouk se ti stejně hodí.“ Nasadil ho Tlustému Charliemu. „Sluší ti.“

Tlustý Charlie si povzdechl. „Tati. Já přece klobouky nenosím. Bude to vypadat hloupě. Já budu vypadat jak idiot. Proč se mě vždycky snažíš ztrapnit?“

Starý muž se v zapadajícím slunci zahleděl na syna. „Myslíš, že bych ti lhal? Synku, k tomu, abys mohl nosit klobouk, potřebuješ akorát postoj. A ten ty máš. Myslíš, že bych ti říkal, jak ti to sluší, kdyby to nebyla pravda? Vypadáš fakt chytře. Nevěříš mi?“

„No, ani ne.

„Koukni.“ Otec ukázal dolů z mostu. Voda pod nimi byla nehybná a hladká jako zrcadlo a muž, který z ní na něho hleděl, vypadal v novém zeleném klobouku opravdu bystrý.

Vzhlédl, aby sdělil otci, že se možná mýlil, ale starý pán už tam nebyl.

Sešel z mostu do začínajícího přítmí.

+ + + +

„TAK. CHCI VĚDĚT, kde přesně je. Kam šel? Co jste s ním udělala?“

„Proboha, já nic neudělala, dítě,“ bránila se paní Higglerová. „Nic takovýho se posledně nestalo.“

„Vypadalo to, jako by ho vytáhli na paprsku do mateřský lodi,“ divil se Benjamin. „Bezva. Dokonalý efekt.“

„Chci, abyste ho přenesla zpátky,“ zuřila Daisy. „Chci ho zpátky, okamžitě.“

„Ani nevím, kde je. Já ho tam neposlala. To von sám.“

„A stejně,“ zasáhla Clarissa, „co když tam někde dělá, co dělá, a my ho přinutíme vrátit se zpátky? To by všechno zničilo.“

„Přesně,“ podpořil ji Benjamin. „Jako převelení vesmírného výsadku v polovině mise.“

Daisy se nad tím zamyslela a štvalo ji, že to dává smysl, pokud v poslední době něco dávalo smysl.

„Pokud se nic nebude dít, měla bych se vrátit do restaurace,“ řekla Clarissa. „Musím dohlídnout, aby všecko bylo v pořádku.“

Paní Higglerová popíjela kávu. „Tu se nic dít nebude.“

Daisy bouchla dlaní do stolu. „To mi promiňte. Tam venku pobíhá vrah. A Tlustý Charlie je kdesi v marťanské lodi.“

„Mateřské,“ opravil ji Benjamin.

Paní Higglerová zamžikala. „Tak jo. Něco bysme dělat měli. Co navrhujete?“

„Já nevím,“ přiznala Daisy a nenáviděla se za to, co říká. „Nejspíš nějak zabít čas.“ Zvedla výtisk Williamstownského kurýra, který si předtím četla paní Higglerová, a začala jím listovat.

Článek o postrádaných turistkách, těch ženách, co se nevrátily na svoji výletní loď, byl na straně tři. Ty dvě nahoře v domě, řekl Grahame Coats v její hlavě. Myslel jste, že uvěřím, že přišly z lodi?

Koneckonců, je přece polda.

„Dejte mi telefon,“ rozhodla.

„Komu voláte?“

„Myslím, že začnu ministrem pro cestovní ruch a šéfem policie. Dál se ukáže.“

+ + + +

RUDÉ SLUNCE na obzoru se scvrkávalo. Spider, nebýt to Spider, by si byl zoufal. Na ostrově, tam, kde byl, existovala velice ostrá hranice mezi dnem a nocí a Spider nyní sledoval, jak moře polyká poslední drobečky slunce. Měl své kameny a ty dva kůly.

Mrzelo ho, že nemá oheň.

Uvažoval, kdy asi vyjde měsíc. Až vyjde, měl by aspoň nějakou šanci.

Slunce zapadlo, poslední červená šmouha klesla pod mořskou hladinu a byla noc.

„Anansiho dítě,“ řekl z té tmy hlas. „Už brzy budu hodovat. Nebudeš vědět, že tam jsem, dokud neucítíš můj dech na zátylku. Stál jsem nad tebou, když jsi tam ležel mezi kůly, připravený pro mne, a byl bych ti mohl překousnout krk už tam a tenkrát, ale rozmyslel jsem si to. Zabít tě, když jsi nevěděl o světě, by mi nepřineslo žádné potěšení. Chci cítit, že umíráš. Chci, abys věděl, proč ti beru život.“

Spider mrštil kámen směrem, odkud hlas vycházel, a slyšel jej spadnout neškodně do podrostu.

„Ty máš prsty,“ pokračoval hlas, „ale já mám ostré drápy ostřejší než nože. Ty máš dvě nohy, ale já mám čtyři a ty se nikdy neunaví, ty dokážou běžet desetkrát rychleji, než se kdy podaří tobě, a mnohem déle. Tvé zuby umí jíst maso, pokud je oheň změkčil a zbavil chuti, protože máš mrňavé zuby opice, dobré tak na žvýkání měkkého ovoce a lezoucích brouků. Ale já mám zuby, které trhají a rvou živé maso od kostí a dovedu ho polykat, když z něho ještě stříká rudá krev.“

Spider na tu řeč zareagoval zvukem, jaký se dá vytvořit bez jazyka, se zavřenými ústy. Bylo to takové to ‚peh‘ pobaveného pohrdání. Můžeš si být všecko, co říkáš, Tygře, zdálo se, že to říká, no a? Všecky příběhy, co kdy existovaly, byly Anansiho. Nikdo nevypráví Tygrovy příběhy.

Ze tmy se ozval řev, řev vzteku a frustrace.

Spider si začal pobrukovat melodii Tygřího ragu. Je to stará písnička, dobře se s ní dráždí tygři, hlavně tím věčným opakováním: „Chyťte tygra!“

Když se hlas opět ze tmy ozval, byl blíž.

„Mám tvoji ženu, Anansiho dítě. Až skoncuji s tebou, zatnu zuby do jejího masa. Bude sladší než tvoje.“

Spider vyrobil ‚phm‘ zvuk, který lidé používají, když vědí, že jim někdo lže.

„Jmenuje se Rosie.“

Tentokrát byl Spiderův zvuk nedobrovolný.

Ve tmě se někdo zasmál. „A pokud jde o oči,“ pokračoval hlas, „ty máš oči, které vidí, co je zřejmé, a jen za denního světla a když máš štěstí, kdežto mí lidé mají oči, které vidí, jak se ti ježí chloupky na pažích, když s tebou mluvím, vidí zděšení ve tvém obličeji, a to všechno vidí za hluboké noci. Boj se mne, Anansiho dítě. A pokud máš nějakou modlitbu, kterou se chceš ještě naposled pomodlit, udělej to teď.“

Modlitbu neměl, zato měl hromadu kamenů a mohl je házet. Třeba bude mít štěstí a kámen nadělá tam v křoví trochu škody. Věděl, že by to byl zázrak, ale spoléháním na zázraky strávil celý svůj život.

Natáhl ruku pro další kámen.

Cosi se mu otřelo o ruku.

Ahoj, pozdravil ho v mysli ten malý hliněný pavouk.

Nazdar, myslel Spider. Koukni, mám tu teď trochu napilno, snažím se, aby mě nesežrali, tak kdyby ses chvilku mohl držet stranou…

Ale já je přivedl, myslel mu pavouček. Jak jsi po mně chtěl.

Jak jsem chtěl?

Říkal jsi, ať jdu pro pomoc. Přivedl jsem je sem. Sledovali mou pavučinu. V tomhle světě žádní pavouci nejsou, tak jsem vklouzl zpátky a natáhl sítě odtamtud sem a odtud zas tam. Přivedl jsem bojovníky. Přivedl jsem statečné.

„Načpak teď myslíš?“ zeptal se hlas té velké kočky ve tmě. A pak, potěšen vlastním vtipem, dodal: „Copak, copak, ukousla ti kočka jazyk?“

Jednoho pavouka neuslyšíš. Je vzorem ticha. I ti, kteří jsou schopni vydávat zvuky, jsou normálně velice potichu a čekají. Pavouci vlastně hlavně čekají.

Tahle noc se zvolna plnila tichým šelestěním.

Spider myšlenkou vyslovil dík a chválu malému sedminohému pavoučkovi, kterého stvořil z hlíny, své krve a slin. Ten se mu šplhal ze hřbetu ruky na rameno.

Spider je nikde neviděl, ale věděl, že jsou tam: velcí pavouci a malí pavouci, jedovatí pavouci a kousaví pavouci: obrovští chlupatí pavouci a elegantní chitinoví pavouci. Očima nabírali každičké světlo, které našli, ale viděli i svýma nohama a chodidly, skládali vibrace do virtuálního obrazu světa kolem sebe.

Byla jich armáda.

Ze tmy znovu promluvil Tygr. „Až budeš mrtvý, Anansiho dítě, až bude celý tvůj rod mrtvý, pak budou příběhy moje. A lidé si zase budou vyprávět příběhy o Tygru. Budou je sbírat a budou opěvovat mou bystrost a mou sílu, mou krutost a mé radosti. Každičký příběh bude můj! Svět bude zase takový, jaký býval: drsný. Temný.“

Spider poslouchal šelestem své armády.

To, že seděl na útesu, mělo svůj důvod. I když on sám neměl kam utéct, Tygr po něm nemohl skočit, musel se jen plížit.

Začal se smát.

„Čemu se směješ, Anansiho dítě? Přišel jsi o rozum?“

Nato se Spider rozesmál ještě hlasitěji a déle.

Ze tmy se ozvalo zaskučení. Tygr narazil na Spiderovo vojsko.

Pavoučí jed má mnoho forem. Někdy může trvat velmi dlouhou dobu, než zjistíte plný účinek kousnutí. Přírodovědci nad tím bádají celá léta: existují pavouci, jejichž kousnutí způsobí, že zasažené místo vyhnije a odumře někdy i za víc než rok po zranění. Odpověď na otázku, proč to pavouci dělají, je úplně jednoduchá.

Dělají to proto, že jim to připadá zábavné a že chtějí, abyste na ně do smrti nezapomněli.

Černá vdova hryzla Tygra do odřeného nosu, tarantule se mu zakousla do ucha: v okamžiku už všechna jeho citlivá místa pálila a bolela, svědila a otékala. Tygr nevěděl, co se děje: uvědomoval si jedině to pálení a bolest a náhlý strach.

A Spider se zase zasmál, ještě déle a ještě hlasitěji, a poslouchal, jak nějaké velké zvíře prchá do podrostu a řve bolestí a strachem.

Posadil se a čekal. Tygr se vrátí, o tom nepochyboval. Ještě to neskončilo.

Sebral sedminohého pavouka z ramene a hladil ho, přejížděl mu prsty po širokém hřbetě.

Kousek dolů po svahu cosi světélkovalo chladnou zelenavou září a blikotalo to jako světla městečka. Blýskalo to a zhasínalo do noci a blížilo se to k němu.

Pak se to rozdělilo do statisíce světlušek. Uprostřed toho světluškového světla, jako temná silueta, byla tmavá postava mužských tvarů. Pomalu to vystupovalo do kopce.

Spider zvedl kámen a myšlenkou organizoval své pavoučí jednotky k dalšímu útoku. Pak přestal. Ta postava v záři světlušek mu byla povědomá. Na hlavě měla zelenou fedoru.

+ + + +

GRAHAME COATS byl dobře za polovinou láhve rumu, kterou našel v kuchyni. Otevřel ji, jelikož neměl nejmenší chuť zajít si dolů do sklepa a protože měl představu, že ho rum opije dřív, než by to zvládlo víno. Bohužel, nepovedlo se to. Připadalo mu, že to s ním nedělá vůbec nic, natož aby ho to uvolnilo a zbavilo citového napětí. Chodil po domě s lahví v jedné ruce a se sklenicí rumu v druhé a střídavě upíjel z jedné i druhé. Cestou kolem zrcadla zachytil svůj obraz, zbědovaný a zpocený. „Hlavu vzhůru,“ povzbuzoval se. „O nic nejde. Všecko zlé je k něčemu. Když se kácí les. Co tě nezabije, posílí. Kdo nesmí do lesa.“ Rum už pomalu docházel.

Vrátil se do kuchyně. Otevřel několik skříněk a v jedné zahlédl zastrčenou láhev sherry. Bylo to sladké sherry na vaření, ale zapil je limonádou.

Když tak hledal alkohol, všiml si v kuchyni i jiných věcí. Byly tam například nože. Některé byly opravdu ostré. V jedné zásuvce byla dokonce malá ocelová pilka na železo. To se mu líbilo. Bylo by to velmi elegantní řešení problému v suterénu.

„Habeas corpus,“ prohlásil. „Nebo habeas delicti. Jedno z toho. Není-li těla, pak není zločinu. Ergo. Quod erat demonstrandum.“

Vyndal z kapsy revolver a položil ho na kuchyňský stůl. Nože uspořádal kolem něho jako loukotě. „Tak,“ řekl stejným tónem, jaký kdysi užíval, aby přesvědčil nevinné chlapecké kapely podepsat smlouvu právě s ním a rozloučit se se slávou, i když třeba ne hned s penězi. „Co můžeš udělat dnes…“

Tři nože si zastrčil za opasek, pilku dal do kapsy saka a s revolverem v ruce sešel do vinného sklepa. Rozsvítil, mrkl na láhve s vínem, ležící na boku ve svých soukromých přihrádkách přikryté vrstvičkou prachu, a zastavil se před železnými dveřmi do chladírny.

„Takže,“ rozkřikl se. „Jistě vás potěší, že vám nehodlám ublížit. Obě vás nyní pustím ven. Byl to tak trochu omyl. No co, smažme to. Nemá cenu naříkat nad rozlitým mlékem. Postavte se k zadní stěně. Pozici už znáte. Žádné podrazy.“

Odsunoval závory a přemýšlel nad tím, jak úžasné je, že už existuje taková spousta klišé pro lidi s pistolí v ruce. Připadal si, jako by byl členem nějakého bratrstva: po boku mu stáli Bogart a Cagney a všichni ti lidé, co na sebe pokřikují v policejních seriálech.

Otočil vypínačem a prudce otevřel dveře chladírny. U zadní stěny stála paní Noahová, podle příkazu zády k němu. Když vešel, vyhrnula si sukni nahoru a zavrtěla příšerně kostnatým zadkem.

Klesla mu brada. V tom okamžiku ho Rosie švihla železným řetězem přes zápěstí a poslala jeho revolver na druhou stranu sklepa.

Její matka ho s nadšením a přesností hodnou mnohem mladší ženy kopla do rozkroku, a když se zhroutil na kolena a s rukou přitisknutou na přirození kňučel a kvílel tak vysokým tónem, že by ho mohli slyšet jen psi a netopýři, vyběhly obě ženy z chladírny.

Rychle za sebou zavřely dveře a Rosie zasunula jednu závoru. Objaly se.

Byly dosud ve vinném sklepě, když světlo zhaslo.

„Jsou to jen pojistky,“ ujišťovala Rosie matku. Nebyla si moc jistá, že tomu sama věří, ale jiné vysvětlení neměla.

„Měla jsi zastrčit obě závory,“ vyčítala jí matka. „Aú,“ zaúpěla, když o něco zakopla.

„Ber to z té lepší stránky,“ těšila ji Rosie. „On taky potmě nevidí. Jen se mě drž za ruku. Myslím, že schody jsou někde tady.“

Grahame Coats byl na všech čtyřech dole na podlaze, když světlo zhaslo. Po noze mu stékalo cosi horkého. Nejdřív ho zalil stud, že se pomočil, pak pochopil, že to jeden z nožů, které má za opaskem, se mu zařízl hluboko do stehna.

Přestal se hýbat a zůstal ležet na zemi. Pochvaloval si, jak rozumné bylo, že toho tolik vypil: bylo to prakticky anestetikum. Rozhodl se, že si zdřímne.

Nebyl ve sklepě sám. Byl s ním ještě někdo. Něco, co se pohybovalo na čtyřech nohách.

Kdosi zavrčel: „Vstaň.“

„Nemůžu. Jsem zraněný. Chci do postele.“

„Jsi ubohé neschopné stvoření a kazíš všecko, na co sáhneš. A teď vstaň.“

„To bych rád,“ vysvětloval Grahame Coats rozumným tónem opilce. „Nejde to. Chvíli zůstanu ležet na podlaze. A stejně. Zavřela dveře na závoru. Slyšel jsem to.“

Z druhé strany dveří slyšel skřípání, jako by někdo pomalu odsunoval závoru.

„Dveře máš otevřené. A teď poslouchej: když tu zůstaneš, zemřeš.“ Netrpělivý šramot; švihnutí ocasem; zařvání, přidušené hluboko v hrdle. „Dej mi ruku a s ní svou loajálnost. Pozvi mě do sebe.“

„Nechápu –“

„Dej mi ruku, nebo si vykrvácej.“

V černi sklepa na maso natáhl Grahame Coats ruku. Někdo, něco, ji uchopilo a konejšivě ji drželo. „Tak co, pozveš mě?“

Po alkoholu náhle nebylo ani stopy. Naprosto střízlivě si uvědomoval, že zašel příliš daleko. Ať udělá cokoliv, horší už to stejně být nemůže.

„Absotivně,“ zašeptal, a sotva to vyřkl, začal se měnit. Najednou viděl ve tmě, jako by byl bílý den. Na okamžik se mu zdálo, že vedle sebe něco vidí. Bylo to větší než člověk a mělo to ostré, velice ostré zuby. Pak to bylo pryč a Grahame Coats se cítil jako znovuzrozený. Z nohy už mu nevytékala krev.

Tma jako by se ztratila. Vytáhl nože zpoza opasku a hodil je na podlahu. Sundal si boty. Na zemi ležel jeho revolver, ale nechal ho tam. Nástroje jsou pro opice a vrány a slabochy. On není žádný opičák.

On je lovec.

Vytáhl se na ruce a na kolena a po čtyřech neslyšně vyběhl do vinného sklepa.

Spatřil ty ženy. Našly schody nahoru do domu a opatrně po nich vystupovaly. Ve tmě se držely za ruce.

Jedna byla stará a šlachovitá. Ta druhá byla mladá a měkká. Ústa toho, co bylo jen částečně Grahame Coats, byla najednou plná slin.

+ + + +

TLUSTÝ CHARLIE sešel z mostu, otcovu zelenou fedoru posunutou z čela, a vykročil do soumraku. Šel po kamenité pláži, klouzal na balvanech a zapadal do louží. Pak šlápl na něco, co se pohnulo. Klopýtnutí a seskočil z toho dolů.

Zvedlo se to a zvedalo se to pořád výš. Ať to bylo cokoliv, bylo to obrovské: napřed si myslel, že je to jako slon, ale bylo to pořád větší.

Světlo, pomyslel si Tlustý Charlie. Hlasitě se rozezpíval a všechny svatojánské mušky, které v těch končinách žily, se shromáždily kolem něho, rozsvěcovaly a zase zhasínaly svou nazelenalou záři a v jejich světle rozpoznal dvě oči. Byly větší než polévkové talíře a upíraly se na něho z opovržlivého plazího obličeje.

Neohroženě pohled vrátil. „Dobrej,“ pozdravil vesele.

Hlas toho stvoření, hladký jako rozpuštěné máslo, odpověděl. „Dobrý. Bim bam. Strašně mi připomínáš večeři.“

„Já jsem Charlie Nancy. A ty jsi kdo?“

„Já jsem Drak,“ představil se drak. „A schlamstnu tě jediným polknutím, mužíčku v klobouku.“

Charlie rozčileně zamrkal. Co by udělal táta? uvažoval. Co by byl udělal Spider? Neměl nejmenší tušení. No tak. Konečně, Spider je jaksi pořád součást mě samého. Co dokáže on, dokážu i já.

„Ehm. Už tě nudí si tu se mnou povídat a necháš mě bez potíží projít,“ sdělil drakovi tak přesvědčivě, jak jen dokázal.

„Sakryš. Dobrý pokus. Aleje mi líto, nenechám,“ nadšeně reagoval drak. „Já tě fakt sežeru.“

„Nebojíš se limetek, že ne?“ zeptal se Charlie a teprve pak si uvědomil, že tu svou dal Daisy.

Netvor se pohrdavě zasmál. „Co mě tak asi vyděsí? Nic.“

„Nic?“

„Nic.“

„Takže nic?“

„Vždyť říkám.“

„Víš, co já mám v kapsách? Nic. Chtěl bys to vidět?“

„Ne,“ couvl Drak znepokojeně. „To tedy rozhodně nechci.“

Ozvalo se plácání křídel jako plachet a Charlie byl na pláži sám. „Tak tohle bylo až příliš snadné.“

Šel dál. Aby mu cesta lépe ubíhala, vymyslel si písničku. Charlie chtěl dělat písničky odjakživa, ale nikdy to nezkusil, hlavně kvůli přesvědčení, že kdyby někdy napsal píseň, mohl by ho někdo požádat, aby ji zazpíval. A to by byla moc zlá situace, skoro stejně zlá, jako je zlá smrt oběšením. Teď mu to bylo čím dál víc jedno a zpíval svou písničku světluškám, které ho provázely po svahu nahoru. Zpíval jím o tom, jak potká Ptačí ženu a najde bratra. Doufal, že se to světluškám líbí: připadalo mu, že světélkují hezky do rytmu.

Ptačí žena na něho čekala na vrcholu kopce.

Charlie sundal klobouk. Vytáhl pírko zpoza hedvábné stuhy.

„Prosím. Tohle je vaše, myslím.“

Nepohnula se.

„Naše dohoda končí. Přinesl jsem vám pírko. Chci svého bratra. Vzala jste ho. Chci ho zpátky. Neměl jsem právo rozdávat Anansiho rod.“

„A co když už tvého bratra nemám?“

V záři světlušek na to nemohl přísahat, ale nepřipadalo mu, že by při té řeči pohnula rty. Její slova ho však obklopila ve výkřicích lelků a v houkání sov.

„Chci bratra zpátky,“ opakoval. „Chci ho celého a nezraněného. A chci ho teď. Jinak cokoliv, co se během let přihodilo mezi vámi a mým otcem, byla jen předehra. Rozumíte? Jen předehra.“

Charlie dosud nikdy nikomu nevyhrožoval. Netušil, jak by své hrozby splnil, ale vůbec nepochyboval, že by je uskutečnil.

„Měla jsem ho,“ řekla vzdáleným duněním bukače. „Ale nechala jsem ho, bez jazyka, ve světě Tygra. Nedokázala bych ublížit někomu z rodu tvého otce. Tygr ano, když sebere odvahu.“

Náhlé ticho. Noční žáby a ptáci úplně oněměli. Hleděla na něho lhostejně, její obličej mohl být součástí stínů. Vsunula ruku do kapsy pláště. „Dej mi to pero,“ požádala.

Charlie jí je vložil do dlaně.

Připadal si najednou lehčí, jako by si od něho vzala víc než jen obyčejné pírko…

Také mu něco vsunula do dlaně: cosi studeného a vlhkého. Bylo to jako kus masa. Charlie se musel přemáhat, aby to nezahodil.

„Vrať mu ho,“ řekla hlasem noci. „Už s ním nemám žádné spory.“

„Jak se dostanu do Tygrova světa?“

„Jak ses dostal sem?“ zeptala se skoro pobaveně. A zmizela do noci a Charlie stál na kopci sám.

Otevřel ruku a podíval se na kus masa, který si tam seděl, měkký a prohnutý do oblouku. Vypadalo to jako jazyk a on věděl, čí jazyk to musí být.

Nasadil si fedoru a napadlo ho: Nasaď si svůj myslící klobouk. Ani mu to nepřipadalo směšné. Zelená fedora nebyla myslící čapka: ale byl to ten druh klobouku, jaký mohl nosit jen ten, kdo nejen přemýšlí, ale také dochází k závěrům životně důležitého druhu.

Představoval si světy jako síť: hořela mu v hlavě a spojovala ho se všemi, koho znal. Vlákno, jež ho spojovalo se Spiderem, bylo silné a jasné a hořelo chladným světlem, jako blesk nebo svatojánská muška nebo hvězda.

Spider byl kdysi jeho součástí. Držel se toho vědomí a nechal síť, aby mu zaplnila vědomí. V ruce měl bratrův jazyk: až donedávná byl částí Spidera a velmi jí chtěl být znovu. Živé věci mají paměť.

Záře pavučiny žhnula kolem něho. Jen ji musel následovat…

Šel za ní a světlušky se shromáždily kolem něho a putovaly s ním.

„Hej,“ řekl. „To jsem já.“

Spider vydal tichý, děsivý zvuk.

V záři svatojánských mušek vypadal Spider hrozně: uštvaný a zraněný. Na tváři a na hrudníku měl strupy.

„Řekl bych, že tohle je nejspíš tvoje,“ řekl Charlie.

Spider si s gestem přehnaných díků od něho jazyk vzal, vložil si ho do úst, poposunul si jej dovnitř a přitiskl ho. Charlie ho pozoroval a čekal. Vypadalo to, že je bratr spokojený, zkusmo pohnul ústy, dloubl jazykem na jednu stranu, pak na druhou, jako by se chystal oholit si vousy. Konečně široce otevřel ústa a vyplázl jazyk. Zavřel je a postavil se. Nakonec, hlasem, který byl dosud trochu nejistý a třaslavý, poznamenal: „Pěkný klobouk.“

+ + + +

ROSIE SE DOPLÍŽILA na konec schodiště jako první a otevřela dveře na chodbu. Vklopýtala do domu. Počkala na matku, pak za sebou zabouchly dveře a zavřely je na zástrčku. Elektřina sice byla vypnutá, ale měsíc byl skoro v úplňku a vysoko na obloze a po tmě tam dole by bledé měsíční světlo dopadající kuchyňským oknem klidně mohlo být světlomet.

Chlapci a holčičky, poběžte ven, recitovala v duchu Rosie, měsíční světlo je jasné jak den…

„Zavolej na policii,“ ozvala se matka.

„Kde je telefon?“

„Jak mám sakra vědět, kde je tu telefon? On je pořád ještě dole.“

„Dobře,“ kývla Rosie, i když si nebyla jistá, jestli by nebylo lepší co nejrychleji z domu vypadnout. Než se stačila rozhodnout, bylo pozdě.

Ozvala se rána tak hlasitá, že ji to až zabolelo, a dveře do sklepa se rozlétly.

Vyšel z nich stín.

Bylo to skutečné. Věděla, že je to skutečné. Dívala se na to. Ale bylo to nemožné: byl to stín velké kočky, rozcuchané a obrovské. Zvláštní však bylo, že když se ho dotkly měsíční paprsky, zdál se stín temnější. Rosie neviděla oči, ale věděla, že se to dívá na ni a že je to hladové.

Má v plánuji zabít. Tím to všechno skončí.

Matka řekla: „Chce tebe, Rosie.“

„Vím.“

Rosie zvedla nejbližší velký předmět, dřevěný blok, ve kterém bývaly kdysi zasunuty nože, a ze všech sil jím mrštila po tom stínu. Pak, aniž počkala, jestli se trefila, vyběhla co nejrychleji z kuchyně, do haly. Věděla, kde je přední vchod…

Něco tmavého, něco čtyřnohého se pohybovalo rychleji: přeskočilo jí to přes hlavu a přistálo téměř neslyšně před ní.

Rosie se přitiskla ke zdi. V ústech měla sucho.

Šelma byla mezi ní a dveřmi a postupovala blíž, pomalu, jako by měla nekonečné množství času.

Vtom vyběhla z kuchyně matka. Proběhla kolem Rosie, klopýtala měsícem zalitou chodbou k tomu velkému stínu a mlátila kolem sebe rukama. Pak hubenými pěstmi začala bušit tu věc do žeber. Následovala pauza, jako by svět zatajil dech, a šelma se obrátila proti ní. Šmouha pohybu a paní Noahová ležela na podlaze a stín jí cloumal jako hadrovou panenkou.

Zazvonil zvonek na dveřích.

Rosie chtěla volat o pomoc, ale místo toho se slyšela, jak ječí, hlasitě a vytrvale ječí. Když nečekaně narazila ve vaně na pavouka, dokázala ječet jako herečka v béčkovém filmu, která poprvé potká muže v gumovém obleku. Nyní byla v tmavém domě se stínovým tygrem a potenciálním sériovým vrahem a jedna, možná i obě entity právě zaútočily na její matku. Hlavou jí prolétlo několik možných postupů (zbraň: revolver leží dole ve sklepě. Měla by tam dojít a přinést ho. Nebo dveře, mohla by se pokusit protáhnout kolem matky a toho stínu a odemknout přední dveře), ale zmohla se jen na jekot.

Něco bušilo do předních dveří. Snaží se je rozbít. Přes ty dveře se nedostanou. Jsou to pevné dveře.

Matka ležela na podlaze ve skvrně měsíčního svitu a ten stín se skláněl nad ní a zaklonil hlavu a zařval. Byl to hluboký rachotivý řev strachu, bojovnosti a majetnictví.

Mám halucinace, myslela si Rosie s divokou jistotou. Byla jsem dva dny zavřená ve sklepě a teď mám vidiny. Žádný tygr tu není.

Ze stejného důvodu si byla jistá, že tam v měsíčním svitu nestojí žádná bledá žena, i když ji viděla, jak kráčí chodbou. Měla světlé vlasy a dlouhé, dlouhé nohy a úzké boky tanečnice. Když došla ke stínu tygra, zastavila se. „Hezký den, Grahame.“

Stín-šelma zvedl velikou hlavu a zavrčel.

„Nemysli si, že se přede mnou schováš v té pitomé zvířecí maškarádě,“ netvářila se ani trochu přívětivě.

Rosie si uvědomila, že přes tu ženu vidí okno a tiskla se vší silou ke stěně.

Šelma opět zavrčela, tentokrát poněkud nervózněji.

Žena pokračovala: „Grahame, já na přízraky nevěřím. Strávila jsem celý život, celý svůj život nevěřením v přízraky. A pak jsem potkala tebe. Nechal jsi naprosto ztroskotat Morrisovu kariéru. Okrádal jsi nás. Zavraždil jsi mě. A nakonec, jako by toho nebylo dost, mě nutíš věřit v přízraky.“

Stín ve tvaru velké kočky nyní kňoural a couval chodbou.

„Nemysli, že se mi takhle můžeš vyhýbat, ty ničemný mizero. Klidně si předstírej, že jsi tygr. Ale ty nejsi tygr. Jsi krysa. Ne, to je urážka ušlechtilého a početného živočišného rodu hlodavců. Jsi pískomil. Jsi tchoř.“

Rosie se rozběhla přes halu. Proběhla podél stínu-šelmy, podél ležící matky. Proběhla skrz tu bledou ženu a cítila, jako by procházela mlhou. Dostala se k předním dveřím a začala tápat po zástrčkách.

V hlavě nebo ve světě slyšela Rosie hádku. Kdosi říkal:

Vůbec si jí nevšímej, idiote. Nemůže se tě dotknout. Je to jen ztuhlík. Vždyť je sotva skutečná. Chyť tu holku! Zastav tu holku!

A kdosi druhý odpovídal:

Na tom, co říkáš, něco je. Ale nejsem zcela přesvědčen, že jsi vzal v úvahu všechny okolnosti, tváří v tvář, nu, rozvaha je lepší částí odvahy, jestli mi dohře rozumíš…

Já vedu. Ty následuješ.

Ale…

„Co chci vědět,“ řekla ta bledá žena, „je, nakolik přízračný teď právě jsi. Chápej, já se lidí dotýkat nemůžu. Vlastně se nemůžu dotýkat ani věcí. Ale přízraků se dotknout můžu.“

Zamířila pořádný kopanec šelmě do obličeje. Kočka zasyčela a ucouvla a noha o pár centimetrů minula.

Další kopanec už dopadl a zvíře zaúpělo. Další kopanec, přesně umístěný na místo, kde by byl stínový čumák, a zvíře vydalo zvuk koupané kočky, osamělý nářek děsu a zuřivosti, hanby a porážky.

Halu zaplnil smích mrtvé ženy, plný jásotu a radosti. „Tchoř,“ znovu řekl hlas té bledé ženy. „Grahame Tchoř.“

Domem prolétl závan studeného větru.

Rosie odsunula poslední zástrčku a otočila klíčem. Dveře se otevřely. Oslnila ji světla baterek. Lidé. Auta. Ženský hlas říkal: „To je jedna z těch zmizelých rekreantek.“ A pak řekla: „Dobrý Bože!“

Rosie se otočila.

V kuželu světla z baterky viděla matku, zhroucenou na dlážděné podlaze, a vedle ní, bez bot a bez vědomí a zcela nepochybně lidského, Grahama Coatse. Všude kolem nich se rozlévala červená kapalina jako rudá olejová barva a Rosie na zlomek vteřiny nebyla schopná určit, co je to za kapalinu.

Nějaká žena na ni mluvila. „Vy jste Rosie Noahová. Já se jmenuji Daisy. Pojďte, někam se posaďte. Chcete se posadit?“

Někdo musel najít skříňku s pojistkami, protože v tom okamžiku se v celém domě rozsvítila světla.

Velký muž v policejní uniformě se skláněl nad oběma těly. Ohlédl se a prohlásil: „Je to rozhodně pan Finnegan. Nedýchá.“

Rosie zašeptala: „Ano, prosím. Moc ráda bych si sedla.“

+ + + +

CHARLIE SEDĚL vedle Spidera na okraji útesu a houpal nohama nad mořem.

„Víš, kdysi jsi býval mou součástí. Když jsme byli kluci.“

Spider naklonil hlavu na stranu. „Opravdu?“

„Myslím, že jo.“

„No, tím by se vysvětlilo pár věcí.“ Natáhl ruku: na hřbetu seděl sedminohý pavouk a chutnal mořský vzduch. „Tak co teď? Hodláš mě vzít zpátky nebo tak?“

Charlie svraštil obočí. „Myslím, že jsi dospěl líp, než bys to dokázal, kdybychom byli spolu. A mnohem víc sis užíval.“

Spider vyhrkl: „Rosie. Tygr ví o Rosie. Musíme něco udělat.“

„Samozřejmě.“ Je to jako účetnictví, napadlo ho: zapíšeš položky do jednoho sloupce, odečteš je z druhého, a pokud jsi to udělal správně, na konci stránky by to mělo všechno hezky vyjít. Vzal bratra za ruku.

Vstali a udělali krok dopředu, z útesu –

– a všechno bylo zářivě jasné –

Mezi světy vanul studený vítr.

Charlie řekl: „Ty nejsi magická část ve mně, víš?“

„Ne?“ Spider udělal další krok. Hvězdy nyní padaly po tuctech a dělaly na nebi zlaté čáry. Kdosi kdesi hrál na flétnu, půvabnou, vysokou melodii.

Další krok, nyní se rozhoukaly sirény. „Ne, nejsi. Paní Dunwiddyová si myslela, že jsi, aspoň to tak vypadá. Proto nás rozdělila, ale nikdy opravdu nepochopila, co udělala. My dva jsme spíš jako dvě poloviny hvězdice. Ty jsi dorostl do celého člověka. A já,“ když to vyslovoval, uvědomil si, že je to pravda, „já také.“

Svítalo a oni stáli na okraji útesu. Po cestě za nimi jela ambulance, za ní ještě jedna. Zaparkovaly na krajnici, vedle shluku policejních vozů.

Zdálo se, že Daisy všem přikazuje, co mají dělat.

„Tady nebudeme moc platní. Ne teď,“ rozhodl Charlie. „Pojď.“ Poslední svatojánská muška se zvedla z jeho ramene a odblikala si cestu do spánku.

První ranní minibus je odvezl zpátky do Williamstownu.

+ + + +

MAEVE LIVINGSTONOVÁ seděla v domě Grahama Coatse, v knihovně, obklopená jeho obrazy a knihami a DVD, a dívala se z okna. Dole na příjezdové cestě nakládali právě Rosie a její matku do jedné sanitky, Grahama Coatse do druhé.

Vzpomněla si, s jakou chutí kopla to zvíře, které se z něho stalo. Byl to okamžik nejvyššího uspokojení od chvíle, kdy byla zavražděna, i když si musela poctivě přiznat, že tanec s panem Nancym byl ve velice těsném závěsu. Byl pozoruhodně svižný a měl lehké nohy.

Byla unavená.

„Maeve?“

„Morrisi?“ Rozhlédla se kolem sebe, ale pokoj byl prázdný.

„Nerad bych tě rušil, pokud máš ještě práci, kotě.“

„To je od tebe velice milé. Ale myslím, že už jsem hotová.“

Stěny knihovny se začaly vytrácet. Ztrácely barvu i tvar. Za nimi bylo vidět svět a v jeho světle viděla drobnou postavu v elegantním obleku. Čekala na ni.

Vklouzla rukou do jeho dlaně. „Kam teď půjdeme, Morrisi?“

Řekl jí to.

„No, to bude příjemná změna. Vždycky jsem se tam chtěla dostat.“

A, ruku v ruce, se tam vydali.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Ve které se několik záležitostí uzavírá

CHARLIEHO PROBUDILO bušení na dveře. Dezorientovaně se rozhlédl: byl v hotelovém pokoji; v hlavě se mu jako můry kolem holé žárovky rojila spousta nepravděpodobných zážitků. Snažil se v nich najít smysl a zároveň spouštěl nohy přes pelest, vstával a mířil ke dveřím. Mrkl na rozpis, který na nich visel a říkal mu, kam má jít v případě ohně, a pokoušel se vzpomenout si na události předešlé noci. Pak odemkl dveře a otevřel.

Daisy ho přejela pohledem. „To jsi spal v tom klobouku?“

Charlie zvedl ruku a sáhl si na hlavu. Nepochybně na ní byl klobouk. „Ano. Řekl bych, že ano.“

„To mě podrž. No, aspoň sis sundal boty. Víš o tom, že jsi v noci přišel o všecko vzrušení?“

„Opravdu?“

„Vyčisti si zuby,“ radila mu. „A vezmi si čistou košili. Ano, přišel. Když jsi byl…“ a zaváhala. Když se nad tím zamyslela, přišlo jí jako absolutně nepravděpodobné, že opravdu uprostřed seance zmizel. Tyhle věci se přece nestávají. Ve skutečném světě ne. „Když jsi tu nebyl, přiměla jsem policejního šéfa, aby se mnou šel do domu Grahama Coatse. Měl ty dvě rekreantky.“

„Rekreantky…?“

„Vzpomeň si, mluvil o tom u večeře, cosi jako že jsme tam poslali dva lidi, k němu domů. Byla to tvoje snoubenka a její matka. Zamkl je ve sklepě.“

„Jsou v pořádku?“

„Obě jsou v nemocnici.“

„Proboha!“

„Matka je na tom dost bledě. Tvoje snoubenka bude v pohodě.“

„Přestaň jí tak říkat. Není moje snoubenka. Zrušila zasnoubení.“

„Jo. Ale ty ne, nebo ano?“

„Nemiluje mě. Poslyš, teď si půjdu vyčistit zuby a vzít si čistou košili a na to potřebuju trochu soukromí.“

„Měl by ses i osprchovat. A ten klobouk smrdí jak cigáro.“

„Je to rodinný klenot,“ poučil ji, vešel do koupelny a zamkl za sebou.

+ + + +

NEMOCNICE BYLA deset minut od hotelu a Spider seděl v čekárně, v ruce držel ohmataný výtisk týdeníku Zábava a předstíral, že jej skutečně čte.

Charlie mu poklepal na rameno a Spider nadskočil. Ostražitě vzhlédl, a když viděl bratra, uklidnil se, ale nijak zvlášť. „Řekli, že musím čekat tady. Protože nejsem příbuzný ani nic takového.“

Charlie nevěřícně kroutil hlavou. „Tak proč jsi jim prostě neřekl, že jsi příbuzný? Nebo lékař?“

Spider byl nejistý a rozpačitý. „Víš, takové věci se snadno dělají, když je ti to jedno. Když mi bude jedno, jestli mě tam pustí, nebo nepustí, je úplně snadné se tam dostat. Ale teď mi na tom záleží, a za nic bych se jim tam nechtěl plést nebo udělat něco špatně, a rozumíš, co kdybych to zkusil a oni řekli ne a pak… čemu se tak šklebíš?“

„Vlastně ničemu. Jen mi to zní trochu povědomě. Tak pojď. Půjdeme se podívat po Rosie. Víš,“ obrátil se cestou po chodbě k Daisy, „existují dva způsoby, jak projít do nemocnice. Buď vypadáš, jako že tam patříš, na, bratře milý, pěkný bílý plášť, přesně tvoje velikost. Obleč si ho, nebo musíš vypadat tak ztraceně, že si nikdo nebude stěžovat, že jsi tam. Jednoduše to nechají, ať to vyřeší někdo jiný.“ Začal si pobrukovat.

„Co je to za písničku?“ zeptala se Daisy.

„Jmenuje se to Žlutý pták,“ řekl jí Spider. Charlie si posunul klobouk z čela a společně vešli do nemocničního pokoje.

Rosie seděla na posteli, četla si časopis a vypadala ustaraně. Když viděla ty tři vcházet, vypadala ještě ustaraněji. Přebíhala očima z Charlieho ke Spiderovi a zase zpátky.

„Jste oba daleko od domova.“

„To jsme všichni,“ komentoval Charlie. „No. Spidera už znáš. Tohle je Daisy. Je u policie.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ opravila ho Daisy. „Jsem nejspíš v pěkném maléru.“

„Vy jste ta, co tam včera v noci byla? Co donutila ostrovní policii, aby vtrhla do toho domu?“ Zarazila se. „Něco nového o Grahamu Coatsovi?“

„Je na jednotce intenzivní péče, jako tvoje máma.“

„No, jestli se probere dřív než on,“ poznamenala Rosie, „čekám, že ho zabije.“ Pak dodala. „Nechtějí mi o mámě vůbec nic říct. Jen to, že její stav je velice vážný a že mi řeknou, jakmile se něco změní.“ Jasnýma očima pohlédla na Charlieho. „Ona není tak zlá, jak si myslíš, opravdu ne. Měly jsme spoustu času na povídání, tam dole ve sklepě. Je vlastně fajn.“

Vysmrkala se. „Oni nevěří, že to zvládne. Neřekli mi to přímo, ale tak nějak jako že nic neříkají. Je to zvláštní. Vždycky jsem si myslela, že přežije všecko.“

Charlie kývl. „Já taky. Počítal jsem, že kdyby došlo k nukleární válce, zůstali by radioaktivní švábi a tvoje matka.“

Daisy mu šlápla na nohu. „Víte něco víc o tom, co ji zranilo?“

„Řekla jsem jim to. V domě bylo nějaké jako zvíře. Možná to byl jen Grahame Coats. Chci říct, víte, bylo to, jako když je to on, ale nějak to byl někdo jiný. Ona to ode mne odlákala a ono se vrhlo na ni…“ už ráno to všechno podle svých nejlepších sil vysvětlila policii. Rozhodla se nemluvit o té světlovlasé přízračné ženě. Někdy se stává, že rozum nevydrží velké vypětí. Ale nechtěla, aby se lidé dozvěděli, že se to stalo i jí.

Odmlčela se. Hleděla na Spidera, jak by si teprve nyní uvědomila, kdo to je. „Pořád ještě tě nenávidím, nemyl se.“ Neřekl nic, ale v obličeji se mu objevil zkroušený výraz a už vůbec nevypadal jako doktor: teď vypadal jako muž, který si v ordinaci vypůjčil bílý plášť a měl strach, že si toho někdo všimne. V hlase se jí ozval zasněný tón. „Akorát,“ pokračovala, „akorát že když jsem byla tam v té tmě, měla jsem pocit, že mi pomáháš. Že to zvíře ode mě odháníš. Co to máš s obličejem? Jsi celý poškrábaný.“

„To nějaké zvíře.“

„Víte,“ poznamenala zamyšleně, „když teď stojíte vedle sebe, vůbec se mi nezdáte podobní.“

„Já jsem větší fešák,“ hlásil se Charlie a Daisyina bota podruhé došlápla na jeho prsty.

„Šmarjá,“ řekla tiše. Pak, trochu hlasitěji: „Charlie? Musíme si o něčem promluvit. Venku. Teď hned.“

Vyšli na nemocniční chodbu a nechali Spidera s Rosie o samotě.

„Tak co?“

„Tak co, co?“

„Co jsi mi chtěla říct?“

„Nic.“

„Tak proč jsme tady venku? Slyšela jsi ji. Nenávidí ho. Neměli jsme je nechávat o samotě. Nejspíš ho už zabila.“

Daisy ho obdařila pohledem, jakým by pravděpodobně Kristus spočinul na někom, kdo by mu vysvětloval, že je asi alergický na ryby a chléb, takže, mohl by mu prosím narychlo udělat kuřecí salát: byla v něm lítost a zároveň nekonečný soucit.

Přiložila si prst ke rtům a přitáhla ho ke dveřím. Nahlédl do pokoje: nevypadalo to, že Rosie Spidera vraždí. Když už, tak něco úplně opačného. „Jejky,“ hlesl Charlie.

Líbali se. Když se to napíše, je možné vám prominout, že si představíte normální polibek, rty, pokožku a možná i trochu jazyk. Protože vám chybí to, jak se usmíval, jak mu zářily oči. A pak, když polibek skončil, jak se postavil, jako muž, který právě objevil umění stát a umínil si, že ho ovládne lépe než kdokoliv jiný na světě.

Charlie obrátil pozornost zpátky na chodbu a zjistil, že Daisy debatuje s několika lékaři a tím policistou, který s nimi mluvil předcházející večer.

„Víte, vždycky jsme ho považovali za špatného člověka,“ říkal zrovna policista Daisy. „Mám-li být upřímný, s takovým chováním se setkáte jenom u cizinců. Místní lidi, ti by něco takového nikdy neudělali.“

„Zřejmě ne,“ řekla Daisy.

„Velice. Velice vděční,“ poplácal ji po rameně způsobem, ze kterého málem skřípala zuby. „Tahle mladá dáma zachránila té ženě život,“ informoval Charlieho, a aby mu to nebylo líto, plácl ho také otcovsky po zádech. Pak vyrazil s lékaři dál chodbou.

„Tak co se děje?“ chtěl vědět Charlie.

„No, Grahame Coats je mrtvý. Víceméně. A paní Noahové taky moc šancí nedávají.“

„Aha.“ Přemýšlel o tom. Potom dopřemýšlel a došel k rozhodnutí. „Nebude ti vadit, když si chvilku popovídám s bratrem, že? Myslím, že si potřebujeme promluvit.“

„Stejně jdu zpátky do hotelu. Musím zkontrolovat e-mail. Asi budu muset nažhavit telefon a omlouvat se na všecky strany. Zjistit, jestli mám ještě zaměstnání.“

„Ale jsi přece hrdinka, ne?“

„Bojím se, že za to mě nikdo neplatil,“ vzdychla trochu vyčerpaně. „Až tu skončíš, najdeš mě v hotelu.“

Spider a Charlie kráčeli sluncem zalitou williamstownskou ulicí.

„Člověče, ten klobouk je fakt dobrý,“ obdivoval ho Spider.

„To říkáš doopravdy?“

„Jo. Můžu si ho zkusit?“

Charlie mu podal zelenou fedoru. Spider si ji nasadil a prohlížel se ve skle výkladní skříně. Protáhl obličej a vrátil mu ji. „No,“ řekl zklamaně, „na tobě rozhodně vypadá bezva.“

Charlie si fedoru narazil na hlavu. Některé klobouky se dají nosit, jen když jste ochotní vypadat bujaře, nasadit si je na stranu a vykračovat si pod nimi pružným krokem, jako byste se chystali do tance. Některé klobouky jsou na člověka náročné. Tenhle byl jedním z nich a Charlie na něj měl. „Paní Noahová umírá.“

„Slyšel jsem.“

„Já jsem ji opravdu, opravdu nikdy rád neměl.“

„Já ji neznal tak dobře jako ty. Ale kdybych ji znal déle, určitě bych ji byl taky opravdu, opravdu neměl rád.“

Chvíli šli mlčky, pak Charlie zase začal. „Musíme se pokusit ji zachránit, co říkáš?“ Říkal to bez nadšení, jako by naznačoval, že je na čase jít k zubaři.

„Řekl bych, že takové věci dělat nemůžeme.“

„Táta kdysi něco takového udělal mámě. Na nějaký čas ji uzdravil.“

„Jenže to byl on. Já vůbec nevím, jak bychom to mohli udělat.“

„To místo na konci světa. S jeskyněmi.“

„Na začátku světa, ne na konci. A co s ním?“

„Můžeme se tam dostat? Bez všech těch nesmyslů se svíčkami a bylinami?“

Spider mlčel. Pak kývl. „Myslím že ano.“

Oba najednou zahnuli, směrem, který tam obvykle nebyl, a vyrazili pryč z hlavní třídy Williamstownu.

Slunce nyní vycházelo a bratři kráčeli po pláži poseté lebkami. Nebyly to skutečné lidské lebky a pokrývaly pláž jako žluté oblázky. Charlie se jim snažil vyhýbat, kdežto Spider po nich s gustem šlapal. Na konci pláže zahnuli doleva, jež bylo doleva absolutně od všeho, a hory na začátku světa se vztyčily nad nimi a útesy padaly dolů pod nimi.

Charlie si vzpomněl, jak tady byl poprvé, a připadalo mu to strašně dávno. „Kde je kdo?“ zeptal se hlasitě a jeho hlas se odrážel od skal a vracel se k němu. Hlasitě zavolal: „Haló!“

A oni tam byli a sledovali ho. Všichni. Vypadali teď nějak velkolepější, méně lidští, víc zvířecí, divočejší. Uvědomil si, že je posledně viděl jako lidi, protože očekával, že se setká s lidmi. Jenže oni lidé nebyli. Na balvanech tu stáli či seděli Lev a Slon, Krokodýl a Krajta, Králík a Škorpión a všichni ostatní, byly jich stovky a všichni na něho upírali oči bez úsměvu: zvířata, která poznával, i taková, jaká by nikdo z živých identifikovat nedokázal. Všechna zvířata, která se kdy objevila v příbězích. Všechna zvířata, o nichž se lidem kdy zdálo, která uctívali či která se snažili usmířit.

Charlie je všechny viděl.

Jedna věc je zpívat o život, v místnosti plné večeřících lidí, říkal si bez dlouhého přemýšlení, s hlavní revolveru v žebrech dívky, kterou… Kterou…

Och.

No, s tím si budu dělat starosti později.

Teď zrovna potřeboval buď zhluboka dýchat do papírového sáčku nebo zmizet.

„Musí jich být stovky,“ ozval se Spider a v hlase měl bázeň a úctu zároveň.

Vzduch nad nejbližším balvanem se zavlnil a zhmotnil se v Ptačí ženu. Založila si paže na hrudi a dívala se na ně.

„Ať už máš v plánu cokoliv,“ řekl Spider, „měl bys to udělat co nejdřív. Nebudou na nás čekat věčně.“

Charliemu vyschlo v ústech. „Tak jo.“

„Tak. Ehm. Co konkrétně podnikneme?“

„Zazpíváme jim.“

„Cože?“

„Tím se dávají věci do pořádku. Přišel jsem na to. Prostě to všecko vyzpíváme. My dva.“

„Nechápu to. Vyzpíváme co?“

„Tu píseň. Zazpíváš tu píseň, věci se srovnají.“ Teď už mluvil zoufale. „Tu píseň.“

Spiderovy oči byly jako louže po dešti a Charlie v nich nacházel co dosud nikdy: náklonnost, možná, a zmatek a hlavně omluvu. „Nechápu, o čem mluvíš.“

Lev je pozoroval zpoza balvanu. Opice z vrcholku stromu. A Tygr…

Charlie spatřil Tygra. Opatrně a nejistě našlapoval na všechny tlapy. Obličej měl opuchlý a plný modřin, ale v očích mu blýskalo a zdálo se, že by strašně rád vyrovnal skóre.

Charlie otevřel ústa. Vyšlo z nich skomíravé zakuňkání, jako by byl před nedávném spolkl výjimečně nervózní žábu. „Nemá to smysl,“ pošeptal Spiderovi. „Byl to pitomý nápad, že?“

„Jo.“

„Myslíš, že se můžeme otočit a jít zase zpátky?“ Nejistým pohledem přelétl hory a jeskyně, zaregistroval jednu každou z těch stovek totemových bytostí, které se zrodily na úsvitu věků. Byla tam jedna, kterou při poslední obhlídce neviděl: drobný muž s citrónově žlutými rukavicemi a tenoučkým knírkem, bez fedory, jíž by skryl řídnoucí vlasy.

Když muž zachytil Charlieho pohled, mrkl.

Nebylo to moc, ale stačilo to.

Charlie si naplnil plíce a začal zpívat. „Já jsem Charlie,“ zpíval. „Jsem Anansiho syn. Poslouchejte, jak zpívám svou píseň. Poslouchejte můj život.“

Zpíval jim píseň chlapce, který byl napůl bůh a který byl rozbit ve dví starou nevraživou ženou. Zpíval o svém otci a zpíval o své matce.

Zpíval o jménech a slovech, o základních kamenech skutečnosti, o světech, které tvoří světy, pravdách pod jevy věcí. Zpíval o patřičných koncích a spravedlivých soudech pro ty, kdo by škodili jemu a jeho blízkým.

Vyzpívával svět.

Byla to dobrá píseň a byla jeho. Občas měla slova, občas žádná slova neměla.

Jak zpíval, všechny ty naslouchající bytosti začaly tleskat do rytmu a podupávat a pobrukovat zároveň s ním. Měl pocit, jako by byl řečištěm mohutné písně, do něhož všichni splynuli. Zpíval o ptácích, o okouzlení z jejich letu nad hlavou, o lesku ranního slunce na perech jejich křídel.

Totemové bytosti nyní tančily, každá tanec svého druhu. Ptačí žena tancovala krouživý tanec ptáků, roztahovala ocasní pera a zakláněla zobák.

Na celém svahu hory byla jen jediná bytost, která netančila.

Tygr švihal ocasem. Netleskal ani nezpíval a netancoval. Obličej měl modrofialový od modřin a tělo pokryté šrámy a stopami po kousnutí. Scházel po kamenech dolů, krok za krokem, až stál kousek od Charlieho. „Ty písně nejsou tvoje,“ zavrčel.

Charlie se na něho díval a zpíval o Tygrovi a o Grahamu Coatsovi a o těch, co požírají nevinné. Otočil se: Spider na něho obdivně hleděl. Tygr zařval vztekem a Charlie ten vztek vzal a ovinul svou píseň kolem něho. Potom sám zařval, úplně stejně jako předtím Tygr. Tedy, ten řev začal stejně jako ten Tygrův, ale Charlie ho pak změnil, takže se z něho stal opravdu praštěný druh řvaní, a všechny bytosti, které je sledovaly ze skalisek a balvanů kolem, se rozesmály. Nemohly si pomoct, musely se smát. Charlie vydal to připitomělé zařvání znovu. Jako každá imitace, jako každá dokonalá karikatura, to dokázalo proměnit to, z čeho si to dělalo legraci, v cosi opravdu groteskního. Kdokoliv od nynějška uslyší řev Tygra, bude pod ním už navždycky slyšet i Charlieho řev. A všichni budou říkat: „To je ale pitomý řev.“

Tygr se otočil k Charliemu zády. Probíhal a prodíral se shromážděním a při těch skocích zlostně řval. Všichni se smáli ještě víc. Rozzuřený Tygr se ukryl v jeskyni.

Spider udělal rukama úsečné gesto.

Ozval se rachot a ústí Tygrovy jeskyně se zřítilo v malém sesuvu. Spider se zatvářil spokojeně. Charlie pořád zpíval.

Zpíval píseň o Rosie Noahové a píseň o její matce: zpíval o dlouhém životě pro paní Noahovou a spoustě štěstí, které si zasluhovala.

Zpíval o svém životě, o životě jich všech a při tom zpěvu viděl vzorec jejich životů jako pavučinu, do které zabloudila moucha. A svou písní tu mouchu obalil, zajistil, že neunikne, a pak několika vlákny pavučinu spravil.

Píseň se blížila k přirozenému konci.

Uvědomil si, s nemalým překvapením, že ho těší zpívat jiným lidem, a v té chvíli věděl, že tohle bude dělat do konce svého života. Bude zpívat: ne velké, čarovné písně, jaké vytvářejí světy či obnovují existenci. Jen malé písničky, jež budou lidem přinášet štěstí, aspoň na okamžik způsobí, že na chvíli zapomenou na svoje problémy a půjdou dál. Věděl, že před každým vystoupením bude cítit strach, trému, a že nikdy nezmizí, ale chápal také, že to bude jako skočit do bazénu, pár vteřin nepříjemně studené, a pak nepohoda zmizí a bude to dobré…

Nikdy takhle dobré. Takhle dobré už to nikdy nebude. Ale i tak to bude stát za to.

Dozpíval. Svěsil hlavu. Zvířata na skalách nechala doznít poslední tóny, přestala podupávat, přestala tleskat, přestala tančit. Charlie si sundal z hlavy otcův zelený klobouk a ovíval si jím tváře.

Spider potichu řekl: „To bylo úžasné.“

„Byl bys to zvládl také.“

„Ani náhodou. Co se to dělo na konci? Cítil jsem, jak něco děláš, ale nedokázal bych říct, co to bylo.“

„Dával jsem věci do pořádku. Naše záležitosti. Myslím. Nejsem si úplně jistý…“ A nebyl. Teď, když píseň skončila, odhaloval se její obsah jako sen, když se probudíte.

Ukázal na zavalený vchod do jeskyně. „To jsi udělal ty?“

„Jo. Chtěl jsem aspoň nějak přispět. Tygr se ale za čas prohrabe ven. Mrzí mě, že jsem s ním neudělal něco lepšího, než jen že jsem za ním zavřel dveře.“

„Nedělej si starosti. Udělal jsem to já. Něco mnohem horšího.“

Díval se za odcházejícími zvířaty. Otce nikde nezahlédl, ale nepřekvapilo ho to. „Tak pojď. Měli bychom se vrátit.“

+ + + +

V NÁVŠTĚVNÍ DOBĚ se Spider vydal do nemocnice za Rosie. Přinesl jí obrovskou bonboniéru, největší, jakou v obchodě u nemocnice měli.

„Pro tebe.“

„Díky.“

„Řekli mi, že si myslí, že se máma podle všeho uzdraví. Prý otevřela oči a požádala o ovesné vločky. Doktor povídal, že je to zázrak.“

„To je. Tvoje máma a říká si o jídlo. To opravdu zní jako zázrak.“

Plácla ho po ruce a už dlaň neodtáhla.

„Víš,“ řekla po chvíli. „Budeš to považovat za hloupost. Ale když jsem byla tam, v té tmě, s mámou, myslela jsem si, že mi pomáháš. Připadalo mi, že držíš to zvíře v šachu. Že kdybys nebyl dělal to, co jsi dělal, byl by nás zabil.“

„Hm. Pravděpodobně jsem ti pomáhal.“

„Opravdu?“

„Nevím. Myslím že ano. Taky jsem byl v maléru a myslel jsem na tebe.“

„Ve velkém maléru?“

„Obrovském. Ano.“

„Naliješ mi sklenici vody, prosím tě?“

Udělal to. Zeptala se: „Poslyš, co ty děláš?“

„Dělám?“

„Myslím zaměstnání.“

„Co se mi zrovna chce.“

„Myslím,“ začala pomalu, „myslím, že tady možná zůstanu. Na čas. Sestry mi povídaly, jak moc tady potřebují učitele. Ráda bych měla pocit, že nějak pomáhám.“

„Mohlo by to být zajímavé.“

„A co bys dělal ty, kdybych tady zůstala?“

„Ale. No, kdybys byla tady, určitě bych si našel něco, čím bych se zabavil.“

Jejich prsty se propletly, pevně jako lodní uzel.

„Myslíš si, že to zvládneme?“ zeptala se.

„Věřím tomu,“ řekl Spider střízlivě. „A když se s tebou začnu nudit, prostě půjdu pryč a budu dělat něco jiného. Nic se neboj.“

„Ale já se nebojím.“ A nebála se. Pod vší jemností zněla v jejím hlase ocel. Bylo jasné, po kom ji zdědila její matka.

+ + + +

CHARLIE NAŠEL DAISY na pláži. Ležela na lehátku, opalovala se a zdálo se, že spí. Když na ni dopadl jeho stín, neotevřela oči, ale řekla: „Ahoj, Charlie.“

„Jak jsi věděla, že jsem to já?“

„Tvůj klobouk smrdí jak cigáro. Zahodíš ho brzy?“

„Ne. Už jsem ti to vysvětlil. Rodinný klenot. Hodlám ho nosit až do smrti, pak ho odkážu dětem. Tak co? Máš ještě židli v policejním sboru?“

„Dá se říct. Šéf mi oznámil, že bylo rozhodnuto, že trpím nervovým vyčerpáním z přepracování a jsem na nemocenské, dokud se nebudu cítit úplně v pořádku.“

„Aha. A kdy to bude?“

„To nevím jistě. Podal bys mi olej na opalování?“

V kapse měl krabičku. Vytáhl ji a položil na podničku lehátka. „Za chviličku. Hmm… ehm,“ odmlčel se. „No co, už jsme tu trapnost jednou zvládli s bouchačkou u hlavy.“ Otevřel krabičku. „Ale tohle je pro tebe, ode mě. Víš, Rosie mi ho vrátila. A můžeme ho vyměnit za nějaký, co se ti bude líbit. Vybereš si jiný. Nejspíš ti ani nebude sedět. Ale je tvůj. Jestli ho chceš. A hm… Mne.“

Sáhla do krabičky a vyndala zásnubní prsten.

„Já… Dobře,“ řekla. „Pokud to neděláš jen proto, abys dostal zpátky svou limetku.“

+ + + +

TYGR PŘECHÁZEL před zasypaným ústím jeskyně ze strany na stranu. Hřbet měl prohnutý jako na číhané a podrážděně švihal ocasem. Oči mu ve tmě hořely jako smaragdové pochodně.

„Celý svět a všecko v něm bývalo moje. Měsíc a hvězdy a slunce a příběhy.“

„Považuji za svou povinnost poznamenat,“ ozval se nesmělý hlásek vzadu v jeskyni, „že to už jste jednou říkal.“

Tygr se zastavil; otočil se a zamířil za tím hlasem. Při chůzi se mu vlnilo celé tělo, jako by byl kožešinový přehoz přes hydraulická pera. Opatrně našlapoval, až došel ke kostře býka. Tam tichým hlasem řekl: „Co prosím?“

Z kostry se ozval šramot. Mezi žeberními kostmi vykoukla špička čumáčku. „Vlastně jsem, abych tak řekl, s vámi souhlasil,“ řeklo to. „Přesně to jsem chtěl vyjádřit.“

Drobné bílé packy odsunuly proužek suchého masa mezi dvěma žebry a odhalily tak zvířátko barvy špinavého sněhu. Mohla to být promyka, albín nebo taky nějaká obzvlášť záludná lasička v zimním zbarvení. Mělo to oči křečka.

„Celý svět a všecko v něm bývalo moje. Měsíc a hvězdy a slunce a příběhy. Všecko patřilo mně.“ Odmlčel se a pak prohlásil: „Zase bude.“

Zabodl pohled do toho malého zvířete. Pak, bez nejmenšího varování, švihl jednou mohutnou tlapou, proťal hrudní koš, rozbil kostru na páchnoucí úlomky a připíchl vetřelce k podlaze jeskyně. Kroutil se a mrskal sebou, ale uniknout nemohl.

„Ty jsi tady,“ pronesl Tygr, obrovský čumák těsně před malým čumáčkem světlého tvorečka, Jsi tady, protože ti to trpím. Rozumíš? Protože až příště řekneš něco nevhodného, ukousnu ti hlavu.“

„Mmmm,“ řeklo to lasičkovité zvíře.

„Nelíbilo by se ti, kdybych ti ukousl hlavu, co?“

„Nngk,“ kviklo. Oči mělo bledě modré jako dva střípky ledu a blýskaly se, když se tvoreček bezmocně zmítal v mohutné tlapě.

„Takže mi slíbíš, že se budeš slušně chovat a že budeš hezky potichu?“ vrčel Tygr. Nadzvedl trochu tlapu, aby zvíře mohlo mluvit.

„Jasnačka,“ slíbila ta malá bílá věc velice zdvořile. Pak se jediným lasiččím pohybem zkroutila a zabořila ostré drobné zoubky do Tygrovy tlapy. Zařval bolesti a škubl tlapou dozadu. Tvoreček vylétl do vzduchu, narazil na skalní strop, odrazil se, dopadl na skalní převis a po něm jako tenká špinavě bílá čára vystřelil do temného kouta v nejzadnější části jeskyně, kde byl strop velice nízko nad podlahou a kde byla spousta úkrytů pro malé zvíře, do nichž se velké zvíře neprotáhne.

Tygr šel tak hluboko dozadu, kam až mohl pohodlně dojít. „Myslíš, že nedokážu čekat? Jednou budeš muset vylézt. Stejně tě dostanu. Já nikam neodejdu.“ Lehl si. Zavřel oči a brzy začal vydávat přesvědčivé chrápavé zvuky.

Po půlhodině tygrova chrápání se světlé zvíře vyplížilo ze škvíry a klouzalo od stínu ke stínu k velké kosti, na které ještě zbyla spousta dobrého masa, pokud vám nevadila trocha zápachu, což jemu nevadilo. Jenže, když se mělo dostat ke kosti, muselo projít kolem té velké šelmy. Číhalo chvíli v temných zákoutích, pak se odvážilo na neslyšných tlapkách dál.

Probíhalo kolem spícího Tygra, když tu vystřelila přední tlapa a velký dráp je za ocásek přišpendlil k zemi. Druhá tlapa uchopila tvorečka za krk. Velká kočka otevřela oči. „Upřímně řečeno, jsme tady zavření spolu. Takže po tobě chci jen, aby ses snažil. Já se taky vynasnažím. Pochybuju, že by z nás mohli být kamarádi, ale snad bychom se mohli naučit vzájemně se tolerovat.“

„Chápu, co máte na mysli,“ souhlasilo fretkovité stvoření. „Jak se říká, když musíš, musíš, kdyby čert na koze jezdil.“

„To je krásný příklad toho, co jsem říkal. Jen se budeš muset naučit držet pusu.“

„Všecko zlé je k něčemu dobré,“ vzdychlo zvířátko.

„Už mě zase rozčiluješ. Pořád ti to říkám, nedráždi mě a já ti neukousnu hlavu.“

„Neustále používáte tu frázi ukousnout někomu hlavu. Když to tak řeknete, mohu to chápat jako v jistém smyslu metaforické rčení, naznačující, že na mne budete křičet, možná i poněkud nazlobeně?“

„Ukousnout ti hlavu. Pak ji rozdrtit. Pak ji sežvýkat. Pak ji polknout,“ vyjmenovával Tygr. „Ani jeden z nás se ven nedostane, dokud Anansiho dítě nezapomene, že jsme tady. Podle toho, jak to ten spratek formuloval, i když tě ráno zabiju, budeš v téhle zatracené jeskyni do odpoledne reinkarnovaný zpátky. Tak mě nedráždi.“

Bílé zvířátko kývlo. „No co, další den –“

„Jestli řekneš ‚další dolar‘, naštvu se a bude to mít důsledky. Neříkej. Nic. Zlost. Rozumíš?“

V jeskyni na konci světa se rozhostilo ticho. Přerušil je tichý lasiččí hlásek. „ Absotivně.“

Začal říkat „Auu!“ ale zvuk byl náhle a efektivně umlčen.

V jeskyni pak bylo slyšet jen křupání.

+ + + +

NIKDE V LITERATUŘE vám tohle o rakvích nepovídají, protože upřímně řečeno, není to užitná hodnota, která by lidi, co rakve kupují, zajímala. Ale měli byste vědět, že rakve jsou velice pohodlné.

Pan Nancy byl s tou svou nesmírně spokojený. Teď, když všechen rozruch utichl, vrátil se zpátky do rakve a pohodlně pospával. Čas od času se probudil a vzpomněl si, kde je, pak se otočil na druhý bok a spal dál.

Hrob, jak zdůrazňoval, je příjemné místo, natožpak hrob soukromý, a tudíž dokonalé místo k odpočinku. Šest stop pod zemí, co byste chtěli víc. Dalších dvacet let, odhadoval, a bude přemýšlet, jestli má vstávat.

Když začal pohřeb, otevřel jedno oko.

Slyšel je nad sebou: Callyanne Higglerová a ta Bustamontka a ta druhá ženská, ta hubená, k tomu horda vnuků, pravnuků a prapravnuků, všichni zpívali a kvíleli a mohli si oči vyplakat kvůli zemřelé paní Dunwiddyové.

Napadlo ho, že by mohl vystrčit ruku skrz trávník a chytit Callyanne Higglerovou za kotník. Měl chuť něco takového udělat, od té doby co v přírodním kině viděl Carrii, to bylo před třiceti lety. Když se ale nyní vyskytla příležitost, zjistil, že pokušení docela snadno odolá. Upřímně, nestálo to za námahu. Jen by začala ječet a měla by infarkt a umřela by a pak by v téhle zatracené Zahradě spočinutí byl ještě větší zmatek než teď.

Kdo by se namáhal. Ve světě pod zemí je spousta krásných snů, které si můžete nechat zdát. Dvacet let, říkal si. Možná pětadvacet. Do té doby už třeba bude mít i vnoučata. Vždycky je zajímavé vidět, jak se vám vnuci vyvedou.

Nad sebou slyšel Callyanne Higglerovou naříkat a vyvádět. Pak nářky přerušila a oznámila: „Co naplat. Musíme tam všichni. A ona si prožila pěkný život a opravdu dlouhý život. Vždyť jí byly sto tři roky, když nás opustila.“

„Sto a štyry!“ ozvalo se podrážděně z hlíny vedle něho.

Pan Nancy vystrčil z rakve nehmotnou ruku a silně zabušil na bok nové truhly. „Buďte zticha, ženská,“ štěkl. „Někteří tady chtějí i spát.“

+ + + +

ROSIE VYSVĚTLILA Spiderovi naprosto jasně, že očekává, že si najde stálé místo. Takové, kvůli kterému člověk ráno vstává a odchází z domu.

A tak jednoho rána, toho dne, kdy měla být Rosie propuštěná z nemocnice, časně vstal a zašel do městské knihovny. Přihlásil se tam na počítači, vklouzl na internet a pečlivě vyklidil všechny zbývající účty Grahama Coatse, které dosud policie na několika kontinentech neobjevila. Zařídil prodej hřebčína v Argentině. Koupil malou zaběhlou firmu, vybavil ji finančními prostředky a požádal, aby byla zapsána jako charitativní organizace. Pod jménem Roger Bronstein odeslal e-mail a najal právníka, aby řídil nadační činnost, a navrhl, že by ten právník měl vyhledat slečnu Rosie Noahovou, původem z Londýna, momentálně pobytem na Saint Andrews, a zaměstnat ji, aby Konala Dobro.

Rosie místo přijala. Jejím prvním úkolem bylo vyhledat kancelářské prostory.

Po této namáhavé činnosti strávil Spider celé čtyři dny touláním (a nocováním) na plážích, které se táhly kolem celého ostrova. Ochutnal jídlo v každé restauraci, na kterou cestou narazil, až došel k Dawsonově Rybářské chatrči. Ochutnal smaženou rybu, vařené zelené fíky, grilované kuře a kokosový koláč. Pak zašel dozadu do kuchyně, vyhledal šéfkuchaře, který byl zároveň majitelem podniku a nabídl mu dost peněz, aby ho vzal za obchodního partnera a dal mu hodiny vaření.

Z Dawsonovy Rybářské chatrče je dnes známá restaurace a pan Dawson odešel do důchodu. Spider je někdy vpředu na place, někdy vzadu v kuchyni. Zajděte tam a určitě se s ním setkáte. Mají tam nejlepší jídla na celém ostrově. Je tlustší, než býval, ale ne tak tlustý, jak bude, pokud nepřestane ochutnávat všechno, co vaří.

Ne že by to Rosie vadilo.

Ona trochu učí a trochu všude pomáhá a hlavně Koná Dobro. A jestli se jí občas zasteskne po Londýně, nedává to na sobě znát. To její matce se po Londýně stýská neustále a nahlas, ale jakýkoliv návrh, že by se tam mohla vrátit, bere jako pokus odtrhnout ji od jejích dosud nenarozených (a přesněji řečeno ani nepočatých) vnoučat.

Nic by neudělalo autorovi větší radost, než kdyby vás mohl ujistit, že po návratu z údolí smrti se z paní Noahové stal nový člověk, usměvavá paní s laskavým slovem pro každého, že její znovu nalezená chuť k jídlu s sebou přinesla i chuť k životu a všemu, co život nabízí. Bohužel, respekt k pravdě si vynucuje naprostou poctivost. A pravdou je, že po návratu z nemocnice je paní Noahová pořád stejná, stejně podezíravá a nemilosrdná jako dřív, jen ještě chatrnějšího zdraví. A na noc nezhasíná lampu na nočním stolku.

Oznámila mladým, že hodlá prodat svůj londýnský byt a odstěhovat se tam, kam se rozhodnou jít Rosie a Spider, aby byla nablízku vnoučatům. A jak šel čas, stále častěji trousila poznámky o nedostatku potomstva, o kvantitě a pohyblivosti Spiderových spermií, frekvenci a polohách sexuálního styku a relativní levnosti a snadnosti umělého oplodnění, až se Spider začal vážně zaobírat myšlenkou, že přestane s Rosie spát úplně, jen aby její matku naštval. Uvažoval nad tím celých jedenáct vteřin, to když jim jednou odpoledne tchyně přinesla xerokopie článku z časopisu, ve kterém radili, aby Rosie po souloži stála aspoň půl hodiny na hlavě. Zmínil se o svém nápadu večer v ložnici a Rosie se rozesmála a vyložila mu, že matka stejně za nimi do ložnice nesmí a že ona se po milování kvůli nikomu na hlavu stavět nebude.

Paní Noahová má vlastní byt ve Williamstownu, poblíž Spidera a Rosie, a dvakrát týdně k ní chodí jedna z mnoha neteří Callyanne Higglerové, vysaje jí, utře prach ze skleněného ovoce (voskové se v místním vedru roztavilo), trochu jí navaří a nechá jí jídlo v ledničce. Paní Noahová je občas sní, občas nesní.

+ + + +

CHARLIE SE ŽIVÍ zpíváním. Ztratil hodně ze své oplácanosti. Je z něho štíhlý muž a každý ho pozná podle fedory. Má jich spoustu a v nejrůznějších barvách. Nejraději má ale zelenou.

Charlie má syna. Jmenuje se Marcus: jsou mu čtyři a půl a má v sobě hlubokou vážnost a důstojnost, jakou zvládají jen malé děti a horské gorily.

Charliemu už dnes nikdo neříká Tlustý Charlie, a po pravdě řečeno, občas mu to chybí.

Bylo časné nedělní ráno a už bylo světlo. Z vedlejšího pokoje se začal ozývat šramot. Charlie nechal Daisy spát. Vyklouzl z postele, popadl tričko a šortky a otevřel dveře. Spatřil synka, jak sedí nahatý na podlaze a hraje si s dřevěným vláčkem. Společně se oblékli do triček a krátkých kalhot, obuli si plážové sandály a Charlie k tomu přidal klobouk. Vyrazili na pláž.

„Tati?“ zeptal se chlapeček. Bradu měl přísně vysunutou a bylo vidět, že nad něčím usilovně přemýšlí.

„Ano, Marcusi?“

„Kdo byl nejkratší prezident?“

„Myslíš na výšku?“

„Ne. Na dny. Kdo byl nejkratší.“

„Harrison. Při inauguraci chytil zápal plic a umřel. Byl prezidentem nějakých čtyřicet dní a většinu času z toho umíral.“

„Och. A kdo byl teda nejdelší?“

„Franklin Delano Roosevelt. Byl v úřadu celá tři období. Během čtvrtého zemřel. Tady si zujeme boty, ano?“

Uložili sandály na balvan a bosí šli směrem k vlnám. Prsty se jim bořily do vlhkého písku.

„Jak to, že toho o prezidentech tolik víš?“

„Protože můj táta si myslel, že mi prospěje, když se o nich dozvím, když jsem byl kluk.“

„Aha.“

Brouzdali se vodou a mířili k velkému balvanu, tomu, co ho bylo vidět jen za odlivu. Po chvíli Charlie synka vzal a posadil si ho za krk.

„Tatí?“

„Ano, Marcusi?“

„P’čuna říká, že jsi slavný.“

„A kdo je Petúnie?“

„Ve školce. Říká, že její máma má všecky tvoje cédéčka. Říká, že miluje tvoje zpívání.“

„Aha.“

„A jsi slavný?“

„Vlastně ne. Tak trochu.“ Posadil Marcuse dolů na balvan a vysoukal se k němu. „Oukej. Připravený zpívat?“

„Ano.“

„Co chceš zpívat?“

„Moji nejmilejší.“

„Když já nevím, jestli se jí zrovna ta bude líbit.“

„Bude.“ V Marcusovi byla jistota hor a zdí.

„Tak jo. Jedna, dvě, tři…“

Společně zpívali ‚Žlutého ptáka‘, což byla ten týden Marcusova oblíbená píseň, a potom přidali ‚Zombie Jamboree‘, což byla druhá nejmilejší a taky ‚Chodím po Broadwayi‘, která byla třetí nejmilejší. Marcus, který měl lepší oči než Charlie, ji uviděl, když dozpívávali ‚Chodím po Broadwayi‘, a začal mávat.

„Tam je, tati!“

„Víš to jistě?“

Ranní opar rozmazával moře a nebe do stejné bledé bělosti a Charlie přivíral oči a upíral je do dálky. „Já nic nevidím.“

„Potopila se. Hned tu bude.“

Ozvalo se šplíchnutí a vynořila se přímo pod nimi. Povytáhla se, mrskla sebou, zavrtěla se a seděla na kameni vedle nich, stříbrný ocas spuštěný do Atlantiku, blýskavé perly vody na šupinách. Měla dlouhé oranžově červené vlasy.

Teď zpívali všichni společně, muž a chlapeček a mořská panna. Přezpívali ‚Ta lady je tramp‘ a ‚Žlutou ponorku‘ a Marcus ji dokonce naučil slova k hlavní melodii Flinstoneových.

„Připomíná mi tebe,“ otočila se k Charliemu. „Když jsi byl malý.“

„Ty jsi mě znala už tehdy?“

Usmála se. „Chodívali jste sem tenkrát s tvým tátou. Tvůj otec,“ zamyslela se. „To byl, pane, gentleman.“ Povzdechla si. Vodní panny umějí vzdychat lépe než kdokoliv jiný. „Měli byste se vrátit. Začíná příliv.“ Shrnula si dlouhé vlasy na záda a šipkou se vrhla do oceánu. Zvedla hlavu nad vlny, dotkla se prstem rtů a poslala Marcusovi polibek. Pak zmizela pod hladinou.

Charlie si vysadil syna na ramena a brodil se mořem na pláž. Tam hošík sklouzl do písku. Sundal si starou fedoru a nasadil ji chlapci na hlavu. Byla mu hrozně velká.

„Poslyš, chceš něco vidět?“

„Tak jo. Ale chci snídani. Palačinky. Ne, ovesné vločky. Ne, palačinky.“

„Sleduj.“ Charlie začal předvádět pískový tanec, bosé nohy se měkce posunovaly ve žlutém písku.

„To nic není, to umím,“ řekl Marcus.

„Opravdu?“

„Koukej, tati.“

A uměl.

A tak spolu muž a chlapec tancovali pískem k domu a zpívali při tom píseň beze slov, kterou cestou vymýšleli a která se vznášela vzduchem ještě dlouho po tom, co zasedli ke snídani.