Oceán na konci uličky

Neil Gaiman

Prolog

Měl jsem na sobě černý smoking a bílou košili, černou vázanku a černé boty, všechno lesklé a zářivé: v takovém oblečení bych se za normálních okolností příliš pohodlně necítil. Jako by to byla nějaká uniforma, kterou jsem ukradl, nebo jako bych si hrál na dospělého. Dnes jsem z nich ale čerpal určitou útěchu. Měl jsem na sobě správné šaty pro těžký den.

Ráno jsem udělal, co bylo mou povinností, říkal jsem ta správná slova a mínil jsem je přesně tak, jak jsem je říkal, a pak, když obřad skončil, jsem nasedl do svého automobilu a jel jsem nazdařbůh, bez jakéhokoliv plánu. Potřeboval jsem zabít asi hodinu, než se setkám s dalšími lidmi, které jsem léta neviděl, potřesu dalšíma rukama a vypiji příliš mnoho šálků čaje z kvalitního porcelánu. Ujížděl jsem po klikatých cestičkách sussexského venkova, které jsem si pamatoval jen napůl, až jsem zjistil, že zajíždím do středu městečka, a tak jsem zahnul na jinou cestu, pak doleva a doprava. Teprve potom jsem si uvědomil, kam vlastně jedu, kam jsem jel od samého začátku, a ušklíbl jsem se nad vlastní pošetilostí.

Jel jsem k domu, který už celá desetiletí neexistoval.

Uvažoval jsem, že zahnu jinam, a potom, když jsem najel na širokou cestu, která kdysi bývala jen oblázkovou cestičkou mezi poli ječmene, že to otočím a nechám minulost na pokoji. Ale zvědavost mne přemohla.

Starý dům, ve kterém jsem žil sedm let mezi svými pěti a dvanácti, dům, který byl zbořen a zapomenut. Nový, ten, co mí rodiče postavili ve spodní části zahrady mezi pěnišníkovými keři a zeleným kruhem v trávě, kterému jsme říkali vílí kruh, před třiceti lety prodali.

Když jsem teď nový dům uviděl, zpomalil jsem. Pro mě to už vždycky bude nový dům. Zajel jsem na příjezdovou cestičku a díval jsem se, jak tu stavbu z poloviny sedmdesátých let zmodernizovali. Už jsem zapomněl, že cihly měly čokoládově hnědou barvu. Noví majitelé přestavěli maličký balkónek mé matky na dvoupatrovou prosklenou lodžii. Díval jsem se na dům a zjišťoval jsem, že si toho ze svého dětství pamatuji mnohem méně, než bych čekal: nebyly to krásné časy, ani zlé časy. Prostě jsem tam jen nějaký čas žil jako dospívající chlapec. Nezdálo se, že by ten dům byl nějakým způsobem součástí toho, kým jsem dnes.

Vycouval jsem z příjezdové cestičky.

Věděl jsem, že je čas, abych jel do sestřina příjemného a veselého domu, pro tento den pečlivě uklizeného a vyzdobeného. Měl bych se bavit s lidmi, na jejichž existenci jsem zapomněl už před lety, a oni se mne budou ptát na mé manželství (ztroskotalo už před deseti lety, ten vztah pomalu řídl, až, jak už to tak bývá, se rozpadl úplně) a jestli teď někoho mám (nemám; vlastně si ani nejsem jistý, jestli bych už mohl), a budou se mne vyptávat na mou práci, jak mi to jde. (Děkuji, dobře, řeknu, nikdy nevím, jak mám mluvit o tom, co zrovna dělám. Kdybych o tom dokázal mluvit, nemohl bych to dělat. Dělám umění, občas i skutečné umění, a to zaplňuje prázdná místa v mém životě. Některá. Všechna ne.) Mluvili bychom o zesnulém. Vzpomínali bychom na mrtvého.

Z venkovské uličky mého dětství teď byla černá asfaltová cesta, oddělující dvě rozlehlé kolonie obytných domů. Ujížděl jsem po ní pryč od městečka, což nebyl směr, kterým bych měl jet. Cítil jsem se skvěle.

Kluzká černá cesta byla čím dál užší, křivolačejší, proměnila se v uličku, kterou jsem si pamatoval z dětství, cestičku z udusané zeminy a pazourkových oblázků.

Brzy jsem se pomalu a kodrcavě sunul po úzké uličce obrostlé ostružiním a šípkem všude tam, kde nebyl neudržovaný živý plot nebo lískové houští. Bylo to, jako bych cestoval do minulosti. Když už nic jiného, alespoň tahle ulička byla taková, jak jsem si ji pamatoval.

Jel jsem kolem Carawayovy farmy. Vzpomínal jsem si, jak mi bylo pouhých šestnáct a líbal jsem zardělou plavovlasou Callii Andersovou, která tam bydlela a jejíž rodina se krátce nato odstěhovala na Shetlandy a já už jsem ji pak nikdy nelíbal ani neviděl. Na jejich straně cesty teď nebylo skoro po celou míli nic než pole a louky. Ulička se pomalu měnila v cestičku. Blížil jsem se k jejímu konci.

Vzpomněl jsem si na ni těsně před tím, než jsem vyjel ze zatáčky a uviděl ji v celé její cihlové nádheře: Hempstockova farma.

Zaskočilo mne to, přestože tam ulička končila odjakživa. Dál se jet nedalo. Zaparkoval jsem vůz na mezi. Neměl jsem žádný konkrétní plán. Uvažoval jsem, jestli tam po všech těch letech ještě někdo bydlí, nebo přesněji řečeno, jestli tam bydlí Hempstockovi. Zdálo se to být dost nepravděpodobné, ale z toho mála, co jsem si pamatoval, oni byli dost nepravděpodobní lidé.

Jakmile jsem vystoupil z vozu, zasáhl mne pach kravské mrvy. Vydal jsem se přes malý dvorek k přednímu vchodu. Rozhlédl jsem se po zvonku, marně, a pak jsem zaklepal. Dveře nebyly pořádně zavřené, a sotva jsem na ně zabušil kotníky prstů, samy se pootevřely.

Už jsem tady byl, kdysi, před mnoha a mnoha lety… nebo ne? Vzpomínky z dětství často bývají ukryté a hluboko zahrabané pod událostmi, které přišly později, jako dětské hračky zapomenuté úplně vzadu v přeplněném dospěláckém kumbálu, ale nikdy se neztratí úplně. Zůstal jsem stát v předsíni a zavolal jsem: „Haló? Je tady někdo?“

Nikdo se neozval. Cítil jsem vůni pečeného chleba, vosku na nábytek a starého dřeva. Moje oči se pomalu přizpůsobovaly temnotě: zíral jsem do ní a zrovna jsem se chtěl otočit a odejít, když ze šeré chodby vyšla stará žena s bílou prachovkou. Dlouhé šedivé vlasy měla rozpuštěné.

„Paní Hempstocková?“ řekl jsem.

Naklonila hlavu na stranu a prohlédla si mě. „Ano. Já tě znám, mladý muži,“ řekla. Nejsem žádný mladík. Už dlouho ne. „Znám tě, ale když je jednomu tolik co mně, všechno se mu trochu plete. Kdo přesně jsi?“

„Myslím, že když jsem tady byl naposled, muselo mi být tak sedm nebo osm let.“

Nyní se usmála. „Byl jsi Lettiin kamarád? Z horního konce uličky?“

„Dala jste mi mléko. Bylo teplé, od krávy.“ A pak jsem si uvědomil, kolik let od té doby minulo, a opravil jsem se: „Ne, vy vlastně ne, to musela být vaše matka, kdo mi dal to mléko. Omlouvám se.“ Jak stárneme, měníme se ve své rodiče; když žijete dost dlouho, vidíte, jak se obličeje v čase opakují. Paní Hempstockovou, Lettiinu matku, jsem si pamatoval jako statnou ženskou. Tahle žena byla jako věchýtek. Vypadala jako její matka, žena, kterou jsem znal jako starou paní Hempstockovou.

Občas když se podívám do zrcadla, nevidím tam svůj obličej, ale svého táty, a vzpomenu si, jak se vždycky na sebe do zrcadla usmíval, než od něj odešel. „Vypadáš dobře,“ ujišťoval spokojeně svůj odraz. „Vypadáš vážně dobře.“

„Přišel jsi za Lettií?“ zeptala se paní Hempstocková.

„Je tady?“ Ta představa mne zaskočila. „Ona přece někam odešla, ne? Do Ameriky?“

Stará žena zavrtěla hlavou. „Zrovna jsem se chystala postavit vodu na čaj. Dal by sis šálek?“

Zaváhal jsem. Pak jsem jí řekl, že jestli jí to nevadí, byl bych moc rád, kdyby mě předtím mohla nasměrovat k rybníčku.

„K rybníčku?“

Věděl jsem, že Lettie pro něj měla zvláštní označení. Vzpomněl jsem si na ně. „Ona mu říkala moře. Nebo tak nějak.“

Stará žena odložila utěrku na prádelník. „Voda z moře se přece nedá pít, že? Je moc slaná. Je to jako pít krev života. Pamatuješ si cestu? Dojdeš tam kolem domku. Prostě jdi po cestičce.“

Kdybyste se mě zeptali před hodinou, řekl bych ne, nepamatuji si cestu. Vlastně bych ani nevěřil, že si vzpomenu na jméno Lettie Hempstockové. Když jsem teď ale stál v jejich předsíni, všechno se mi to vracelo. Kdybyste mi v tu chvíli řekli, že je mi zase sedm, možná bych vám to i napůl věřil, na chvíli.

„Děkuji.“

Zamířil jsem k zadnímu dvorku. Prošel jsem kolem kurníku, kolem starého kravína a pak mezi poli, a přitom jsem si vzpomínal, kde jsem a co přijde dál. Potěšilo mě to. Na mezi rostly lísky. Nabral jsem si hrst zelených oříšků a strčil si je do kapsy.

Teď bude rybníček, pomyslel jsem si. Ještě obejdu tuhle stodolu a už ho uvidím.

Uviděl jsem ho a naplnilo mě to zvláštní pýchou, jako kdyby tohle jediné vzepětí paměti odválo z dnešního dne něco pavučin.

Rybníček byl menší, než jsem si ho pamatoval. Na protější straně byla malá kůlna a u cestičky prastará, těžká lavička ze dřeva a litiny. Loupající se dřevěné příčky někdo natřel před několika lety na zeleno. Posadil jsem se na lavičku a díval se na odraz oblohy na hladině, na povlak okřehku, který rostl u krajů, a půl tuctu leknínů. Pak jsem začal házet oříšky jeden po druhém doprostřed rybníčku, toho rybníčku, kterému Lettie Hempstocková říkala…

Ne, nebylo to moře.

Teď by byla starší, než jsem já, Lettie Hempstocková. Byla vlastně starší jen o pár let, přes všechny ty její divné řeči. Bylo jí jedenáct. A mně… kolikpak bylo mně? Bylo to po té zkažené narozeninové oslavě. To jsem věděl. Takže mi muselo být sedm.

Zavzpomínal jsem, jestli jsme někdy spadli do vody. Strčil jsem ji do rybníčku, tu zvláštní dívku, která žila na statku úplně na konci uličky? Ve vzpomínkách jsem ji viděl ve vodě. Možná že tam strčila i ona mě.

Kam že to vlastně odjela? Do Ameriky? Ne, do Austrálie. To je ono. Někam hodně daleko.

A tohle nebylo moře. Byl to oceán.

Oceán Lettie Hempstockové.

Vzpomněl jsem si na to, a jakmile jsem si na to vzpomněl, vybavilo se mi úplně všechno.

I.

Na oslavu mých sedmých narozenin vůbec nikdo nepřišel.

Na stole byla spousta želé a čokoládových bonbónů, na každém místě byla žertovná papírová čepice a uprostřed stál velký narozeninový dort se sedmi svíčkami. Na dortu byla kniha vyvedená z cukrové polevy. Od své maminky, která oslavu připravovala, jsem se později dozvěděl, že jí paní v cukrárně pověděla, že knihu na narozeninový dort ještě nikdy nedělali. Pro kluky to většinou byl fotbalový míč nebo kosmická raketa. Já jsem byl jejich první knížka.

Když začalo být zřejmé, že nikdo nepřijde, maminka zapálila sedm svíček na dortu a já jsem je sfoukl. Snědl jsem kousek svého dortu, stejně jako moje malá sestřička a jedna její kamarádka (obě byly na oslavě jako pozorovatelky, ne jako účastnice), které pak s hihňáním odběhly na zahradu.

Moje maminka připravila různé hry, ale jelikož tam nikdo nebyl, ani moje sestřička, žádné hry jsme nehráli, a tak jsem novinový papír, v němž byl ukrytý můj dárek, rozbalil sám a objevil jsem modrou plastovou figurku Batmana. Mrzelo mě, že nikdo nepřišel na moji oslavu, ale byl jsem šťastný, že mám figurku Batmana a další narozeninový dárek čekal, až si ho přečtu, dárkové balení celé série knih o Narnii, které jsem si už odnesl k sobě nahoru. Tam jsem si s nimi lehl na postel a ponořil jsem se do příběhů.

Líbilo se mi to. Knihy byly stejně bezpečnější než ostatní lidi.

Rodiče mi také dali LP To nejlepší z Gilberta a Sullivana, třetí ke dvěma, která jsem už měl. Měl jsem Gilberta a Sullivana moc rád už od svých tří let, když mě mladší sestra mého táty, moje teta, vzala na Iolante, divadelní hru plnou lordů a víl. Existenci a podstatu víl jsem tenkrát shledal snáze pochopitelnou než existenci a podstatu lordů. Moje teta krátce nato zemřela v nemocnici na pneumonii.

Když toho večera přišel můj táta z práce, přinesl lepenkovou krabici. V krabici bylo heboučké černé kotě nejistého pohlaví, které jsem okamžitě pojmenoval Chundelka a z celého srdce jsem si ho zamiloval.

Chundelka v noci spala v mé posteli. Občas jsem na ni mluvil, když moje sestra nebyla nablízku, a napůl jsem čekal, že mi odpoví lidskou řečí. Nikdy to neudělala. Ale mně to nevadilo. Kotě bylo něžné, zvědavé a skvělý společník pro někoho, jehož oslava sedmých narozenin se skládala ze stolu s perníčky s cukrovou polevou, pudinku, dortu a patnácti prázdných skládacích židlí.

Vzpomínám si, že jsem se tenkrát několika dětí z mé třídy ptal, proč nepřišly na mou oslavu. Ani jsem se ptát nemusel. Koneckonců nebyli mí kamarádi. Byli to jen lidé, se kterými jsem chodil do stejné školy.

Přátele jsem si dělal pomalu, když jsem si vůbec nějaké udělal.

Měl jsem svoje knihy a teď jsem měl i kotě. Mohli jsme být jako Dick Whittington a jeho kocour, nebo kdyby se ukázalo, že je Chundelka obzvlášť inteligentní, mohli bychom být mlynářčin syn a kocour v botách. Kotě spalo na mém polštáři, a dokonce na mě čekalo, až se vrátím ze školy. Sedávalo při tom na příjezdové cestičce, u plotu před naším domem, dokud ho nepřejel taxík, který přivezl hledače opálů, co se nastěhoval do našeho domu.

Nebyl jsem u toho, když se to stalo.

Toho dne jsem se vrátil ze školy a moje kotě na mne nečekalo. V kuchyni byl vysoký opálený kolohnát v kárované košili. Seděl u stolu a pil kávu. Cítil jsém to. Káva, která se tehdy pila, byla instantní káva, hořký tmavě hnědý prášek, který se bral z plechovky

„Obávám se, že jsem měl cestou sem malou nehodu,“ řekl mi vesele. „Ale nedělej si starosti.“ Vyslovoval divně, jakoby sekaně; to bylo poprvé, co jsem se setkal s jihoafrickým akcentem.

Před sebou na stole měl lepenkovou krabici.

„To černé kotě bylo tvoje?“ zeptal se mě.

„Jmenuje se Chundelka,“ řekl jsem.

„Jo. Jak jsem říkal, cestou sem jsem měl malou nehodu. Neboj se. Mrtvolu jsem už odklidil. Nemusíš si s tím vůbec dělat starosti. Postaral jsem se o to. Otevři tu krabici.“

„Cože?“

Ukázal na krabici. „Otevři ji,“ řekl.

Hledač opálů byl velký chlap. Ty džínsy a károvanou košili měl na sobě pokaždé, když jsem ho viděl, kromě té poslední příležitosti. Kolem krku nosil tlustý řetěz z bílého zlata. Ten také neměl, když jsem ho viděl naposledy.

Nechtěl jsem otevřít tu krabici. Chtěl jsem odejít. Chtěl jsem plakat pro svoje kotě, ale to jsem nemohl, když tam byli lidé a dívali se na mě. Chtěl jsem truchlit. Chtěl jsem pohřbít svého přítele v dolní části zahrady vedle vílího kruhu z tmavě zelené trávy, do jeskyně v rododendronovém houští, vedle hromady posekané trávy, kam kromě mě nikdo jiný nechodil.

Krabice se pohnula:

„Koupil jsem ho pro tebe,“ řekl ten muž. „Já svoje dluhy vždycky platím.“

Natáhl jsem se a zvedl víko krabice. Napadlo mě, že je to celé žert a že tam bude moje kotě. Místo toho na mě divoce zíral rezavý obličej.

Hledač opálů vytáhl z krabice kočku.

Byl to velký rezavě pruhovaný kocour, kterému chyběla půlka ucha. Vztekle se na mě mračil. Téhle kočce se očividně nelíbilo, že ji strčili do krabice. Nebyla na krabice zvyklá. Natáhl jsem ruku, podrbal ji za ušima, a přitom jsem se cítil provinile, jako bych se zpronevěřoval památce svého kotěte. Stejně se odtáhla, abych se jí nemohl dotknout, zasyčela na mě a pak se odplížila do kouta pokoje, kde se posadila a nenávistně na mne hleděla.

„Tak, a je to. Kočka za kočku,“ řekl hledač opálů a šlachovitou rukou mi zajel do vlasů. Pak odešel a nechal mne v kuchyni s kočkou, která nebyla moje kotě.

Muž strčil dveřmi hlavu zpátky do kuchyně. „Jmenuje se Netvor,“ řekl.

Celé mi to připadalo jako špatný vtip.

Otevřel jsem kuchyňské dveře dokořán, aby kocour mohl utéct. Pak jsem šel nahoru do své ložnice, lehl si na postel a plakal jsem pro mrtvou Chundelku. Když se mí rodiče večer vrátili domů, o mém kotěti se už nikdo nezmínil.

Netvor s námi žil týden nebo tak nějak. Ráno a večer jsem mu dával do misky kočičí žrádlo jako předtím svému kotěti. Sedával u zadních dveří, dokud jsem ho já nebo někdo jiný nepustil ven. Vídali jsme ho na zahradě, jak se krade od keře ke keři, leze po stromech nebo se plíží podrostem. Dal se vystopovat podle mrtvých sýkorek a drozdů, které jsme nacházeli na zahradě, ale vídali jsme ho jen zřídka.

Po Chundelce se mi stýskalo. Věděl jsem, že něco živého se jen tak nahradit nedá, ale neodvažoval jsem se stěžovat si rodičům. Asi by z toho byli zmatení: koneckonců, moje kotě sice bylo zabito, ale dostal jsem za ně přece náhradu. Škoda byla odčiněna.

To všechno se mi teď znovu vybavilo, ale zároveň mi bylo jasné, že to není na dlouho; jako všechno, na co jsem si vzpomněl, když jsem seděl na zelené lavičce vedle malého rybníčku, o kterém mě Lettie Hempstocková kdysi přesvědčila, že je to oceán.

II.

Jako dítě jsem nebyl šťastný, i když čas od času jsem byl spokojený. Víc než kdekoliv jinde jsem žil v knihách.

Náš dům byl velký a měl mnoho pokojů, což bylo dobré, když ho mí rodiče koupili a táta měl peníze, ale později už tak ne.

Jednoho dne odpoledne si mne rodiče zavolali do své ložnice a tvářili se velice vážně. Myslel jsem, že jsem něco udělal a oni si mě tam zavolali, aby mi za to vynadali, ale ne: oznámili mi, že už nejsou bohatí a všichni teď budeme muset něco obětovat, a já že budu muset obětovat svůj pokoj, tu malou místnůstku v horním patře. Byl jsem smutný: ve svém pokoji jsem měl malé žluté umyvadlo, které tam nechali nainstalovat jen pro mě, přesně na mou velikost. Pokojík byl nad kuchyní a blízko obývacího pokoje, takže jsem v noci slyšel přes pootevřené dveře uklidňující bzučení, jak spolu dole hovořili dospělí, a necítil jsem se sám.

V mém pokojíku taky nikomu nevadilo, když jsem si nechával pootevřené dveře, takže dovnitř proudilo dost světla a já jsem se nemusel bát tmy. A což bylo stejně důležité, mohl jsem si i po tom, co jsem už měl jít na kutě, tajně číst ve světle z chodby, kdykoliv jsem to potřeboval, a já jsem to potřeboval vždycky.

Když mě takto vypověděli do velkého pokoje mé sestry, srdce mi to nezlomilo. Byla tam tři lůžka a já si zabral to pod oknem. Líbilo se mi, že můžu vylézt oknem na dlouhý cihlový balkónek, nebo spát s otevřeným oknem a cítit na tváři vítr a déšť. Ale se sestrou jsme se hádali a hádali jsme se skoro o všechno. Sestra spala ráda se dveřmi na chodbu zavřenými a naše permanentní hádky, jestli je máme zavírat nebo nechávat pootevřené, vyřešila až máma, když na dveře pověsila rozpis, podle něhož jsemo tom vždycky jednu noc rozhodoval já a druhou moje sestra. Takže jsem byl každou noc buď spokojený, nebo jsem se bál, podle toho, jestli byly dveře pootevřené nebo zavřené.

Můj starý pokojík nad schody se pronajímal a postupně se v něm vystřídala spousta lidí. Na všechny jsem pohlížel s podezřením: spali v mé ložnici, používali moje malé žluté umyvadlo, které bylo velké právě tak pro mě. Bydlívala tam tlustá Australanka, která nám vyprávěla, že může opustit svou hlavu a chodit po stropě, student architektury z Nového Zélandu, americký pár, který pak vyhodila moje máma pobouřená zjištěním, že vlastně nejsou manželé, a teď ten hledač opálů.

Byl Jihoafričan, ale peníze si nadělal těžbou opálů v Austrálii. Dal mně i mé sestře po opálu; byl to černý kámen, který v sobě měl zelenomodročervený oheň. Mé sestře se líbil a chovala ho jako nějaký poklad. Já jsem tomu člověku nikdy neodpustil, že mi zabil kotě.

Byl zrovna první den jarních prázdnin; čekaly nás tři týdny bez školy. Probudil jsem se brzy, vzrušený představou nekonečných dní naplněných vším, co si jen budu přát. Mohl jsem si číst. Mohl jsem objevovat.

Oblékl jsem si šortky, tričko a sandály. Sešel jsem dolů do kuchyně. Maminka ještě spala a táta vařil snídani. Přes pyžamo měl župan. V sobotu připravoval snídani často. Řekl jsem: „Tatí! Kde je můj komiks?“ V pátek mi cestou domů z práce vždycky koupil výtisk SMASH!,’takže jsem si ho mohl v sobotu ráno přečíst.

„Nechal jsem ho v autě. Chceš topinku?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ale ne připálenou.“

Můj táta neměl rád opékače topinek. Hodil prostě krajíček chleba na gril a obvykle ho připálil.

Vyšel jsem ven na cestičku. Rozhlédl jsem se. Vrátil jsem se do domu, otevřel dveře do kuchyně a vešel jsem dovnitř. Kuchyňské dveře jsem měl rád. Byly to lítačky, které se daly otevírat na obě strany, takže jimi před šedesáti lety mohli sluhové procházet s rukama plnýma nádobí tam i zpátky.

„Tati? Kde je auto?“

„Na cestičce.“

„Ne, tam není.“

„Cože?“

Zazvonil telefon a můj otec vyšel na chodbu, kde byl aparát, aby ho zvedl. Slyšel jsem, jak s někým hovoří.

Z topinky na grilu se začalo kouřit.

Přitáhl jsem si židli a gril vypnul.

„To byla policie,“ oznámil mi táta. „Někdo nahlásil, že viděl naše auto opuštěné na konci uličky. Řekl jsem, že jsem ještě ani nenahlásil, že mi ho ukradli. Jo. Můžeme tam zajít hned, už tam na nás čekají. Topinka!“

Vytáhl pánev zpod grilu. Z topinky se kouřilo a z jedné strany byla úplně černá.

„Je tam můj komiks? Nebo ho ukradli?“

„To já nevím. Policista se o komiksu nezmiňoval.“

Táta mi namazal spálenou stranu topinky burákovým máslem, místo županu si přes pyžamo oblékl kabát, obul si boty a šli jsme. Nesl jsem si svou topinku, ale nejedl jsem ji.

Asi pět minut jsme spolu kráčeli úzkou uličkou, která tady dole vedla mezi poli, když nás dohonil policejní vůz. Zpomalil a šofér se s tátou pozdravil jménem.

Zatímco se táta bavil s policistou, schoval jsem topinku za záda. Přál bych si, aby mí rodiče kupovali normální krájený bílýchléb, takový, co se dává do opékače topinek, jako všechny ostatní rodiny, které jsme znali. Táta ale objevil jedno místní pekařství, kde prodávali velké bochníky tmavě hnědého chleba, a trval na tom, že budeme nakupovat tam. Říkal, že ten chleba chutná lépe, což byl z mého pohledu nesmysl. Správný chléb má být bílý, nakrájený a prakticky bez chuti; tak jsem to alespoň viděl já.

Šofér z policejního vozu vystoupil ven, otevřel zadní dveře a řekl mi, abych si vlezl dovnitř. Můj táta se posadil dopředu, vedle něj.

Policejní vůz pomalu ujížděl uličkou. Tehdy ještě nebyla nijak zpevněná a byla široká akorát tak na jedno auto. Byly na ní kaluže a hrboly a tu a tam z ní trčely větší pazourkové pecky. Uprostřed byly vyježděné koleje od zemědělských strojů, vyplavené dešti.

„Ty děti,“ řekl policista. „Myslí si, že to je legrace. Ukrást vůz, povozit se v něm a potom ho někde nechat. Určitě to byli místní.“

„Hlavně že se našel tak rychle,“ odpověděl táta.

Za Carawayovou farmou stála malá holčička s vlasy tak světlými, až byly skoro bílé, a zdravě červenými tvářičkami a sledovala nás pohledem, když jsme projížděli kolem. Topinku jsem měl položenou na klíně.

„Na druhé straně je docela zvláštní, že ho nechali tady dole,“ pokračoval policista. „Odsud je to všude daleko.“

Projeli jsme zatáčkou a uviděli jsme bílé mini zaparkované na kraji cesty před bránou vedoucí do polí. Pneumatiky mělo zabořené hluboko do hnědého bláta. Projeli jsme kolem něho a zastavili na travnaté krajnici. Policista mne vypustil ven a potom jsme všichni tři vyrazili k mini; policista mému tátovi cestou vyprávěl o kriminalitě v téhle oblasti a jak je zřejmé, že to udělaly místní děti. Pak táta otevřel náhradními klíči dveře na straně spolujezdce.

Řekl: „Někdo něco nechal na zadním sedadle.“ Pak sáhl dovnitř a odtáhl modrou deku, která přikrývala tu věc vzadu, přestože mu policista říkal, že to by neměl. Já jsem se díval po svém komiksu, který táta obvykle nechával na zadních sedadlech, a tak jsem to uviděl.

Teď už to bylo to, ne on.

Ačkoliv jsem měl na svůj věk výjimečně silnou obrazotvornost a byl jsem náchylný k nočním můrám, přesvědčil jsem rodiče, aby mě v Londýně vzali do muzea madam Tussaudové. Bylo mi tehdy šest a chtěl jsem se podívat do komnaty hrůzy, protože jsem čekal, že tam uvidím příšery, jaké se vyskytovaly v mých komiksech. Chtěl jsem se bát voskového Drákuly, Frankensteinovy stvůry a vlkodlaka. Místo toho jsme procházeli zdánlivě nekonečnou řadou dioramat naprosto nezajímavých, zamračených mužů a žen, kteří někoho zavraždili, obvykle nocležníky nebo členy vlastní rodiny, a kteří teď byli popravováni: pověšením, na elektrickém křesle nebo v plynové komoře. Mnozí byli vypodobněni i se svými oběťmi v různých společenských situacích, třeba seděli u jídelního stolu, zatímco jejich otrávení rodinní příslušníci umírali. Z tabulek označujících, co je kdo zač, jsem se také dozvěděl, že většina těch, co zabila svoje rodinné příslušníky, prodala jejich těla k anatomickým účelům. Právě to slovo anatomický ve mně tehdy vzbuzovalo největší hrůzu. Nevěděl jsem, co znamená. Věděl jsem jenom, že kvůli té anatomii lidé zabíjejí svoje děti.

To jediné, co mi tenkrát zabránilo vyběhnout z komnaty hrůzy s křikem, byla skutečnost, že žádná z voskových figurín, kolem kterých mne vedli, nevypadala příliš přesvědčivě. Nemohly vypadat jako mrtví lidé, protože nevypadaly ani živě.

Ten předmět na zadních sedadlech našeho auta, co byl přikrytý modrou dekou (znal jsem tu deku; byla jedna z těch, co jsem měl na polici ve svém bývalém pokojíku, pro případ, že by mi v noci byla zima) také nevypadal příliš přesvědčivě. Vypadal trochu jako hledač opálů, ale měl na sobě černý oblek, pomačkanou košili a tenkou černou vázanku. Vlasy měl sčesané dozadu, napomádované a nepřirozeně lesklé. Oči měl vytřeštěné. Rty měl namodralé, ale pokožka jeho obličeje byla až moc červená. Vypadal jako parodie na zdraví. Svůj zlatý řetěz na krku neměl.

Pod ním jsem viděl pomačkaný výtisk SMASH! s Batmanem na obálce. Vypadal přesně jako v televizi.

Nevzpomínám si, kdo pak co říkal, jenom že mne odehnali od mini. Přešel jsem na druhou stranu cestičky a tam jsem postával, zatímco policista hovořil s mým tátou a zapisoval si všechno do notýsku.

Prohlížel jsem si náš mini. Od výfuku vedla zelená zahradní hadice, která mizela v okně řidiče. Na straně výfuku byla zaplácaná hustým hnědým blátem, které ji utěsňovalo a drželo na místě.

Nikdo si mě nevšímal. Kousl jsem si do topinky. Byla spálená a studená.

Doma jedl většinu připálených topinek táta. „Mňam!“ říkával a: „Uhlí! To je zdravé!“ nebo: „Připálená topinka! Moje oblíbená!“ a vždycky je všechny snědl. Když jsem byl mnohem starší, přiznal se mi, že připálené topinky nesnášel a jedl je, jen aby se neplýtvalo jídlem. Na kratičký okamžik mi pak celé moje dětství připadalo jako jedna velká lež: bylo to, jako by se pilíře víry, na kterých byl vystavěn můj svět, rozpadly v prach.

Policista seděl ve voze a mluvil do vysílačky.

Pak přešel cestičku ke mně. „Je mi to líto, synku,“ řekl. „Touhle uličkou brzy přijedou další auta. Co kdybys počkal někde, kde bys nepřekážel? Chtěl by sis vlézt zpátky do mého vozu?“

Zavrtěl jsem hlavou. Nechtěl jsem si tam zase vlézt.

Někdo, nějaká dívka, řekl: „Může jít se mnou na farmu. To není problém.“

Byla o dost starší než já, muselo jí být už alespoň jedenáct. Rusohnědé vlasy měla ostříhané na holku dost nakrátko a měla pršáček. Na sobě měla červenou sukni, tehdy ještě děvčata džínsy moc nenosila, alespoň ne v našem kraji. Mluvila s měkkým sussexským přízvukem a měla pronikavé šedomodré oči.

Policista zašel s dívkou za mým tátou a ona mu slíbila, že se o mě postará, a pak jsem s ní vyrazil k jejich farmě.

Řekl jsem: „V tom autě je mrtvola.“

„Proto sem přijel,“ odpovědělo děvče. „Na konec uličky. Věděl, že ho tady ve tři hodiny v noci nikdo nenajde a nezabrání mu v tom, co chtěl udělat. A našel tu dost bláta na utěsnění hadice.“

„Myslíš, že se zabil sám?“

„Ano. Máš rád mléko? Babička zrovna dojí Bessii.“

„Ty myslíš opravdické mléko od krávy?“ zeptal jsem se a vzápětí jsem se cítil jako hlupák, ale ona jen přikývla.

Zamyslel jsem se nad tím. Ještě nikdy jsem nepil mléko, které nepocházelo z lahve. „Myslím, že by mi chutnalo.“

Zastavili jsme se u malého kravína, kde vedle krávy stála stará žena, mnohem starší než mí rodiče. Měla dlouhé vlasy šedivé jako pavučiny a hubený obličej. K strukům na vemeni krávy byly připojené dlouhé černé hadice. „Dříve jsme je dojily ručně,“ řekla mi. „Ale takhle je to snazší.“

Ukázala mi, jak mléko teče z krávy těmi černými hadicemi do stroje, přes chladič do velkých kovových konví. Konve pak stavěli na prkennou plošinu před kravínem, odkud je každé ráno odvážel náklaďák.

Stará paní mi dala hrnek mléka od krávy Bessie, čerstvého mléka, které ještě neprošlo chladičem. Té chuti se nevyrovnalo nic, co jsem pil předtím: bylo to husté a teplé a v ústech se mi z toho rozlil pocit dokonalého štěstí. Na to mléko jsem vzpomínal i poté, co jsem všechno ostatní zapomněl.

„Na horním konci uličky jich je víc,“ řekla stará žena náhle. „Sjíždějí se sem všelijaká auta s rozsvícenými majáčky a tak. Takového žvanění. Měla bys chlapce odvést do kuchyně. Má hlad a hrnek mléka chlapci, který roste, nestačí.“

„Jedl jsi něco?“ zeptalo se mě děvče.

„Jenom kousek topinky. Byla připálená.“

„Já se jmenuji Lettie,“ řekla. „Lettie Hempstocková. Tohle je Hempstockovic farma. Pojď dovnitř.“ Vedla mne hlavním vchodem do obrovské kuchyně a tam mne posadila k obrovskému dřevěnému stolu, tak pokrytému skvrnami a vystouplými léty, že vypadal, jako by se z něj na mne dívaly obličeje.

„My tady snídáme brzy,“ vysvětlila mi. „Od rozednění se začíná dojit. Ale v rendlíku zůstala ovesná kaše a najde se tu i nějaká marmeláda na oslazení.“

Ze sporáku mi naložila do porcelánové misky teplou ovesnou kaši s trochou domácího ostružinového džemu, který je můj oblíbený, a pak mi na to nalila smetanu. Než jsem se do toho pustil, nejprve jsem si to pěkně promíchal lžící, vytvořil jsem z toho narudlou kaši a měl jsem z toho takovou radost, jako snad ještě z ničeho. Chutnalo to skvěle.

Dovnitř vešla podsaditá žena. Rusohnědé vlasy měla místy prošedivělé a ostříhané nakrátko. Tváře měla jako jablíčka, tmavě zelenou sukni ke kolenům a na nohou holínky. Řekla: „Tohle musí být ten chlapec z horního konce uličky. Kolem toho vozu se strhl pořádný poprask. Už je jich tam pět a brzy budou potřebovat čaj.“

Lettie napustila z kohoutku vodu do velké měděné konvice. Zápalkou zapálila plynový sporák a postavila konvici do plamene. Pak vzala z příborníku pět trochu otlučených hrníčků, zaváhala a podívala se na ženu. Žena řekla: „Máš pravdu. Šest. Přijde i doktor.“

Pak žena našpulila rty a vydala ze sebe zvuk jako tss! „Oni přehlédli ten vzkaz,“ řekla. „Napsal ho velice pečlivě, potom ho složil a strčil si ho do náprsní kapsy, ale oni se tam ještě ani nepodívali.“

„Co tam stojí?“ zeptala se Lettie.

„Přečti si to sama,“ odpověděla žena. Připadalo mi, že to je Lettiina matka. Pak řekla: „Píše v něm, že vzal peníze, které mu svěřili jeho přátelé, aby je propašoval z Jižní Afriky a uložil je v anglické bance, spolu se všemi penězi, které si vydělal za ta léta, co těžil opály, a šel s nimi do kasina v Brightonu. Původně měl v úmyslu hrát jen se svými vlastními penězi. Pak si z peněz svých přátel chtěl vypůjčit jen tolik, aby vyhrál zpátky to, co prohrál.

A najednou neměl vůbec nic,“ pokračovala, „a všechno bylo černé jako noc.“

„To se tam ale nepíše,“ namítla Lettie, která mhouřila oči. „Píše se tam:

‚Mým přátelům,

je mi opravdu líto, že jsem nebyl takový, za jakého jste mne považovali, a doufám, že pro mne ve svých srdcích najdete odpuštění, protože já si neodpustím nikdy.‘“

„To je totéž,“ odpověděla stará žena. Pak se otočila ke mně. „Já jsem Lettiina máma,“ řekla. „S mou mámou ses už setkal v dojírně. Já jsem paní Hempstocková, ale ona byla paní Hempstocková přede mnou, takže je teď stará paní Hempstocková. Tohle je Hempstockovic farma. Je to nejstarší farma široko daleko. Je i v Knize posledního soudu.“

Uvažoval jsem, proč se všechny ty ženy jmenují Hempstocková, ale nezeptal jsem se, a už vůbec jsem se neodvažoval zeptat, jak věděly o sebevrahově dopisu na rozloučenou nebo co si hledač opálů myslel předtím, než zemřel. Mluvily o tom s naprostou samozřejmostí.

„Popostrčila jsem ho, aby se do té kapsy podíval,“ řekla Lettie. „Bude si myslet, že to byl jeho nápad.“

„Hodná holka,“ řekla paní Hempstocková. „Než začne voda vřít, přijdou se sem zeptat, jestli jsme neviděly něco neobvyklého, a pak si vypijí čaj. Co kdybys zatím zašla s tím chlapcem k rybníčku?“

„To není rybníček,“ namítla Lettie. „Je to můj oceán.“ Pak se otočila ke mně a řekla: „Pojďme.“ Odvedla mne z domu stejnou cestou, kterou jsme přišli.

Den byl stále šedivý.

Obešli jsme dům po cestičce, kudy chodívaly krávy.

„Vážně je to oceán?“ zeptal jsem se.

„Ale jistě,“ odpověděla.

Najednou byl před námi: dřevěná kůlna, stará lavička a mezi nimi rybníček, z jehož kalné vody vyrůstal okřehek a lekníny. Na kraji plavala na hladině leklá ryba, stříbrná jako mince.

„To není dobré,“ řekla Lettie.

„Myslel jsem, že jsi říkala, že to je oceán,“ řekl jsem jí. „Vždyť je to jenom obyčejný kačák.“

„Je to oceán,“ odpověděla. „Když jsem byla malá, připluli jsme přes něj ze staré země.“

Lettie šla do kůlny a vrátila se odtamtud s dlouhou bambusovou tyčí, která měla na konci něco, co vypadalo jako síťka na krevety. Natáhla se a opatrně jí podebrala mrtvou rybu. Pak ji vytáhla z vody.

„Ale Hempstockovic farma je v Knize posledního soudu,“ namítl jsem. „Tvoje máma to říkala. A to bylo za Viléma Dobyvatele.“

„Ano,“ přikývla Lettie Hempstocková.

Vytáhla mrtvou rybu ze síťky a prohlédla si ji. Pořád ještě byla měkká, ne ztuhlá, a pleskala se jí v ruce. V životě jsem neviděl tolik barev: byla stříbrná, to ano, ale pod tou stříbrnou barvou byla modrá a zelená a fialová, a to všechno trochu do černá.

„Co je to za rybu?“ zeptal jsem se.

„Tohle je velice zvláštní,“ řekla. „Víš, většina ryb v tomhle oceánu neumírá.“ Vytáhla nůž s rohovinovou střenkou, i když jsem neměl ponětí odkud, zabodla ho rybě do břicha a rozřízla ji až k ocasu.

„Tak tohle ji zabilo,“ řekla Lettie.

Něco z ryby vytáhla. Pak mi to položila na dlaň, stále umazané od rybích vnitřností. Sehnul jsem se, opláchl jsem to ve vodě, pořádně jsem to očistil prsty. Pak jsem si to prohlédl. Zírala z toho na mě podobizna královny Viktorie.

„Šestipence?“ zeptal jsem se. „Ta ryba snědla šestipenci?“

„To není dobré, že?“ řekla Lettie Hempstocková. Teď trochu vysvitlo slunce: odhalilo pihy, které měla na tvářích a na nose, a když se sluneční paprsky dotkly jejích vlasů, zrudly jako měď. A potom řekla: „Tvůj táta se po tobě začíná shánět. Je čas se vrátit.“

Pokusil jsem se jí tu stříbrnou šestipenci vrátit, ale ona jen zavrtěla hlavou. „Nech si ji,“ řekla. „Můžeš si za ni koupit čokoládu nebo citronovou limonádu.“

„To asi ne,“ odpověděl jsem. „Je moc malá. Nevím, jestli obchody takové šestipence ještě vůbec berou.“

„Tak si ji hoď do prasátka,“ řekla. „Možná ti přinese štěstí.“ Znělo to pochybovačně, jako by si nebyla jistá, jaké asi štěstí mi tahle mince může přinést.

V kuchyni na farmě stál můj táta spolu s policisty a dvěma muži v hnědých oblecích a vázankách. Jeden z těch mužů mi řekl, že je taky policista, ale neměl uniformu, což pro mě bylo zklamání: kdybych já byl policista, určitě bych nosil uniformu, kdykoliv by to šlo. V tom druhém muži v obleku a vázance jsem poznal doktora Smithsona, našeho rodinného lékaře. Všichni dopíjeli čaj.

Můj táta poděkoval paní Hempstockové a Lettii, že se mě ujaly, a ony mu na to řekly, že to nic nebylo a že jsem u nich kdykoliv vítán. Policista, který nás prve dovezl k mini, nás odvezl zpátky k domu a vysadil nás na konci příjezdové cestičky.

„Nejspíš bude nejlepší, když o tom své sestře neřekneš,“ řekl mi táta.

Nechtěl jsem o tom mluvit s vůbec nikým. Našel jsem zvláštní místo a udělal si novou kamarádku, přišel jsem o svůj komiks a v ruce jsem pevně svíral starožitnou šestipenci.

„V čem se liší oceán a moře?“ zeptal jsem se táty.

„Je větší,“ odpověděl. „Oceán je mnohem větší než moře. Proč?“

„Jen mě to tak napadlo,“ řekl jsem. „Mohl by oceán být malý jako rybníček?“

„Ne,“ řekl táta. „Rybníčky jsou velké jako rybníčky a jezera jako jezera. Moře jsou moře a oceány oceány Atlantický, Tichý, Indický, Severní ledový. Myslím, že víc oceánů není.“

Pak táta odešel do ložnice, aby si promluvil s mámou a aby byl k zastižení na telefonu. Já jsem hodil stříbrnou šestipenci do svého prasátka. Bylo to takové to porcelánové prasátko, ze kterého se nedá nic vyndat. Jednoho dne, až už se do něj nevejdou žádné další mince, ho budu smět rozbít, ale teď ještě nebylo plné ani zdaleka.

III.

Náš mini jsem už víckrát neviděl. O dva dny později, v pondělí, si můj táta převzal černý rover s popraskanými červenými koženými sedadly. Byl to větší vůz než mini, ale ne tak pohodlný. Do koženého polstrování nasákl pach cigaret a mně vždycky bylo špatně, když jsem musel jet dlouho na jeho zadním sedadle.

Černý rover ale nebylo to jediné, co v pondělí ráno dorazilo. Také jsem dostal dopis.

Bylo mi sedm a žádné dopisy jsem nedostával. Na mé narozeniny mi chodila přání od prarodičů a od Ellen Hendersonové, přítelkyně mé matky, kterou jsem vůbec neznal. Ellen Hendersonová bydlela v kolonii karavanů a na moje narozeniny mi poslala kapesník. Ale dopis jsem ještě nikdy nedostal. Přesto jsem každý den kontroloval poštu, abych se přesvědčil, jestli v ní není něco pro mě.

A toho rána bylo.

Otevřel jsem dopis, vůbec jsem nepochopil, co se v něm píše, a tak jsem ho zanesl mámě.

„Vyhrál jsi v loterii Premium Bonds,“ řekla.

„Co to znamená?“

„Když ses narodil, vlastně pokaždé, když se narodilo některé z jejích vnoučat, koupila babička los Premium Bonds. A když vylosují tvoje číslo, můžeš vyhrát tisíc liber.“

„Já jsem vyhrál tisíc liber?“

„Ne.“ Podívala se znovu na list papíru. „Vyhrál jsi třináct liber jedenáct šilinků.“

Byl jsem smutný, že jsem nevyhrál tisíc liber (Věděl jsem přesně, co bych si za ně koupil. Koupil bych si místo, kde bych mohl být sám, něco jako je Batmanova jeskyně s tajným vchodem.), ale stejně jsem byl rád, že jsem se stal majitelem nepředstavitelně velkého jmění. Třináct liber a jedenáct šilinků. Mohl jsem si koupit malé lékořicové nebo míchané ovocné cucavé bonbóny, co byly čtyři za penny: každý stál čtvrťák, i když čtvrťáky už dávno nebyly. Třináct liber jedenáct šilinků, když každá libra má 240 penny a za penny byly čtyři bonbóny… to bylo víc sladkostí, než jsem si vůbec dokázal představit.

„Uložím ti je na tvůj účet v poštovní bance,“ prohlásila máma a zničila tak moje sny.

Takže jsem neměl o nic víc sladkostí, než když jsem se ráno probudil. I tak jsem ale byl bohatý. O třináct liber jedenáct šilinků bohatší. Ještě nikdy jsem nic nevyhrál.

Přiměl jsem mámu, aby mi ten kousek papíru s mým jménem znovu ukázala, než si ho strčila do kabelky.

To bylo v pondělí ráno. Odpoledne prastarý pan Wollery, který chodil v pondělí a v úterý odpoledne a pracoval na zahradě (paní Wolleryová, jeho stejně prastará žena, která nosila galoše, obrovské, poloprůhledné návleky na boty, chodila zase ve středu odpoledne a uklízela), ryl záhonky se zeleninou a našel tam láhev naplněnou pencemi, půlpencemi a třípencemi, dokonce i čtvrťáky. Žádná z mincí nebyla z pozdější doby než z roku 1937 a já jsem zbytek odpoledne strávil tím, že jsem je leštil worcesterskou omáčkou a octem, aby se leskly.

Moje máma pak postavila tu láhev se starými mincemi na krbovou římsu v jídelně. Říkala, že by za ně nějaký sběratel mohl zaplatit pár liber.

Toho večera jsem šel spát šťastný a vzrušený. Byl jsem bohatý. Byl objeven zakopaný poklad. Svět byl nádherné místo.

Nepamatuju se, jak ten sen začal. Tak to ale se sny bývá vždycky, ne? Věděl jsem, že jsem ve škole a měl jsem špatný den, schovával jsem se před dětmi, které mne bily a posmívaly se mi, ale ony mne stejně našly ukrytého hluboko v rododendronovém houští za školou, a já jsem věděl, že to musí být sen (ale v tom snu jsem to nevěděl, bylo to skutečné a opravdové), protože tam s nimi byl můj děda a jeho přátelé, staříci se šedivými obličeji, kteří pořád kašlali. Měli ostrá pera, taková, co když vás jimi někdo píchne, teče vám krev. Utíkal jsem před nimi, ale byli rychlejší než já, ti staříci a velcí kluci, a dopadli mne na chlapeckých záchodcích, kde jsem se schoval v jedné kabince. Povalili mne na zem a přinutili mě otevřít ústa.

Můj děda (ale nebyl to můj děda, ve skutečnosti to byla vosková figurína mého dědy, která mne chtěla prodat k anatomickým účelům) držel něco ostrého a lesklého a začal mi to kloubnatými prsty cpát do úst. Bylo to tvrdé, ostré a čímsi povědomé, a já jsem se dusil a kašlal jsem. V ústech jsem cítil kovovou chuť.

Všichni ti lidé na chlapeckých záchodcích se na mě dívali se zlomyslným, vítězoslavným výrazem v očích a já jsem se snažil nezadusit tou věcí, co jsem měl v ústech, pevně odhodlaný jim tu radost nedopřát.

Probudil jsem se a dusil se.

Nemohl jsem dýchat. Měl jsem něco v krku, něco tvrdého a ostrého, co mi zabraňovalo se nadechnout nebo křičet. Divoce jsem se rozkašlal, v očích jsem měl slzy a teklo mi z nosu.

Pak jsem si strčil prsty tak hluboko do krku, jak jsem dokázal, zoufalý, vyděšený a pevně odhodlaný. Špičkami prstů jsem nahmatal něco tvrdého. Dávil jsem se, ale nakonec se mi podařilo dostat prostředníček za tu věc a vypáčit ji ven.

Zalapal jsem po dechu a pak jsem napůl vyzvracel na polštář chuchvalec slin a krve z toho, jak mi ta věc pořezala jícen, když jsem ji tahal ven.

Nedíval jsem se na ni. Pevně jsem ji svíral v ruce, slizkou mými slinami a hlenem. Nechtěl jsem se na ni podívat. Nechtěl jsem, aby existovala, ten můstek mezi mým snem a bdělým světem.

Běžel jsem chodbou do koupelny na opačném konci domu. Tam jsem si vypláchl ústa, přičemž jsem pil vodu přímo z kohoutku a vyplivoval ji do bílého umyvadla. Až když jsem to udělal a posadil se na okraj vany, jsem otevřel dlaň. Byl jsem hrozně vyděšený.

Ale to, co mi leželo na dlani, co jsem měl předtím vhrdle– nic děsivého nebylo. Byla to jen mince: stříbrný šilink.

Vrátil jsem se do pokoje. Oblékl jsem se a otřel jsem navlhčeným kapesníkem sliny a krev ze svého polštáře, jak nejlépe jsem to uměl. Věděl jsem toho o dospělých dost, aby mi bylo jasné, že když jim povím, co se mi stalo, neuvěří mi. Dospělí mi věřili jen zřídka, i když jsem říkal pravdu. Proč by mi teď měli věřit něco tak nepravděpodobného?

Moje sestra si hrála se svými kamarádkami vzadu na zahradě. Když mne uviděla, vztekle se ke mně rozběhla. Řekla: „Nenávidím tě. Povím to tátovi a mámě, až se vrátí domů.“

„Co?“

„Ty víš,“ řekla. „Já vím, že jsi to byl ty.“

„Co jsem byl já?“

„Házel jsi po mně mince. Po nás. Z křoví. To bylo ošklivé.“

„Ale já jsem to nebyl.“

„Bolelo to.“

Vrátila se ke svým kamarádkám a všechny se na mě mračily. Hrdlo mě pořád ještě bolelo a nemohl jsem polykat.

Vydal jsem se po cestičce dolů. Nešel jsem na žádné konkrétní místo, prostě jsem jenom nechtěl být tam.

Na dolním konci uličky stála pod kaštany Lettie Hempstocková. Vypadala, jako by tam čekala už sto let a klidně by ještě nějakou tu stovku počkala. Na sobě měla bílé šaty, ale sluneční světlo, které procházelo přes koruny kaštanů s mladými jarními výhonky, je barvilo do zelena.

Řekl jsem: „Ahoj.“

Ona řekla: „Měl jsi zlé sny, že?“

Vytáhl jsem z kapsy šilink a ukázal jí ho. „Tímhle jsem se dusil,“ oznámil jsem jí. „Když jsem se probudil. Ale nevím, jak se mi mohl dostat do úst. Kdyby mi ho tam někdo strčil, probudilo by mě to. Prostě jsem ho měl uvnitř, když jsem se probudil.“

„Ano,“ přikývla.

„Moje sestra říkala, že jsem po nich z houští házel mincemi, ale já jsem nic takového nedělal.“

„Ne,“ přisvědčila. „Ty ne.“

„Lettie?“ zeptal jsem se. „Co se to děje?“

„Ale,“ řekla, jako by to bylo něco úplně normálního. „Někdo se prostě snaží lidem dávat peníze, to je všechno. Ale dělá to hodně špatně a budí tím určité věci tady, které by měly zůstat spát. A to není dobré.“

„Má to něco společného s tím mužem, co umřel?“

„Něco to s ním společného má. Ano.“

„Dělá to on?“

Zavrtěla hlavou. Pak řekla. „Už jsi snídal?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Dobře,“ řekla. „Tak pojď.“

Šli jsme uličkou spolu. V její dolní části tehdy ještě bylo tu a tam roztroušeno několik domů a ona mi je ukazovala, jak jsme procházeli kolem. „V tomhle domě,“ řekla Lettie Hempstocková, „se jednomu chlápkovi zdálo, že ho prodali a proměnil se v peníze. Teď začal vidět v zrcadle věci.“

„Jaké věci?“

„Sebe. Ale s prsty trčícími z očních důlků. A z úst mu lezou věci. Jako krabí nohy.“

Představil jsem si lidi v zrcadle, kterým lezou z úst krabí nohy. „Proč jsem našel v krku šilink?“

„On chce, aby lidé měli peníze.“

„Ten hledač opálů? Co umřel v našem autě?“

„Ano. Svým způsobem. Ne přesně. On tohle všechno začal, jako když někdo zapálí doutnák ohňostroje. Jeho smrt zažehla sanytrový papír. Ta věc, co teď vybuchuje, to už není on. Je to někdo jiný. Něco jiného.“

Špinavou rukou si zamnula pihovatý nos.

„Žena v tomhle domě se zbláznila,“ oznámila mi tónem, který vůbec nepřipouštěl, že bych o tom mohl pochybovat. „V matraci má peníze. Teď vůbec nevylézá z postele ze strachu, aby jí je někdo nesebral.“

„Jak to víš?“

Pokrčila rameny. „Když tu budeš nějaký ten pátek, taky budeš ledacos vědět.“

Nakopl jsem kámen. „Ale ‚nějaký ten pátek‘ doopravdy znamená hodně dlouho?“

Přikývla.

„Kolik ti je ve skutečnosti?“ zeptal jsem se.

„Jedenáct.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. Pak jsem se zeptal: „Jak dlouho už ti je jedenáct?“

Usmála se na mě.

Šli jsme kolem Carawayovy farmy. Farmáři, které jednou budu znát jako rodiče Callie Andersové, stáli na dvorku a křičeli na sebe. Když nás uviděli, nechali toho.

Když jsme o chvíli později došli za zatáčku a oni nám zmizeli z dohledu, Lettie řekla: „Chudáci.“

„Proč jsou chudáci?“

„Protože mají problémy s penězi. A dnes k ránu měl on sen, ve kterém ona… dělala špatné věci. Aby si vydělala peníze. Tak jí prohledal kabelku a našel v ní tlustý svazek desetišilinkových bankovek. Ona řekla, že vůbec netuší, kde se jí tam vzaly, a on jí nevěřil. Už neví, čemu může věřit.“

„Všechny ty hádky a sny. Jsou o penězích, že?“

„Nejsem si jistá,“ odpověděla Lettie a vypadala v tu chvíli tak dospěle, až jsem se jí skoro bál.

„Ať už se děje cokoliv,“ prohlásila konečně, „bude třeba to nějak vyřešit.“ Uviděla výraz v mé tváři, ustaraný. Dokonce vystrašený. A řekla: „Po lívancích.“

Lettie smažila lívance na velké litinové pánvi, na kuchyňském sporáku. Byly tenké jako papír a pokaždé, když Lettie jeden usmažila, vymačkala na něj citron, plácla doprostřed lžíci švestkových povidel a svinula ho jako doutník. Když jich měla dost, posadili jsme se ke kuchyňskému stolu a všechny jsme je spořádali.

V kuchyni byl krb, ve kterém pořád ještě doutnal popel od včerejška. Připadalo mi, že ta kuchyně je velice přátelské místo. Řekl jsem Lettii: „Já se bojím.“

Usmála se na mě. „Dohlédnu na to, aby se ti nic nestalo. Slibuji. Já se nebojím.“

Pořád jsem se bál, ale už ne tolik. „Je to všechno tak strašidelné.“

„Řekla jsem, že slibuji,“ odpověděla Lettie Hempstocková. „Nedovolím, aby ti někdo ublížil.“

„Ublížil?“ zopakoval vysoký, přeskakující hlas. „Kdo komu ubližuje? Jak ubližuje? Proč by měl někdo někomu ubližovat?“ To se do našeho rozhovoru vložila stará paní Hempstocková. Rukama si přidržovala zástěru, v níž nesla narcisy. Světlo, které se od nich odráželo, jí zlatilo tvář a celá kuchyně jako by se teď koupala v nažloutlé záři.

Lettie řekla: „Něco působí potíže. Dává to lidem peníze. V jejich snech i ve skutečném životě.“ Ukázala staré paní můj šilink. „Tady můj kamarád se dnes ráno probudil a dusil se tímhle šilinkem.“

Stará paní Hempstocková položila zástěru na kuchyňský stůl a rychle z ní přemístila narcisy na dřevo. Pak si od Lettie vzala šilink. Prohlédla si ho, očichala ho, promnula mezi prsty, zaposlouchala se do něj (nebo si ho alespoň přidržela u ucha) a pak se ho dotkla špičkou svého růžového jazyka.

„Je nový,“ řekla nakonec. „Je na něm vyražený rok 1912, ale včera ještě neexistoval.“

„Věděla jsem, že je na něm něco divného,“ řekla Lettie.

Podíval jsem se na starou paní Hempstockovou. „Jak to víte?“

„To je dobrá otázka, zlatíčko. Hlavně podle rozpadu elektronů. Abys viděl elektrony, musíš se na věc podívat skutečně zblízka. To jsou ti prťaví hezounci, co vypadají jako maličké úsměvy. Neutrony jsou ti šedí mračouni. A tyhle elektrony se na rok 1912 usmívají až moc, takže jsem prozkoumala boky písmen a hlavy starého krále, a všechno to bylo trochu moc zářivé a ostré. I tam, co to bylo ošoupané, to vypadalo, jako že to někdo už ošoupané udělal.“

„Musíte mít hodně dobrý zrak,“ řekl jsem jí. Vážně to na mě udělalo dojem. Vrátila mi minci.

„Už ne tak dobrý jako dřív, ale až budeš tak starý jako já, taky ti oči nebudou sloužit tak dobře jako kdysi.“ A tiše se zasmála, jako kdyby řekla něco velice směšného.

„Jak starý?“

Lettie se na mne podívala a já jsem se lekl, že jsem řekl něco, co jsem neměl. Dospělí někdy nemají rádi, když se jich někdo ptá na jejich věk, a někdy zase mají. Podle mé zkušenosti to staří lidé rádi mají. Jsou na svůj věk pyšní. Paní Wolleryové je sedmdesát sedm a panu Wollerymu osmdesát devět, a hrozně rádi nám říkají, jak staří jsou.

Stará paní Hempstocková šla k příborníku a vytáhla odtamtud několik barevných váz. „Dost starý,“ odpověděla. „Já pamatuji dobu, kdy vznikl měsíc.“

„Měsíc tady nebyl vždycky?“

„Bože chraň. Ani v nejmenším. Vzpomínám si na ten den, kdy měsíc přiletěl. Dívali jsme se na oblohu, tehdy byla celá špinavě hnědá a kouřově šedá, ne zelená a modrá…“ Napustila do váz vodu z kohoutku. Pak vzala černé kuchyňské nůžky a každému narcisu zkrátila o půl palce stonek.

Zeptal jsem se: „Jste si jistá, že to nedělá duch toho muže? Víte určitě, že nás nestraší?“

Obě se zasmály, dívka i stará žena, a já jsem si připadal hloupě. „Omlouvám se,“ řekl jsem.

„Duchové nedokážou nic vyrobit,“ vysvětlila mi Lettie. „Vlastně ani pořádně nedokážou něco přemístit.“

Stará paní Hempstocková jí řekla: „Zajdi pro svou mámu. Pere.“ A pak se obrátila ke mně. „Ty mi pomůžeš s těmi narcisy.“ Pomohl jsem jí dát květiny do váz a ona se mě pak zeptala, kam si myslím, že by je v kuchyni měla postavit. Rozmístili jsme je tam, co jsem řekl, a já se díky tomu cítil náramně důležitě.

Narcisy vypadaly jako kousky slunečního světla a ještě tu tmavou dřevěnou kuchyni rozveselily. Podlaha byla z červených a šedých dlaždic. Stěny byly natřené na bílo.

Stará žena mi dala kousek medového plástu z jejich vlastních úlů na otlučeném talířku a nalila mi na něj trochu smetany ze džbánku. Jedl jsem to lžící a vosk jsem žvýkal jako žvýkačku, takže mi med tekl přímo do krku, sladký a lepkavý, s příchutí lučního kvítí.

Zrovna jsem vyškrabával z talíře zbytky smetany a medu, když se do kuchyně vrátila Lettie se svou mámou. Paní Hempstocková pořád měla na nohou ty obrovské holínky a dusala v nich, jako by měla náramně naspěch. „Mami!“ řekla. „Dávat chlapci med! Vždyť mu zkazíš zuby!“

Stará paní Hempstocková jen pokrčila rameny. „Promluvila jsem si s hemžilkami v jeho ústech,“ řekla. „Přikázala jsem jim, aby nechaly jeho zuby na pokoji.“

„Nemůžeš bakterie takhle tyranizovat,“ řekla mladší paní Hempstocková. „Jim se to nelíbí.“

„Třesky plesky,“ odpověděla stará paní. „Když necháš hemžilky na pokoji, budou si dělat, co se jim zlíbí. Když jim ale ukážeš, kdo je tady pánem, budou se moci přetrhnout, aby se ti zavděčily. Ochutnej můj sýr.“ Otočila se ke mně. „Dostala jsem za něj medaili. Medaile. Za časů starého krále byli i takoví, kteří jeli týden, aby si koupili kolo mého sýra. Slyšela jsem, že i sám král ho měl rád ke chlebu a jeho kluci, Ríša, Geoffrey, a dokonce i ten malý Jeník přísahali, že to je nejlepší sýr, jaký kdy ochutnali –“

„Babi,“ zaprotestovala Lettie a stará paní zmlkla uprostřed věty.

Lettiina máma řekla: „Budeš potřebovat lískový proutek. A,“ dodala trochu pochybovačně, „předpokládám, že bys chlapce mohla vzít s sebou. Je to jeho mince a všechno proběhne snáz, když bude s tebou. Něco udělala.“

„Ona?“ otázala se Lettie.

Zvedla svůj nůž se střenkou z rohoviny a čepelí zavřenou. „Chutná to jako ona,“ odpověděla Lettiina máma. „Ale můžu se mýlit.“

„Neber s sebou chlapce,“ řekla stará paní Hempstocková. „Tím si jenom koleduješ o potíže, dej na mě.“

Zatvářil jsem se zklamaně.

„Bude v pořádku,“ odpověděla Lettie. „Postarám se o něho. On a já. Bude to dobrodružství. A bude mi dělat společnost. Prosím, babi?“

Podíval jsem se na starou paní Hempstockovou s nadějí a očekáváním.

„Jestli se něco pokazí, neříkej, že jsem tě nevarovala,“ řekla stará paní Hempstocková.

„Děkuji, babičko. Nepokazí. A budu si dávat pozor.“

Stará paní Hempstocková si odfrkla. „Hlavně neudělej nějakou hloupost. Přistupuj k tomu obezřetně. Spoutej to, uzavři všechny konce a pošli to zase spát.“

„Já vím,“ řekla Lettie. „To všechno vím. Čestně. Budeme v pořádku.“

Tak to tenkrát řekla. Ale nebyli jsme.

IV.

Lettie mne zavedla k lískovému houští u staré cesty (z větví visely čerstvé jehnědy) a ulomila jednu tenkou větvičku. Pak z ní sloupala nožem kůru, jako by to dělala už tisíckrát, a podélně ji nařízla, takže připomínala písmeno Y. Nůž zase schovala (kam, to jsem neviděl) a uchopila větvičku za rozpůlený konec.

„Neproutkařím,“ vysvětlila mi. „Používám ji jen jako průvodce. Teď se budeme dívat po modré… modré lahvi. Myslím, že tou začneme. Nebo to bude něco modrofialového. A lesklého.“

Rozhlédl jsem se kolem. „Nic takového nevidím.“

„Někde to tady je,“ ujistila mne.

Díval jsem se všude, ale viděl jsem jenom trávu, červenohnědé kuře, které zobalo na kraji cesty, nějaké rezavé zemědělské stroje, dřevěný trnožový stůl vedle cesty a šest prázdných kovových konví na mléko, které stály na něm. Viděl jsem dům Hempstockových z červených cihel, přikrčený a uvolněný jako odpočívající zvíře. Viděl jsem jarní kvítí: všudypřítomné bílé a žluté sedmikrásky, zlatožluté pryskyřníky a pampelišky a jeden zapomenutý modrý zvonek, který se krčil ve stínu pod stolem s konvemi, pořád ještě lesklý ranní rosou…

„Tohle?“ zeptal jsem se.

„Máš dobré oči,“ pochválila mě.

Společně jsme zamířili ke zvonku. Když jsme k němu došli, Lettie zavřela oči. Pohybovala tělem hned na jednu stranu, hned na druhou, proutek natažený před sebe, jako kdyby byla osičkou v hodinách nebo kompasu a její proutek ručičky nebo střelka směřující k půlnoci nebo na východ. „Černá,“ řekla náhle, jako kdyby popisovala něco ze svého snu. „A měkká.“

Zamířili jsme pryč od zvonku, uličkou, kterou, jak jsem si představoval, kdysi určitě postavili Římané. Byli jsme asi sto yardů od dolního konce uličky, skoro na místě, kde stál mini, když to uviděla: cár černé látky zachycený na ostnatém drátě plotu.

Lettie došla k němu. Znovu natáhla ruce s vrbovým proutkem a znovu se začala pomalu otáčet. „Červená,“ řekla. „Ostře červená. Tudy.“

Vyrazili jsme směrem, kterým ukázala. Přes louku ke skupince stromů. „Tam,“ řekl jsem fascinovaně. Na polštářku ze zeleného mechu ležela mrtvolka velice malého zvířátka, řekl bych, že hraboše. Neměl hlavu a jasně rudá krev mu potřísnila kožíšek i mech pod ním. Byla to skutečně ostře červená.

„Od teďka se mě drž za ruku,“ řekla Lettie. „Nepouštěj se.“

Natáhl jsem pravou ruku a uchopil jsem ji za levou těsně pod loktem. Znova zahýbala lískovým proutkem. „Tudy,“ řekla.

„Co hledáme teď?“ zeptal jsem se.

„Už jsme velice blízko,“ řekla. „Další věc, kterou hledáme, je bouře.“

Začali jsme se prodírat mezi stromy, nejprve náletovým porostem a pak lesem, kde rostly kmeny těsně u sebe a jejich koruny vytvářely nad našimi hlavami hustý příkrov. Našli jsme mýtinu a vydali jsme se přes ni světem, který byl celý zelený.

Zleva se ozvalo zadunění vzdáleného hromu.

„Bouře,“ řekla Lettie. Znovu se začala otáčet dokola a já se otáčel s ní a držel jsem se jí za ruku. Cítil jsem, nebo jsem si alespoň představoval, že cítím, dunění, které se na mne přenášelo z její ruky, jako bych se dotýkal nějakého silného stroje.

Stanovila nový směr. Společně jsme překročili malý potůček. Pak se najednou zastavila a klopýtla, ale neupadla.

„Už jsme tam?“ zeptal jsem se.

„Ještě ne,“ odpověděla. „Ne. Teď to ví, že přicházíme. Cítí nás to. A nechce to, abychom se k tomu dostali.“

Lískový proutek se prohýbal a chvěl se jako magnet odpuzovaný stejným pólem. Lettie se ušklíbla.

Poryv větru nám vrhl do tváře listí a hlínu. Slyšeli jsme, jak v dálce něco duní jako vlak. Bylo stále hůř vidět a ty kousky oblohy, které jsme zahlédli přes koruny stromů, byly temné, jako by nám nad hlavami táhly těžké bouřkové mraky, nebo jako kdyby den přešel z rána přímo do večerního šera.

Vtom Lettie vykřikla: „K zemi!“ a plácla sebou do mechu, přičemž mne stáhla s sebou. Zůstala ležet natažená a já ležel vedle ní a cítil jsem se trochu hloupě. Země byla vlhká.

„Jak dlouho budeme –“

„Psst!“ Znělo to skoro vztekle. Zmlkl jsem.

Něco se k nám blížilo lesem, nad našimi hlavami. Vzhlédl jsem a uviděl něco hnědého a chlupatého, ale plochého, jako velký hadr, který sebou ve vzduchu plácá a ohýbá se na okrajích. Vepředu to mělo zespodu tlamu naplněnou tucty tenkých ostrých zoubků.

Pleskavě to proplulo nad námi a v příštím okamžiku to bylo pryč.

„Co to bylo?“ zeptal jsem se a srdce mi bušilo v hrudi takovou silou, že jsem nevěděl, jestli vůbec dokážu vstát.

„Rejnovlk,“ řekla Lettie. „Už jsme zašli trochu dál, než jsem předpokládala.“ Vstala ze země a zadívala se směrem, kterým ten chlupatý tvor odletěl. Pak zvedla lískový proutek a začala se pomalu otáčet.

„Nemůžu nic zachytit.“ Pohodila hlavou, aby si odstranila vlasy z očí, aniž by při tom musela pustit lískový proutek. „Buďto se to skrývá, nebo jsme příliš blízko.“ Kousla se do rtu. Pak řekla: „Ten šilink. Ten, co jsi měl v krku. Vytáhni ho.“

Levou rukou jsem ho vylovil z kapsy a podal jsem jí ho. „Ne,“ řekla. „Já se ho nesmím dotknout, teď ne. Polož ho na rozsochu proutku.“

Neptal jsem se proč. Prostě jsem ten stříbrný šilink položil na místo, kde se proutek rozdvojoval. Lettie natáhla ruce a začala se velice pomalu otáčet, přičemž koncem proutku ukazovala přímo před sebe. Pohyboval jsem se s ní, ale vůbec nic jsem necítil. Žádný pulzující stroj. Otočili jsme se asi tak o půl otočky, když řekla: „Koukni se!“

Podíval jsem se směrem, kterým stála, ale neviděl jsem nic než stromy a stíny v lese.

„Ne, sem se dívej.“ Ukázala hlavou.

Z konce jejího proutku se začalo lehce kouřit. Otočila se kousek doleva, kousek doprava, ještě kousek doprava a konec proutku začal oranžově žhnout.

„Tohle jsem ještě neviděla,“ prohlásila Lettie. „Jasně, ta mince funguje jako zesilovač, ale je to tak –“

Ozvalo se tiché vhuššš! a konec proutku vzplál plamenem. Lettie ho zabodla do vlhkého mechu. Pak řekla: „Vezmi si tu minci zpátky,“ a já jsem to udělal. Bral jsem ji opatrně, pro případ, že by byla horká, ale byla ledově studená. Lettie nechala lískový proutek v mechu, z jeho zuhelnatělého konce se pořád ještě kouřilo.

Pak zase vyrazila a já jsem šel s ní. Teď jsme se drželi za ruce, svou levou svírala mou pravou. Vzduch byl divně cítit, jako po ohňostroji, a s každým dalším krokem, kterým jsme pronikali hlouběji do lesa, byla větší tma.

„Řekla jsem, že se ti nic nestane, že?“ řekla Lettie.

„Ano.“

„Slíbila jsem ti, že nedopustím, aby ti něco ublížilo.“

„Ano.“

„Pořád se mě drž za ruku. Ať se děje cokoliv, nesmíš se mě pustit.“

Její ruka byla teplá, ale ne zpocená. To bylo uklidňující.

„Drž se mě za ruku,“ opakovala. „A nedělej nic, co ti neřeknu. Rozumíš mi?“

„Moc bezpečně se necítím,“ odpověděl jsem.

Nepřela se se mnou. Místo toho řekla: „Zašli jsme dále, než jsem si myslela. Dále, než jsem předpokládala. Vlastně si ani nejsem jistá, jací tvorové tady na okraji žijí.“

Stromy náhle skončily a my jsme vyšli na volné prostranství.

„Jsme daleko od vaší farmy?“ zeptal jsem se.

„Ne. Pořád jsme na hranicích farmy. Hempstockovic farma se táhne hodně daleko. Spoustu jsme si jí přinesli s sebou ze staré země, když jsme se sem přestěhovali. Farma šla s námi a s ní i další věci. Babička jim říká blechy.“

Nevěděl jsem, kde jsme, ale nedokázal jsem uvěřit, že jsme pořád na pozemcích Hempstockovic farmy, o nic víc, než že jsme ve světě, ve kterém jsem vyrůstal. Nebe tady bylo kalně oranžové jako nějaké varovné světlo a rostliny, ostnaté a připomínající obří naježené aloe, byly temně stříbrozelené a vypadaly, jako by je někdo vytepal z dělového bronzu.

Mince, kterou jsem pořád ještě svíral v ruce a která se pomalu zahřála na teplotu mého těla, začala zase chladnout, až byla studená jako kostka ledu. Pravou rukou jsem se držel Lettie Hempstockové jako klíště.

Najednou řekla: „Jsme tady.“

Nejprve jsem si myslel, že se dívám na nějakou budovu; že je to nějaký stan, vysoký jako vesnický kostel, vyrobený z šedé a růžové celtoviny, která pleskala v poryvech větru na oranžovém nebi, nahnutá plátěná konstrukce vybledlá počasím a potrhaná časem.

A pak se to otočilo a já jsem uviděl, že to má obličej, a zaslechl jsem, jak něco zakňouralo jako nakopnutý pes. Pak jsem si uvědomil, že to kňučím já.

Ta tvář byla ztrhaná a její oči byly hluboké díry v látce. Za ní nebylo nic, byla to jen šedá plátěná maska, větší, než bych si dokázal představit, potrhaná a otřepená, třepotající se v poryvech bouřlivého větru.

Něco se přesunulo a ta plátěná věc pohlédla dolů na nás.

Lettie Hempstocková řekla: „Pověz mi svoje jméno.“

Nastalo ticho. Prázdné oči hleděly dolů na nás. Pak zazněl hlas stejně beztvarý jako vítr: „Jsem paní tohoto místa. Jsem tady už tak dlouho. Ještě před tím, než mrňaví lidé začali obětovávat jeden druhého na kamenech. A moje jméno patří jen mně, dítě. Ne tobě. A teď mě nech na pokoji, nebo vás všechny odvanu.“ Pokynulo to rukou podobnou potrhané hlavní plachtě a já jsem cítil, jak se třesu.

Pak mi Lettie Hempstocková mlčky stiskla ruku a rázem jsem se cítil odvážnější. Řekla: „Žádám tě, abys mi řekla svoje jméno, a myslím to vážně. Planého chvástání jsem už slyšela dost. Takže mi řekni, jak se jmenuješ; potřetí se tě na to ptát nebudu.“ Zněla teď mnohem víc jako vesnická holka než předtím. Možná to bylo tím hněvem v jejím hlase: když se rozzlobila, mluvila jinak.

„Ne,“ zašeptala ta šedá věc prostě. „Malá holko, malá holko… kdopak je tvůj kamarád?“

„Nic neříkej,“ zašeptala mi Lettie. Přikývl jsem, rty pevně stisknuté.

„Už mě to začíná unavovat,“ prohlásila plachtovitá věc a nedůtklivě zamávala svýma hadrovitýma rukama. „Něco za mnou přišlo a prosilo to o lásku a pomoc. Povědělo mi to, jak mohu všechny takové jako ono učinit šťastnými. Že jsou to prostincí tvorové a chtějí jenom peníze, akorát peníze a nic jiného. Ty malé symboly práce. Kdyby mě to o to požádalo, dala bych jim moudrost nebo mír, dokonalý mír…“

„Ani jedno, ani druhé,“ prohlásila Lettie Hempstocková.„Nemůžeš jim dát nic z toho, co chtějí. Nech je na pokoji.“

Zadul vítr a ta obří postava v něm zapleskala jako lodní plachta, a když to přestalo, postava změnila polohu. Teď to vypadalo, jako by si dřepla a zkoumala nás, jako obří plátěný vědec prohlížející si dvě bílé myšky.

Dvě velice vystrašené bílé myšky, držící se za ruce.

Lettiina ruka se teď potila. Stiskla tu mou, ale jestli proto, aby uklidnila mne, nebo sama sebe, jsem netušil. Oplatil jsem jí stisk.

Plátěný obličej, místo, kde by měl být obličej, se zavlnil. Myslím, že se usmál. Možná to byl úsměv. Měl jsem pocit, jako kdyby mne zkoumal, rozebíral mne. Jako kdyby o mně věděl všechno, i věci, které jsem o sobě nevěděl ani já.

Dívka, která mne držela za ruku, řekla: „Jestli mi nepovíš svoje jméno, spoutám tě jako bezejmennou věc. Tak či tak budeš spoutaná, svázaná a uzavřená jako mušle nebo ořech.“

Čekala, ale ta věc nic neřekla, a tak Lettie Hempstocková začala pronášet slova v jazyce, který jsem neznal. Občas spíš mluvila a občas spíš jako by zpívala v jazyce, který se nepodobal ničemu, co jsem kdy slyšel nebo s čím jsem se setkal. Ale tu melodii jsem znal. Byla to dětská písnička, melodie, na kterou jsme prozpěvovali: ‚Děti jdou si pohrát ven.’ Byla to tahle melodie, ale její slova byla mnohem starší. Tím jsem si byl jistý.

A jak zpívala, pod oranžovou oblohou se začaly dít věci. Země ožila a hemžila se červy, dlouhými šedými červy, kteří vylézali z hlíny pod našima nohama.

Něco proti nám vyletělo ze středu té pleskající plachty. Bylo to trochu větší než fotbalový míč. Ve škole, při sportovních hrách, jsem většinou minul, co jsem měl chytit, nebo jsem zareagoval příliš pozdě a dostal jsem ránu do obličeje nebo do břicha. Ale tohle letělo přímo na mě a Lettii Hempstockovou, a já jsem nepřemýšlel, prostě jsem jednal.

Natáhl jsem obě ruce před sebe a chytil jsem tu věc, pleskající, svíjející se změť pavučin a tlejících hadrů. A ve chvíli, kdy jsem to chytil do rukou, jsem ucítil, že mě něco zranilo: bodavou bolest v chodidle, která okamžitě zase zmizela, jako kdybych šlápl na špendlík.

Lettie mi tu věc, kterou jsem chytil, vyrazila z rukou, a ona spadla na zem, kde se zhroutila sama do sebe. Lettie popadla mou pravou ruku a držela ji ještě pevněji než předtím. A po celou tu dobu nepřestávala zpívat.

Později se mi o té její písni zdálo, o tajemných slovech na prostinkou melodii dětské písničky, a ve snu jsem rozuměl, co říkají. V tom snu jsem hovořil tímtéž jazykem, prvním jazykem, a měl jsem vládu nad povahou všeho, co je skutečné. V mém snu to byl jazyk toho, co je, a o čemkoliv se v něm promluvilo, to se stalo realitou, protože nic, co v něm bylo vysloveno, nemohlo být lží. Byly to základní stavební kameny všeho. Ve svém snu jsem ten jazyk používal, abych uzdravoval nemocné a k létání; jednou se mi zdálo, že mám na břehu moře penzion a každému, kdo tam přijde, řeknu v tom jazyce: ‚Uzdrav se,‘ a on se uzdraví a už nebude neúplný, protože jsem promluvil jazykem tvoření.

A protože Lettie hovořila jazykem tvoření, i když jsem nerozuměl, co říká, věděl jsem, co bylo řečeno. Ta věc na mýtině byla k tomu místu připoutána navždy, uvězněná, a už nesměla působit svým vlivem na nic mimo své království.

Lettie Hempstocková dokončila svou píseň.

V duchu jsem si představoval, že slyším, jak ten tvor křičí, protestuje, zuří, ale pod oranžovým nebem zavládl naprostý klid. Ticho rušilo jenom pleskání plátna a vrzání větviček stromů.

Vítr ustal.

Na černou zem se snesly tisíce útržků šedého plátna jako něco mrtvého nebo jako zapomenuté prádlo. Nic se nehýbalo.

Lettie řekla: „To by ji mělo udržet.“ Stiskla mi ruku. Připadalo mi, že se snaží, aby to znělo vesele, ale neznělo. Znělo to ponuře. „Pojďme domů.“

Šli jsme, ruku v ruce, lesem namodralých jehličnanů, přešli jsme červeně a žlutě natřený most přes okrasný rybníček, kráčeli jsme kolem pole, na kterém rostla mladá kukuřice jako zelená tráva nasetá do řad, šplhali jsme ruku v ruce po dřevěných schůdcích, až jsme došli k dalšímu poli osetému čímsi, co vypadalo jako nízké orobince nebo chlupatí hadi, černí a bílí, hnědí a oranžoví, šedí a pruhovaní, a všichni se pomalu kývali a vrtěli na sluníčku.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Utrhni si jeden, jestli chceš, a uvidíš,“ odpověděla Lettie.

Podíval jsem se dolů: chlupatý výhonek u mých nohou byl úplně černý. Sehnul jsem se, chytil jsem ho levou rukou pevně těsně u země a zatáhl jsem.

Něco vyjelo z hlíny a zuřivě se mi to zkroutilo v ruce. Bylo to, jako by se mi do ní zapíchly tucty drobných jehliček. Setřepal jsem z toho hlínu a omluvil jsem se mu, a ono na mě hledělo spíš překvapeně a zmateně než vztekle. Pak mi přeskočilo z ruky na košili a já jsem je k sobě přitiskl: černé kotě, drobné, se špičatou, zvědavou tvářičkou, bílým flíčkem na jednom uchu a zářivě modrozelenýma očima.

„Na farmě získáváme kočky normálním způsobem,“ podotkla Lettie.

„Co je to?“

„Velký Oliver. Na naší farmě se objevil někdy v pohanských dobách. Všechny naše kočky pocházejí z něj.“

Podíval jsem se na kotě, které mi viselo drápky na košili.

„Můžu si to vzít domů?“ zeptal jsem se.

„Není to to. Je to ono. A vzít si odsud domů cokoliv není dobrý nápad,“ řekla Lettie.

Postavil jsem kotě na zem na okraj pole. Rozběhlo se za motýlem, který se vznášel těsně mimo jeho dosah, a ani jedenkrát se po mně neohlédlo.

„Moje kotě přejelo auto,“ řekl jsem Lettii. „Bylo ještě malé. Pověděl mi o tom ten muž, co zemřel, i když on neřídil. Říkal, že ho neviděli.“

„To je mi líto,“ řekla Lettie. Pak jsme šli pod rozkvetlými jabloněmi a svět voněl po medu. „To je ta potíž se živými tvory. Moc dlouho nevydrží. Jeden den je to kotě, další dospělá kočka. A pak jenom vzpomínka. A vzpomínky blednou a splývají dohromady…“

Otevřela pětibřevnovou bránu a prošli jsme jí. Pustila mou ruku. Byli jsme na dolním konci uličky a u cesty byla dřevěná lavice s otlučenými konvemi na mléko. Svět byl zase cítit normálně.

„Už jsme doopravdy zpátky?“ ujistil jsem se.

„Ano,“ řekla Lettie Hempstocková. „A ona už žádné další problémy působit nebude.“ Odmlčela se. „Byla velká, že? A zlá? Takovou jsem ještě neviděla. Kdybych věděla, že bude tak stará, tak velká a tak zlá, nevzala bych tě s sebou.“

Byl jsem rád, že mě s sebou vzala.

Pak řekla: „Kéž by ses mě nepustil. Ale stejně jsi v pořádku, ne? Nic se ti nestalo. K žádné škodě nedošlo.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl jsem. „Neboj se. Jsem statečný vojáček.“ Tak mi to vždycky říkával děda. Pak jsem zopakoval, co řekla ona: „K žádné škodě nedošlo.“

Usmála se na mě, zářivě a s úlevou, a já jsem jen doufal, že to, co jsem řekl, je pravda.

V.

Toho večera seděla moje sestra na posteli a do omrzení si kartáčovala vlasy. Kartáčovala si je každý večer stokrát a pokaždé to počítala. Netušil jsem proč.

„Co to děláš?“ zeptala se mě.

„Dívám se na svou nohu,“ odpověděl jsem.

Zíral jsem na chodidlo své pravé nohy. Přes jeho střed vedla tenká růžová čára, přes celou jeho klenbu, skoro až k patě, památka na to, jak jsem jako batole šlápl na střep. Vzpomínám si, jak jsem se to ráno probudil ve své postýlce a díval se na černé stehy, které držely okraje rány u sebe. Je to moje nejstarší vzpomínka. Na tu růžovou jizvu jsem si už zvykl. Malá dírka vedle ní byla nová. Nacházela se v místech, kde jsem ucítil tu náhlou bolest, ale teď nebolela. Byla to jen dírka.

Dloubl jsem do ní ukazováčkem a připadalo mi, že se něco uvnitř díry stáhlo hlouběji.

Sestra si přestala kartáčovat vlasy a zvědavě mě pozorovala. Vstal jsem, vyšel z pokoje a zamířil jsem do koupelny na konci chodby.

Nevím, proč jsem se na to nezeptal dospělých. Tehdy jsem se ale dospělých nevyptával na nic, jedině když nebylo zbytí. Toho roku jsem si vydloubal z kolene bradavici zavíracím nožíkem a zjistil jsem, jak hluboko můžu říznout, než to začne bolet, a jak vypadají kořeny bradavice.

V koupelnové skříňce za zrcadlem byla pinzeta z nerezové oceli s ostrými špičkami, určená na vytahování třísek, a krabička náplastí. Posadil jsem se na kovový bok bílé vany a znovu prozkoumal díru ve své noze. Byl to jednoduchý kruhový otvor s hladkými okraji. Jak je hluboký, jsem neviděl, protože mi v tom něco bránilo. Něco v ní bylo. Něco, co se stahovalo pokaždé, když se toho dotklo světlo.

Připravil jsem si pinzetu a čekal jsem. Nic se nedělo. Nic se nezměnilo.

Přidržel jsem před otvorem ukazováček levé ruky a zastínil jsem ho tak před světlem. Pak jsem špičky pinzety přiložil těsně k otvoru a čekal jsem. Napočítal jsem do sta, možná inspirován sestřiným rozčesáváním vlasů. Potom jsem ukazováček odtáhl a bodl jsem pinzetou dovnitř.

Konečky pinzety jsem zachytil hlavičku červa, pokud to byl červ, stiskl jsem a začal jsem tahat.

Pokusili jste se někdy vytáhnout žížalu z díry? Víte, jak se uvnitř drží? Jak používají celou délku svého těla, aby se zapřely o stěny? Vytáhl jsem z díry ve své noze možná na palec délky toho červa, růžového a šedého, skvrnitého jako něco nakaženého, a dál to nešlo. Cítil jsem, jak se v mém mase vzpřičuje a zabraňuje mi, abych ho táhl dál. Neděsilo mě to. Zjevně to bylo něco, co se lidem stává, jako když měla sousedovic kočka Mihulka škrkavky. Já jsem měl červa v noze a snažil jsem se ho vytáhnout.

Kroutil jsem pinzetou a přitom jsem přemýšlel. Vzpomněl jsem si na špagety na vidličce a začal jsem červa na pinzetu navíjet. Pokoušel se zalézt zpátky, ale já jsem pinzetou pomaloučku otáčel, až už to dál prostě nešlo.

Cítil jsem v sobě ten lepkavý, plastický způsob, kterým se to ve mně snažilo udržet. Bylo to, jako bych si vytahoval proužek vlastního svalu. Sklonil jsem se, jak nejvíce jsem dokázal, natáhl jsem levou ruku a otočil jsem kohoutkem s horkou vodou, tím, co má uprostřed červenou tečku, a nechal jsem ji téct. Voda vytékala z kohoutku a dolů do vany tři nebo čtyři minuty, než z ní začala stoupat pára.

Když byla voda vařící, natáhl jsem nohu a pravou ruku, pevně jsem sevřel pinzetu a část tvora, kterou se mi podařilo vytáhnout ven. Pak jsem tu část, kde ho pinzeta držela, strčil pod horkou vodu. Voda mi stříkala na nohu, ale byl jsem zvyklý běhat bos a měl jsem chodidla ztvrdlá, takže jsem to skoro nevnímal. Tam, kde se voda dotkla mých prstů, to bolelo, ale byl jsem na to připravený. Červ ne. Cítil jsem, jak se uvnitř mne napíná a snaží se uniknout horké vodě, a přitom ztrácí oporu. Vítězoslavně jsem otočil pinzetou a začal tu věc ze sebe vytahovat. Její odpor byl čím dál slabší.

Trpělivě jsem tahal, a jak se stále větší část červa ocitala v horké vodě, začal ochabovat. Už jsem ho měl venku skoro celého– ale pak jsem začal být příliš sebejistý, příliš spokojený sám se sebou a neopatrný. Zatahal jsem příliš silně a červ se přetrhl. Ten konec, který zůstal venku, byl potrhaný a mokvavý, jako kdybych ho usekl.

Nicméně i když kousek toho tvora zůstal v mé noze, musel být maličký.

Prohlédl jsem si červa. Byl tmavě šedý a světle šedý s růžovými skvrnami, článkovaný jako obyčejná žížala. Jakmile jsem ho vytáhl z horké vody, okamžitě se vzpamatoval. Kroutil se a ta část těla, která byla navinutá na pinzetu, teď volně visela dolů a svíjela se, i když jsem ho držel za hlavičku (Byla to hlavička? Jak jsem to měl poznat?) v pinzetě.

Nechtěl jsem ho zabít, nezabíjím zvířata, když to není nutné, ale zbavit jsem se ho musel. Byl nebezpečný. O tom jsem nepochyboval ani na chvíli.

Podržel jsem červa nad odtokovým otvorem vany, kde se kroutil v horké vodě. Pak jsem ho pustil a díval jsem se, jak mizí v potrubí. Nějaký čas jsem ještě nechal vodu téct a umyl jsem pinzetu. Nakonec jsem si dírku na chodidle zalepil kouskem náplasti a ucpal jsem odtok zátkou, aby červ nemohl vylézt zpátky, až zastavím vodu. Otočil jsem kohoutkem. Nevěděl jsem, jestli je ta věc mrtvá, ale nepřipadalo mi, že by byla schopná vylézt z potrubí.

Vrátil jsem pinzetu zpátky do skříňky, ze které jsem ji vzal, pak jsem ji zavřel a podíval jsem se na sebe do zrcadla.

Uvažoval jsem jako tolikrát, když jsem byl v tom věku, kdo jsem a na co přesně hledí tvář v zrcadle. Jestli ten obličej, na který jsem se díval, nebyl já, a já jsem věděl, že není, protože já zůstanu stále já, ať už se s mým obličejem stane cokoliv, kdo tedy? Co se na mě dívalo?

Vrátil jsem se do ložnice. Tohle byla moje noc a mohl jsem nechat dveře na chodbu otevřené, a tak jsem počkal, až sestra usne, aby na mne nežalovala, a pak jsem si v kalném světle z chodby četl další dobrodružství Tajné sedmy, dokud jsem neusnul.

VI.

Drobné doznání: jako velice malý chlapec, možná tří nebo čtyřletý, jsem byl netvor.

„Byl jsi malý netvor,“ informovalo mne hned několik tet při různých příležitostech, jakmile jsem bezpečně dosáhl dospělosti a na veškeré moje dětské excesy mohlo být nahlíženo s jistým pobavením. Ale já osobně jsem si nepamatoval, že bych byl netvor. Pamatoval jsem si jen, že jsem chtěl prosadit svou.

Malé děti považují samy sebe za bohy, nebo alespoň některé z nich, a jsou spokojeny, jedině když s nimi zbytek světa tu hru hraje a vidí věci jejich optikou.

Ale teď jsem už nebyl malý chlapec. Bylo mi sedm. Dříve jsem nevěděl, co je strach, ale nyní jsem byl obyčejné vyděšené děcko.

Ta záležitost s červem v mé noze mne nevyděsila. Nemluvil jsem o tom. Nicméně jsem druhého dne začal přemýšlet, jestli lidé mívají červy v nohou často, nebo jestli je to něco, co se přihodilo jenom mně, na tom místě pod oranžovou oblohou na kraji Hempstockovic farmy.

Když jsem se probudil, sloupl jsem si náplast z chodidla a ke své úlevě jsem zjistil, že se rána už začíná zatahovat. Na místě, kde byl ještě včera otvor, teď bylo jen růžové místečko, jako puchýřek, ale nic víc.

Sešel jsem dolů na snídani. Moje máma vypadala šťastně. Řekla mi: „Dobrá zpráva, miláčku. Mám práci. V Dicksonově optice potřebují optometričku a chtějí, abych nastoupila už dnes odpoledne. Budu pracovat čtyři dny v týdnu.“

Nevadilo mi to. Pokud šlo o mě, bylo to v naprostém pořádku.

„A mám ještě další dobré zprávy. Sehnali jsme někoho, kdo dohlédne na vás děti, když budu v práci. Jmenuje se Ursula. Bude spát ve tvém bývalém pokojíku nad schody. Bude něco jako hospodyně. Postará se, abyste se najedli, a bude v domě uklízet, paní Wolleryová má potíže s kyčlemi a říkala, že několik týdnů nemůže docházet. Pro mě to znamená opravdu velkou úlevu, že tady někdo bude, když teď budeme táta i já oba pracovat.“

„Nemáte peníze,“ namítl jsem. „Říkali jste, že nemáte peníze.“

„Proto jsem vzala tu práci optometričky,“ odpověděla. „A Ursula se o vás bude starat za byt a stravu. Potřebovala si tu na několik měsíců najít ubytování. Volala mi dnes ráno. Má skvělá doporučení.“

Doufal jsem, že na nás bude hodná. Předchozí hospodyně, Gertruda, která u nás byla před šesti měsíci, moc hodná nebyla; ráda mně a mé sestře prováděla různé kanadské žertíky. Například nám v posteli zkracovala prostěradly prostor pod přikrývkou, což nás mátlo. Nakonec jsme pochodovali po domě s lepenkovými transparenty, na kterých stálo ‚Nenávidíme Gertrudu‘ a ‚Nelíbí se nám, co Gertruda vaří‘, strkali jsme jí do postele malé žabky a ona se vrátila do Švédska.

Vzal jsem si knihu a šel jsem na zahradu.

Byl teplý jarní den a já jsem vyšplhal po provazovém žebříku na nejnižší větev velkého buku, posadil jsem se na ni a četl jsem si. Když si čtu knihu, nebojím se ničeho: byl jsem hodně daleko, ve starém Egyptě, dozvídal jsem se o Hathor a jak se kradla Egyptem ve lví podobě a zabila tolik lidí, že se egyptský písek zbarvil doruda, a jak se jí zbavili, až když smíchali pivo, med a uspávací lektvar, obarvili výsledný nápoj načerveno, aby ho považovala za krev. Ona ho vypila a usnula. Ra, otec bohů, z ní pak udělal bohyni lásky, takže rány, které zasazovala lidem, teď byly jen srdeční povahy.

Uvažoval jsem, proč to bohové udělali. Proč ji prostě nezabili, když k tomu měli příležitost?

Pověsti jsme měl rád. Nebyly to příběhy pro dospělé, ale nebyly to ani příběhy pro děti. Byly mnohem lepší. Ony prostě byly.

Příběhy pro dospělé mi nikdy nedávaly smysl, a tak pomalu se rozbíhaly. Měl jsem z nich pocit, že ukrývají tajemství, mytická zednářská tajemství dospělosti. Proč dospělí nechtějí číst o Narnii, tajuplných ostrovech, pašerácích a nebezpečných vílách?

Dostal jsem hlad. Slezl jsem ze stromu a zamířil kolem zadní části domu, prošel jsem kolem prádelny, která voněla mýdlem na praní a plísní, kolem kůlny na dřevo a uhlí, kolem venkovních toalet s dřevěnými dvířky natřenými na zeleno, kde číhali pavouci. Zadním vchodem jsem vešel na chodbu a odtud do kuchyně.

Byla tam moje máma se ženou, kterou jsem nikdy dříve neviděl. Když jsem ji spatřil, zabolelo mne u srdce. Myslím doslova, ne metaforicky: v mé hrudi se něco pohnulo, jen na okamžik a pak to zmizelo.

Moje sestra seděla u kuchyňského stolu a jedla cereálie z misky.

Ta žena byla velice hezká. Měla krátké vlasy barvy světlého medu a velké šedomodré oči, a používala bledou rtěnku. Připadala mi vysoká i na dospěláka.

„Miláčku? Tohle je Ursula Monktonová,“ oznámila mi máma. Neřekl jsem na to nic. Jen jsem na ni zíral. Máma do mne dloubla.

„Ahoj,“ zamumlal jsem.

„Stydí se,“ řekla Ursula Monktonová. „Až se trochu lépe poznáme, určitě budeme dobří kamarádi.“ Natáhla ruku a prsty zajela mé sestře do vlasů. Ta se na ni usmála svým kolozubým úsměvem.

„Mám tě tak ráda,“ lísala se. Pak řekla mámě a mně: „Až vyrostu, chci být jako Ursula Monktonová.“

Máma a Ursula se zasmály. „Ty moje malé zlatíčko,“ řekla Ursula Monktonová. Pak se otočila ke mně. „A co my? My budeme taky kamarádi?“

Jen jsem se na ni díval, jak je dospělá a světlovlasá v těch svých šedých a růžových šatech, a bál jsem se.

Její šaty nebyly potrhané. Předpokládám, že tak byly schválně navržené, byl to prostě ten druh. Ale když jsem se na ni díval, představoval jsem si, že její šaty vlají i v kuchyni, kde žádný vítr nebyl, vlají jako plachta lodi na širém oceánu pod oranžovým nebem.

Nevím, co jsem tenkrát odpověděl, nebo jestli jsem vůbec něco řekl. Ale odešel jsem z kuchyně, přestože jsem měl hlad, a nevzal jsem si ani jablko.

Odnesl jsem si knížku do zadní části zahrady, pod balkon, vedle květinových záhonů, které byly u okna obývacího pokoje, a tam jsem si četl, na svůj hlad jsem zapomněl v Egyptě mezi bohy se zvířecími hlavami, kteří si je navzájem uřezávali, aby se zase znovuzrodili do nového života.

Moje sestra vyšla na zahradu.

„Já ji mám tak ráda,“ řekla mi. „Je to moje kamarádka. Chceš vidět, co mi dala?“ Vytáhla malou šedou peněženku, takovou, jakou nosila máma v kabelce na mince. Zavírala se kovovou motýlkovou sponou. Vypadala, že byla vyrobená z kůže. Napadlo mne, jestli to je myší kůže. Sestra ji otevřela, strčila do ní prsty a vytáhla velkou stříbrnou minci: půlkorunu.

„Podívej se!“ řekla. „Podívej se, co mám!“

Chtěl jsem půlkorunu. Ne, chtěl jsem to, co bych si za půlkorunu mohl koupit, kouzelné triky a plastové žertovné předměty, knihy a tolik, tolik různých věcí. Ale nechtěl jsem malou šedou peněženku s půlkorunou.

„Mně se nelíbí,“ řekl jsem sestře.

„To jenom proto, že jsem ji viděla první,“ odsekla. „Je to moje kamarádka.“

Nemyslel jsem si, že je Ursula Monktonová něčí kamarádka. Chtěl jsem jít a povědět o ní Lettii Hempstocková, ale co jsem jí měl říct: Že naše nová chůva a hospodyně nosí šedorůžové šaty? Že mi připadá divná?

Moc jsem si přál, abych včera nepustil Lettiinu ruku. Za Ursulu Monktonovou jsem mohl já, tím jsem si byl jistý, stejně jako že se jí nezbavím tím, že ji spláchnu do vany nebo jí do postele nastrkám žabky.

Mohl jsem je tam nechat, mohl jsem utéct, běžet uličkou asi míli k Hempstockovic farmě, ale neudělal jsem to a brzy přijelo taxi, aby mou matku odvezlo do Dicksonovy optiky, kde bude lidem ukazovat písmena přes čočky a pomáhat jim vidět lépe, a mě tady nechala s Ursulou Monktonovou.

Přišla do zahrady s talířem obložených chlebů.

„Mluvila jsem s tvou mámou,“ řekla, sladký úsměv pod bledou rtěnkou. „A když tady budu já, nebudete se vy děti nikam toulat. Můžete se pohybovat kdekoliv po domě nebo po zahradě, nebo můžete jít ke svým kamarádům, ale nebudete jen tak odcházet z pozemku a někde se poflakovat.“

„Samozřejmě,“ řekla moje sestra.

Já jsem neřekl nic.

Sestra si vzala chléb s burákovým máslem a začala ho jíst.

Měl jsem hrozný hlad. Uvažoval jsem, jestli jsou ty chleby nebezpečné, nebo ne. Netušil jsem. Strašně jsem se bál, že když nějaký sním, změní se mi v žaludku v červy a ti se ve mně budou svíjet, rozlézat se mi po těle a růst, až nakonec protrhnou kůži a vylezou ven.

Odešel jsem do domu. Otevřel jsem dveře do kuchyně. Ursula Monktonová tam nebyla. Nacpal jsem si do kapes ovoce, jablka, pomeranče a tvrdé hnědé hrušky. Vzal jsem tři banány a nacpal si je pod bundu a pak jsem utekl do laboratoře.

Moje laboratoř, tak jsem tomu říkal, byla nazeleno natřená kůlna v nejvzdálenější části našeho pozemku. Byl to vlastně přístavek ke staré garáži. Vedle kůlny rostla smokvoň, i když zralé fíky z ní jsme nikdy neokusili, vždycky tam byly jen velké listy a malé zelené plody. Kůlnu jsem nazýval svou laboratoří, protože jsem v ní měl svou chemickou soupravu: permanentní narozeninový dárek, který táta vykázal z domu poté, co jsem vyrobil cosi ve zkumavce. Míchal jsem různé chemikálie nazdařbůh a pak je zahříval, dokud nevzkypěly a nezčernaly, šíříce kolem sebe čpavý pach, který se nedal vyvětrat. Táta řekl, že mu nevadí, že dělám experimenty (i když ani jeden z nás neměl tušení, s čím bych asi tak mohl experimentovat, ale na tom nezáleželo: moje máma mi dala chemickou soupravu k narozeninám a vidíte, jak dobře vybrala?), ale nechtěl, abych to dělal blízko domu.

Snědl jsem banán a hrušku, pak jsem ukryl zbytek ovoce pod dřevěný stůl.

Dospělí se drží cest. Děti bádají. Dospělí se spokojí s tím, že chodí neustále stejnými stezkami, stokrát nebo tisíckrát; dospělé možná nikdy ani nenapadne, že by mohli sejít z cestičky a plazit se pod rododendrony, aby objevili prostor mezi ploty. Já jsem byl dítě, což znamenalo, že jsem znal tucty různých způsobů, jak opustit náš pozemek a dostat se na uličku, z nichž ani jeden nezahrnoval příjezdovou cestičku. Rozhodl jsem se, že se vyplížím z laboratoře kolem zdi a okraje trávníku a pak zahnu mezi rododendrony a vavříny, které v této části lemovaly zahradu. Z vavřínů jsem se už mohl skutálet dolů k rezavému plotu, který tu vedl kolem uličky.

Nikdo se nedíval. Utíkal jsem a plazil jsem se a prodíral se vavřínovým houštím, pak jsem seběhl po stráni dolů, protáhl jsem se ostružiním a kopřivami, které od posledně hodně vyrostly.

Ursula Monktonová na mne čekala dole, přímo před rezavějícím plotem. Neexistoval způsob, jak by se tam mohla dostat, aniž bych ji viděl, ale byla tam. Stála s rukama založenýma na prsou a dívala se na mě, a její šedorůžové šaty na ní vlály v poryvech větru.

„Myslím, že jsem řekla, že nebudete opouštět pozemek.“

„Neopouštím ho,“ odpověděl jsem s jistotou, o které jsem věděl, že ji necítím ani za mák. „Pořád jsem na našem pozemku. Jenom to tady prozkoumávám.“

„Kradeš se kolem,“ řekla.

Neodpověděl jsem.

„Myslím, že bys měl být ve svém pokoji, kde tě budu mít na očích. Je čas, aby sis zdříml.“

Na tohle jsem už byl příliš starý, ale věděl jsem, že jsem také příliš mladý, abych se s ní hádal anebo abych tu hádku vyhrál, pokud bych se o to pokusil.

„Dobře,“ řekl jsem.

„Neříkej ‚dobře‘‚“ opáčila. „Řekni: ‚Ano, slečno Monktonová.‘ Nebo ‚madam‘. Řekni: ‚Ano, madam‘.“

Shlížela na mne svýma šedomodrýma očima, které mi připomněly díry v plátně a v tu chvíli nevypadaly ani trochu hezky.

Řekl jsem: ‚Ano, madam,‘ a nenáviděl jsem se za to.

Společně jsme vyšli do kopce.

„Tví rodiče si tento dům už nemohou dovolit,“ řekla Ursula Monktonová. „A nemohou si ani dovolit ho udržovat. Už brzy zjistí, že nejlepší způsob, jak vyřešit svoje finanční problémy, je prodat dům a zahradu developerské firmě. Pak se všechno tohle –“ a tohle byla změť ostružiní, neudržovaný svět za trávníkem „– promění v tucty naprosto stejných domků a zahrádek. A když budete mít štěstí, budete bydlet v jednom z nich. Když ne, budete jen závidět těm, kdo budou. Bude se ti to líbit?“

Miloval jsem dům a zahradu. Miloval jsem, jak je starý a zchátralý. Miloval jsem to místo, jako by bylo mou součástí, a možná že bylo.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se jí.

„Ursula Monktonová. Jsem vaše hospodyně.“

„Kdo jsi doopravdy? Proč dáváš lidem peníze?“

„Každý chce peníze,“ odpověděla, jako by se to rozumělo samo sebou. „Činí je šťastnými. Udělají šťastným i tebe, když je necháš.“ Vyšli jsme vedle hromady kompostu za kruhem tmavší trávy, kterému jsme říkali vílí kruh: někdy, když bylo delší dobu vlhké počasí, v něm vyrazily zářivě žluté houby.

„A teď,“ řekla, „do svého pokoje.“

Utekl jsem od ní, běžel jsem, jak nejrychleji jsem uměl, přes vílí kruh, po trávníku, kolem růžových keřů a kůlny na uhlí k domu.

Ursula Monktonová stála ve dveřích, aby mne přivítala, ačkoliv mě žádným způsobem nemohla předběhnout. To bych ji viděl. Její účes byl dokonalý a rtěnka vypadala, jako by si ji právě nanesla.

„Byla jsem v tobě,“ řekla mi. „Takže moudrá rada: Jestli někomu něco řekneš, neuvěří ti. A protože jsem byla v tobě, dozvím se to. A mohu to zařídit tak, že už nikdy nikomu neřekneš nic, co nechci, abys řekl.“

Vyšel jsem po schodech nahoru a lehl si na postel. Místo na chodidle, kam se zavrtal červ, a nyní i moje hruď, bolely. Utekl jsem do knihy. Vždycky jsem se tam uchyloval, když na mne byl skutečný život příliš těžký nebo příliš nepružný. Vzal jsem si nějaké máminy knihy z doby, kdy byla malá, a četl jsem si o dobrodružstvích školaček ze třicátých a čtyřicátých let. Většinou byly o pašerácích nebo špionech nebo o páté koloně, ať už to znamenalo cokoliv, a dívky v nich vždycky byly odvážné a věděly přesně, co mají udělat. Já jsem nebyl odvážný a neměl jsem ani tušení, co mám dělat.

V životě jsem se necítil tak osamělý.

Uvažoval jsem, jestli mají Hempstockovi telefon. Připadalo mi to nepravděpodobné, ale nikoliv nemožné, možná to dokonce byla paní Hempstocková, kdo na policii nahlásil opuštěný mini. Telefonní seznam byl dole, ale číslo na informace jsem znal zpaměti a mohl jsem se zeptat na někoho jménem Hempstocková, kdo žije na Hempstockovic farmě. Telefon byl v ložnici mých rodičů.

Vstal jsem z postele, došel jsem ke dveřím a vyhlédl ven. Horní chodba byla prázdná. Co nejrychleji jsem přeběhl do vedlejší ložnice. Stěny tu byly bledě růžové a postel mých rodičů byla pokrytá přehozem, který byl zase pokrytý velkými natištěnými růžemi. Bylo tam francouzské okno, kterým se dalo vyjít na balkon vedoucí kolem celé téhle strany domu. Na nočním stolku vedle postele stál smetanově bílý telefon. Zvedl jsem sluchátko, zaposlouchal se do táhlého oznamovacího tónu a pak jsem vytočil informace a čekal jsem, až se ze sluchátka ozve hlas telefonistky, aby mi řekl číslo na Hempstockovic farmu. Měl jsem s sebou tužku a byl jsem připraven si číslo zapsat na modrou obálku knihy Pansy zachraňuje školu.

Telefonistka se neozývala. Vyzváněcí tón pokračoval a přes něj jsem uslyšel hlas Ursuly Monktonové, který říkal: „Dobře vychovaný chlapec by ani nepomyslel na to vyplížit se ze svého pokoje a použít telefon, že?“

Neřekl jsem nic, i když jsem nepochyboval o tom, že mě slyší dýchat. Zavěsil jsem sluchátko do vidlice a vrátil se do pokoje, o který jsem se dělil se svou sestrou.

Posadil jsem se na postel a díval jsem se z okna.

Moje postel byla přiražená těsně ke stěně přímo pod oknem. Rád jsem spal při otevřeném okně. Deštivé noci k tomu byly nejlepší: mohl jsem otevřít okno, položit si hlavu na polštář, zavřít oči a cítit vítr na tváři a poslouchat, jak stromy šelestí a vržou. Dešťové kapky mi přistávaly na obličeji, a když jsem měl štěstí, snil jsem, že jsem ve své lodi na oceánu a houpám se na vlnách. Nepředstavoval jsem si, že jsem pirát nebo že někam pluji. Byl jsem jen na lodi.

Ale teď nepršelo a nebyla noc. Oknem jsem viděl jenom stromy, oblaka a purpurovou linii obzoru v dálce.

Pod velkou plastovou figurkou Batmana, kterou jsem dostal k narozeninám, jsem měl zásobu čokolády pro případ nouze, a tak jsem se do ní pustil, a jak jsem jedl čokoládu, myslel jsem na to, jak jsem pustil ruku Lettie Hempstockové, abych chytil tu kouli shnilých hadrů, a na bodavou bolest v noze, kterou jsem vzápětí ucítil.

Přinesl jsem ji sem, pomyslel jsem si a věděl jsem, že je to pravda.

Ursula Monktonová nebyla skutečná. Byla jen papírmašová maska pro tu věc, která byla ve mně jako červ, která vlála ve větru na mýtině pod oranžovým nebem.

Pustil jsem se do čtení Pansy zachraňuje školu. Špioni, kterými byli učitelé prací na školních pozemcích, propašovali nepříteli tajné plány letecké základny vybudované poblíž školy; ty plány byly ukryté ve vydlabané zelenině.

„Dobré nebe!“ zvolal inspektor renomovaného oddělení pro boj s pašeráky a špiony (OPBPŠ) Scotland Yardu Davidson.

„To je doslova to poslední místo, kde bychom hledali!“

„Dlužíme ti omluvu, Pansy,“ řekla přísná ředitelka školy s pro ni značně netypickým hřejivým úsměvem na tváři a v očích jí přitom zajiskřilo tak, že si Pansy pomyslela, jestli se v té ženě nakonec nespletla. „Zachránila jsi pověst naší školy! A teď, než nám příliš zpychneš, neměla jsi náhodou madam vyčasovat nějaká francouzská slovesa?“

Část mého já byla docela spokojená s Pansy, i když zbytek se hrozně bál. Čekal jsem, až rodiče přijdou domů. Musím jim říct, co se stalo. Všechno jim řeknu. Oni mi uvěří.

Můj táta tehdy pracoval v kanceláři asi hodinu cesty autem od našeho domu. Nebyl jsem si jistý, co přesně dělá. Měl velice příjemnou a hezkou sekretářku, která měla malého pudla, a kdykoliv jí táta řekl, že nás děti přivede do práce, brala pudla s sebou, abychom si s ním mohli hrát. Někdy jsme jeli kolem budov a táta řekl: „Tahle je naše.“ Mě ale budovy nezajímaly, a tak jsem se nikdy nezeptal, jak je tahle naše nebo kdo vlastně jsou ti my.

Ležel jsem na posteli a četl si jednu knihu za druhou, dokud se ve dveřích pokoje neobjevila Ursula Monktonová a neřekla: „Teď můžeš jít dolů.“

Dole se moje sestra dívala v obývacím pokoji na televizi. Sledovala program, který se jmenoval How, Jak, vědecko-populární pořad o tom, jak různé věci fungují. Zahajoval ho moderátor s indiánskou čelenkou na hlavě, který řekl: „Howgh,“ a pak ze sebe vydal příšerný válečný pokřik.

Chtěl jsem televizi přepnout na BBC, ale sestra se na mne vítězoslavně podívala a řekla: „Ursula říkala, že se budeme dívat na to, co chci já, a ty to nesmíš přepínat.“

Asi minutu jsem seděl vedle ní a díval se, jak starý muž s knírem ukazuje všem anglickým dětem, jak se vážou mušky.

„Ona není hodná,“ řekl jsem.

„Mně se líbí. Je hezká.“

O chvíli později přišla domů máma, zavolala na nás z chodby a pak šla rovnou do kuchyně za Ursulou Monktonovou. Po chvíli se objevila ve dveřích. „Budeme večeřet hned, jak se vrátí táta. Běžte si umýt ruce.“

Sestra odběhla nahoru, aby si umyla ruce.

„Nemám ji rád,“ řekl jsem mámě. „Pošleš ji pryč?“

Máma si povzdechla. „Miláčku, ta záležitost s Gertrudou se tentokrát opakovat nebude. Ursula je velice milé děvče z dobré rodiny. A vás dva doopravdy zbožňuje.“

Pak se vrátil táta a podávala se večeře. Hustá zeleninová polévka, pak smažené kuře a nové brambory s mraženým hráškem. Tohle všechno jsem miloval. Nesnědl jsem jediné sousto. „Nemám hlad,“ vysvětlil jsem.

„Nejsem tady od toho, abych na někoho žalovala,“ řekla Ursula Monktonová. „Ale někdo měl na rukou a obličeji čokoládu, když vycházel ze svého pokoje.“

„Moc bych si přál, aby ses necpal tím svinstvem,“ povzdechl si táta.

„Je to samý cukr. A kazí chuť k jídlu a zuby,“ dodala máma. Bál jsem se, že mě přinutí jíst, ale neudělali to. Seděl jsem tam o hladu, zatímco se Ursula Monktonová smála všem vtipům mého táty. Připadalo mi, že si vymýšlí zvláštní vtipy jen pro ni.

Po jídle jsme se všichni dívali na Mission: Impossible. Normálně mám Mission: Impossible rád, ale tentokrát jsem byl nervózní, jak si lidé pořád sundávali obličeje a odhalovali jiné, co měli pod nimi. Nosili gumové masky a vždycky v nich byli hlavní hrdinové, ale já jsem musel myslet na to, co by se stalo, kdyby si sundala obličej Ursula Monktonová a co by měla pod ním.

Pak jsme šli do postele. Tohle byla noc mé sestry a dveře ložnice zůstaly zavřené. Světlo z chodby mi chybělo. Ležel jsem v posteli pod otevřeným oknem, poslouchal zvuky, které vydával náš starý dům na konci dlouhého dne, a přál jsem si ze všech sil v naději, že se přání mohou splnit. Přál jsem si, aby mí rodiče poslali Ursulu Monktonovou pryč a já jsem mohl jít na Hempstockovu farmu a povědět Lettii, co jsem udělal. Ona by mi odpustila a všechno by dala zase do pořádku.

Nemohl jsem spát. Moje sestra už usnula. Ona dokázala usnout, kdykoliv chtěla, což byla schopnost, kterou jsem já postrádal a velice jsem jí ji záviděl.

Vyšel jsem z našeho pokoje.

Zastavil jsem se na horním schodu a naslouchal jsem zvukům, které sem zaznívaly z obývacího pokoje. Pak jsem tiše a bosky sešel dolů a posadil se na třetí schod odspodu. Dveře do pokoje byly pootevřené, a kdybych sešel ještě níž, ti uvnitř by mě uviděli. Tak jsem čekal tam.

Slyšel jsem hlasy z televize přerušované výbuchy televizního smíchu.

A pak, přes hlasy z televize, hovor dvou dospělých.

Ursula Monktonová řekla: „Takže tvoje žena bývá každý večer pryč?“

Hlas mého táty: „Ne. Dnes večer se vrátí, aby všechno připravila na zítřek. Ale od zítřka bude pryč pravidelně. Pořádá na radnici sbírku na Afriku. Na vrtání studní a myslím, že na antikoncepci.“

„No,“ řekla Ursula, „v tom případě nebudu v nebezpečí, že bych ji mohla potřebovat.“

Zasmála se vysokým, zvonivým smíchem, který zněl přátelsky, upřímně a skutečně, a nebylo v něm žádné pleskání hadrů. Pak řekla: „Malý hrníček má velké ucho…“ a v příštím okamžiku se dveře otevřely dokořán a Ursula Monktonová se dívala přímo na mě. Měla čerstvý make-up, bledou rtěnku na rtech a čerň na řasách.

„Jdi do postele,“ řekla. „Hned.“

„Chci mluvit se svým tátou,“ řekl jsem nepřesvědčivě. Neřekla na to nic, jen se usmála a nebylo v tom žádné teplo ani žádná láska, a já jsem se vrátil nahoru, vlezl jsem si do postele a ležel jsem tam ve tmě, dokud mne nepřemohl spánek. Padl na mne, když jsem to čekal nejméně, a nepřinesl mi žádnou útěchu.

VII.

Další den byl zlý.

Oba rodiče odešli z domu dřív, než jsem se ráno probudil. Udělalo se chladno a obloha měla ponuře šedou barvu. Prošel jsem přes ložnici svých rodičů na balkon, který byl před jejich okny i před okny mého a sestřina pokoje, stál jsem tam, díval jsem se do nebe a modlil se, aby Ursulu Monktonovou ta hra unavila, aby odešla a už jsem ji nikdy neviděl.

Když jsem sešel dolů, Ursula Monktonová na mne čekala pod schody.

„Stejná pravidla jako včera, malý hrníčku,“ řekla. „Nesmíš opustit pozemek. Jestli se o to pokusíš, zamknu tě na zbytek dne ve tvém pokoji, a když se tví rodiče vrátí, povím jim, že jsi dělal něco odporného.“

„Neuvěří ti.“

Sladce se na mě usmála. „Vážně si to myslíš? I když jim povím, že sis vytáhl z kalhot pindíka a vyčůral ses v kuchyni na podlahu, a já jsem ji musela celou vydrhnout a vydezinfikovat? Já myslím, že mi uvěří. Dokážu být velice přesvědčivá.“

Vyšel jsem z domu a zamířil jsem do své laboratoře. Snědl jsem všechno ovoce, které jsem si tam předchozího dne schoval. Četl jsem si Sandie to prokoukla, další z knih mé mámy. Sandie byla odvážná, ale chudobná školačka, kterou omylem poslali na snobskou školu, kde ji všichni nenáviděli. Nakonec odhalila učitelku zeměpisu jako bolševickou internacionalistku, která skutečnou učitelku zeměpisu svázala. Vyvrcholení bylo na školním shromáždění, kde Sandie odvážně vstala a pronesla řeč, která začínala: „Vím, že sem nepatřím. Jen úřednickou chybou jsem se ocitla tady, zatímco Sandy s ‚y‘ poslali na státní školu. Ale děkuji Prozřetelnosti, že jsem tady, protože slečna Streeblingová není, za koho se vydává.“

Lidi, kteří Sandii nenáviděli, ji nakonec rádi přijali.

Můj táta se vrátil z práce dřív, dřív, než jsem ho doma viděl celé roky.

Chtěl jsem si s ním promluvit, ale nebyl ani na okamžik sám.

Pozoroval jsem je z větve svého buku.

Nejprve prováděl Ursulu Monktonovou po zahradě a hrdě jí ukazoval všechny třešně a azalky, jako kdyby s nimi měl něco společného, jako kdyby je nezasadil a nestaral se o ně pan Wollery už padesát let před tím, než jsme tenhle dům koupili my.

Ona se smála všem jeho vtipům. Neslyšel jsem, co jí říkal, ale znal jsem ten křivý úsměv, který míval na tváři, když se chystal říct něco vtipného.

Stála u něj příliš blízko. Občas jí položil ruku na rameno, takovým tím kamarádským způsobem. Dělalo mi starosti, že u ní stojí tak blízko. On netušil, co je zač. Byla netvor, ale on ji považoval za normální mladou ženu a snažil se být na ni příjemný. Dnes měla jiné šaty: šedou sukni délky, které se tenkrát říkalo midi, a růžovou halenku.

Kdybych svého tátu viděl na zahradě kdykoliv jindy, běžel bych k němu. Dnes ale ne. Bál jsem se, že by se mohl rozzuřit, nebo že by mu Ursula Monktonová pověděla něco, kvůli čemu by se na mne rozzlobil.

Začínal jsem z něj mít strach, když se rozčílil. Jeho obličej (hranatý a obvykle vlídný) celý zrudl a křičel, křičel tak hlasitě a vztekle, že mě to doslova ochromilo. Nebyl jsem schopen uvažovat.

Nikdy mě neuhodil. Nevěřil na fyzické tresty. Vyprávěl nám, jak ho jeho otec bil, jak ho máma vyplácela koštětem, a jak se on k tomu nikdy nesníží. Když se hodně rozzuřil a křičel na mě, občas mi připomínal, že mě nikdy nebil a že bych mu za to měl být vděčný. Z výchovných příběhů, které jsem četl, jsem věděl, že neplecha často mívala za následek bití rákoskou nebo pantoflem, po kterém následovalo odpuštění a všechno zase bylo jako dřív, a já jsem těm literárním dětem občas záviděl prostou čistotu jejich životů.

Nechtěl jsem se přibližovat k Ursule Monktonové; nechtěl jsem riskovat, že se na mě táta rozzlobí.

Uvažoval jsem, jestli by tohle nebyla ta správná chvíle, abych uprchl z domu a zamířil dolů uličkou, ale byl jsem si jistý, že kdybych to udělal, musel bych pak čelit otcovu hněvu vedle pokrytecky vlídné Ursuly Monktonové.

Tak jsem je jen pozoroval z větve buku. Když zašli mezi rododendrony, kde jsem je neviděl, slezl jsem po provazovém žebříku na zem, odběhl jsem do domu, vyšel jsem na balkon a pozoroval jsem je odtamtud. Byl zachmuřený den, ale všude rostla hojnost žlutých narcisů s bledými vnějšími okvětními lístky a temně oranžovými trubičkami uvnitř. Můj otec jich natrhal kytici a dal ji Ursule Monktonové, která se smála a něco říkala, a pak udělala pukrle. On se zase uklonil a řekl něco, co ji rozesmálo. Patrně se prohlásil za rytíře v lesklé zbroji nebo něco na ten způsob.

Chtěl jsem na něj zakřičet, varovat ho, že dává květiny netvorovi, ale neudělal jsem to. Jen jsem tam stál na balkoně a pozoroval je, a oni ani jednou nevzhlédli a neviděli mě.

V knize starých řeckých bájí a pověstí jsem se dočetl, že narcis byl pojmenován po krásném mladíkovi, tak půvabném, že se zamiloval sám do sebe. Spatřil svůj odraz na hladině tůňky a už od ní nebyl schopen odejít, takže tam nakonec zemřel a bohové byli nuceni proměnit ho v květinu. Když jsem to četl, představoval jsem si, že narcis musí být ta nejnádhernější květina na světě. Dost mne zklamalo, když jsem ji pak uviděl.

Z domu vyšla moje sestra a zamířila k nim. Táta ji zvedl do vzduchu a zatočil se s ní. Pak se všichni tři vrátili dovnitř, táta s mou sestrou na ramenou a Ursula Monktonová s plnou náručí žlutých květů. Díval jsem se za nimi. Viděl jsem, jak tátova volná ruka, ta, kterou nepřidržoval mou sestru, jakoby náhodou zavadila o zadek Ursuly Monktonové v midisukni a chvíli na něm setrvala.

Teď bych na to reagoval jinak. Tehdy jsem si o tom ale nemyslel vůbec nic. Bylo mi sedm.

Vlezl jsem oknem do našeho pokoje, přímo do své postele, kde jsem si pak četl knihu o dívce, která zůstala na ostrovech v Kanálu a čelila nacistům, protože nedokázala opustit svého poníka.

A zatímco jsem si četl, myslel jsem si: Ursula Monktonová mě tady nemůže držet věčně. Už brzy, nejpozději za pár dní, mě někdo vezme do města nebo odsud pryč, a pak půjdu rovnou na farmu na konci uličky a povím Lettii Hempstockové, co jsem udělal.

Pak jsem si pomyslel: Ale co když Ursula Monktonová víc než pár dní nepotřebuje? A to mě vyděsilo.

Na večeři udělala Ursula Monktonová sekanou a já jsem zase nic nejedl. Byl jsem odhodlaný nejíst nic, co udělala, uvařila nebo čeho se dotkla. Mému tátovi se to nelíbilo.

„Ale já ji nechci,“ řekl jsem mu. „Nemám hlad.“

Byla středa a máma byla zase na radnici, kde organizovala sbírku, aby lidé v Africe, kteří potřebují vodu, mohli vrtat studny. Měla s sebou plakáty, které tam rozdávala, nákresy studní a fotografie usmívajících se lidí. U večeře seděla moje sestra, můj táta, Ursula Monktonová a já.

„Je to dobré, přijde ti to k duhu, a navíc to dobře chutná,“ řekl můj táta. „A v tomto domě jídlem neplýtváme.“

„Říkal jsem, že nemám hlad.“

Lhal jsem. Měl jsem takový hlad, až to bolelo.

„Tak ochutnej alespoň kousek,“ přesvědčoval mě. „Je to tvoje oblíbené jídlo. Sekaná, bramborová kaše a omáčka. Máš to rád.“

V kuchyni byl i dětský stůl, kde jsme jedli, když měli naši rodiče návštěvu nebo se chtěli najíst později. Ale ten den jsme večeřeli u dospěláckého stolu. Já jsem měl raději ten dětský. Připadal jsem si u něj neviditelný. Nikdo se nedíval, jestli jím.

Ursula Monktonová seděla vedle mého otce a hleděla na mne s lehkým úsměvem v koutku úst.

Věděl jsem, že bych měl být zticha, mlčet a mračit se. Ale nedokázal jsem si pomoct. Musel jsem tátovi říct, proč nechci jíst.

„Nebudu jíst nic, co udělala ona,“ řekl jsem mu. „Nemám ji rád.“

„Sníš svoji večeři,“ odpověděl táta. „Alespoň ji ochutnáš. A slečně Monktonové se omluvíš.“

„Neomluvím.“

„To nemusí,“ vložila se do toho Ursula Monktonová vlídně a přitom mne stále s úsměvem pozorovala. Nemyslím, že si táta nebo sestra všimli, že to je pobavený úsměv nebo že ve skutečnosti není žádná vlídnost ani v jejím výrazu, ani v tom úsměvu, ani v pohledu očí ze shnilé látky.

„Obávám se, že musí,“ řekl táta. Jeho hlas teď zněl trochu hlasitěji a v obličeji začal rudnout. „Nedovolím, aby ti takhle odmlouval.“ Pak se obrátil ke mně. „Dej mi jeden dobrý důvod, jen jediný, proč by ses neměl omluvit a proč bys neměl jíst to báječné jídlo, které pro nás Ursula uvařila.“

Neuměl jsem moc dobře lhát. Tak jsem mu to řekl.

„Protože ona není člověk. Je netvor. Ona je…“ Jak říkali Hempstockovi takovým tvorům? „Je blecha.“

Obličej mého táty zrudl a rty se mu zúžily. „Ven,“ řekl. „Na chodbu. Okamžitě.“

Srdce se mi sevřelo. Slezl jsem ze židle a šel jsem za ním na chodbu. Byla tam tma; jediné světlo přicházelo z kuchyně skleněnou výplní ve dveřích. Podíval se na mne. „Vrátíš se zpátky do kuchyně. Omluvíš se slečně Monktonové. Sníš, co máš na talíři, a pak, tiše a zdvořile, odejdeš rovnou nahoru do postele.“

„Ne,“ řekl jsem mu. „To neudělám.“

Vysmekl jsem se mu, proběhl jsem chodbou, zahnul jsem za roh a pak nahoru do schodů. Nepochyboval jsem o tom, že táta poběží za mnou. Byl dvakrát větší než já a rychlý, ale nemusel jsem utíkat dlouho. V domě byl jenom jeden pokoj, který jsem mohl zamknout, a to byl ten, ke kterému jsem teď mířil: od schodů doleva a pak na konci chodby. Do koupelny jsem doběhl před tátou. Zabouchl jsem za sebou dveře a zasunul jsem malou stříbrnou zástrčku.

Nepronásledoval mě. Možná se mu zdálo, že je pod jeho důstojnost honit dítě. Ale za pár minut jsem uslyšel, jak buší pěstí na dveře, a pak jeho hlas. „Otevři ty dveře.“

Neřekl jsem nic. Seděl jsem na plyšové sedačce toalety a nenáviděl jsem ho skoro stejně, jako jsem nenáviděl Ursulu Monktonovou.

Znovu zabušil na dveře, tentokrát silněji. „Jestli ty dveře neotevřeš,“ řekl dost hlasitě, aby měl jistotu, že to uvnitř uslyším, „vyrazím je.“

Mohl to udělat? Já nevím. Dveře byly zamčené. Zamčené dveře lidem zabrání, aby se dostali dovnitř. Zamčené dveře znamenají, že jste uvnitř vy, a když chce někdo na záchod, zalomcuje klikou, a jestliže se dveře neotevřou, řekne: ‚Omlouvám se!‘ nebo křikne: ‚Budeš tam dlouho?‘ a –

Dveře vybuchly dovnitř. Stříbrná zástrčka zůstala viset na zárubni, ohnutá a zničená, a můj táta stál ve dveřích, zaplňoval je celé, oči měl velké a bílé a tváře mu hořely vztekem.

Řekl: „Tak.“

To bylo všechno, co řekl, ale přitom mne chytil za nadloktí levé ruky tak silně, že jsem se nedokázal ani hnout. Uvažoval jsem, co udělá teď. Udeří mě konečně, nebo mě pošle do mého pokoje, nebo na mě bude křičet tak hlasitě, že si budu přát, abych byl raději mrtvý?

Neudělal nic z toho.

Odtáhl mě k vaně. Sklonil se nad ní a ucpal její odtokový otvor bílou gumovou zátkou. Pak zatočil kohoutkem studené. Vytryskla voda a divoce se rozstříkla na bílém emailu, pak, jak se vana začala plnit, se uklidnila a jen postupně přitékala.

Dělalo to hrozný rámus.

Můj táta se otočil k otevřeným dveřím. „S tímhle si dokážu poradit,“ řekl Ursule Monktonové.

Stála ve dveřích a držela mou sestru za ruku. Tvářila se vlídně a starostlivě, ale v očích měla vítězoslavný výraz.

„Zavři dveře,“ řekl táta. Sestra začala poplakávat, ale Ursula Monktonová zavřela dveře, jak nejlépe to šlo, protože jeden pant byl vypáčený a zlomená zástrčka zabraňovala, aby se dovřely úplně.

Teď jsem tam byl jen já a táta. Jeho brunátný obličej zbledl a rty měl pevně stisknuté, a já jsem nevěděl, co teď udělá ani proč napouští vanu, ale byl jsem vyděšený, hrozně vyděšený.

„Omluvím se,“ řekl jsem mu. „Řeknu jí, že toho lituji. Nemyslel jsem vážně, co jsem říkal. Ona není netvor. Ona je… hezká.“

Vůbec mi neodpověděl. Vana už byla plná a on zastavil vodu.

Pak mne vzal a zvedl mne ze země. Svýma velkýma rukama mne chytil v podpaží a smýkl se mnou tak snadno, jako bych vůbec nic nevážil.

Díval jsem se na něj, na soustředěný výraz v jeho obličeji. Než šel nahoru, sundal si sako. Teď měl světle modrou košili a kaštanově hnědou kašmírovou kravatu. Sundal si hodinky a položil je na okenní parapet.

Byl jsem vyděšený, ale zpočátku mě hlavně děsilo, že se děje něco, co je v rozporu s přirozeným řádem věcí. Byl jsem úplně oblečený. To bylo špatné. Na nohou jsem měl sandály. To bylo špatné. Voda ve vaně byla studená, hrozně studená, a to bylo špatné. To jsem si myslel ve chvíli, když mne strčil do vany a přitlačil mi ramena a hlavu pod hladinu té studené vody. V tu chvíli můj strach změnil svou povahu. Pomyslel jsem si: já umřu.

A zatímco jsem si to myslel, byl jsem odhodlaný žít.

Začal jsem tlouct rukama, snažil jsem se něco udělat, abych se zachytil, ale nic tam nebylo, jen kluzké stěny vany, ve které jsem se koupal poslední dva roky. (Ve vaně jsem přečetl spoustu knih. Bylo to jedno z mých bezpečných míst. A teď jsem vůbec nepochyboval o tom, že tady zemřu.)

Otevřel jsem pod vodou oči a uviděl jsem, jak se to houpe přímo před mým obličejem: moje šance na život, a já jsem ji uchopil oběma rukama. Tátova kravata.

Držel jsem se jí jako klíště, přitahoval jsem se stejně silně, jako mě on tlačil pod hladinu, bojoval jsem o život, snažil jsem se vystrčit obličej z té studené vody, táhl jsem za jeho vázanku tak silně, že mi už nemohl cpát hlavu a ramena pod vodu, aniž by se ponořil taky.

Obličej jsem teď měl nad hladinou a zaťal jsem zuby do jeho kravaty, těsně pod uzlem.

Zápasili jsme spolu. Byl jsem úplně promočený a čerpal jsem chabou útěchu z toho, že on je teď promočený taky, modrou košili měl přilepenou k tělu.

Znovu se mě pokusil zatlačit pod hladinu, ale strach ze smrti nám dává sílu: moje ruce a zuby pevně svíraly kravatu a on mne nemohl setřást, aniž by mě uhodil.

Můj táta mne nikdy neuhodil.

Narovnal se a přitom vytáhl i mě, promočeného, kašlajícího, zuřícího, plačícího a hrozně vyděšeného. Pustil jsem zuby jeho kravatu, ale dál jsem se jí držel rukama.

Řekl: „Zničil jsi mi vázanku. Pusť.“ Uzel na vázance se utáhl tak, že byl malý jako hrášek, a oba konce z něj vlhce visely. „Měl bys být rád, že tu není tvoje máma,“ dodal.

Pustil jsem ho a dopadl jsem na mokré lino koupelny. Ucouvl jsem o krok k toaletě. Podíval se na mě z výšky. Pak řekl: „Jdi do svého pokoje. Ať už tě tu dneska nevidím.“

Šel jsem do svého pokoje.

VIII.

Neovladatelně jsem se třásl, byl jsem skrz naskrz promočený a byla mi zima, hrozná zima. Cítil jsem se, jako by mi ukradli všechno teplo. Mokré šaty se mi lepily na kůži a studená voda ze mě kapala na podlahu. Moje sandály vydávaly s každým krokem komické škroukavé zvuky a z kosočtvercových otvorů nahoře stříkala voda.

Svlékl jsem si všechny šaty a nechal je na jedné promočené hromadě na dlažbě u krbu, kde se kolem nich brzy vytvořila louže. Z krbové římsy jsem vzal krabičku zápalek, otočil jsem plynovým kohoutkem a zapálil plamen v hořáku.

(Dívám se na rybníček a vzpomínám na věci, kterým je těžké uvěřit. Proč mi teď z toho všeho připadá nejneuvěřitelnější, že pětiletá holčička a sedmiletý chlapec měli ve své ložnici plynový krb?)

V pokoji nebyl žádný ručník, a tak jsem tam stál promočený a uvažoval jsem, jak se usušit. Nakonec jsem vzal tenký přehoz ze své postele, utřel se jím dosucha a oblékl si pyžamo. Bylo z červeného nylonu, lesklé a proužkované, na levém rukávu trochu připálené, jak jsem se jednou nahnul příliš blízko k plynovému ohni a pyžamo vzplálo, i když jsem se jakýmsi zázrakem ani trochu nepopálil.

Na dveřích visel župan, který jsem skoro nikdy nepoužíval; byl geniálně pověšený tak, aby vrhal na zeď strašidelné stíny, když byly dveře pootevřené a dovnitř pronikalo světlo z chodby. Oblékl jsem si ho.

Dveře pokoje se otevřely a dovnitř vešla sestra, aby si zpod svého polštáře vzala noční košili. Řekla: „Byl jsi tak zlý, že ani nesmím zůstat s tebou v pokoji. Dnes v noci budu spát v posteli s tátou a mámou. A můžu se dívat na televizi.“

V koutě ložnice našich rodičů byla stará televize v hnědé dřevěné skříni, kterou skoro nikdy nezapínali. Řízení kmitočtu bylo nestabilní a neostrý černobílý obraz měl tendenci rozpadat se v pruhy: lidem najednou zmizely hlavy a objevily se dole, zatímco nohy jim komicky visely v horní části obrazovky. „Mně je to fuk,“ řekl jsem jí.

„Táta říkal, že jsi mu zničil kravatu. A je celý mokrý,“ řekla sestra s uspokojením v hlase.

Vedle dveří do pokoje stála Ursula Monktonová. „My s ním nemluvíme,“ řekla mé sestře. „Nemluvíme s ním, dokud nebude mít dovoleno zase se přidat k naší rodině.“

Sestra vyběhla z pokoje a zmizela v ložnici mých rodičů. „Ty do naší rodiny nepatříš,“ řekl jsem Ursule Monktonové. „Až se vrátí maminka, povím jí, co táta udělal.“

„Ještě nejmíň dvě hodiny se domů nevrátí,“ odpověděla. „A k čemu to bude, když jí to řekneš? Vždycky se přece stavěla za tvého tátu, nebo ne?“

Ano. Ti dva vždycky představovali dokonale jednotnou frontu.

„Nepleť se mi do cesty,“ řekla Ursula Monktonová. „Potřebuji si tady něco zařídit a ty mi to kazíš. Příště to bude o hodně horší. Příště tě zamknu na půdu.“

„Já se tě nebojím,“ řekl jsem jí. Ale bál jsem se jí, bál jsem se jí víc než kdy čehokoliv jiného.

„Je tu moc horko,“ řekla s úsměvem. Přistoupila k plynovému krbu, zastavila kohoutek a vzala z krbové římsy zápalky.

„Pořád jsi jenom blecha,“ řekl jsem.

Přestala se usmívat. Sáhla na překlad nade dveřmi, výš, než může kterékoliv dítě dosáhnout, a vzala klíč, který tam byl schovaný. Vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře. Slyšel jsem, jak se klíč otáčí v zámku a jak zámek cvakl.

Slyšel jsem hlasy z televize z vedlejší místnosti. Slyšel jsem, jak se dveře na chodbu zavřely a odřízly tak obě ložnice od zbytku domu, a věděl jsem, že Ursula Monktonová jde dolů. Přistoupil jsem ke dveřím a nakoukl jsem do klíčové dírky. Z knížek jsem věděl, že můžu pomocí tužky vystrčit klíč z klíčové dírky na papír, který podsunu pode dveřmi a tak se osvobodit… ale v klíčové dírce nic nebylo.

Pak jsem plakal ve své posteli; byla mi zima a pořád ještě jsem byl mokrý. Plakal jsem bolestí, vztekem a hrůzou, plakal jsem zoufalstvím s vědomím, že sem nikdo nepřijde a nikdo se mi nebude posmívat, že pláču, jako se ve škole posmívají chlapcům, kteří jsou natolik nemoudří, že dají před ostatními průchod svým slzám.

Slyšel jsem tiché ťukání kapek deště na okenním skle a ani z toho jsem nedokázal mít radost.

Plakal jsem, dokud jsem se úplně nevyplakal. Pak jsem jen lapal po dechu a snažil jsem se přemýšlet. Pokud bych se pokusil opustit náš pozemek, Ursula Monktonová, pleskající hadrový netvor, červ a blecha, mě chytí. To jsem věděl.

Ale Ursula Monktonová mne zamkla v mém pokoji. Možná teď nečeká, že se pokusím uprchnout.

A možná, když budu mít štěstí, bude zaměstnaná něčím jiným.

Otevřel jsem okno a zaposlouchal se do noci. Jemný déšť vydával zvuky, které zněly jako šelestění. Noc byla chladná a já už jsem byl promrzlý. Moje sestra byla ve vedlejším pokoji a dívala se na něco v televizi. Ta mne neuslyší.

Šel jsem ke dveřím a vypnul jsem světlo.

Přešel jsem temný pokoj a znovu jsem si vylezl na postel.

Jsem ve své posteli, pomyslel jsem si. Ležím v posteli a přemýšlím o tom, jak jsem rozčilený. Už brzy usnu. Jsem ve své posteli a vím, že ona vyhrála, a jestli mne teď kontroluje, jsem ve své posteli a usínám.

Jsem ve své posteli a jsem ospalý… už ani neudržím víčka. Brzy usnu. Brzy budu spát ve své posteli…

Postavil jsem se na lůžku a vylezl jsem z okna. Chvíli jsem se držel a pak jsem tak tiše, jak jen jsem dokázal, seskočil na balkon. To byla ta snadná část.

Když jsem vyrůstal, spoustu věcí jsem se učil z knih. Z nich jsem se dozvěděl většinu z toho, co lidé dělají, jak se chovají. Byly mými učiteli a rádci. V knihách lezli chlapci na stromy, a tak jsem lezl na stromy, někdy hodně vysoké, a vždycky jsem se bál, že spadnu. V knihách lezli lidé po okapových rourách, aby se dostali do domu nebo z něj, a tak jsem také lezl po okapové rouře. Tenkrát ještě byly okapové roury z litiny, pevně uchycené k cihlové zdi, ne ty křehké plastové, co se montují dnes.

Ještě nikdy jsem nelezl dolů po okapové rouře ve tmě nebo v dešti, ale věděl jsem, kam mám pokládat nohy. Také jsem věděl, že největší nebezpečí, které mi hrozí, není pád z výšky dvaceti stop do rozbahněného květinového záhonu: okapová roura, po které jsem se chystal slézt, vedla kolem pokoje, ve kterém se Ursula Monktonová a můj táta bezpochyby dívali na televizi.

Snažil jsem se na to nemyslet.

Přelezl jsem přes cihlovou zídku, která ukončovala balkon, a pak jsem se natahoval, dokud jsem nedosáhl na okapovou rouru, studenou a kluzkou deštěm. Pevně jsem se jí chytil a pak jsem udělal poslední dlouhý krok k ní, bosou nohu jsem položil na železnou svorku, kterou byla přichycená k cihlové zdi.

Pak jsem začal slézat, krůček za krůčkem, a představoval jsem si, že jsem Batman, představoval jsem si, že jsem stovka hrdinů a hrdinek z dobrodružných románů, pak jsem se vzpamatoval a představil si, že jsem kapka deště na zdi, cihla, strom. Jsem ve své posteli, pomyslel jsem si. Nebyl jsem tady, ozářený světlem z obývacího pokoje proudícím ven nezastřeným oknem, po kterém stékal déšť v sérii pableskujících potůčků.

Nedívej se na mě, myslel jsem si. Nedívej se z okna.

Pomalu jsem se sunul dolů. Za jiných okolností bych se v této chvíli postavil na okenní parapet, ale to teď nepřipadalo v úvahu. Opatrně jsem se spustil o několik dalších palců a stáhl se hlouběji do stínu, dál od toho světla. Přitom jsem krátce pohlédl dovnitř a napůl jsem očekával, že uvidím svého tátu a Ursulu Monktonovou, jak se na mě dívají.

Pokoj byl prázdný.

Světlo svítilo, televize byla puštěná, ale na pohovce nikdo neseděl a dveře na dolní chodbu byly otevřené.

Spustil jsem se z okapu na okenní parapet, přičemž jsem zoufale doufal, že se zrovna v tu chvíli nevrátí a neuvidí mne, a pak jsem seskočil dolů na květinový záhon. Rozbahněná země byla pod mýma nohama podivně měkká.

Měl jsem se rozběhnout a běžet ze všech sil, ale v salónku, v té místnosti s dubovým ostěním, určené jen pro slavnostní příležitosti, kam jsme my děti nikdy nechodily, svítilo světlo.

Závěsy byly zatažené. Byly ze zeleného sametu, bíle lemované, a světlo, které unikalo mezi nimi, mělo teplou nazlátlou barvu.

Přistoupil jsem k oknu. Závěsy nebyly zatažené úplně. Viděl jsem do pokoje, viděl jsem to, co se odehrávalo přímo přede mnou.

Nebyl jsem si jistý, na co se vlastně dívám. Můj táta měl Ursulu Monktonovou opřenou o bok velkého krbu proti oknu. Stál zády ke mně, ona také a rukama se přidržovala široké krbové římsy. On ji zezadu objímal. Tu svou midisukni měla vyhrnutou do pasu.

Nevěděl jsem, co přesně dělají, a vlastně mě to v tu chvíli ani nezajímalo. Důležité bylo, že se Ursula Monktonová soustředí na něco jiného než na mě, a tak jsem se odvrátil od škvíry mezi závěsy a od světla a domu a bosky jsem se rozběhl do deštivé temnoty.

Nebyla úplná tma. Byl to ten druh mračné noci, kdy se zdá, jako by oblaka shromažďovala světlo ze vzdálených ulic a domů dole a vrhala ho zpátky na zem. Jakmile si na to moje oči přivykly, viděl jsem dost. Dostal jsem se do dolní části zahrady, kolem hromady kompostu a posekané trávy, a pak jsem seběhl ze svahu na uličku. Ostružiní a trní mne chytalo za nohy a bodalo mne, ale já jsem utíkal dál.

Přelezl jsem nízký kovový plot a ocitl se na uličce. Byl jsem mimo náš pozemek a bylo to, jako kdyby bolest hlavy, kterou jsem až doposud ani nevnímal, najednou zmizela. Naléhavě jsem zašeptal: „Lettie? Lettie Hempstocková?“ a přitom jsem si myslel: Jsem v posteli. Tohle všechno se mi jenom zdá. Je to takový živý sen. A já jsem pořád ve své posteli, ale nevěřil jsem, že Ursula Monktonová v tu chvíli myslí na mě.

Jak jsem utíkal, myslel jsem na svého tátu, na jeho ruce, kterými objímal hospodyni, co hospodyně nebyla, jak ji líbal na krk, a pak jsem uviděl jeho obličej skrze studenou vodu ve vaně, když mne držel pod hladinou, a teď už jsem z toho, co se mi přihodilo v koupelně, nebyl vyděšený: teď jsem se bál toho, co to znamená, že můj táta líbal Ursulu Monktonovou na krk a že to jeho ruce jí vyhrnuly midisukni do pasu.

Mí rodiče byli nedělitelná jednotka. Najednou pro mne byla budoucnost nepoznatelná: mohlo se stát cokoliv: vlak mého života sjel z kolejí a nyní se řítil napříč polem. Tu noc uháněl se mnou tou temnou uličkou.

Jak jsem utíkal, oblázky mne zraňovaly do nohou, ale já jsem na to nedbal. Cítil jsem, že ta věc, co se vydává za Ursulu Monktonovou, s mým tátou brzy skončí. Možná že mě nahoru půjdou zkontrolovat spolu. Zjistí, že jsem utekl, a vydají se za mnou.

Pomyslel jsem si: Jestli mne budou pronásledovat, vezmou si na to auto. Začal jsem se dívat po mezerách v živém plotě na obou stranách uličky. Pak jsem uviděl dřevěné schůdky a přelezl jsem přes ně, a dál jsem utíkal po louce, srdce mi bušilo v hrudi jako ten nejhlasitější buben, který kdy existoval, bosky, s pyžamem a županem od kolen dolů úplně promočenými a přilepenými na kůži, jak jsem lezl po okapu. Běžel jsem a nedbal na cestičky vyšlapané krávami. Tráva byla k mým nohám šetrnější než oblázková cesta. Byl jsem šťastnější a běžet po louce mi už nepřipadalo jako taková noční můra.

Za mnou zaburácel hrom, ale žádné zablesknutí jsem neviděl. Přelezl jsem ohradu a nohy se mi zabořily do čerstvě zoraného pole. Klopýtal jsem, občas i padal, ale běžel jsem dál. Po schůdcích jsem přelezl na další pole, tentokrát nezorané, a přeběhl ho, přičemž jsem se držel těsně u živého plotu; vyjít příliš daleko na otevřené prostranství jsem se bál.

Náhle se na uličce objevila světla vozu a oslepila mne. Ztuhl jsem na místě, zavřel jsem oči a představoval si, že spím ve své posteli. Vůz projel kolem mne, aniž by zpomalil, a já jsem na okamžik zahlédl jeho červená zadní světla, jak se ode mne vzdalovala: bílá dodávka, o které jsem věděl, že patří Andersovým.

I tak mi ulička připadala méně bezpečná a kus cesty jsem si zkrátil napříč loukou. Dorazil jsem k dalšímu poli, zjistil jsem, že je od toho, na kterém jsem byl, oddělené jenom tenkým drátem, který se dal snadno podlézt, nebyl ani ostnatý, a tak jsem natáhl ruku a uchopil jsem ho, abych si ho nadzvedl, a –

Bylo to, jako by mě něco uhodilo vší silou do prsou. Ruka, kterou jsem držel drát, se mi zkroutila křečí a dlaň mě pálila, jako kdybych narazil brňavkou do zdi.

Pustil jsem elektrický ohradník a klopýtavě jsem ucouvl. Už jsem nedokázal běžet, ale spěchal jsem ve větru, dešti a tmě kolem plotu, dával jsem si pozor, abych se ho nedotkl, dokud jsem se nedostal k pětibřevnové bráně. Prošel jsem jí a pak jsem pokračoval přes pole do hlubší temnoty na opačné straně, měl jsem za to, že to jsou stromy nebo remízek, přičemž jsem se příliš nepřibližoval k okraji pole pro případ, že by tam na mě číhal další elektrický ohradník.

Nejistě jsem zaváhal kudy dál. Jako v odpověď náhle svět zalilo světlo blesku, jen na okamžik, ale okamžik mi stačil. Uviděl jsem dřevěné schůdky přes ohradník a rozběhl se k nim.

Ze schůdků jsem slezl přímo do kopřiv, což jsem pochopil hned, když jsem ucítil tu žhavou a mrazivou bodavou bolest, která zaplavila moje nohy, ale znovu jsem se rozběhl a utíkal jsem, jak jen to šlo. Doufal jsem, že pořád směřuji k Hempstockovic farmě. Musel jsem. Přeběhl jsem ještě jedno pole a teprve pak jsem si uvědomil, že už vlastně nevím, kudy vede ulička, natož kde jsem. Věděl jsem jenom, že Hempstockovic farma je na konci naší uličky, ale ztratil jsem se ve tmě v polích, bouřkové mraky visely nízko nad zemí a noc byla tak temná, k tomu pořád pršelo, i když nijak silně, a moje představivost teď začala tmu zaplňovat vlky a duchy. Chtěl jsem si je přestat představovat, přestat na to myslet, ale nemohl jsem.

A daleko děsivější než všichni ti vlci, duchové a oživlé stromy byla Ursula Monktonová, která mi řekla, že jestli se jí znovu vzepřu, bude to pro mne mnohem horší, a že mne zamkne na půdu.

Nebyl jsem statečný. Před vším jsem utíkal, byla mi zima, byl jsem promočený a ztracený.

Vykřikl jsem, jak nejsilněji jsem dovedl: „Lettie? Lettie Hempstocková! Hej?“ ale nikdo mi neodpověděl a já jsem to vlastně ani nečekal.

Burácení hromů se slilo v nepřetržité hluboké dunění, řev podrážděného lva, a blesky křižovaly oblohu jako pokažené neony.

V jejich světle jsem viděl, že louka, na které jsem stál, se zužuje do špičky se živým plotem na obou stranách, a nikde nebyla žádná cesta ven. Neviděl jsem žádnou bránu ani schůdky kromě těch na opačné straně pozemku, po kterých jsem se sem dostal.

Něco zapraskalo.

Podíval jsem se na nebe. Viděl jsem blesky ve filmech v televizi, dlouhé klikaté čáry světla vedoucí z mraků na zem. Ale blesky, které jsem teď pozoroval na vlastní oči, byly prostě světelné záblesky shora, jako blesk fotoaparátu, dávkující svět jako stroboskop. Co jsem ale uviděl na nebi, tohle nebylo.

Nebyl to ani klikatý blesk z filmu.

Objevovalo se to a zase mizelo, svíjelo se to a podsvěcovalo oblohu oslnivě bílým světlem. Pohaslo to a zase vzplálo, a ta záře na okamžik osvětlila louku, změnila ji v něco, co bylo vidět. Déšť zesílil a bubnoval mi do tváře, v okamžiku se změnil z mrholení v lijavec. Během chvilky jsem měl župan úplně promočený. Ale v tom světle jsem viděl, nebo jsem si myslel, že vidím, mezeru v živém plotě po své pravici, a vykročil jsem k ní, protože běžet jsem už nedokázal. Šel jsem co nejrychleji a doufal, že ta mezera je skutečná. Můj mokrý župan mi pleskal v poryvech větru o nohy a zvuk pleskající látky mě děsil.

Nedíval jsem se na oblohu. Neohlížel jsem se za sebe.

Ale už jsem viděl konec pastviny před sebou a skutečně tam byl otvor v živém plotu. Skoro jsem k němu dorazil, když se ozval hlas:

„Myslela jsem, že jsem ti řekla, abys zůstal ve svém pokoji. A teď vidím, že se tu kradeš jako utopený námořník.“

Otočil jsem se a ohlédl se, ale nic jsem neviděl. Nikdo tam nebyl.

Pak jsem se podíval nahoru.

Ta věc, která se nazývala Ursula Monktonová, visela ve vzduchu asi dvacet stop nade mnou a oblohu za ní křižovaly a osvětlovaly blesky. Neletěla. Vznášela se jako balon, bez tíže, i když poryvy větru s ní ani nehnuly.

Vítr zavyl a udeřil mne do tváře. V dálce zaburácel hrom a menší blesk zapraskal a zaprskal, a ona znovu promluvila, tiše, ale já jsem slyšel každé její slovo tak zřetelně, jako kdyby mi ho šeptala do ucha.

„Ach, ty malý mokrý maminčin chlapečku, teď jsi v pořádném maléru.“

Usmívala se, ten úsměv byl nejširší, jaký jsem kdy viděl na lidském obličeji, ale nebylo v něm veselí.

Utíkal jsem před ní tmou kolik, půl hodiny? Hodinu? Teď jsem si přál, abych zůstal na uličce a nesnažil se zkracovat si cestu přes pastviny a pole. Už bych byl u Hempstockovic farmy. Místo toho jsem se ztratil a byl jsem dopaden.

Ursula Monktonová se snesla níž. Její růžová halenka byla rozepnutá a rozevřená. Měla bílou podprsenku. Midisukně jí pleskala ve větru, lýtka měla holá. Navzdory bouři se nezdálo, že by byla mokrá. Její šaty, její obličej, její vlasy byly dokonale suché.

Nyní se vznášela nade mnou a natahovala ke mně ruce.

Každý její pohyb, všechno, co udělala, bylo stroboskopicky zkreslené blesky, které praskaly a svíjely se kolem ní. Její prsty se rozevřely jako květiny ve zrychleném filmu a já jsem věděl, že si se mnou hraje, věděl jsem, co mi chce udělat, a nenáviděl jsem se za to, že jí nedokážu vzdorovat a dělám přesně to, co chce: rozběhl jsem se.

Byl jsem pro ni maličký tvor, který ji baví. Hrála si, stejně jako si Netvor, ten velký oranžový kocour, hrál s myší, pustil ji, aby začala utíkat, pak po ní skočil a přimáčkl ji prackou k zemi. Ale ta myš stejně pořád utíkala a já jsem neměl o nic víc na výběr než ona a utíkal jsem také.

Běžel jsem k otvoru v živém plotu tak rychle, jak jsem dokázal, klopýtal jsem, byl jsem mokrý a všechno mne bolelo.

Jak jsem běžel, v uších mi zněl její hlas.

„Říkala jsem ti, že tě zamknu na půdu, že? A přesně to taky udělám. Tvůj táta mě teď má rád. Udělá všechno, co mu řeknu. Možná odteď každou noc přinese žebřík a nechá tě slézt z půdy. Donutí tě, abys slezl dolů. Dolů po tom žebříku. A každou noc tě bude topit ve vaně, strčí tě do studené, mrazivé vody. Přiměji ho, aby to dělal každou noc, dokud mne to neomrzí, a pak mu řeknu, aby tě pod tou vodou přidržel trochu déle, dokud sebou nepřestaneš házet a nebude pro tebe nic než temnota a voda ve tvých plicích. Přiměji ho, aby tě nechal v té studené koupeli, a už se nikdy nepohneš. A každou noc ho budu líbat a líbat…“

Protáhl jsem se mezerou v živém plotu a rozběhl se po měkké trávě.

Zapraskání blesku a podivně ostrý kovový pach byly tak blízko, až jsem ucítil mravenčení. Všechno kolem mne bylo náhle jasné, ozářené oslnivě bílým světlem.

„A když tě tvůj táta konečně nechá ve vaně navždycky, budeš rád,“ šeptala Ursula Monktonová a já jsem si představoval, že cítím její rty, jak se mi otírají o ucho. „Protože na půdě se ti líbit nebude. Nejenom protože tam je tma, pavouci a duchové. Ale protože si přivedu své přátele. Za denního světla je neuvidíš, ale budou s tebou na půdě a ty si to pořádně užiješ. Mí přátelé nemají rádi malé kluky. Budou předstírat, že jsou pavouci velcí jako psi. Staré šaty, ve kterých nic není. Budou tě tahat a ani na chvíli tě nenechají na pokoji. A když budeš na půdě, nebudeš tam mít žádné knížky ani žádné příběhy, už nikdy.“

Nepředstavoval jsem si to. Její rty se mi otíraly o ucho. Vznášela se ve vzduchu vedle mě, s hlavou těsně u mé, a když uviděla, že se na ni dívám, usmála se na mne tím svým předstíraným úsměvem a já jsem najednou nedokázal běžet dál. Stěží jsem se dokázal hnout. Píchalo mne v boku a nemohl jsem popadnout dech.

Nohy se pode mnou podlomily, klopýtl jsem a upadl, a tentokrát jsem se už nezvedl.

Ucítil jsem na nohou teplo, a když jsem se podíval, zjistil jsem, že mi z nohavic pyžamových kalhot vytéká žlutý potůček. Bylo mi sedm let a už jsem nebyl žádné malé děcko, ale počural jsem se strachy jako nějaké mimino a nemohl jsem s tím nic dělat, zatímco Ursula Monktonová visela ve vzduchu stopu nade mnou a nevzrušeně to pozorovala.

Štvanice skončila.

Postavila se ve vzduchu zpříma, tři stopy nad zemí. Já jsem ležel natažený jak dlouhý, tak široký pod ní, na zádech v mokré trávě. Začala se snášet, pomalu, nezadržitelně, jako osoba na obrazovce pokažené televize.

Něco se dotklo mé levé ruky. Něco měkkého. Okamžitě jsem ruku stáhl a podíval se tam, vyděšený, že uvidím pavouka velkého jako pes. Ve světle blesků, které se svíjely kolem Ursuly Monktonové, jsem kousek od sebe uviděl tmavší skvrnu. Tmavší skvrnu s bílým flíčkem na jednom uchu. Zvedl jsem kotě v dlani, přitiskl si ho na prsa a pohladil jsem ho.

Řekl jsem: „Já s tebou nepůjdu. Nepřinutíš mě.“ Posadil jsem se, protože jsem se tak cítil méně zranitelný, a kotě se stočilo v mé dlani a udělalo si pohodlí.

„Maminčin chlapečku,“ řekla Ursula Monktonová. Její nohy se dotkly země. Byla osvětlená svými vlastními blesky jako obraz ženy v odstínech šedé, zelené a modré, ne skutečná žena. „Jsi jen obyčejný malý chlapec. Já jsem dospělá. Byla jsem dospělá, když váš svět byl ještě koule roztavené horniny. Mohu si s tebou dělat, co si zamanu. A teď vstaň. Odvedu tě domů.“

Kotě, které se mi tulilo na prsou, ze sebe vydalo jakési vykviknutí, které neznělo jako zamňoukání. Otočil jsem se, odvrátil jsem se od Ursuly Monktonové, ohlédl jsem se za sebe.

Dívka, která k nám kráčela přes louku, na sobě měla jasně červenou pláštěnku s kapucí a černé holínky, které se pro ni zdály být příliš velké. Vyšla z temnoty a vůbec se nebála. Dívala se přímo na Ursulu Monktonovou.

„Vypadni z mé půdy,“ řekla Lettie Hempstocková.

Ursula Monktonová o krok couvla a při tom se vznesla do vzduchu, takže zase visela nad námi. Lettie Hempstocková se po mně natáhla, aniž ji spustila z očí, a já jsem ji uchopil za ruku. Naše prsty se propletly

„Nedotýkám se tvé půdy,“ řekla Ursula Monktonová. „Běž pryč, malá holko.“

„Jsi na mém pozemku,“ řekla Lettie Hempstocková.

Ursula Monktonová se usmála a blesky se klikatily a kroutily kolem ní. Byla mocnou inkarnací, jak tam stála v praskajícím vzduchu. Byla bouře, byla blesky, byla dospělý svět se vší jeho mocí a všemi tajemstvími a vší tou hloupou, bezděčnou krutostí. Mrkla na mě.

Já jsem byl sedmiletý chlapec a nohy jsem měl poškrábané a rozedřené do krve. Právě jsem se pomočil. A ta věc, která se vznášela nade mnou, byla obrovská a chtivá, a chtěla mne odtáhnout na půdu, a až se jí omrzím, přinutí mého tátu, aby mne zabil.

Ruka Lettie Hempstockové v mé mi dodala odvahu. Ale Lettie byla jen děvče, i když byla velké děvče, i když jí bylo už jedenáct, i když jí bylo jedenáct už hodně dlouho. Ursula Monktonová byla dospělá. V tuto chvíli nezáleželo na tom, že současně byla každý netvor, každá čarodějnice, každá noční můra v lidské podobě. Byla především dospělá, a když dospělí stojí proti dětem, dospělí vždycky vyhrají.

Lettie řekla: „Měla by ses vrátit tam, odkud jsi přišla. Tady pro tebe není zdrávo. Vrať se, pro svoje vlastní dobro.“

Zvuk ve vzduchu, strašlivý, pokřivený škrábavý zvuk naplněný bolestí a zlem, zvuk, ze kterého se mi rozbrněly zuby a kotě, které se mi opíralo předními prackami o prsa, ztuhlo a srst se mu naježila. Hodilo sebou a zaťalo mi drápky do ramene, pak zasyčelo a prsklo. Podíval jsem se na Ursulu Monktonovou. A až když jsem spatřil její obličej, pochopil jsem, odkud se ten zvuk ozývá.

Ursula Monktonová se smála.

„Vrátit se? Když tví lidé protrhli otvor do Věčnosti, využila jsem příležitosti. Mohla jsem vládnout světům, ale sledovala jsem tě a čekala jsem, byla jsem trpělivá. Věděla jsem, že dříve nebo později se hranice uvolní a že pak budu moci kráčet po skutečné Zemi pod Sluncem nebeským.“ Smála se. „Tady je všechno tak slabé, malá holko. Všechno se tak snadno láme. Oni chtějí tak prosté věci. Vezmu si z toho světa všechno, co chci, jako když si malé dítě nacpe boubelaté tvářičky ostružinami z keře.“

Nepustil jsem Lettiinu ruku, tentokrát už ne. Pohladil jsem kotě, jehož jehlové drápky se mi zatínaly do ramene, a ono mne za to kouslo, ale nemyslelo to zle, bylo jen vyděšené.

Její hlas se ozýval odevšad kolem nás jako poryvy větru v bouři. „Bránila jsi mi přijít sem dost dlouho. Ale pak jsi mi přivedla dveře a já jsem toho chlapce použila, aby mne vynesl z mé vězeňské cely. A co teď můžeš udělat, abys mne odsud vyhnala?“

Nezdálo se, že by se Lettie vztekala. Chvíli se nad tím zamyslela a pak řekla: „Mohu udělat nové dveře. Nebo ještě lépe, mohu říct babičce, aby tě poslala přes oceán, až tam, odkud jsi původně přišla.“

Ursula Monktonová plivla do trávy a tam, kde její slina dopadla, zaprskala a zasyčela malá ohnivá koule.

„Dej mi chlapce,“ bylo všechno, co řekla. „Patří mně. Přišla jsem sem v něm. Vlastním ho.“

„Ty nevlastníš vůbec nic, abys věděla,“ odpověděla Lettie Hempstocková vztekle. „A už vůbec ne jeho.“ Pomohla mi na nohy, pak se postavila za mne a objala mě jednou rukou kolem ramen. Byli jsme dvě děti v noci venku na louce. Lettie mne držela a já jsem držel kotě, zatímco nad námi a všude kolem nás burácel hlas.

„Co uděláš? Vezmeš ho s sebou domů? Tento svět je svět pravidel, malá holko. On koneckonců patří svým rodičům. Odveď ho a jeho rodiče si pro něj přijdou, a jeho rodiče patří mně.“

„Už mě nudíš,“ řekla Lettie Hempstocková. „Dala jsem ti šanci. Jsi na mé půdě. Vypadni.“

Když to řekla, bylo to, jako když jsem si třel balon o svetr a pak se jím dotkl obličeje a vlasů. Ucítil jsem bodání a mravenčení. Vlasy jsem měl promočené, ale stejně jsem měl pocit, že mi stojí na hlavě.

Lettie Hempstocková mne držela pevně. „Teď se neboj,“ zašeptala mi do ucha a já jsem se jí chtěl zeptat, proč se nemám bát a čeho se vlastně nemám právě teď bát, když louka kolem mne začala zářit.

Zářila zlatě. Každičké stéblo trávy zářilo a třpytilo se, každičký list na každičkém stromě. Dokonce i živé ploty zářily. Bylo to hřejivé světlo. Připadalo mi, zdálo se mi, jako kdyby se půda pod trávou proměnila z hmotné substance v čiré světlo, a ve zlaté záři louky ty namodralé blesky, které stále praskaly kolem Ursuly Monktonové, už nevypadaly tak hrozivě.

Ursula Monktonová začala nejistě stoupat, jako kdyby se vzduch kolem ní zahřál a nesl ji vzhůru. Pak Lettie Hempstocková zašeptala do světa stará slova a louka explodovala zlatým světlem. Viděl jsem, jak to Ursulu Monktonovou odválo pryč, i když jsem necítil žádný vítr, ale nějaký tam být musel, protože se převracela a třepotala se jako mrtvý list ve vichřici. Díval jsem se, jak odlétá do noci, a najednou byla ona i blesky pryč.

„Pojď,“ řekla Lettie Hempstocková. „Musíš se co nejdříve dostat k roztopenému krbu. A dát si horkou koupel. Jinak se nachladíš a umřeš.“ Pustila mou ruku, přestala mne objímat, poodstoupila ode mne. Zlatá záře postupně slábla, velice pomaloučku, a najednou byla pryč a zůstal po ní jen třpyt v křoví, jako poslední okamžiky ohňostroje v noci Guye Fawkese.

„Je mrtvá?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Tak to se vrátí. A ty budeš mít problémy.“

„To je možné,“ řekla Lettie. „Máš hlad?“

Sotva se mě zeptala, věděl jsem, že mám. Nějak jsem na to zapomněl, ale teď jsem si vzpomněl. Měl jsem takový hlad, až to bolelo.

„Tak se na to podívejme…“ říkala Lettie, zatímco mne vedla loukou. „Jsi promočený na kůži. Musíme ti sehnat něco na převlečení. Budu muset prohledat prádelník v zelené ložnici. Myslím, že tam bratranec Japeth nechal nějaké svoje oblečení, když šel bojovat do Myších válek. Nebyl o moc větší než ty.“

Kotě mi maličkým drsným jazýčkem olizovalo prst.

„Našel jsem kotě,“ řekl jsem.

„To vidím. Muselo jít za tebou celou tu cestu z pole, ze kterého jsi ho vytáhl.“

„To je to kotě? To, které jsem vytrhl?“

„Jo. Už ti řekla svoje jméno?“

„Ne. To ony dělají?“

„Někdy. Když umíš naslouchat.“

Před námi jsem uviděl světla Hempstockovic farmy a zaradoval jsem se, přestože jsem nechápal, jak jsme se sem mohli dostat z té pastviny tak rychle.

„Měl jsi štěstí,“ řekla Lettie. „Pouhých patnáct stop dál, a byl bys na pozemku Colina Anderse.“

„Ty bys přišla stejně,“ odpověděl jsem. „Zachránila bys mě.“

Stiskla mi ruku, ale neřekla nic.

„Lettie,“ řekl jsem. „Já nechci jít domů.“ To nebyla pravda. Chtěl jsem se vrátit domů víc než cokoliv jiného, jenže ne na to místo, ze kterého jsem v noci utekl. Chtěl jsem se vrátit do domova, ve kterém jsem žil, než se hledač opálů zabil v našem malém bílém mini, nebo předtím, než mi přejeli moje kotě.

Chlupatá koule se mi tiskla na prsa a já si moc přál, aby byla moje kotě, ale věděl jsem, že není. Déšť se zase změnil v mrholení.

Cákali jsme v hlubokých kalužích, Lettie ve svých velkých holínkách a já rozedranýma bosýma nohama. Když jsme došli na dvorek, ve vzduchu byl ostře cítit pach hnoje a my jsme zamířili k bočním dveřím, kterými jsme vešli přímo do velké kuchyně.

IX.

Lettiina matka prohrábla krb velkým pohrabáčem, shrnula hořící polena na hromadu.

Stará paní Hempstocková zamíchala velkou dřevěnou lžící v bachratém hrnci na sporáku. Zvedla lžíci k ústům, teatrálně ji pofoukala, usrkla, našpulila rty a pak přidala špetku toho a hrstku onoho. Stáhla plamen. Pak se podívala na mě, prohlédla si mne od promočených vlasů k bosým nohám, které mi zmodraly zimou. Jak jsem tam stál, na dlažbě pode mnou se začala dělat kaluž a kapičky vody z mých šatů v ní hlasitě šplouchaly.

„Horkou koupel,“ prohlásila stará paní Hempstocková. „Nebo se nachladí a umře.“

„Přesně to jsem říkala,“ přisvědčila Lettie.

Lettiina matka už zpod kuchyňského stolu vytáhla plechovou vanu a plnila ji horkou vodou z obrovského černého kotle, který visel v krbu. Potom přidala několik hrnců studené vody, až vytvořila optimální teplotu.

„Tak. Už ať jsi tam,“ řekla stará paní Hempstocková. „Šup šup.“

Zděšeně jsem se na ni podíval. To jsem se měl svléknout před neznámými lidmi?

„Vypereme a usušíme ti šaty a spravíme ti ten župan,“ řekla Lettiina matka. Sundala mi župan, vzala mi kotě, na které jsem úplně zapomněl, a pak odešla.

Tak rychle, jak jen to šlo, jsem si svlékl červené nylonové pyžamo, nohavice jsem měl úplně promočené a vespod rozedrané a potrhané, a už nikdy nebylo jako dřív. Zkusil jsem prsty vodu, pak jsem si vlezl dovnitř a posadil se na plechové dno vany, v té pohostinné kuchyni před velkým ohněm, ponořil jsem se do horké vody. V nohou mi začalo pulzovat, jak se mi do nich vracel život. Věděl jsem, že být nahý je špatné, ale Hempstockovy jako by mou nahotu vůbec nevnímaly: Lettie odešla a vzala s sebou moje pyžamo a župan, její matka vytáhla z příborníku nože, vidličky, lžíce, malé šálky a větší hrnky, nože na krájení a dřevěné misky a všechno to rozložila po stole.

Stará paní Hempstocková mi podala hrnek plný polévky z černého hrnce na sporáku. „Vypij to. Nejprve se musíš zahřát zevnitř.“

Polévka byla hustá a krásně hřála. Nikdy dříve jsem polévku v koupeli nepil. Byla to pro mě úplně nová zkušenost. Když jsem hrnek vyprázdnil, vrátil jsem jí ho a ona mi místo něj dala velký kus bílého mýdla a flanelovou žínku a řekla mi: „Teď se pořádně vydrbej. Ať se ti do kostí zase vrátí teplo a život.“

Posadila se do houpací židle na druhé straně krbu a pomalu se pohupovala, na mě se ani nepodívala.

Cítil jsem se tu v bezpečí. Bylo to, jako by se tu vysrážela sama esence babičkovství, na jediném místě a v tomto okamžiku. Už jsem se nebál Ursuly Monktonové, ať už byla cokoliv, ne teď. Ne tady.

Mladá paní Hempstocková otevřela dveře trouby, vytáhla z ní koláč se zlatavě hnědou kůrkou a položila ho na parapet okna, aby vychladl.

Osušil jsem se ručníkem, který mi přinesly, a teplo krbu mi v tom zdatně pomáhalo, a pak se vrátila Lettie Hempstocková a dala mi nějakou bílou nabíranou věc, která ze všeho nejvíce připomínala holčičí noční košili, ale byla z bavlny, měla dlouhé rukávy a sahala až na zem. Byla k tomu bílá čepička. Váhal jsem obléknout si to, ale pak jsem si uvědomil, co to musí být, pánská noční košile. Viděl jsem je na obrázcích v knihách. Malý Willie Winkie v takové běhal po městě v každé knížce dětských říkanek, kterou jsem měl.

Vklouzl jsem do ní. Noční čepička mi byla příliš velká a padala mi přes oči, tak mi ji Lettie zase vzala.

Večeře byla skvělá. Měli jsme hovězí kýtu se smaženými brambory, na povrchu křupavými a zlatými a uvnitř měkkými a bílými, nějaký salát, který jsem nepoznal, i když dneska si myslím, že mohl být z kopřiv, slaďoučkou mrkev opečenou dočerna (nemyslel jsem si, že mám rád pečenou mrkev, a tak jsem ji málem vůbec neochutnal, ale chtěl jsem být statečný a kousek jsem si vzal, a byla moc dobrá, takže jsem pak byl po zbytek dětství zklamaný dušenou mrkví). Jako zákusek byl koláč plněný jablky, nacucanými rozinkami a nahrubo drcenými ořechy, to všechno bylo zalité hustým žlutým pudinkem, krémovitějším a jemnějším než cokoliv, co jsem kdy ochutnal doma nebo ve škole.

Kotě spalo na polštáři u ohně skoro až do konce jídla, pak se připojilo ke kouřově zbarvené domácí kočce, která byla skoro čtyřikrát tak velká a jedly spolu odřezky masa.

Dokud jsme jedli, nikdo nemluvil o tom, co se mi stalo ani proč jsem tady. Hempstockovic dámy se bavily o farmě, že dveře dojírny už potřebují natřít, že to vypadá, že kráva jménem Rhiannon bude chromá na levou zadní nohu, že bude třeba vyčistit cestičku k rybníčku.

„A to jste tady jenom vy tři?“ zeptal jsem se. „Nejsou tu žádní muži?“

„Muži!“ zvolala stará paní Hempstocková posměšně. „Nechápu, k čemu by nám byli dobří! Na téhle farmě nemůže muž udělat nic, co bychom nedokázaly udělat dvakrát tak rychle a pětkrát lépe.“

„Občas tady máme muže,“ řekla Lettie. „Přicházejí a odcházejí. Ale teď jsme tady jenom my.“

Její máma přikývla. „Většinou odcházejí hledat štěstí a svůj osud, ti Hempstockovic muži. Když uslyší volání, nic je tu neudrží. Najednou mají v očích takový ten vzdálený pohled a my už víme, že je ztrácíme nadobro. Při první příležitosti odejdou do nějakého městečka nebo i velkého města, a že tady vůbec kdy byli, nám připomene jen sem tam nějaká ta pohlednice od nich.“

Pak stará paní Hempstocková řekla: „Jeho rodiče přicházejí! Jedou sem autem. Teď zrovna projeli kolem Parsonovic jilmu. Viděl je jezevec.“

„Ona je s nimi?“ zeptal jsem se. „Ursula Monktonová?“

„Ona?“ opáčila stará paní Hempstocková pobaveně. „Ta věc? Ta ne.“

Chvíli jsem se nad tím zamyslel. „Mí rodiče mě přinutí, abych se s nimi vrátil domů, a ona mne pak zamkne na půdu, a až ji začnu nudit, nechá mého tátu, aby mě zabil. Říkala to.“

„Říkat to klidně mohla, kačátko,“ odpověděla Lettiina matka, „ale neudělá to a neudělá ani nic podobného, jako že se jmenuji Ginnie Hempstocková.“

Jméno Ginnie se mi líbilo, ale nevěřil jsem jí a vůbec jsem nebyl klidný. Už brzy se otevřou dveře kuchyně a táta na mne začne křičet, nebo počká, dokud nebudeme v autě, a začne na mne křičet až tam, a pak mne odvezou uličkou zpátky do našeho domu a já budu ztracen.

„Takže,“ řekla Ginnie Hempstocková. „Až sem přijdou, nemuseli bychom být doma. Mohli by přijet minulé úterý, když tady nikdo nebyl.“

„To nepřipadá v úvahu,“ odpověděla stará paní. „Hrát si s časem všechno jenom komplikuje… Mohli bychom chlapce proměnit v něco jiného, takže by ho nenašli bez ohledu na to, jak dlouho by ho hledali.“

Zamrkal jsem. Něco takového by vážně šlo? Moc jsem si přál, aby mě v něco proměnili. Kotě dojedlo svůj příděl odřezků masa (vlastně to vypadalo, že jich snědlo víc než domácí kočka) a teď mi leželo na klíně a olizovalo si tlapky.

Ginnie Hempstocková vstala a vyšla z místnosti. Uvažoval jsem, kam jde.

„Nemůžeme ho v něco proměnit,“ prohlásila Lettie, která odnášela ze stolu poslední talíře a příbory. „Jeho rodiče by šíleli. A jestli jsou v moci blechy, ta se takovými věcmi živí. Než bychom se nadály, policie by nám vyčerpala studnu a hledali by ho na dně. A nebo hůř. V oceánu.“

Kotě se v mém klíně začalo stáčet do klubíčka, dokud z něj nebylo jen kolečko chundelaté srsti. Zavřelo svoje jasně modré oči barvy oceánu a tiše předouc usnulo.

„Takže?“ řekla stará paní Hempstocková. „Co tedy navrhuješ?“

Lettie se zamyslela, našpulila rty a stočila je na stranu. Naklonila hlavu, jako kdyby v duchu probírala možnosti. Pak se její obličej rozzářil. „Šmik a říz?“ zeptala se.

Stará paní Hempstocková si odfrkla. „Jsi šikovné děvče,“ řekla. „Neříkám, že nejsi. Ale šmikání… to ty prostě dělat nemůžeš. Ještě ne. Můžeš maličko oříznout okraje a pak je zase sešít, aby nebylo vidět stehy. Ale co bys ušmikla? Blecha nedovolí, abys ušmikla ji. Není v látce. Je mimo ni.“

Vrátila se Ginnie Hempstocková. Nesla můj starý župan. „Protáhla jsem ho mandlem,“ řekla. „Ale pořád je ještě mokrý. Hůř se tak začisťuje lem. Šít něco za mokra je vždycky nanic.“

Položila župan na stůl před starou paní Hempstockovou. Pak z přední kapsy zástěry vytáhla nůžky, staré a černé, dlouhou jehlu a špulku červené niti.

„Jeřabiny a červená niti, zadržte čarodějnici, než mne chytí,“ zarecitoval jsem. Četl jsem to v nějaké knize.

„To funguje, a funguje to skvěle,“ řekla Lettie. „Kdybychom měli co do činění s nějakou čarodějnicí. Jenže nemáme.“

Stará paní Hempstocková zkoumala můj župan. Byl hnědý a vybledlý, s kostkami sépiové barvy. Byl to dárek od rodičů mého táty, babičky a dědečka, a dostal jsem ho na kterési narozeniny, když mi ještě byl komicky velký. „Pravděpodobně…“ řekla, jako by mluvila sama se sebou, „by bylo nejlepší, kdyby tvůj táta chtěl, abys tady zůstal na noc. Ale aby to tak bylo, nemůžou se na tebe zlobit nebo si dělat starosti…“

Najednou měla v ruce černé nůžky, které udělaly šmik šmik šmik, právě když jsem uslyšel zaklepání na dveře a Ginnie Hempstocková vstala, aby otevřela. Vyšla na chodbu a dveře za sebou zase zavřela.

„Nenech je, aby mě odvedli,“ řekl jsem Lettii.

„Huš,“ okřikla mě. „Mám tady práci a babička šmiká. Prostě se jen tvař ospale a buď klidný. Šťastný.“

K tomu, abych byl šťastný, jsem měl daleko a nebyl jsem ani trochu ospalý. Lettie se ke mně nahnula přes stůl a vzala mne za ruku. „Neboj se,“ řekla.

A pak se dveře otevřely a můj táta a máma byli v kuchyni. Chtěl jsem se schovat, ale kotě na mém klíně se konejšivě zavrtělo a Lettie se na mě stejně konejšivě usmála.

„Hledáme našeho syna,“ říkal táta paní Hempstockové, „a máme dobrý důvod se domnívat…“ A zatímco to říkal, moje maminka už mířila ke mně. „Tady je! Miláčku, měli jsme o tebe takovou starost!“

„Jsi až po krk v maléru, mladý muži,“ řekl táta.

Šmik! Šmik! Šmik! udělaly černé nůžky a nepravidelný kousek látky, který stará paní Hempstocková ustřihla, dopadl na stůl.

Moji rodiče strnuli. Přestali mluvit, přestali se hýbat. Ústa mého táty zůstala otevřená, máma stála na jedné noze, stejně nehybná, jako kdyby byla figurína ve výkladní skříni obchodu.

„Co… co jste s nimi udělali?“ Nebyl jsem si jistý, jestli si mám dělat starosti, nebo ne.

„Jsou v pořádku,“ ujistila mě Ginnie Hempstocková. „Jen trocha šmikání tady a trocha šití tam, a všechno bude zase, jak má být.“ Ukázala na kousek látky z mého županu ležící na stole. „Tohle je tvůj táta a ty na chodbě, a tohle je vana. Ona to odšmikla. Takže bez toho není důvod, aby se na tebe tvůj táta zlobil.“

O té vaně jsem jim neřekl. Přesto jsem se vůbec nedivil, že o tom vědí.

Teď stará žena navlékala do jehly červenou nit. Teatrálně si povzdechla. „Moje staré oči,“ řekla. „Staré oči.“ Ale olízla koneček niti a prostrčila ho ouškem jehly bez viditelných potíží.

„Lettie. Musíš zjistit, jak vypadá jeho kartáček na zuby,“ řekla stará žena. Začala sešívat okraj županu drobnými, pečlivými stehy.

„Jak vypadá tvůj kartáček na zuby?“ zeptala se mě Lettie. „Rychle.“

„Je zelený,“ řekl jsem. „Jasně zelený. Jako zelené jablko. Není moc velký. Prostě zelený kartáček mé velikosti.“ Bylo mi jasné, že jsem ho nepopsal příliš dobře. V duchu jsem si ho vybavil a pokoušel jsem se o něm zjistit něco víc, čím bych ho odlišil od jiných dětských zelených kartáčků na zuby. K ničemu to nebylo. Představil jsem si ho, viděl jsem ho ve své hlavě spolu s ostatními kartáčky na bílé, červeně puntíkované poličce nad umyvadlem.

„Mám to!“ řekla Lettie. „Dobrá práce.“

„Tady už jsme skoro hotoví,“ řekla stará paní Hempstocková.

Ginnie Hempstocková se usmála a její brunátný kulatý obličej se rozzářil. Stará paní Hempstocková vzala nůžky a šmikla naposled, a kousek červené niti dopadl na stůl.

Noha mé matky došlápla na zem. Udělala ještě jeden krok a pak se zastavila.

Můj táta řekl: „Ehm.“

„…a naše Lettie je tak ráda, že jste svému chlapci dovolili, aby tady zůstal přes noc,“ řekla Ginnie. „Obávám se, že to tady máme trošku staromódní.“

„Teď už máme záchod uvnitř,“ řekla stará žena. „Nevím, jak modernější ještě někdo může být. Pokud jde o mě, záchod na dvorku a nočník byly dobré až až.“

„A chutnalo mu u nás,“ řekla Ginnie a usmála se na mě. „Že je to tak?“

„Měli jsme koláč,“ řekl jsem rodičům. „Jako zákusek.“

Můj otec měl vrásky na čele. Tvářil se zmateně. Pak strčil ruku do kapsy kabátu a vytáhl z ní něco dlouhého a zeleného, co bylo zabalené v toaletním papíře. „Zapomněl sis kartáček na zuby,“ řekl mi. „Myslel jsem si, že ho budeš chtít.“

„Jestli by šel raději domů, může se svézt s námi,“ říkala moje máma Ginnii Hempstockové. „Před několika měsíci chtěl přespat u Kovaksů, a v devět nám volal, abychom si pro něj přijeli.“

Christopher Kovaks byl o dva roky starší a o hlavu větší než já a bydlel se svou mámou ve velkém srubu naproti vjezdu do naší uličky, u starého zeleného vodojemu. Jeho máma byla rozvedená. Líbila se mi. Byla zábavná a řídila VW brouk, první, který jsem kdy viděl. Christopher měl spoustu knih, které jsem nečetl, a byl členem Puffin klubu. Říkal, že si můžu číst jeho knihy od Puffina, ale jenom u nich doma. Půjčit mi je nechtěl.

Christopher měl ve svém pokoji poschoďovou postel, přestože byl jedináček. Tu noc, kdy jsem tam měl přespat, mi přidělil spodní lůžko. Když jsme si oba vlezli do postele a jeho máma nám popřála dobrou noc, zhasla světlo a zavřela dveře, Christopher se ke mně naklonil a začal po mně stříkat vodní pistolí, kterou měl schovanou pod polštářem. Nevěděl jsem, co mám dělat.

„Tohle není, jako když jsem byl u Christophera Kovakse,“ řekl jsem své matce zahanbeně. „Tady se mi líbí.“

„Co to máš na sobě?“ Překvapeně zírala na mou noční košili ve stylu malého Willieho Winkieho.

„Malá nehoda,“ řekla Ginnie. „Dala jsem mu ji, dokud mu neuschne jeho pyžamo.“

„Aha,“ řekla máma. „No tak tedy dobrou noc, zlatíčko. Hezky si to tady se svou novou kamarádkou užij.“ Podívala se na Lettii. „Jak se vlastně jmenuješ, drahoušku?“

„Lettie,“ řekla Lettie Hempstocková.

„To je zkráceně Letitia?“ zeptala se moje máma. „Jednu Letitii jsem znala, když jsem byla na vysoké. Každý jí samozřejmě říkal Letadlo.“

Lettie se jen usmála a neřekla na to nic.

Táta položil zubní kartáček přede mne na stůl. Rozmotal jsem toaletní papír, kterým byly obalené jeho štětinky. Bezpochyby to byl můj zelený kartáček na zuby. Táta měl pod kabátem čistou bílou košili bez kravaty.

„Děkuji,“ řekl jsem.

„Tak,“ řekla moje máma. „V kolik hodin ráno si pro něj máme přijet?“

Ginnie se usmála ještě zářivěji. „Lettie vám ho přivede. Chtěla bych, ať si spolu ráno ještě trochu pohrají. Než půjdete, odpoledne jsem upekla pár vdolečků.“

Dala jim nějaké koláčky do papírového sáčku, který moje maminka zdvořile přijala. Ginnie pak ji i tátu vyprovodila ze dveří. Zadržoval jsem dech, dokud jsem neuslyšel, jak náš rover odjíždí uličkou pryč.

„Co jste s nimi udělali?“ zeptal jsem se. A pak: „Je to skutečně můj kartáček na zuby?“

„Tohle,“ řekla stará paní Hempstocková s uspokojením v hlase, „byla velice solidně odvedená práce ve šmikání a zašívání, jestli chceš něco vědět.“ Zvedla můj župan: vůbec jsem nepoznal, kde kousek ustřihla ani kde ho přišila. Vypadal jako nový a správka byla dokonale neviditelná. Přistrčila mi kousek látky, který ležel na stole. „To je tvůj večer,“ řekla. „Můžeš si ho nechat, jestli chceš. Ale být tebou, spálila bych ho.“

Déšť bubnoval do oken a vítr lomcoval okenicemi.

Zvedl jsem zubatý kousek látky. Byl mokrý. Vstal jsem a přitom jsem probudil kotě, které mi seskočilo z klína a zmizelo ve stínu. Zamířil jsem ke krbu.

„Když tohle spálím,“ zeptal jsem se jich, „stalo se to doopravdy? Strčil mě můj táta do vany? Zapomenu, že se to stalo?“ Ginnie Hempstocková se už neusmívala. Nyní se tvářila ustaraně. „Co chceš ty?“ zeptala se.

„Já si to chci pamatovat,“ řekl jsem. „Protože se to stalo mně. A já jsem pořád já.“ Hodil jsem malý kousek látky do ohně.

Zapraskalo to, z odstřižku se zvedl proužek dýmu a pak začal hořet.

Byl jsem pod vodou. Držel jsem se tátovy vázanky. Myslel jsem si, že mě zabije…

Vykřikl jsem.

Ležel jsem na dlážděné podlaze Hempstockovic kuchyně, svíjel jsem se a plakal. Noha mne pálila, jako kdybych běžel bosky po žhavém popelu. Hrozně to bolelo. A kromě toho jsem cítil ještě jinou bolest, hluboko v hrudi, vzdálenější a ne tak ostrou; spíš nepohodlí než skutečnou bolest.

Ginnie klečela vedle mě. „Co se děje?“

„Moje noha. Hoří mi. Strašně to bolí.“

Prohlédla si ji, pak si olízla prst a dotkla se dírky na mém chodidle, odkud jsem před dvěma dny vytáhl toho červa. Zasyčelo to a bolest v mé noze začala polevovat.

„Něco takového jsem jaktěživ neviděla,“ řekla Ginnie Hempstocková. „Jak se ti to stalo?“

„Měl jsem v sobě červa,“ řekl jsem jí. „Tak se to s námi dostalo z toho místa s oranžovým nebem. V mé noze.“ A pak jsem se podíval na Lettii, která si dřepla vedle mě a držela mě za ruku, a řekl jsem jí: „To já jsem ji sem přinesl. Je to moje chyba. Je mi to moc líto.“

Stará paní Hempstocková byla poslední, kdo ke mně přišel. Sklonila se nade mnou a natočila si moje chodidlo do světla. „Ošklivé,“ konstatovala. „A velice mazané. Nechala v tobě díru, aby ji mohla znovu použít. Aby se v tobě mohla schovat, kdyby to potřebovala, a použít tě jako dveře domů. Není divu, že si tě chtěla zamknout na půdu. Nu, pusťme se do toho, dokud jsou želízka v ohni, jak řekl ten voják, když přišel do prádelny.“ Dloubla do díry v mé noze prstem. Pořád to bolelo, ale bolest už trochu polevila. Teď to bylo spíš jako pulzující bolest hlavy, jenže v noze.

Něco se mi zatřepotalo v hrudi jako můra a pak to znehybnělo.

Stará paní Hempstocková se zeptala: „Dokážeš být statečný?“

Nevěděl jsem. Spíš jsem o tom pochyboval. Připadalo mi, že až doposud jsem pořád jen před něčím utíkal. Stará žena měla v ruce jehlu, kterou mi sešila župan, a teď ji nedržela, jako by se s ní něco chystala zašít, spíš jako by mě jí chtěla píchnout.

Stáhl jsem nohu. „Co chcete dělat?“

Lettie mi stiskla ruku. „Odstraní ti tu díru,“ řekla. „Budu tě držet za ruku. Nemusíš se na to dívat, jestli nechceš.“

„Bude to bolet,“ řekl jsem.

„Třesky plesky,“ řekla stará žena. Přitáhla si mou nohu k sobě chodidlem a bodla jehlou… ne do mé nohy, uvědomil jsem si, ale do samotné díry.

Nebolelo to.

Pak jehlou zatočila a přitáhla si ji k sobě. Užasle jsem se díval, jak se něco zalesklo, nejprve se to zdálo být černé, pak průsvitné, pak zrcadlo vité jako rtuť, vytahovala to na konci jehly z mého chodidla.

Cítil jsem, že to mou nohu opouští, ten pocit jako by putoval celým mým nitrem, nohou, slabinami a břichem až do prsou. Jak to ze mě odcházelo, cítil jsem úlevu: pálivý pocit polevoval stejně jako můj strach.

Srdce mi divně bušilo.

Díval jsem se, jak stará paní Hempstocková tu věc navíjí, a pořád jsem nebyl schopen pochopit, na co se dívám. Byla to díra s ničím kolem, více než dvě stopy dlouhá, tenčí než žížala, jako svlečená kůže průhledného hada.

A pak se navíjení zastavilo. „Nechce to jít ven,“ řekla. „Drží se to.“

Cítil jsem chlad u srdce, jako kdybych tam měl kostku ledu. Stará žena zkušeně pohnula zápěstím a najednou ta lesklá věc visela z její jehly (teď mi to nepřipadalo jako rtuť, spíš jako stříbrná slizová cestička, jakou za sebou zanechávají slimáci na zahradě) a už nebyla spojená s mou nohou.

Pustila moje chodidlo a já jsem nohu okamžitě stáhl. Malá kulatá dírka úplně zmizela, jako kdyby nikdy neexistovala.

Stará paní Hempstocková se spokojeně zasmála. „Myslí si o sobě, bůhvíjak není mazaná,“ řekla. „Nechat si cestu domů v malém chlapci. Co je na tom chytrého? Mně se to vůbec chytré nezdá. Za takový nápad bych nedala ani šesták.“

Ginnie Hempstocková přinesla prázdnou zavařovací sklenici, stará paní do ní spustila konec té věci a pomalu ji tam nasoukala. Nakonec ji shodila z konce jehly, nasadila na sklenici víko a rozhodným pohybem zápěstí ho uzavřela.

„Cha!“ řekla a pak znovu: „Cha!“

„Můžu se podívat?“ zeptala se Lettie. Vzala si od ní sklenici a přidržela ji proti světlu. Ta věc ve sklenici se začala líně rozmotávat. Vypadalo to, jako by se vznášela, jako kdyby byla sklenice plná vody. Měnila barvy, a jak zachytávala světlo z různých úhlů, občas byla černá a občas stříbrná.

V knize pokusů, které mohou kluci dělat, jsem našel jeden, který jsem samozřejmě hned vyzkoušel: vezmete vejce a celé ho načerníte sazemi, a pak ho strčíte do čisté sklenice se slanou vodou. Vejce se bude vznášet v roztoku a bude se zdát stříbrné, ale je to všechno jenom hra světla. Vzpomněl jsem si na to vejce.

Lettii to fascinovalo: „Máš pravdu. Nechala si v něm cestu domů. Není divu, že ho nechtěla nechat odejít.“

„Je mi líto, že jsem se tě pustil, Lettie,“ řekl jsem.

„Ale, mlč,“ řekla. „Na lítost je vždycky pozdě, ale oceňuji, že si to uvědomuješ. Příště se mě budeš držet bez ohledu na to, co po nás budou házet.“

Přikývl jsem. Připadalo mi, jako by ta kostka ledu u mého srdce začala tát a zahřívat se, a najednou jsem se cítil v bezpečí.

„Tak,“ řekla Ginnie. „Teď máme její cestu domů. A chlapec je v bezpečí. Jestli tohle není slušná práce na jedinou noc, tak už nevím.“

„Ale ona má jeho rodiče,“ řekla stará paní Hempstocková. „A jeho sestru. A nemůžeme ji nechat, aby se nám tu potulovala. Už jste zapomněly, jaké to bylo za Cromwella? A předtím? Když tu řádil Vilém Ryšavý? Blechy přitahují pozornost havěti.“ Řekla to, jako by to byl zákon přírody.

„To může počkat do zítřka,“ prohlásila Ginnie. „Teď, Lettie, najdi tomu chlapci pokoj, kde se může vyspat. Má za sebou dlouhý den.“

Černé kotě leželo schoulené na houpací židli u krbu. „Můžu si s sebou vzít to kotě?“

„Kdybys to neudělal,“ řekla Lettie, „přišlo by za tebou samo.“

Ginnie přinesla dva svícny, takové ty s velkými kulatými podstavci, každý měl na sobě beztvarou hromadu bílého vosku. Od ohně v kuchyňském krbu zapálila třísku a tou pak přenesla plamen nejprve na jednu svíci a pak i na druhou. Jeden svícen podala mně a druhý Lettii.

„Vy nemáte elektriku?“ zeptal jsem se. V kuchyni byly elektrické lustry, zavěšené na stropě, s velkými staromódními žárovkami, jejichž vlákna jasně žhnula.

„V té části domu ne,“ odpověděla Lettie. „Kuchyně je nová. Víceméně. Až půjdeš, přidržuj ruku před svící, aby ti nezhasla.“

Když to říkala, předvedla mi, jak to mám udělat, a já jsem ji napodobil. Šel jsem za ní. Černé kotě nás následovalo dřevěnými, bíle natřenými dveřmi ven z kuchyně, pak dolů po schodech a do hlavní budovy farmy.

Byla tma a naše svíce vrhaly dlouhé stíny, takže mi připadalo, jako by se kolem nás všechno pohybovalo, když jsme šli: velké sloupové hodiny a vycpaná zvířata a ptáci (Byli skutečně vycpaní? pomyslel jsem si. Opravdu se ta sova pohnula, nebo mě tak ošálilo světlo plamínku svíce, že mi připadalo, jako kdyby za námi otočila hlavu?), stůl, židle. Všechno se ve světle svíčky pohybovalo a všechno bylo dokonale nehybné. Vyšli jsme po schodech, pak ještě po několika schůdcích a přitom jsme prošli kolem okna.

Schodiště bylo zalité měsíčním světlem, jasnějším, než vydávaly naše svíce. Podíval jsem se oknem ven a uviděl jsem měsíc v úplňku. Na bezmračné obloze svítil bezpočet hvězd.

„Ten měsíc,“ řekl jsem.

„Babičce se to takhle líbí,“ odpověděla Lettie Hempstocková.

„Ale včera byl půlměsíc. A teď je úplněk. A pršelo. Prší. Ale teď ne.“

„Babičce se líbí, když na téhle straně domu svítí pořád měsíc v úplňku. Říká, že je to uklidňující a připomíná jí to doby, když byla malá holčička,“ řekla Lettie. „A taky díky tomu nezakopneš na schodech.“

Kotě za námi skákalo z jednoho schodu na druhý. Rozesmálo mě to.

V horním patře domu byl Lettiin pokojík a vedle něj další, do kterého jsme vešli. V krbu plál oheň a zaléval celou místnost oranžovým a žlutým světlem. Působilo to hřejivě a pohostinně. Postel měla nebesa a závěsy. Tohle jsem už viděl na obrázcích, ale ve skutečném životě ještě nikdy.

„Tamhle už máš připravené šaty, aby sis je mohl ráno obléknout,“ řekla Lettie. „Já budu spát ve vedlejším pokoji, kdybys mě potřeboval, stačí zakřičet nebo zaklepat, pokud něco budeš potřebovat, a já přijdu. Babička říkala, že můžeš použít záchod, který máme v domě, ale i tak je to daleko a mohl bys tady zabloudit, takže když budeš potřebovat, pod postelí je nočník.“

Sfoukl jsem svíci, takže pokoj teď osvětloval jen oheň z krbu, rozhrnul jsem závěsy a vlezl si do postele.

V pokoji bylo teplo, ale přikrývka byla studená, když jsem se do ní zachumlal. Pak se postel otřásla, jak na ní něco přistálo, malé tlapky přeběhly po přikrývce a vzápětí se ke mně přitulilo kotě a začalo spokojeně příst.

V našem domě byl pořád netvor a v ústřižku času, který byl možná vyšmiknut z reality, mě můj táta strčil do studené vody a nejspíš se mě pokusil utopit. Běžel jsem celé míle tmou. Viděl jsem, jak táta líbal a dotýkal se té věci, co se nazývala Ursula Monktonová. Strach ani zdaleka neopustil mou duši.

Ale na polštáři jsem měl kotě, a to mi předlo do ucha a při tom se jemně chvělo, a tak jsem velice brzy usnul.

X.

Tu noc v tom domě jsem měl divné sny. Probudil jsem se ve tmě a věděl jsem jen, že mě ten sen tak vyděsil, že jsem se musel probudit, jinak bych snad zemřel, ale ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem si vzpomenout, co se mi zdálo. Sen mě strašil: stál za mnou, přítomný a přitom neviditelný, jako by byl někde uvnitř mé hlavy, přičemž tam současně byl i nebyl.

Chyběl mi táta a chyběla mi máma, chyběla mi moje postel v našem domě vzdáleném pouhou míli. Chyběl mi včerejšek, před Ursulou Monktonovou, před vztekem mého táty, před vanou. Chtěl sem, aby se ten včerejšek vrátil, a chtěl jsem to víc než cokoliv jiného.

Pokusil jsem se v duchu vyvolat ten sen, co mě tak vyděsil, ale nepodařilo se mi to. Věděl jsem, že je v něm zrada, ztráta a čas. Byl jsem příliš vyděšený, než abych ještě usnul: oheň v krbu už skoro vyhasl, jen řeřavé uhlíky naznačovaly, kde dřív plápolal a zaléval místnost světlem.

Vylezl jsem z postele s nebesy a šátral jsem pod ní tak dlouho, až jsem našel porcelánový nočník. Vyhrnul jsem si noční košili a použil ho. Pak jsem přišel k oknu a vyhlédl jsem ven. Měsíc byl stále v úplňku, ale teď visel nízko nad obzorem a byl tmavý, oranžový: moje máma tomu říkala sklizňový měsíc. Jenomže sklízí se na podzim, a ne na jaře, tolik jsem ještě věděl.

V oranžovém měsíčním světle jsem viděl starou ženu, byl jsem si skoro jistý že to je stará paní Hempstocková, i když její obličej se nedal rozeznat, jak venku chodí sem a tam. V ruce měla dlouhou hůl, o kterou se opírala jako o berlu. Připomínala mi vojáka na přehlídce. Viděl jsem je, když jsme byli na výletě v Londýně, před Buckinghamským palácem, jak tam pochodují sem a tam při střídání stráží.

Díval jsem se na ni a cítil jsem se v bezpečí.

Ve tmě jsem si zalezl zpátky do postele, položil jsem hlavu na prázdný polštář a pomyslel si: Rozhodně teď neusnu, teď ne, a pak jsem otevřel oči a zjistil jsem, že je ráno.

Na židli u postele byly šaty, jaké jsem nikdy dříve neviděl. Na malém dřevěném stolku stály dva porcelánové džbány svodou– v jednom byla vařící, v druhém studená, vedle porcelánové mísy, která, jak jsem se domyslel, byla umyvadlo. Chundelaté černé kotě se vrátilo do nohou postele. Když jsem vstával, otevřelo oči: mělo je jasně modrozelené, nepřirozené a divné, jako moře v létě, a tázavě na mě zamňoukalo. Pohladil jsem ho a pak jsem vylezl z postele.

Smíchal jsem v umyvadle horkou a studenou vodu a umyl si obličej a ruce. Ve studené vodě jsem si vyčistil zuby. Zubní pastu jsem nikde nenašel, ale byla tam malá kulatá plechová krabička, na které bylo starodávným písmem napsáno Pozoruhodně účinný zubní prášek Maxe Meltona. Dal jsem si trochu toho bílého prášku na zelený kartáček a vyčistil jsem si jím zuby. Chutnal po mátě a citronu.

Pak jsem prozkoumal šaty, které tam pro mě někdo přichystal. Velice se lišily od těch, které jsem nosil doposud. Nebyly tam žádné trenýrky. Našel jsem dlouhou bílou košili, ale neměla knoflíky. Pak tam byly hnědé kalhoty, které končily u kolen, dlouhé bílé punčochy a kaštanově hnědý kabátek, vzadu s výřezem připomínajícím vlaštovčí ocas. Světle hnědé ponožky připomínaly spíš punčochy. Navlékl jsem to na sebe, jak nejlépe jsem uměl, a moc jsem si přál, aby tam byly zipy a přezky, a ne háčky a knoflíky s příliš malými a nepoddajnými dírkami.

Boty měly vpředu stříbrné spony, ale byly mi příliš velké, tak jsem vyšel z pokoje jen v ponožkách a kotě mě následovalo.

Když jsem večer šel do svého pokoje, vyšel jsem po schodech a pak zahnul doleva. Teď jsem zahnul doprava a prošel jsem kolem Lettiina pokoje (dveře byly pootevřené, ale místnost byla prázdná) a zamířil jsem ke schodům. Jenomže nebyly tam, kde jsem si je pamatoval. Chodba končila holou zdí a oknem, ze kterého byl výhled na les a louku.

Černé kotě s modrozelenýma očima zamňoukalo, hlasitě, jako kdyby chtělo upoutat mou pozornost, a sebevědomě se otočilo zpátky do chodby, ocas vysoko vztyčený. Vedlo mne chodbou, za roh a průchodem, který jsem předtím neviděl, ke schodišti. Začalo vesele skákat z jednoho schodu na druhý a já jsem ho následoval.

Pod schody stála Ginnie Hempstocková. „Spal jsi dlouho a dobře,“ řekla. „Už jsme podojily krávy. Snídani máš na stole a u krbu je talířek mléka pro tvou přítelkyni.“

„Kde je Lettie, paní Hempstocková?“

„Na pochůzkách. Opatřuje si věci, které možná bude potřebovat. Ta věc ve vašem domě musí pryč, jinak nastanou potíže a bude se to jenom zhoršovat. Lettie ji už jednou uvěznila a ona jí vyklouzla, takže je třeba, aby ji poslala domů.“

„Já jen chci, aby Ursula Monktonová šla pryč,“ řekl jsem. „Nenávidím ji.“

Ginnie Hempstocková zvedla ukazováček a přejela jím po mém kabátku. „Takové šaty už dneska nikdo nenosí,“ podotkla. „Ale moje máma je opatřila malým maskovacím kouzlem, takže si toho nikdo nevšimne. Můžeš v nich jít, kam budeš chtít, a ani živá duše nebude mít pocit, že je na tobě něco divného. Boty sis nevzal?“

„Jsou mi moc velké.“

„V tom případě ti u zadních dveří nechám takové, které ti budou akorát.“

„Děkuji.“

„Nenávidět ji nemá smysl,“ řekla. „Dělá to, co dělá, v souladu se svou přirozeností. Spala, probudila se a teď se snaží dát každému, co chce.“

„Mně tedy rozhodně nedává nic, co bych chtěl. Říkala, že mě zavře na půdu.“

„To je možné. Jenomže ty jí tady stojíš v cestě a být dveřmi je nebezpečná věc.“ Ukazováčkem mi poklepala na prsa, kde jsem měl srdce. „Bylo lépe, když byla tam, kde byla předtím. Odešleme ji bezpečně domů, s takovými, jako je ona, jsme to udělali už mockrát. Ale tahle je hodně tvrdohlavá. Nepoučitelná. No nic. Snídani máš na stole. Kdyby mě někdo potřeboval, budu na devítiakrovém poli.“

Na kuchyňském stole jsem našel misku ovesných vloček a vedle ní talíř s kouskem zlaté plástve a hrnek husté žluté smetany.

Vymačkal jsem plástev lžící a zamíchal med do vloček, pak jsem si je polil smetanou.

Byly tam i topinky, vyrobené na grilu tak, jak je dělal můj táta, s domácím ostružinovým džemem. Byl tam šálek toho nejlepšího čaje, jaký jsem kdy pil. Kotě vylízalo u krbu svůj talířek smetany a teď předlo tak hlasitě, že jsem ho slyšel až na druhé straně pokoje.

Kdybych to uměl, nejraději bych předl taky.

Dovnitř vešla Lettie s nákupní taškou, takovou tou staromódní, jaké už se nevídají, vypadala spíš jako košík, zvenčí byla pletená, zevnitř vyložená plátnem a uši měla z provazu. Měla ji skoro plnou. Tváře měla poškrábané a na několika místech krvácela, ale krev už byla zaschlá. Vypadala žalostně.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Říkám rovnou, že jestli máš pocit, že to byla zábava, tak to tedy žádná zábava nebyla, ani náhodou! Mandragory vždycky tak příšerně ječí, když je taháš ze země, a já jsem neměla ani špunty do uší, a když jsem je konečně měla, musela jsem je vyměnit za stínovou láhev, takovou tu starožitnou, se spoustou stínů rozpuštěných v octu uvnitř…“ Namazala si topinku máslem, pak si na ni vymačkala plástev medu a začala se ládovat. „Teprve potom jsem se dostala na bazar, a to tam ještě ani neměli v úmyslu otevřít. No, většinu z toho, co potřebuji, jsem nakonec nějak sehnala.“

„Můžu se podívat?“

„Jestli chceš.“

Podíval jsem se do tašky. Byla plná rozbitých hraček: očí, ručiček a hlaviček panenek, autíček bez kol, otlučených kuliček skleněnek. Lettie vzala z okenního parapetu zavařeninovou sklenici. Uvnitř se kroutila stříbřitoprůsvitná červí díra, převalovala se a stáčela se do spirály. Lettie strčila sklenici do nákupní tašky mezi rozbité hračky. Kotě spalo a úplně nás ignorovalo.

„Nemusíš se mnou jít,“ řekla Lettie. „Půjdu si s ní promluvit, ale ty můžeš klidně zůstat tady a počkat.“

Zamyslel jsem se nad tím. „S tebou se cítím bezpečněji,“ řekl jsem jí.

Nijak zvlášť ji to nepotěšilo. „Pojďme dolů k oceánu,“ řekla. Kotě otevřelo svoje až příliš zelenomodré oči a bez zájmu za námi hledělo, když jsme odcházeli.

U zadních dveří na mne čekal pár vysokých černých kožených bot, které vypadaly jako jezdecké. Byly staré, ale dobře udržované, a měly mou velikost. Natáhl jsem si je, i když bych se cítil pohodlněji v sandálech. Spolu s Lettii jsem pak šel k jejímu oceánu, čímž myslím rybníček.

Seděli jsme na staré lavičce a dívali se na nehybnou hnědou hladinu rybníčku, na lekníny a povlak okřehku u břehu.

„Vy Hempstockové nejste lidé,“ řekl jsem.

„Taky jsme.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Vsadím se, že takhle ani doopravdy nevypadáte,“ řekl jsem. „Ne skutečně.“

Lettie pokrčila rameny., „Nikdo vlastně nevypadá jako to, co je doopravdy uvnitř. Ani ty. Ani já. Lidé jsou mnohem komplikovanější. Platí to pro každého.“

„Jste netvoři?“ zeptal jsem se. „Jako Ursula Monktonová?“ Lettie hodila do rybníčku oblázek. „To si nemyslím,“ řekla. „Netvoři mají různou podobu a velikost. Někteří z nich jsou to, čeho se lidé bojí. Někteří vypadají jako to, čeho se lidé báli dřív, před mnoha a mnoha lety. Někdy jsou netvoři věci, kterých by se lidé bát měli, ale nebojí.“

„Ursuly Monktonové by se lidé bát měli,“ řekl jsem.

„Možná. Čeho si myslíš, že se bojí Ursula Monktonová?“

„Nevím. Proč si myslíš, že se něčeho bojí? Je přece dospělá, ne? Dospělí a netvoři se nebojí ničeho.“

„Samozřejmě že se netvoři bojí,“ odpověděla Lettie. „Proto jsou netvoři. A pokud jde o dospělé…“ Odmlčela se a zamnula si svůj pihovatý nos prsty. Pak: „Teď ti povím něco důležitého. Dospělí uvnitř taky jako dospělí nevypadají. Zvnějšku jsou velcí a bezohlední, a vždycky vědí, co mají udělat. Uvnitř vypadají tak, jak vypadali vždycky. Jako vypadali, když byli zhruba ve tvém věku. Pravda je, že žádní dospělí nejsou. Ani jeden, na celém širém světě.“ Na okamžik se zamyslela. Pak se usmála. „Samozřejmě kromě babičky.“

Seděli jsme tam bok po boku, na staré dřevěné lavici, a mlčeli jsme. Já jsem přemýšlel, jestli je to pravda: jestli jsou dospělí skutečně děti zabalené v dospěláckém těle jako dětské knihy ukryté v nudných, dlouhých dospěláckých knihách, takových, kde nejsou žádné obrázky a nic se tam nepovídá.

„Miluji svůj oceán,“ řekla Lettie a já jsem věděl, že náš čas u rybníčku vypršel.

„Je to ale jenom jako,“ řekl jsem jí a přitom jsem se cítil, jako bych právě nechával svoje dětství za sebou a přiznával to. „Tvůj rybníček. Není to oceán. Nemůže být. Oceány jsou ještě větší než moře. Tvůj rybníček je jenom rybníček.“

„Je tak velký, jak potřebuje být,“ řekla Lettie Hempstocková podrážděně. Pak si povzdechla. „Raději pojďme poslat Ursulu zpátky, odkud přišla.“ A dodala: „Já vím, čeho se bojí. A víš ty co? Já se toho bojím taky.“

Když jsme se vrátili do kuchyně, kotě nebylo nikde vidět, ale na okenní římse seděla mlhově zbarvená kočka a dívala se na svět venku. Zbytky snídaně byly uklizené a odnesené a moje červené pyžamo a župan ležely úhledně složené na stole ve velkém hnědém papírovém sáčku i s mým zeleným kartáčkem na zuby. „Nenecháš ji, aby mě odvedla, že ne?“ zeptal jsem se Lettie. Zavrtěla hlavou a pak jsme společně šli po oblázkové cestičce, která vedla k našemu domu a té věci, co si říká Ursula Monktonová. Já jsem si nesl papírový sáček se svými věcmi na noc a Lettie příliš velkou nákupní tašku naplněnou rozbitými hračkami, které vyměnila za křičící mandragoru a stíny rozpuštěné v octu.

Jak jsem už říkal, děti používají zadní uličky a tajné cestičky, zatímco dospělí chodí po silnicích a oficiálních cestách. My jsme z cesty sešli a použili jsme zkratku, o které Lettie věděla, že nás zavede přes nějaká pole do velké opuštěné zahrady u rozpadajícího se domu nějakého boháče a pak zase zpátky na naši uličku. Vrátili jsme se na ni těsně před místem, kde jsem prchal přes kovový plot.

Lettie zavětřila ve vzduchu. „Havěť tady ještě není,“ řekla. „To je dobré.“

„Co je to havěť?“

Řekla jen: „Jestli je uvidíš, poznáš je. A já doufám, že je neuvidíš nikdy.“

„Vplížíme se dovnitř?“

„Proč bychom to dělali? Půjdeme po příjezdové cestičce a předním vchodem jako panstvo.“

Vyrazili jsme po cestičce. Zeptal jsem se: „Uděláš kouzlo a pošleš ji pryč?“

„My kouzla neděláme,“ odpověděla. Znělo to, jako by byla zklamaná, že to musí připustit. „Občas ale děláme recepty. Ale žádná kouzla nebo zaříkadla. Babička na takové věci nedrží. Říká, že je to moc obyčejné.“

„Tak na co jsou všechny ty věci, co máš v nákupní tašce?“

„Abych jí zabránila jít, kam nechceme, aby šla. Na vymezení hranic.“

Náš dům vypadal v ranním světle se svými červenými cihlami a červenou taškovou střechou pohostinně a přátelsky. Lettie sáhla do nákupní tašky. Vytáhla z ní kuličku a zamáčkla ji do stále ještě rozměklé půdy. Pak, místo aby vešla do domu, zahnula doleva a došla až na kraj našeho pozemku. U zeleninového záhonku pana Wolleryho jsme se zastavili a ona vytáhla z nákupní tašky něco jiného: bezhlavé, beznohé růžové tělíčko panenky s ošklivě rozžvýkanýma rukama. Pohřbila je u hrášku.

Utrhli jsme si několik lusků. Rozloupli jsme je a vyjedli hrášek zevnitř. Hrášek mě mátl. Nedokázal jsem pochopit, proč dospělí vezmou něco, co chutná tak skvěle, když je to čerstvé a utržené přímo ze záhonu, a strčí to do plechovky, kde se to promění v něco hnusného.

Lettie pak dala do kůlny na uhlí malou plastovou žirafku, jaké najdete v dětských zoo nebo Noemových archách; zastrčila ji pod velký kus uhlí. Páchlo vlhce a černě a po starém posekaném lese.

„Ty věci ji přinutí odejít?“

„Ne.“

„Tak na co jsou?“

„Zabrání jí odejít pryč.“

„Ale my chceme, aby odešla pryč.“

„Ne. Chceme, aby odešla domů.“

Díval jsem se na ni: na její krátké rusohnědé vlasy, pršáček a pihy. Vypadala o tři nebo čtyři roky starší než já. Mohla být o tři nebo čtyři tisíce let starší, nebo ještě tisíckrát víc. Věřil jsem jí tak, že bych za ní šel do pekla. Ale stejně…

„Moc bych chtěl, abys mi to vysvětlila pořádně,“ řekl jsem jí. „Mluvíš pořád v hádankách.“

Ale nebál jsem se a nedokázal bych vysvětlit, proč jsem se vlastně nebál. Věřil jsem Lettii, stejně jako jsem jí věřil, když jsme šli hledat tu pleskající věc pod oranžovým nebem. Věřil jsem jí, a to znamenalo, že dokud jsem s ní, nemůže se mi nic zlého stát. Věděl jsem to tak, jako jsem věděl, že je tráva zelená, že růže mají ostré, zdřevnatělé trny a obilné vločky, které jsem dostával na snídani, budou oslazené.

Do našeho domu jsme vešli předním vchodem. Nebylo zamčeno, nevzpomínám si, že bychom někdy zamykali, pokud jsme neodjeli na dovolenou, a tak jsme vešli dovnitř.

Moje sestra cvičila v přední místnosti na piáno. Zamířili jsme tam. Když uslyšela zvuky, přestala hrát ‚Chopsticks‘ a otočila se.

Zvědavě se na mě podívala. „Co se stalo včera večer?“ zeptala se. „Myslela jsem si, že máš průšvih, ale pak mamka a taťka přijeli domů a říkali, že přespíš u kamarádky. Proč říkali, že přespíš u kamarádky? Ty přece žádné kamarády nemáš.“ Pak si všimla Lettie Hempstockové. „Kdo je to?“

„Moje kamarádka,“ odsekl jsem. „Kde je ten odporný netvor?“

„Neříkej jí tak,“ ohradila se sestra. „Ona je hodná. Ještě leží.“

O mých divných šatech neřekla nic.

Lettie Hempstocková vzala ze své nákupní tašky rozbitý xylofon a upustila ho na hromadu hraček, která se vytvořila mezi piánem a modrou krabicí na hračky s otevřeným víkem.

„Tak,“ řekla. „Teď je čas jít ji pozdravit.“

První slabé zachvění strachu v mé hrudi, v mé mysli. „Myslíš jít k ní nahoru do pokoje?“

„Jo.“

„Co tam dělá?“

„Plete se lidem do života,“ odpověděla Lettie. „Zatím jenom místním. Zjišťuje, co si myslí, že potřebují, a pak se jim to pokouší dát. Tím chce svět přetvořit v něco, v čem by byla šťastnější. V místo, které pro ni bude pohodlnější. V něco čistšího. A teď už se ani tak moc nezajímá o to dávat lidem peníze, už ne. Teď ji spíš zajímá, jak lidem ubližovat.“

Jak jsme šli nahoru, Lettie na každý schod něco položila: průhlednou skleněnou kuličku se zeleným nádechem uvnitř, jednu z těch malých kovových kostiček, kterým jsme říkali drápky, perličku, pár zářivě modrých očí panenky, spojených vzadu gumičkou, malý červenobílý magnetek ve tvaru podkovy, černý oblázek, odznak, co se přidává k narozeninovým přáním, s nápisem Je mi sedm, krabičku zápalek, plastové bludiště s černým magnetkem na zadní straně, autíčko, rozšlápnuté a bez kol, a nakonec cínového vojáčka. Tomu chyběla jedna noha.

Byli jsme nahoře na schodech. Dveře pokojíku byly zavřené. Lettie řekla: „Nezavře tě na půdu.“ Pak bez zaklepání rozrazila dveře a vešla do pokoje, který dříve býval mým. Váhavě jsem ji následoval.

Ursula Monktonová ležela na posteli a oči měla zavřené. Byla to první dospělá žena kromě mámy, kterou jsem viděl nahou, a zvědavě jsem si ji prohlížel. Ale v místnosti byly zajímavější věci než ona.

Byl to můj starý pokojík, ale zároveň nebyl. Už ne. Bylo tam malé žluté umyvadlo velké tak akorát pro mě a stěny byly pořád krásně modré, jako když jsem tam bydlel já. Ale teď ze stropu visely pruhy látky, střapaté cáry šedé látky připomínající obvazy, některé stopu dlouhé, jiné skoro až na zem. Okno bylo otevřené a dovnitř foukal vítr, který jimi povlával, takže to vypadalo, skoro jako by se pokoj pohyboval, jako stan nebo loď na moři.

„Musíš okamžitě odejít,“ řekla Lettie.

Ursula Monktonová se na posteli posadila a pak otevřela oči, které teď byly stejně šedé jako ty visící cáry. Řekla hlasem, který zněl pořád ještě rozespale: „Zrovna jsem uvažovala, co bych měla udělat, abych vás sem oba přivedla, a helemese, jste tady.“

„Ty jsi nás sem nepřivedla,“ řekla Lettie. „Přišli jsme, protože jsme chtěli. A přišli jsme ti dát poslední příležitost odejít.“

„Já nikam nepůjdu,“ odpověděla Ursula Monktonová a znělo to trucovitě jako od hodně malého dítěte, které něco chce. „Teprve jsem sem přišla. Teď mám dům. Mám svoje mazlíčky, jeho táta je vážně sladký. Dělám lidi šťastnými. V celém tomhle světě není nic jako já. Zrovna jsem to kontrolovala, když jste sem přišli. Jsem tu jediná svého druhu. Oni se nedovedou bránit. Vůbec nevědí jak. Takže tohle je nejlepší místo v celém vesmíru.“

Zářivě se na nás usmála. Opravdu byla hezká, na dospělou, ale když je vám sedm, krása je jen abstrakce, ne nezbytnost. Někdy přemýšlím, co bych dělal, kdyby se na mě takhle usmála teď: jestli bych jí odevzdal svou mysl nebo své srdce nebo svou identitu, jako to udělal můj táta, jen proto, že by si o to řekla.

„Ty si jen myslíš, že je tenhle svět takový,“ odpověděla Lettie. „Myslíš si, že to tady budeš mít snadné. Ale nebudeš.“

„Samozřejmě že ano. Co mi to chceš namluvit? Že ty a tvoje rodina proti mně tenhle svět ubráníte? Jsi jediná, která kdy překročila hranice vaší farmy, a pokoušela ses mne spoutat, aniž jsi znala moje jméno. Tvoje matka by tak hloupá nebyla. Tebe se nebojím, malá holko.“

Lettie zalovila v nákupní tašce. Vytáhla z ní zavařeninovou sklenici s průhlednou červí dírou uvnitř a zvedla ji do vzduchu.

„Tady je tvoje cesta zpátky,“ řekla. „Teď k tobě jsem velice hodná a laskavá. Věř mi. Vezmi si to. Nemyslím, že se z tohoto domu můžeš vzdálit dál než na místo, kde jsme tě potkali, pod oranžovým nebem, ale to stačí. Nemohu tě odsud poslat tam, odkud jsi přišla původně, ptala jsem se babičky a ona říkala, že to už ani neexistuje, ale jakmile se vrátíš, můžeš si pro sebe najít jiné místo, podobné. Někde, kde budeš šťastná. Někde, kde budeš v bezpečí.“

Ursula Monktonová vstala z postele. Narovnala se v celé své výšce a shlédla na nás. Žádné blesky se kolem ní tentokrát nekroutily, ale jak tam stála nahá v ložnici, byla strašidelnější, než když se vznášela v bouři. Byla dospělá, ne, víc než dospělá. Byla stará. A já jsem se nikdy necítil víc jako dítě.

„Já jsem šťastná tady,“ odpověděla. „Jsem tady tolik, tolik šťastná.“ A pak řekla skoro lítostivě. „Vy ne.“

Uslyšel jsem zvuk, tichý, trhaný, pleskavý zvuk. Šedé cáry se začaly jeden po druhém oddělovat od stropu. Padaly, ale ne rovně dolů. Padaly směrem k nám, z celé místnosti, jako kdybychom byli magnet a přitahovali jsme je. První pruh látky přistál na hřbetě mé ruky a přilepil se tam. Uchopil jsem ho pravou rukou, abych ho odstranil; když jsem za něj zatáhl, chvíli vzdoroval a pak s mlasknutím povolil. Na levé ruce mi zůstala červená skvrnka tam, kde se jí dotýkala látka, jako kdybych si ji dlouho, velice dlouho sál, a perlily se na ní rudé kapičky. Když jsem se jich dotkl, umazal jsem se od své vlastní krve. Vtom se mi jeden dlouhý cár přilepil na nohu. Couvl jsem a další mi dopadl na čelo a tvář, další se mi omotal kolem očí a oslepil mne. Strhl jsem si ho, ale to už se mi jiný omotal kolem zápěstí a spoutal mi je k sobě, pak mi ruce přitáhl k tělu a já jsem se zapotácel a upadl jsem na podlahu.

Když jsem za pruhy látky tahal, bolelo to.

Můj svět zešedl. V tu chvíli jsem to vzdal. Ležel jsem tam a nehýbal jsem se, soustředil jsem se jen na dýchání mezírkou, kterou mi cáry látky nechaly pro nos. Držely mne a byly jako živé.

Ležel jsem na koberci a poslouchal jsem. Nic jiného jsem dělat nemohl.

Ursula řekla: „Toho chlapce potřebuji mít v bezpečí. Slíbila jsem, že ho zavřu na půdu, tak bude na půdě. Ale ty, malá holko z farmy, copak udělám s tebou? Něco přiměřeného. Možná bych tě mohla obrátit naruby, takže by tvoje srdce, mozek a svaly byly nechráněné na povrchu a kůži jsi měla uvnitř. Pak tě tak nechám zamotanou v tomhle pokoji s očima zírajícíma do temnoty ve tvém nitru. To bych mohla udělat.“

„Ne,“ řekla Lettie. Připadalo mi, že to zní smutně. „Ve skutečnosti bys nemohla. A příležitost jsem ti už dala.“

„Ty mi vyhrožuješ. Plané hrozby.“

„Já nikdy nevyhrožuji,“ odpověděla Lettie. „Opravdu jsem ti chtěla dát příležitost.“ A pak řekla: „Když jsi v tomto světě hledala věci, jako jsi ty, nenapadlo tě uvažovat, proč jich tady není plno? Ne, ty nikdy neuvažuješ. Byla jsi tak šťastná, že jsi tady jen ty sama, že tě ani nenapadlo zamyslet se nad tím.

Babička takovým, jako jsi ty, vždycky říkala blechy, Skarthach z Tvrze. Myslím, že by tě stejně dobře mohla nazvat nickou, myslím, že ona blechy považuje za směšné… Váš druh jí nevadí. Říká, že jste poměrně neškodní. Jenom trochu hloupí. Jde o ty tvory, kteří v této části vesmíru blechy požírají. Babička jim říká havěť. Ty vůbec nemá ráda. Říká, že jsou zlí a je těžké se jich zbavit. A mají pořád hlad.“

„Já se nebojím,“ opáčila Ursula Monktonová. Znělo to vystrašeně. A pak řekla: „Jak to, že znáš moje jméno?“

„Ráno jsem se trochu poptala. A při tom jsem se poohlédla po nějakých dalších věcech. Opatřila jsem si pár hraničních kamenů, abys mi neutekla příliš daleko a nemohla působit další problémy. Cestička z chlebových drobečků vede přímo sem, do tohoto pokoje. Teď otevři zavařeninovou sklenici, vezmi si svoje dveře a nech mě, abych tě poslala domů.“

Čekal jsem, co Ursula Monktonová odpoví, ale ona neřekla nic. Žádnou odpověď jsem neslyšel. Jen bouchnutí dveří a zvuk nohou, utíkajících po schodech.

Lettiin hlas se ozýval až těsně u mě, když řekla: „Udělala by lépe, kdyby zůstala tady a přijala moji nabídku.“

Cítil jsem, jak její ruce tahají za cáry na mém obličeji. Odtrhávaly se se suchými, mlaskavými zvuky, ale už nepůsobily živě, a jak je odhazovala na zem, prostě tam jen ležely a nehýbaly se. Tentokrát jsem na kůži žádné krvavé stopy neměl. To nejhorší, co se mi stalo, bylo, že jsem měl ruce a nohy jako přeležené. Lettie mi pomohla na nohy. Netvářila se šťastně.

„Kam šla?“ zeptal jsem se jí.

„Sledovala cestičku z domu. A je hrozně vyděšená. Ubožačka. Tolik se bojí.“

„Ty se taky bojíš.“

„Trochu ano. Hádám, že teď už přišla na to, že je uvězněná uvnitř hranic, které jsem vytyčila,“ řekla Lettie.

Vyšli jsme z pokoje. Tam, kde předtím byl cínový vojáček, teď byla trhlina. Lépe to popsat nedovedu. Bylo to, jako kdyby někdo vzal fotografii schodiště a pak z ní toho vojáčka vytrhl.

V prostoru, který zabíral, nezůstalo nic než beztvará šeď, ze které mne bolely oči, když jsem se na ni díval příliš dlouho.

„Čeho se bojí?“

„Slyšel jsi to. Havěti.“

„Ty se také bojíš havěti, Lettie?“

Zaváhala, maličko příliš dlouho. Pak řekla prostě: „Ano.“

„Ale jí ses nebála. Ursuly.“

„Jí se bát nemůžeš. Je to přesně, jak říkala babička. Ona je jako blecha, nabobtnalá pýchou, mocí a chtíčem, jako je blecha nabobtnalá krví. Mně ale ublížit nemohla. Svého času jsem už viděla tucty takových, jako je ona. Jedna sem přišla za Cromwella, tehdy to bylo vážně něco. Způsobovala lidem, že se cítili osamělí. Sami si ubližovali, jen aby s tou osamělostí skoncovali, vydloubávali si oči nebo skákali do studní, a ta věc zatím seděla ve sklepě U vévodovy hlavy. Vypadala jako ropucha velká jako buldok.“ Sešli jsme ze schodů a prošli chodbou.

„Jak víš, kam šla?“

„Nemohla jít nikam jinam než po cestě, kterou jsem jí vyznačila.“ V předním pokoji moje sestra pořád hrála na klavír ‚Chopsticks‘.

Da da DUM da da

da da DUM da da

da da DUM da DUM da DUM da da…

Vyšli jsme předními dveřmi ven. „Ta byla hodně ošklivá, ta v Cromwellově době. Ale dostali jsme ji odsud dřív, než přiletěli hladoví ptáci.“

„Hladoví ptáci?“

„To, čemu babička říká havěť. Uklízeči.“

To neznělo tak zle. Věděl jsem, že se jich Ursula bojí, ale já jsem se nebál. Proč bych se měl bát uklízečů?

XI.

Ursulu Monktonovou jsme dohnali na trávníku u růžových keřů. V rukou držela zavařeninovou sklenici, ve které se vznášela červí díra. Vypadala divně. Chvíli marně tahala za víko, pak toho nechala a podívala se na oblohu. Pak se znovu podívala na sklenici.

Rozběhla se k buku, k tomu, na kterém byl provazový žebřík, a vší silou udeřila sklenicí o jeho kmen. Sklenice se prostě odrazila a přistála v mechu, který napůl pokrýval pletenec kořenů, a zůstala tam ležet nepoškozená.

Ursula Monktonová se divoce podívala na Lettii. „Proč?“ zeptala se.

„Ty víš proč,“ řekla Lettie.

„Proč bys je sem měla pouštět?“ Rozplakala se a já jsem zrozpačitěl. Nevěděl jsem, co se dělá, když pláče dospělý. To bylo něco, co jsem ve svém životě viděl jenom dvakrát: viděl jsem plakat svoje prarodiče, když moje teta umřela v nemocnici, a viděl jsem plakat mámu. Byl jsem přesvědčený, že dospělí by plakat neměli. Nemají maminky, které by je ukonejšily.

Napadlo mě, jestli Ursula Monktonová někdy měla maminku. Teď měla na tváři a na kolenou bláto a plakala.

Slyšel jsem v dálce zvuky, divné a nepřirozené: hluboké dunění, jako kdyby někdo škubal za napjatý provázek.

„Nemusím je sem pouštět,“ odpověděla Lettie Hempstocková. „Oni si chodí, kam chtějí. Sem obvykle ne, protože tu pro ně není žádná potrava. Teď ano.“

„Pošli mě zpátky,“ řekla Ursula Monktonová. Nemyslím, že v tu chvíli vypadala aspoň trochu jako člověk. Její obličej byl jaksi nesprávný: náhodná změť rysů, které jen vzbuzovaly dojem lidského obličeje, jako ten kornatý nádor na kmeni mého buku nebo vzory na dřevěném čele postele v domě mé babičky, na které když jste se podívali v měsíčním světle pod určitým úhlem, uviděli jste tvář starého muže s otevřenými ústy, jako by křičel.

Lettie zvedla sklenici z mechu a pokusila se odšroubovat víko. „Utáhla jsi ho příliš silně,“ řekla. Došla k cestičce z plochých kamenů, otočila sklenici dnem vzhůru, zvedla ji do výšky a jediným pečlivě odměřeným pohybem jí udeřila o zem. Potom ji obrátila dnem dolů, uchopila víko a potáhla. Tentokrát povolilo.

Lettie podala sklenici Ursule Monktonové, která do ní sáhla a vytáhla z ní tu průsvitnou věc, co kdysi byla díra v mé noze. Svíjela se a kroutila, jako by byla ráda, že je zase u ní.

Ursula ji hodila na zem. Spadla do trávy a začala růst. Až na to, že doopravdy nerostla. Měnila se: jako kdyby byla blíž ke mně, než jsem si myslel. Viděl jsem skrze ni z jedné strany na druhou. Mohl jsem jí proběhnout, kdyby druhá strana tunelu nekončila ošklivě oranžovou oblohou.

Jak jsem se na ni díval, v hrudi se mi zase něco pohnulo: ledově studený pocit, jako kdybych snědl příliš mnoho zmrzliny a ona mi zachladila vnitřnosti.

Ursula Monktonová došla k ústí tunelu. (Jak mohla být tak maličká červí díra tunel? Nechápal jsem to. Pořád to byla třpytivě průhledná a stříbrná červí díra ležící v trávě, dlouhá sotva stopu. Předpokládal jsem, že to je, jako když zaostříte na něco malého. Ale také to byl tunel, kterým byste mohli protáhnout dům.)

Pak se zastavila a zaúpěla.

Řekla: „Cesta zpátky.“ Jen tohle. „Neúplná,“ řekla. „Je nefunkční. Chybí konec brány…“ A pak se ohlédla, zmateně a ustaraně. Podívala se přímo na mě, ne do obličeje, ale na hruď. A usmála se.

Pak se otřásla. V jednu chvíli byla dospělá žena, nahá a zablácená, v příštím okamžiku se rozložila, jako by byla deštník barvy syrového masa.

A jak se rozložila, natáhla se, popadla mne a zvedla vysoko do vzduchu. Vyděšeně jsem zaplácal rukama kolem sebe a chytil jsem se jí, abych nespadl.

Svíral jsem maso. Byl jsem patnáct stop nebo tak nějak nad zemí, ve výšce korun stromů.

Nesvíral jsem maso.

Svíral jsem starou látku, vybledlé, zetlelé plátno, a pod ním jsem cítil dřevo. Ne zdravé, pevné dřevo, ale staré zetlelé, jako bývá v místě, kde strom odumírá, co je vždycky na omak vlhké a dají se do něj zabořit prsty, měkké dřevo plné drobného hmyzu a stinek, prorostlé vlákny hub.

Jak mě to drželo, kymácelo se to a vrzalo.

TY JSI CESTY ZABLOKOVALA, řeklo to Lettii Hempstockové.

„Nikdy jsem nic nezablokovala,“ ohradila se Lettie. „Máš mého kamaráda. Postav ho na zem.“ Byla hluboko pode mnou a já jsem se bál výšek a bál jsem se netvora, který mne držel.

CESTA JE NEÚPLNÁ. CESTA JE ZABLOKOVANÁ.

„Postav ho na zem. Hned. Opatrně.“

ON UZAVÍRÁ CESTU. CESTA JE V NĚM.

V tu chvíli jsem si byl jistý, že umřu.

Nechtěl jsem umřít. Rodiče mi říkali, že bych doopravdy neumřel, ne to, co jsem doopravdy já: že nikdo doopravdy neumře, když umře, že moje kotě a hledač opálů mají jen jiná těla a zase se brzy vrátí. Nevěděl jsem, jestli to je pravda, nebo ne. Věděl jsem jen, že jsem si zvykl být sebou, a měl jsem rád svoje knížky, svoje prarodiče a Lettii Hempstockovou, a smrt by mě o tohle všechno připravila.

OTEVŘU HO. CESTA JE PŘERUŠENÁ. ZŮSTALA V NĚM.

Kopal bych, ale nebylo do čeho. Drásal jsem prsty končetinu, která mne držela, ale moje nehty se zarývaly jen do shnilého plátna a měkkého dřeva, a to, co bylo pod tím, bylo tvrdé jako kost: a ten netvor mne tiskl k sobě.

„Pusť mě!“ ječel jsem. „Pusť! Mě!“

NE.

„Mami!“ křičel jsem. „Tati!“ A pak: „Lettie, ať mě to pustí!“

Moji rodiče tam nebyli. Lettie ano. Řekla: „Skarthach. Postav ho na zem. Už jsem ti dala na výběr. Poslat tě domů bude těžší, když je konec tunelu v něm. Ale dokážeme to, babička to dokáže určitě, jestli ne máma. Tak ho postav na zem.“

JE TO V NĚM. NENÍ TO TUNEL. UŽ NE. NEMÁ TO KONEC. UPEVNILA JSEM V NĚM CESTU PŘÍLIŠ DOBŘE, KDYŽ JSEM JI VYTVÁŘELA, A JEJÍ KONEC JE POŘÁD UVNITŘ NĚJ. TO NEVADÍ. STAČÍ, ABYCH MU SÁHLA DO HRUDI A VYRVALA JEHO BIJÍCÍ SRDCE, DOKONČILA TAK CESTU A OTEVŘELA DVEŘE.

Ta pleskající věc bez obličeje hovořila beze slov, mluvila přímo v mé hlavě, a přesto v tom bylo něco, co mi připomnělo hezký, melodický hlas Ursuly Monktonové. Věděl jsem, že co říká, myslí vážně.

„Všechny svoje možnosti jsi vyčerpala,“ oznámila Lettie stejným tónem, jako by říkala, že je nebe modré. Pak si vložila dva prsty do úst a hlasitě, pronikavě hvízdla.

Přišli, jako by čekali jen na její zavolání.

Byli vysoko na nebi, smolně černí, tak černí, že se zdáli být smítky v mých očích, a ne skutečnými tvory. Měli křídla, ale nebyli to ptáci. Byli starší než ptáci a kroužili nad námi, celé tucty možná stovky, a při každém okruhu se pomalu, pomaloučku snášeli níž.

V duchu jsem si představil údolí před miliony let plné dinosaurů, kteří zahynuli v boji nebo na nějakou nemoc: představil jsem si nejprve mršiny hnijících hromových ještěrů větší než autobus a pak supy těch dávných dob: šedočerné, holé, s křídly, ale bez peří, tváře jako ze zlého snu, zobákovitá tlama plná jehlově ostrých zubů určených k řezání, trhání a hltání, hladová rudá očka. Tohle byli tvorové, kteří se snášeli na mršiny velkých hromových ještěrů a nenechali z nich nic než kosti.

Byli velcí, hadovití a prastaří, a z pohledu na ně mne bolely oči.

„Okamžitě,“ řekla Lettie Hempstocková Ursule Monktonové. „Postav ho na zem.“

Ta věc, co mne držela, mne nepustila. Bez jediného slova se plnou rychlostí rozletěla k ústí tunelu.

Spatřil jsem vztek ve tváři Lettie Hempstockové, pěsti, které měla zaťaté tak pevně, až jí zbělely klouby. Viděl jsem hladové ptáky nad námi, jak kroužili stále blíž a blíž…

A pak se jeden z nich snesl z oblohy, rychleji, než si má mysl vůbec dokázala představit. Ucítil jsem závan vzduchu, uviděl jsem černočerné čelisti naplněné jehlami a oči žhnoucí jako plynové hořáky, uslyšel jsem zvuk, jako když se roztrhne opona.

Létající tvor se zase vznesl k nebi a v tlamě měl kus šedé látky.

Uslyšel jsem zvuky kvílející v mé hlavě i venku, a byl to hlas Ursuly Monktonové.

Pak se dolů snesli všichni, jako by jen čekali na příklad toho prvního. Vrhli se z nebe na tu věc, co mne držela, noční můry trhající na kusy noční můru, rvali z ní cáry látky a já jsem při tom slyšel pláč Ursuly Monktonové.

CHTĚLA JSEM JIM JEN DÁT TO, CO POTŘEBOVALI, říkala trucovitě a vystrašeně. DÁVALA JSEM JIM ŠTĚSTÍ.

„Přinutila jsi mého tátu, aby mi ublížil,“ řekl jsem té věci, co mě držela a snažila se přitom bránit nočním můrám, které ji trhaly. Hladoví ptáci se na ni vrhali, každý z ní tiše utrhl kus látky a vznesl se s ním do výše, aby tam zakroužil a zase se střemhlav snesl dolů.

NIKDY JSEM NIKOHO Z NICH K NIČEMU NEPŘINUTILA, řeklo mi to. Na okamžik jsem měl pocit, že se mi směje, pak se ale smích proměnil v křik, tak hlasitý, že zraňoval moje uši i mysl.

Pak jako by vítr unikl z potrhané plachty a ta věc, co mne držela, pomalu začala padat k zemi.

Tvrdě jsem dopadl do trávy a odřel si při tom kolena a dlaně. Lettie mě trhnutím postavila na nohy a odtáhla mne od pomačkaných a potrhaných zbytků toho, co se kdysi nazývalo Ursulou Monktonovou.

Pořád to byla šedá látka, ale už to nebyla látka: svíjelo se to a převalovalo na zemi kolem mě, jakoby zmítané větrem, který jsem necítil, kroutící se masa červů.

Hladoví ptáci se na to vrhali jako racci na rybu vyplavenou na mořský břeh a trhali to, jako by tisíce let nejedli a teď se potřebovali nacpat, protože se dalších tisíc let znovu nenasytí. Rvali tu šedou hmotu a já jsem v hlavě slyšel, jak celou dobu křičí, když si cpali to shnilému plátnu podobné maso do zubatých tlam.

Lettie mne držela za ruku. Mlčela.

Čekali jsme.

A když křik ustal, věděl jsem, že je Ursula Monktonová pryč navždy.

Jakmile černé stvůry sežraly tu věc v trávě a nezbylo z ní vůbec nic, ani nejmenší kousíček šedé látky, obrátily pozornost k průsvitnému tunelu, který se kroutil, svíjel a třásl se jako něco živého. Několik z nich ho popadlo pařáty a zvedlo vysoko do vzduchu, kde jej ostatní roztrhali a zhltali svými hladovými tlamami.

Myslel jsem si, že až s tím skončí, zase odletí, vrátí se tam, odkud přišli, ale neudělali to. Snesli se na zem. Snažil jsem se je při tom spočítat, ale nešlo to. Připadalo mi, že jich jsou stovky, ale možná se mýlím. Mohlo jich být jen dvacet. Mohly jich být tisíce. Nedokážu to vysvětlit: možná že byli z míst, kde takové věci, jako jsou počty, nefungují, odněkud mimo čas a čísla.

Přistáli a já jsem se díval přímo na ně, ale neviděl jsem nic než stíny.

Tolik stínů.

A všechny se dívaly na nás.

„Udělali jste, pro co jste sem přišli,“ řekla jim Lettie. „Svou kořist jste dostali. Uklidili jste. Teď se můžete vrátit domů.“

Stíny se nehýbaly.

„Leťte!“ křikla na ně.

Stíny na trávě zůstávaly přesně tam, kde byly. Spíš to vypadalo, jako by zhoustly, byly skutečnější než dřív.

– Nad námi nemáš moc.

„Možná že nemám,“ odpověděla Lettie. „Ale zavolala jsem vás sem a teď vám říkám, abyste se vrátili domů. Pozřeli jste Skarthach z Tvrze. Dokončili jste svou záležitost. Teď odsud vypadněte.“

– Jsme uklízeči. Přišli jsme uklidit.

„Ano, a uklidili jste tu věc, pro kterou jste přišli. Vraťte se domů.“

– Celou ne, zavzdychal vítr v rododendronových keřích a tráva zašustila.

Lettie se otočila ke mně a objala mne rukou kolem ramen. „Pojď,“ řekla. „Rychle.“

Kráčeli jsme po trávníku, spěchali jsme. „Odvedu tě do vílího kruhu,“ řekla. „Musíš tam počkat, dokud se pro tebe nevrátím. Nevycházej z něj. Za nic na světě.“

„Proč ne?“

„Protože by se ti mohlo stát něco zlého. Nemyslím, že bych tě dokázala odvést bezpečně až na farmu, a tohle sama zvládnout nedokážu. Ale v kruhu budeš v bezpečí. Ať uvidíš cokoliv, ať uslyšíš cokoliv, nevycházej z něj. Zůstaň uvnitř a všechno bude v pořádku.“

„Ale to není skutečný vílí kruh,“ řekl jsem jí. „My jsme si jen tak hráli. Je to prostě kruh jinak zelené trávy.“

„Je to, co to je,“ odpověděla. „Nemůže ho překročit nic, co ti chce ublížit. Zůstaň v něm.“ Stiskla mi ruku a dovedla mne do zeleného kruhu. Pak odběhla k rododendronovému houští a byla pryč.

XII.

Stíny se začaly stahovat kolem kruhu. Beztvaré skvrny, které tam byly, doopravdy byly, jen když jsem je zahlédl koutkem oka. Pak vypadali jako ptáci. Pak vypadali hladově.

Ještě nikdy jsem neměl takový strach, jako když jsem se choulil toho odpoledne v tom trávovém kruhu s mrtvým stromem uprostřed. Ptáci nezpívali, ani hmyz nebzučel a necvrkal. Nic se neměnilo. Slyšel jsem šelestění listí a šustění trávy, jak ji čechral vítr, ale Lettie Hempstocková se stále neobjevovala a ve vánku jsem neslyšel žádné hlasy. Nebylo tam nic, co by mě děsilo, jen stíny, a ty stíny ani nebylo pořádně vidět, když jsem se na ně díval přímo.

Slunce putovalo dolů po obloze a stíny se rozpouštěly v soumraku, takže teď byly ještě nezřetelnější a já jsem si už ani nebyl jistý, jestli tam pořád ještě jsou. Stejně jsem ale nevyšel z kruhu.

„Hej! Chlapče!“

Otočil jsem se. Kráčel přes trávník ke mně. Byl oblečený stejně, jako když jsem ho viděl naposledy: smoking, bílá košile, tenká černá vázanka. Obličej měl stále strašidelně třešňově rudý, jako kdyby byl příliš dlouhou dobu na pláži, ale ruce měl bílé. Vypadal jako vosková figurína, ne jako živý člověk, jako něco, co byste čekali, že uvidíte v Komnatě hrůzy. Když viděl, že se na něj dívám, zašklebil se, a teď vypadal jako usmívající se vosková figurína. Ztěžka jsem polkl. Přál jsem si, aby slunce ještě svítilo.

„No tak, chlapče,“ řekl hledač opálů. „Jenom oddaluješ nevyhnutelně.“

Ani jsem nemukl. Pozoroval jsem ho. Jeho lesklé černé boty došly až ke kruhu, ale nepřekročily ho.

Srdce mi bušilo v hrudi tak silně, až jsem si byl jistý, že ho musí slyšet. Šíje a temeno hlavy mi brněly.

„Chlapče,“ řekl tím svým ostrým jihoafrickým akcentem. „Oni to tady potřebují dokončit. Jsou to mrchožrouti, supi prázdna. Je to jejich práce. Uklidit nepořádek do posledního zbytečku. Čistě a úhledně. Vytrhnou tě ze světa a bude to, jako bys nikdy neexistoval. Poddej se tomu. Nebude to bolet.“

Díval jsem se na něj. Věděl jsem, že tohle dospělí říkají, když je jisté, že to bude bolet strašně.

Mrtvý muž ve smokingu pomalu otočil hlavu, až se díval přímo na mne. Oči měl v sloup a vypadalo to, jako by slepě zíral na nebe nad hlavou jako náměsíčník.

„Ta tvoje malá kamarádka tě zachránit nemůže,“ pokračoval. „Tvůj osud byl rozhodnut a zpečetěn už před několika dny, když tě jejich kořist použila jako dveře odtamtud do tohoto světa, a upevnila cestu ke tvému srdci.“

„Já za to nemůžu!“ řekl jsem mrtvému. „To není spravedlivé. To ty jsi to způsobil.“

„Ano,“ přisvědčil mrtvý. „Tak jdeš?“

Posadil jsem se zády k mrtvému stromu uprostřed vílího kruhu, zavřel jsem oči a nehýbal se. Abych se nějak zabavil, začal jsem si recitovat básničku: ústy jsem tvaroval každé slovo, ale bezhlesně.

Lítý pes potkal myš. Řekl: „Slyš, ještě dnes bude soud. Na ten tě povedu beze všech ohledů…“

Tu básničku jsem se naučil nazpaměť ve škole. Říkala ji Myš z Alenky v říši divů, Myš, kterou Alenka našla, jak plave v kaluži jejích vlastních slz. V mém vydání Alenky se ta slova kroutila jako myší ocásek.

Dokázal jsem celou tu básničku odříkat na jedno nadechnutí, a to jsem také udělal, celou, až do neodvratného konce.

„Já jsem svědkem, já jsem sudím,“ zachechtal se chrt. „K právu v tobě úctu vzbudím! Rozsudek zní: Smrt!“

Když jsem otevřel oči a rozhlédl se, hledač opálů tam už nebyl.

Nebe zešedlo a svět ztrácel hloubku, zplošťoval se do soumraku. Jestli tam ty stíny pořád byly, neviděl jsem je; přesněji řečeno, teď se ve stíny proměnil celý svět.

Z domu vyběhla moje malá sestřička a volala mě. Zastavila se kus přede mnou a zeptala se; „Co tady děláš?“

„Nic.“

„Volá taťka. Říkal, abys šel k telefonu, chce s tebou mluvit.“

„Ne. Nechce.“

„Cože?“

„Neříkal to.“

„Jestli hned nepůjdeš, budeš mít průšvih.“

Nevěděl jsem, jestli je to doopravdy moje sestra, nebo ne, ale byl jsem uvnitř vílího kruhu a ona byla venku.

Přál jsem si, abych si s sebou přinesl nějakou knihu, i když na čtení byla už skoro příliš velká tma. V hlavě jsem znovu odrecitoval básničku Myši z kaluže slz. „Je mi dlouhá chvíle, nestrpím protestů, proto jenom čile vydej se na cestu…“

„Kde je Ursula?“ zeptala se mě sestra. „Šla do svého pokoje, ale teď tam už není. Není ani v kuchyni a není na záchodě. Chci čaj. Mám hlad.“

„Tak si udělej něco k jídlu sama,“ odsekl jsem. „Nejsi mimino.“

„Kde je Ursula?“

Roztrhali ji na cáry nestvůrní supi kdoví odkud, a po pravdě řečeno, myslím, že ty jsi jeden z nich, nebo tě ovládají, nebo tak něco.

„Já nevím.“

„Až se mamka a taťka vrátí domů, povím jim, že jsi na mě byl strašně ošklivý. Budeš mít průšvih.“ Zajímalo by mě, jestli to byla skutečně moje sestra, nebo ne. Rozhodně to na ni vypadalo. Ale nepřekročila kruh tmavší trávy. Vyplázla na mne jazyk a rozběhla se zpátky do domu.

„Kde jsou svědci, kde je sudí? Takovéhle právo budí ve mně jenom hnus.“

Hluboké soumračné šero, bezbarvé a napjaté. Kolem uší mi tence bzučeli komáři a pak začali jeden po druhém přistávat na mém obličeji a rukou. Byl jsem rád, že na sobě mám ty divné staromódní šaty bratrance Lettie Hempstockové, protože neodhalovaly tolik kůže. Pokusil jsem se komáry zaplácnout a někteří odletěli. Jeden se nenechal odradit a začal se krmit na vnitřní straně mého zápěstí. Když jsem ho rozmáčkl, praskl a nechal po sobě krvavou šmouhu a kapičku krve, která mi stékala po ruce.

Nade mnou létali netopýři. Mám rád netopýry, vždycky jsem je měl rád, ale tu noc jich tam bylo příliš mnoho a připomněli mi hladové ptáky. Otřásl jsem se.

Soumrak přešel nepozorovaně v noc a teď jsem seděl v kruhu, který jsem neviděl, v dolní části naší zahrady. V domě se rozsvítila světla, přátelská elektrická světla.

Nebál jsem se tmy. Nebál jsem se ničeho skutečného. Jenom jsem tam už nechtěl být, čekat ve tmě na svou kamarádku, která ode mne utekla a v tuhle chvíli to vůbec nevypadalo, že by se měla vrátit.

„Kprávu v tobě úctu vzbudím! Rozsudek zní: Smrt!“

Zůstal jsem tam, kde jsem byl. Viděl jsem, jak byla Ursula Monktonová roztrhána na kusy a ty kusy sežrali mrchožrouti existující mimo vesmír věcí, které jsem chápal. Byl jsem si jistý, že pokud vyjdu z kruhu, dopadnu jako ona.

Od Lewise Carrolla jsem se přesunul ke Gilbertovi a Sullivanovi.

Když nepřichází sen a hlava třeští jen, když ti úzkost odpočinout nedá. Jistě by sis chtěl rád, od plic zanadávat; z toho se nesmí dělat věda…

Miloval jsem zvuk těch slov, i když jsem si nebyl tak docela jistý, co to znamená.

Potřeboval jsem čurat. Otočil jsem se zády k domu, o pár kroků jsem poodstoupil od stromu; bál jsem se, abych nezašel příliš daleko a neocitl se vně kruhu. Pak jsem se vymočil do tmy. Zrovna jsem skončil a obrátil se zpátky k domu, když mne oslepilo světlo baterky a hlas mého táty řekl: „Co k čertu děláš tady?“

„Já… tu prostě jsem,“ odpověděl jsem.

„Ano. Tvoje sestra říkala. Nu, je čas vrátit se do domu. Večeře je na stole.“

Zůstal jsem, kde jsem byl. „Ne,“ řekl jsem a zavrtěl jsem hlavou.

„Nedělej hlouposti.“

„Nedělám hlouposti. Zůstanu tady.“

„Pojď.“ A pak, srdečněji. „Pojď, Krásný Georgi.“ Tu hloupou přezdívku mi dal, když jsem byl maličký. Měl k ní dokonce písničku, kterou prozpěvoval, zatímco mne houpal na klíně. Byla to ta nejlepší písnička na světě.

Neodpověděl jsem.

„Já tě do domu neponesu,“ řekl můj táta. Do jeho hlasu se začala vkrádat přísnost. „Na to už jsi moc velký.“

Ano, pomyslel jsem si. A ty bys musel vejít do vílího kruhu, abys mne mohl vzít.

Ale celý ten vílí kruh mi teď připadal jako hloupost. Tohle byl můj táta, ne nějaká oživlá vosková figurína, kterou za mnou poslali hladoví ptáci. Byla noc. Táta se vrátil z práce. Touhle dobou se vracíval.

Řekl jsem: „Ursula Monktonová odešla pryč. A už se nikdy nevrátí.“

„Co jsi jí udělal?“ Znělo to podrážděně. „Řekl jsi jí něco ošklivého? Byl jsi na ni hrubý?“

„Ne.“

Namířil mi světlo baterky do obličeje. Bylo skoro oslepující. Vypadalo to, že se musí moc snažit, aby nevybuchl. „Řekni mi, co jsi jí řekl.“

„Neřekl jsem jí nic. Prostě odešla.“

Byla to pravda, skoro.

„Teď pojď se mnou zpátky do domu.“

„Prosím, tati. Musím zůstat tady.“

„Okamžitě se mnou půjdeš zpátky do domu!“ zařval můj táta z plných plic a já jsem si nedokázal pomoct; dolní ret se mi roztřepal, začalo mi téct z nosu a do očí mi vhrkly slzy. Přes ty slzy jsem všechno viděl rozmazaně a bodaly mne, ale nevytekly a musel jsem je vymžourat.

Nevěděl jsem, jestli mluvím se svým tátou, nebo ne.

„Nelíbí se mi, když na mě křičíš,“ řekl jsem.

„No a mně se zase nelíbí, když se chováš jako nějaký malý netvor!“ zakřičel, a teď už jsem skutečně brečel a slzy se mi koulely po tváři. Přál jsem si být kdekoliv jinde, jen ne tady v tuto noc.

V těch několika posledních hodinách jsem čelil horším věcem, než byl on. A najednou mi to všechno bylo jedno. Podíval jsem se na temný stín za světlem baterky a řekl jsem: „Připadáš si mocný, když rozpláčeš malého kluka?“ A sotva jsem to vyřkl, věděl jsem, že tohle jsem nikdy říct neměl.

Jeho obličej nebo to, co jsem z něj viděl ve světle baterky, se zkřivil, zatvářil se šokovaně. Otevřel ústa, aby něco řekl, a pak je zase zavřel. Nepamatoval jsem si, že by můj táta někdy ztratil řeč, ať už předtím, nebo potom. Jenom tehdy. Cítil jsem se příšerně. Pomyslel jsem si: Brzy tady umřu. Nechci umřít s těmi slovy na rtech.

Ale světlo baterky se ode mne už odvrátilo. Táta řekl jen: „Budeme v domě. Večeři ti dám do trouby.“

Díval jsem se, jak světlo baterky odchází po trávníku směrem k domu, až zmizelo úplně a já jsem byl zase sám. Slyšel jsem, jak se zadní dveře otevřely a zavřely.

Tělo si vynutí chviličku zdřímnutí, oči pálí a vidin máš fůru, jenže ve spánku kdes číhá takový děs, že by snad bylo lepší být vzhůru…

Někdo se smál. Přestal jsem zpívat a rozhlédl se, ale nikoho jsem neviděl.

„Píseň noční můry,“ řekl ten hlas. „Jak příhodné.“

Přišla blíž, až jsem jí viděl do obličeje. Ursula Monktonová byla pořád úplně nahá a usmívala se. Viděl jsem, jak byla před několika hodinami roztrhána na kusy, ale teď byla zase celá. I tak ale vypadala méně skutečně než ostatní lidé, kteří za mnou přišli; viděl jsem, jak skrze ni prosvítají světla domu. Její úsměv se neměnil.

„Ty jsi mrtvá,“ řekl jsem.

„Ano. Byla jsem sežrána,“ odpověděla Ursula Monktonová.

„Jsi mrtvá. A nejsi skutečná.“

„Byla jsem sežrána,“ zopakovala. „Nejsem nic. Ale oni mne pustili ven, jen na chvilku, z toho místa uvnitř nich. Je tam zima a je to tam velice osamělé. Ale slíbili mi, že si už brzy budu mít s čím hrát: budu mít někoho, kdo mi bude dělat v té tmě společnost. Až tě sežerou, taky se změníš v nic. Ale cokoliv, co z toho nic zůstane, bude moje; oba budeme sežraní a spolu, a ty budeš moje hračka, moje rozptýlení až do konce časů. Bude to taková legrace.“

Duchovitá ruka se zvedla a dotkla se toho úsměvu, a duch Ursuly Monktonové mi poslal vzdušný polibek.

„Budu na tebe čekat,“ řekla.

Za mými zády zašustily rododendrony a ozval se veselý hlas, ženský a mladý. „Už je to v pořádku. Babička se o to postarala. O všechno se postarala. Tak pojď.“

Nad azalkovým houštím vyšel měsíc, jasný půlměsíc jako velký odstřižek nehtu.

Posadil jsem se zády k mrtvému stromu a neodpovídal jsem.

„Pojď, ty hlupáčku. Vždyť říkám. Už odletěli,“ řekla Lettie Hempstocková.

„Jestli jsi skutečná Lettie Hempstocková,“ řekl jsem jí, „pojď sem.“

Zůstala, kde byla, dívka ze stínů. Pak se zasmála, natáhla se a otřásla, a najednou z ní byl jen další stín: stín, který vyplňoval noc.

„Máš hlad,“ promluvil hlas z noci, a už to nebyl Lettiin hlas, teď už ne. Mohl být jen v mé hlavě, ale mluvil nahlas. „Jsi unavený. Tvoje rodina tě nenávidí. Nemáš žádné kamarády. A bohužel ti musím oznámit, že Lettie Hempstocková se pro tebe nevrátí.“

Moc jsem chtěl vidět, kdo to říká. Když vás děsí něco konkrétního a viditelného, je to vždycky snazší, než když je to něco, co může být cokoliv.

„Nikomu na tobě nezáleží,“ pokračoval hlas, odevzdaný a věcný. „Teď vyjdi z kruhu a pojď k nám. Jediný krok, a všechno bude v pořádku. Stačí, abys položil jednu nohu za práh, a my se postaráme, aby všechna bolest navždy zmizela, bolest, kterou cítíš teď, i ta, co ještě má přijít. Už na ni nedojde.“

Nebyl to jediný hlas, teď už ne. Bylo to, jako když se dva lidé snaží mluvit současně. Nebo sto lidí. Mnoho hlasů.

„Jak můžeš být šťastný v tomto světě? Máš v srdci díru. Máš v sobě bránu do končin za hranicemi světa, který znáš. Až dospěješ, budou tě volat. Možná už na ně nikdy nezapomeneš, když tě nebude mučit marná touha po něčem, co nemůžeš mít, co si ani nemůžeš pořádně představit, ale ta touha ti bude kazit spánek, tvé dny i život, dokud nezavřeš oči navždy, dokud ti tví milovaní nedají jed a neprodají tě na anatomické účely, a i pak zemřeš s dírou v srdci a budeš proklínat svůj mizerný život. Jenomže ty nedospěješ. Stačí, abys vyšel z kruhu, a my to ukončíme, rychle a čistě, nebo můžeš zemřít tam, kde jsi, hlady a strachem. A až umřeš, ten kruh už nebude nic znamenat a my ti vytrhneme srdce a tvou duši si vezmeme na památku.“

„Možná to tak bude,“ řekl jsem do temnoty a těm stínům. „A možná ne. A možná že by to tak bylo stejně. Mně je to jedno. Stejně tady budu čekat na Lettii Hempstockovou a ona se pro mě vrátí. A jestli tady umřu, tak umřu při čekání na ni, a to je o moc lepší způsob, jak to skončit, než nechat se roztrhat hloupými, hnusnými obludami na kusy, protože v sobě mám něco, co ani nechci!“

Nastalo ticho. Stíny jako by se zase staly součástí noci. Přemýšlel jsem o tom, co jsem právě řekl, a věděl jsem, že je to pravda. A v tu chvíli, poprvé ve svém dětství, jsem se nebál tmy a byl jsem naprosto ochotný umřít (tak ochotný, jak jen může někdo sedmiletý, kdo si je jistý svou nesmrtelností, být), když umřu při čekání na Lettii. Protože ona byla moje kamarádka.

Čas ubíhal. Čekal jsem, že na mne noc zase začne mluvit, čekal jsem, kdo se objeví jako další, který duch nebo netvor se vynoří z mé obrazotvornosti, aby se mne pokusil vylákat ven z vílího kruhu, ale nic dalšího se už nepřihodilo. Tak jsem jen čekal.

Měsíc vystoupal výš. Moje oči si zvykly na tmu. Zpíval jsem, šeptem, opakoval jsem ta slova pořád dokola:

Jak troska vypadáš a v krku knedlík máš,

hrozně vázne ti dech, takže sípeš jak měch,

jak vevnitř, tak zvenčí, všude tě mravenčí,

jako bys ležel v trní, noha tě hrozně brní,

v prstech na nohou křeče, z nosu nudle ti teče,

v plicích něco ti cinká, jazyk jak suchá žínka,

žízeň máš jako trám a nejlíp víš sám,

že ta noc těžko mohla být horší…

Zpíval jsem tu písničku sám sobě, celou, dvakrát nebo třikrát za sebou, a potěšilo mě, že si pamatuji slova, i když jsem je všechna nechápal.

XIII.

Když Lettie přišla, tentokrát skutečná Lettie, nesla vědro vody. Podle toho, jak ho nesla, muselo být hodně těžké. Přešla hranici nyní neviditelného kruhu a zamířila přímo ke mně.

„Omlouvám se,“ řekla. „Trvalo to mnohem déle, než jsem očekávala. Nechtěl vůbec spolupracovat a nakonec mi s ním musela pomoct babička. Vlastně odedřela všechnu nejtěžší práci ona. S ní se už nehádal, ale stejně to nepomohlo a nebylo snadné –“

„Cože?“ zeptal jsem se. „O čem to mluvíš?“

Postavila plechové vědro na trávu vedle mě a nevylila při tom ani kapičku. „O oceánu,“ řekla. „Nechtěl jít. Babička se s ním tolik nadřela, že si musela jít lehnout. Ale nakonec se nám ho podařilo nabrat do vědra.“

Voda ve vědru zářila, vydávala zelenomodré světlo. Ozařovalo Lettiin obličej. Na hladině jsem viděl vlny, které se vzdouvaly a rozbíjely se o okraj vědra.

„Já to nechápu.“

„Nemohla jsem tě dostat k oceánu,“ řekla. „Ale nic mi nemohlo zabránit, abych přinesla oceán k tobě.“

„Mám hlad, Lettie,“ řekl jsem. „A tohle se mi vůbec nelíbí.“

„Mamka dělá večeři. Ale ještě chvíli budeš muset vydržet. Bál ses, když jsi tu byl sám?“

„Ano.“

„Pokoušeli se tě vylákat z kruhu?“

„Ano.“

Vzala mě za ruce a pevně mi je stiskla. „Ale ty jsi zůstal tady, kde jsi měl být, a neposlouchal jsi je. Dobrá práce. Vážně skvělý výkon.“ A znělo to hrdě. V tu chvíli jsem zapomněl, že mám hlad, i na svůj strach.

„Co mám dělat teď?“ zeptal jsem se jí.

„Teď,“ řekla, „si vlez do vědra. Nemusíš si sundávat boty nebo tak něco. Prostě do něj vlez.“

Ani mi to nepřipadalo divné. Pustila mi jednu ruku, za druhou mě dál držela. Pomyslel jsem si: Už nikdy tvou ruku nepustím, pokud sama neřekneš. Strčil jsem jednu nohu do zářící vody ve vědru a přitom jsem ji vytlačil skoro až po okraj. Stál jsem na plechovém dně vědra. Voda byla chladivá, ale ne studená. Strčil jsem do vědra i druhou nohu a pak jsem sjel dolů jako mramorová socha a hladina Lettiina oceánu se nade mnou zavřela.

Byl to stejný šok, jako když uděláte poslepu krok zpátky a spadnete do bazénu. Když mě v očích zaštípala voda, instinktivně jsem je zavřel a držel jsem je křečovitě zavřené.

Neuměl jsem plavat. Nevěděl jsem, kde jsem ani co se to děje, ale i pod vodou jsem cítil, že mě Lettie pořád drží za ruku.

Zadržel jsem dech.

Držel jsem ho tak dlouho, až už to dál nešlo, a pak jsem ze sebe vypustil vzduch v roji bublinek. Zalapal jsem po dechu a čekal jsem, že se zalknu vodou, utopím se, umřu.

Nezalknul jsem se. Cítil jsem, jak se mi chlad vody, jestli to byla voda, vlévá do nosu a do úst, cítil jsem, jak mi plní plíce, ale to bylo vše. Neubližovalo mi to.

Pomyslel jsem si: Tohle je nějaký druh vody, který se dá dýchat. Pomyslel jsem si: Možná je nějaké tajemství, jak dýchat vodu, prostinké, takže by to dokázal každý, jenom kdyby to tajemství znal. Tohle jsem si tehdy myslel.

Byla to ta první věc, která mne napadla.

Druhá věc, co mě napadla, byla, že vím všechno. Oceán Lettie Hempstockové vplul do mne a naplnil mě celým vesmírem, od Vejce k Růži. Věděl jsem to. Věděl jsem, co bylo Vejce, kde vesmír začal, zvukem nestvořených hlasů zpívajících v prázdnu, a věděl jsem, kde byla Růže, to zvláštní zvrásnění prostoru přes prostor do rozměrů, které se skládají jako origami a vykvetou jako podivné orchideje a bude to ta poslední krásná a dobrá věc, než všechno skončí a dojde k dalšímu velkému třesku, který, jak jsem teď věděl, nebude nic takového.

Věděl jsem, že u toho bude stará paní Hempstocková, stejně jako byla u toho minulého.

Viděl jsem svět, po kterém jsem kráčel od svého narození, a chápal jsem, jak je křehký, že realita, kterou jsem znal, je jenom tenká vrstvička cukrové polevy na velkém černém narozeninovém dortu, který se hemží červy, nočními můrami a hladem. Viděl jsem svět skrz naskrz. Viděl jsem, že je v něm systém a brány a cesty vedoucí za realitou. Viděl jsem všechno a chápal jsem to, a naplnilo mne to tak, jako mne plnila voda oceánu.

Všechno ve mně šeptalo. Všechno hovořilo o všem, a já jsem všemu rozuměl.

Otevřel jsem oči, zvědavý, co uvidím ve světě kolem sebe, jako kdyby to mělo být podobné světu ve mně.

Vznášel jsem se hluboko pod vodou.

Podíval jsem se dolů a modrý svět pode mnou mizel v temnotě. Vzhlédl jsem a svět nade mnou dělal totéž. Nic mne netáhlo hlouběji, nic se mne nesnažilo vytlačit na hladinu.

Pootočil jsem hlavu, abych se na ni podíval, protože mě pořád držela za ruku a ani na okamžik neuvolnila stisk, a uviděl jsem Lettii Hempstockovou.

Nejprve mi nepřipadalo, že vím, na co se dívám. Nedávalo mi to žádný smysl. Zatímco Ursula Monktonová byla z šedé látky, která vlála a pleskala v poryvech bouřlivého větru, Lettie Hempstocková byla z hedvábných šátků barvy ledu, naplněných drobnými blikotavými plamínky svíček, stovkami stovek plamínků svíček.

Mohou plamínky svíček hořet pod vodou? Tyhle mohly. Věděl jsem to, když jsem byl v oceánu, a věděl jsem i jak. Chápal jsem to stejně, jako jsem chápal temnou hmotu, materiál vesmíru, ze kterého je všechno, co tam musí být, ale my to nemůžeme najít. Přemýšlel jsem o oceánu tekoucím pod celým vesmírem jako temná mořská voda pleskající pod dřevěnými prkny starého mola: oceánu, který se rozkládá od věčnosti k věčnosti, a přesto je dost malý, aby se vešel do vědra, když pěkně poprosíte starou paní Hempstockovou a ona vám pomůže ho do něj nabrat.

Lettie Hempstocková vypadala jako bledé hedvábí a plamínky svíček. Napadlo mne, jak asi na tomto místě vidí ona mne, a věděl jsem, že dokonce i tady, kde není nic než vědomosti, je tohle jediná věc, kterou nikdy vědět nebudu. Když jsem se podíval dovnitř, viděl jsem jen nekonečné řady zrcadel, odrážející můj pohled do nekonečna.

Pak se hedvábí naplněné plamínky svící pohnulo, zpomaleně, ladně, jako se pohybují věci pod vodou. Zmocnil se toho proud a teď to mělo paže a ruku, která mne ani na okamžik nepustila, a tělo a pihovatý obličej, který jsem znal. Otevřelo to ústa a hlasem Lettie Hempstockové to řeklo: „Je mi to vážně líto.“

„Co?“

Neodpověděla. Oceánské proudy mne tahaly za vlasy a šaty jako letní vánek. Už mi nebyla zima a věděl jsem všechno, neměl jsem hlad a celý velký složitý svět byl najednou jednoduchý a pochopitelný a snadno rozlousknutelný. Mohl bych tady zůstat po zbytek času, v oceánu, který je vesmír, který je duše, který je všechno, na čem záleží. Mohl bych tady zůstat navždy.

„Nemohl,“ řekla Lettie. „Zničilo by tě to.“

Otevřel jsem ústa, abych jí řekl, že mě nic zabít nemůže, teď už ne, ale ona řekla: „Ne zabilo. Zničilo. Rozpustilo. Nezemřel bys tady, tady nic neumírá, ale kdybys tu zůstal příliš dlouho, brzy bys byl všude a nikde, rozprostřel by ses do nekonečna. A to není nic dobrého. Nikde by tě nezůstalo dost na jednom místě, takže by už nebylo nic, čemu bys mohl říkat ‚já‘. Neměl bys už žádný úhel pohledu, protože bys byl nekonečnou posloupností úhlů a pohledů…“

Chtěl jsem se s ní přít. Mýlila se, věděl jsem to: tohle místo jsem miloval, ten stav, pocit, a nikdy ho neopustím.

A pak moje hlava prorazila hladinu a já jsem zamžoural a rozkašlal se, a najednou jsem stál po stehna v rybníčku za Hempstockovic farmou. Vedle mě stála Lettie Hempstocková a držela mě za ruku.

Znovu jsem se rozkašlal a bylo to, jako bych měl plný nos, plná ústa a plíce vody. Nadechl jsem se čerstvého vzduchu, ve světle sklizňového úplňku, který svítil na střechu Hempstockovic farmy z červených tašek, a po jeden krátký, dokonalý okamžik jsem pořád ještě věděl všechno: vzpomínal jsem si, že jsem věděl, jak to udělat, aby byl měsíc v úplňku, kdykoliv chcete, a zářil každou noc jen na zadní stranu vašeho domu.

Věděl jsem všechno, ale Lettie Hempstocková mne už táhla z rybníčku.

Pořád jsem na sobě měl divné staromódní šaty, které mi dali ráno, a když jsem vylezl z rybníčku na trávu na jeho břehu, zjistil jsem, že ty šaty i všechno ostatní mám úplně suché. Oceán byl zpátky v rybníčku a jediná vědomost, která mi z něj zůstala jako vzpomínka na sen, když se probudím do letního dne, byla, že jsem ještě před chvílí věděl všechno.

Ve světle měsíce jsem se podíval na Lettii. „Takové to je pro tebe?“ zeptal jsem se jí.

„A co jako?“

„Ty víš pořád všechno, celou dobu?“

Zavrtěla hlavou. Neusmála se. Řekla: „Vědět všechno je nuda. Když se chceš poflakovat tady, musíš se toho vzdát.“

„Takže jsi dříve všechno věděla?“

Nakrčila nos. „To každý. Říkala jsem ti to. To není nic zvláštního, vědět, jak věci fungují. A vážně bys to měl zapomenout, jestli si chceš hrát.“

„Hrát na co?“

„Na tohle,“ řekla. Mávnutím ruky obsáhla dům a nebe a nemožně velký úplněk, mlhoviny a Mléčnou dráhu a shluky zářících hvězd.

Moc bych si přál vědět, jak to myslela. Připadalo mi, jako kdyby mluvila o snu, který jsme spolu sdíleli. Na okamžik bylo všechno v mé mysli tak blízko, že jsem se toho skoro mohl dotknout.

„Určitě máš pořádný hlad,“ prohlásila Lettie a síla okamžiku byla rázem zlomena, a ano, měl jsem hlad, až se mi z toho motala hlava; ten hlad spolykal poslední tetelící se zbytky mých snů.

U stolu ve velké kuchyni na farmě na mne už čekal talíř. Byl na něm kus pastýřského koláče, mačkané brambory opečené do hnědé kůrčičky nahoře, mleté maso se zeleninou a omáčkou pod tím. Míval jsem strach, kdykoliv jsem musel jíst mimo domov, bál jsem se, že bych mohl nechat něco, co mi nechutná, a oni pak na mě budou žalovat nebo mě přinutí sedět u stolu a polykat to po mrňavých kouscích, dokud to všechno nesním jako ve škole, ale jídlo u Hempstockových bylo vždycky skvělé. Neděsilo mě.

Byla tam Ginnie Hempstocková, která běhala po kuchyni ve své zástěře, kulatá a dobrosrdečná, a já jsem jedl bez odmlouvání, házel jsem si to skvělé jídlo do úst po lžících. Žena a dívka spolu rozmlouvaly tichým, naléhavým hlasem.

„Brzy dorazí sem,“ řekla Lettie. „Nejsou hloupí. A neodletí, dokud nedostanou poslední kousíček toho, pro co přišli.“

Její matka si odfrkla. Tváře měla zarudlé žárem kuchyňského ohně. „Třesky plesky,“ řekla. „Jsou samá huba.“

Nikdy dříve jsem ten výraz neslyšel a připadalo mi, že se snaží říct, že ty stvůry jsou jen tlamy a nic víc. Připadalo mi, že to je docela možné. Viděl jsem je, jak požírají tu šedou věc, která se nazývala Ursula Monktonová.

Moje babička mě často kárala, že jím jako divoké zvíře. „Musíš essen, jíst,“ říkala, „jako člověk, ne chazzer, prase. Když se zvířata krmí, tak fress. Lidé essen. Jez jako člověk.“ Fressen: přesně tak se hladoví ptáci vypořádali s Ursulou Monktonovou, a ani na chvíli jsem nepochyboval, že přesně tak zhltají i mě.

„Jaktěživa jsem jich neviděla tolik,“ pokračovala Lettie. „Když sem přilétali za starých časů, bývala jich jen hrstka.“

Ginnie mi nalila sklenici vody. „To je tvoje chyba,“ řekla Lettii. „To ty jsi jim dala znamení a přivolala je. Jako bys je gongem svolala k obědu. Není divu, že přiletěli všichni.“

„Chtěla jsem jenom mít jistotu, že odejde ona,“ řekla Lettie. „Blechy,“ řekla Ginnie a potřásla hlavou. „Jsou jako kuřata, která utečou z kurníku a jsou na sebe tak pyšná a tak nafoukaná, že dokážou sezobat všechny červy, brouky a housenky, které najdou, že je ani nenapadne myslet na lišky.“ Prudkými rozčilenými pohyby zamíchala dlouhou dřevěnou lžící krém, který se vařil na sporáku. „No a teď tady máme lišky. Pošleme je domů stejně, jako jsme to udělaly, když tady havěť čenichala posledně. Tohle jsme už přece zvládly, ne?“

„Vlastně ne,“ řekla Lettie. „Buďto jsme poslaly domů blechu a havěť neměla žádný důvod se tady zdržovat, jako to bylo s tou blechou ve sklepě v Cromwellově době, nebo sem vtrhli a vzali si, pro co přišli, a teprve pak zase odešli. Jako u té blechy, která způsobovala, že se lidem plnily sny, za časů Viléma Ryšavého.

Vzali si ji a pak zase odletěli. Zbavovat jsme se jich ještě nikdy nemusely.“

Její matka pokrčila rameny. „To je jedno. Prostě je pošleme zpátky tam, odkud přišli.“

„A odkud vlastně přišli?“ zeptala se Lettie.

Zpomalil jsem, šetřil jsem si poslední kousky pastýřského koláče co nejdéle, pomalu jsem je přesouval vidličkou po talíři.

„Na tom nezáleží,“ řekla Ginnie. „Nakonec se vrátí zpátky. Až je přestane bavit čekat.“

„Pokusila jsem se je popostrčit,“ řekla Lettie Hempstocková věcně. „Nedokázala jsem najít žádnou dráhu. Uvěznila jsem je v ochranné kupoli, ale ta už moc dlouho nevydrží. Tady jsme zjevně v bezpečí, na farmu se nedostane nic, co sem nepustíme.“

„Dovnitř ani ven,“ řekla Ginnie. Vzala mi prázdný talíř a místo něj přede mne postavila misku s kouřícím pudinkem se sušeným ovocem politým hustým žlutým krémem.

Vesele jsem se do toho pustil.

Nestýská se mi po dětství, ale někdy se mi stýská po tom, jak jsem se uměl těšit z maličkostí nebo i ne takových maličkostí. Nemohl jsem nijak ovládat svět, ve kterém jsem žil, nemohl jsem odejít od věcí, lidí nebo okamžiků, které mne zraňovaly, ale nacházel jsem radost v prostých věcech, které mne činily šťastným. Krém chutnal sladce a smetanově a velké nabobtnalé rozinky v hustém pudinku byly šťavnaté, a možná že té noci budu muset umřít a možná se už nikdy nevrátím domů, ale ta večeře byla vážně skvělá a Lettii Hempstockové jsem bezmezně věřil.

Svět mimo kuchyni stále čekal. Hempstockovic mlhově zbarvená domácí kočka, nemyslím, že jsem někdy znal její jméno, vešla do kuchyně. Připomněla mi…

„Paní Hempstocková? Je to kotě pořád ještě tady? To černé s bílým uchem?“

„Dnes v noci ne,“ řekla Ginnie Hempstocková. „Toulá se někde venku. Odpoledne prospalo v židli v hale.“

Moc bych chtěl pohladit jeho heboučký kožíšek. Uvědomil jsem si, že se s ním chci rozloučit.

„Ehm. Předpokládám. Jestli musím. Umřít. Dnes v noci,“ začal jsem a zase jsem se zarazil, protože jsem si sám nebyl jistý, kam tím směřuji. Chtěl jsem nejspíš o něco požádat, aby se za mě rozloučili s maminkou a tatínkem, nebo aby řekli mé sestře, že vůbec není fér, že jí se nikdy nestalo nic zlého, že její život byl vždycky kouzelný a bezpečný a chráněný, zatímco já jsem se potácel od katastrofy ke katastrofě. Ale nic z toho mi nepřipadalo správné a nakonec jsem byl rád, když mě Ginnie přerušila.

„Nikdo tady dnes v noci neumře,“ prohlásila Ginnie Hempstocková rozhodně. Vzala mi prázdnou misku a umyla ji v dřezu, pak si osušila ruce zástěrou. Sundala si ji, odešla z kuchyně a za chvíli se vrátila v obyčejném hnědém kabátě, s velkými zelenými holínkami na nohou.

Lettie se nezdála být tak sebejistá jako Ginnie. Ale Lettie, přes všechen svůj věk a moudrost, byla pořád jen děvče, zatímco Ginnie byla dospělá a její sebevědomí mne uklidňovalo. Věřil jsem jim oběma.

„Kde je stará paní Hempstocková?“ zeptal jsem se.

„Šla si lehnout,“ řekla Ginnie. „Už není tak mladá, jak bývala.“

„Jak je stará?“ zeptal jsem se, i když jsem odpověď nečekal. Ginnie se jen usmála a Lettie pokrčila rameny.

Když jsme vycházeli z domu, vzal jsem Lettii za ruku a svatosvatě jsem si slíbil, že tentokrát ji nepustím.

XIV.

Když jsem vcházel zadními dveřmi do domku, měsíc byl v úplňku a kolem byla dokonalá letní noc. Když jsem odcházel, šel jsem s Lettií Hempstockovou a její mámou předními dveřmi a měsíc byl uzounký bílý úsměv na zatažené obloze a noc byla větrná; jarní vánek vál střídavě z jedné strany a pak zase z druhé a jeho poryvy s sebou občas nesly drobné přepršky, ze kterých se nikdy nevyvinul skutečný déšť.

Kráčeli jsme dvorkem, který páchl hnojem, a pak nahoru k uličce. Prošli jsme zatáčkou a tam jsme se zastavili. Věděl jsem přesně, kde jsme, i když byla tma. Tady to všechno začalo. Tady na tom rohu zaparkoval hledač opálů náš rodinný bílý mini, tady zemřel úplně sám s obličejem barvy grenadiny, zoufalý, že přišel o všechny peníze, na okraji Hempstockovic pozemku, kde jsou hranice mezi životem a smrtí tenké.

„Myslím, že bychom měli probudit starou paní Hempstockovou,“ řekl jsem.

„Tak to nefunguje,“ odpověděla Lettie. „Když je unavená, spí, dokud se neprobudí sama. Pár minut nebo sto let. Nic ji neprobudí. To už by ses rovnou mohl pokoušet probudit atomovou bombu.“

Ginnie Hempstocková se postavila doprostřed uličky, zády ke své farmě.

„Tak!“ zakřičela do noci. „Ukažte se.“ Nic. Zavanul poryv vlhkého větru a umlkl.

„Možná všichni odletěli domů…“ řekla Lettie.

„Kéž by to tak bylo,“ řekla Ginnie. „Ušetřili by nám spoustu potíží.“

Cítil jsem se provinile. Věděl jsem, že je to všechno moje vina. Kdybych se držel Lettie za ruku, nic z toho by se nestalo. Ursula Monktonová, hladoví ptáci, to všechno padalo jen a jen na moji hlavu. Dokonce i to, co se stalo, nebo teď možná už zase nestalo, minulou noc ve vaně se studenou vodou.

Něco mě napadlo.

„Nemohla bys to prostě vyšmiknout? Tu věc, co mám v srdci, co oni tak chtějí? Možná bys to mohla vyšmiknout, jako když tvoje babička včera vyšmikla všechny ty věci.“

Lettie mi ve tmě stiskla ruku.

„Babička by to možná dokázala, kdyby tady byla,“ řekla. „Já ne. A nemyslím, že by to dovedla máma. Vyšmiknout něco z času je doopravdy těžké: musíš se ujistit, že jsou všechny okraje zapošité, a dokonce ani babička to vždycky neudělá správně. A tohle by bylo ještě těžší. Tohle je skutečné. Je možné, že ani babička by to nedokázala tak, aby nepoškodila tvoje srdce. A ty srdce potřebuješ.“ Pak řekla: „Přicházejí.“

Ale já už jsem věděl, že se něco děje, věděl jsem to dřív, než to řekla. Protože jsem podruhé uviděl, jak se celá země zlatě rozzářila; viděl jsem, jak stromy a tráva, živé ploty a vrbičky, každičký narcis, který tu rostl, začaly zářit třpytivým polosvětlem. Rozhlédl jsem se, napůl vystrašeně, napůl užasle, a zjistil jsem, že to světlo je nejsilnější za domem a na západě, kde je rybníček.

Slyšel jsem tlukot mocných křídel a sérii hlubokých žuchnutí. Otočil jsem se a spatřil je: supy prázdnoty, mrchožrouty, hladové ptáky.

Už to nebyly stíny, ne tady, ne na tomto místě. Tady byli až příliš skuteční a přistávali ve tmě, těsně za hranicí zlaté záře. Přistávali ve vzduchu a na stromech a pak se sunuli blíž, tak blízko, jak jim to zářící půda Hempstockovic farmy dovolovala. Byli velcí, každý z nich byl mnohem větší než já.

Ale popsat je bych dokázal jen stěží. Viděl jsem je dobře, prohlížel jsem si je a zkoumal jsem pohledem každičký jejich rys, ale v okamžiku, kdy jsem se odvrátil, byli pryč a v mé mysli nezůstalo tam, kde předtím byli hladoví ptáci, nic než trhající zobáky a drápy nebo hemžící se chapadla nebo chlupatá chitinová kusadla. Nedokázal jsem jejich skutečnou podobu udržet v hlavě. Když jsem se odvrátil, to jediné, co mi tam uvízlo, bylo, že zírají přímo na mě a že jsou žraví.

„Tak, krasavci moji,“ řekla Ginnie Hempstocková hlasitě. Ruce měla v bok. „Tady zůstat nemůžete. To víte. Je čas, abyste se ztratili.“ A pak dodala prostě: „Tak šup.“

Ztuhli, ale nepohnuli se, místo toho začali ti nespočetní hladoví ptáci dělat hluk. Myslel jsem si, že si mezi sebou šeptají, a pak mi zase připadalo, že ty zvuky, co vydávají, jsou pobavené pochechtávání.

Slyšel jsem jejich hlasy zřetelně, ale zamíchané do sebe, takže jsem nebyl s to určit, který z nich co říká.

– My jsme hladoví ptáci. Pohltili jsme celé paláce a světy, krále a hvězdy. My můžeme zůstat, kde chceme.

– Vykonáváme svou funkci.

– Jsme potřební.

A smáli se tak hlasitě, až to znělo, jako když přijíždí vlak. Stiskl jsem Lettii ruku a ona stiskla mou.

– Dejte nám chlapce.

„Marníte svůj čas,“ řekla Ginnie. „A marníte můj. Jděte domů.“

– Byli jsme sem přivoláni. Nemusíme odejít, dokud neuděláme, pro co jsme přišli. Uvedeme věci do stavu, v jakém mají být. Budeš nám bránit v plnění naší funkce?

„Samozřejmě že ano,“ odsekla Ginnie. „Svou večeři jste už měli. Teď už tady jenom otravujete vzduch. Hybaj pryč. Havěti sakramentská. Za všechny, jak tady jste, bych nedala jediný šesták. Jděte domů!“ A mávla rukou, jako když dělá kšá.

Jedna ze stvůr ze sebe vydala dlouhý táhlý křik hladu a nevole.

Lettie mne držela skutečně pevně. Řekla: „On je pod naší ochranou. Je na naší půdě. A když vkročíte na naši půdu, je s vámi konec. Tak jděte pryč.“

Stvůry jako by se stáhly blíž. V noci kolem nás zavládlo ticho: ozývalo se jen šelestění listí ve větru, jen vzdálené houkání sovy, jen vzdychání vánku; ale v tom tichu jsem slyšel, jak se hladoví ptáci radí, zvažují svoje možnosti a plánují, co podniknou. A v tom tichu se jejich oči upíraly na mne.

Něco v koruně stromu zapleskalo velkými křídly a vykřiklo.

V tom výkřiku byl triumf a radost, byl to souhlasný výkřik hladu a potěšení. Cítil jsem, že něco v mém srdci na ten výkřik zareagovalo, jako bych měl v hrudi mrňavou střepinku ledu.

– Nemůžeme překročit hranici. To je pravda. Nemůžeme to dítě odnést z vaší půdy. To je také pravda. Nemůžeme ublížit vaší farmě ani vašim stvořením…

„To je pravda. Nemůžete. Tak se s tím smiřte! Jděte domů. Copak nemáte žádnou válku, ke které se musíte vrátit?“

– Nemůžeme ublížit vašemu světu, to je pravda.

– Ale můžeme ublížit tomuto.

Jeden z ptáků zabořil ostrý zobák do země u svých nohou a začal ji trhat, ne jako když zvíře požírá hlínu a trávu, ale jako by hltal oponu nebo kulisy, na kterých je namalovaný svět. Tam, kde zhltl trávu, nezůstalo nic, dokonalé nic, jenom barva, která mi připadala jako šeď, ale beztvará, pulzující šeď jako statický šum v naší televizi, když se vytáhne anténní přípojka a obraz se úplně ztratí.

To byla prázdnota. Žádná čerň nebo nicota. Tohle bylo to, co je pod tenoučkou vrstvičkou malby reality.

A hladoví ptáci zamávali křídly a vzlétli.

Přistáli na velkém dubu, roztrhali ho na kusy a pak ho zhltali, a v příštím okamžiku byl strom pryč i se vším, co bylo za ním.

Pod živým plotem podlezla liška a zastavila se na cestičce, její oči, její masku a ocas ozářilo zlatavé světlo z farmy. Než mohla utéct, byla vytržena ze světa a zůstala po ní jen prázdnota.

„Musíme udělat, co navrhoval předtím,“ prohlásila Lettie. „Musíme probudit babičku.“

„To se jí nebude líbit,“ řekla Ginnie. „To bychom klidně mohly zkusit probudit –“

„To je jedno. Jestli ji neprobudíme, zničí celý tenhle vesmír.“

„Ale já nevím jak,“ řekla Ginnie prostě.

Shluk hladových ptáků vzlétl k noční obloze, kde byly mezi mraky vidět hvězdy, vyrvali souhvězdí ve tvaru dětského draka, které jsem nikdy nedokázal pojmenovat, a pak ho roztrhali na kusy a zhltali do poslední hvězdy. V několika okamžicích po něm zůstala na nebi jen pulzující nicota, která zraňovala oči, když jste se na ni podívali přímo.

Byl jsem obyčejné dítě. Což znamená, že jsem byl sobecký a nebyl jsem tak docela přesvědčený o existenci věcí, které nebyly já, zato jsem si byl přímo skálopevně a neotřesitelně jistý tím, že jsem ta nejdůležitější věc ve vesmíru. Nic pro mne nebylo důležitější než já sám.

Přesto jsem chápal, co vidím. Hladoví ptáci mohli, ne, už to dělali, roztrhat svět na kusy a změnit jej v nic. Už brzy žádný svět nebude. Moje maminka, můj táta, moje sestra, můj dům, mí kamarádi ze školy, moji prarodiče, Londýn, Muzeum přírodních věd, Francie, televize, knížky, starý Egypt, kvůli mně tohle všechno zmizí a na jejich místě nebude nic.

Nechtěl jsem umřít. A co víc, nechtěl jsem umřít jako Ursula Monktonová, roztrhán zobáky a drápy tvorů, kteří možná ani neměli nohy a obličeje.

Nechtěl jsem umřít vůbec. To musíte pochopit.

Ale nemohl jsem dopustit, aby bylo všechno zničeno, když bylo v mé moci té zkáze zabránit.

Pustil jsem ruku Lettie Hempstockové a rozběhl se, jak nejrychleji jsem uměl; věděl jsem, že kdybych zaváhal, kdybych jen zpomalil, rozmyslel bych si to, což by bylo to nejhorší, což by znamenalo zachránit si život.

Jak daleko jsem doběhl? Myslím, že moc daleko ne.

Lettie Hempstocková na mě křičela, ať se zastavím, ale já jsem pořád utíkal, přeběhl jsem přes pozemek farmy, kde každé stéblo trávy, každý oblázek na cestičce, každá vrba a lískové houští zlatě zářily, a běžel jsem do tmy za jeho hranicemi. Utíkal jsem a nenáviděl se za to, že utíkám, jako jsem se nenáviděl v okamžiku, kdy jsem na koupališti skočil z nejvyššího můstku do bazénu. Věděl jsem, že už není cesta zpátky a že tohle nemůže skončit jinak než bolestí, a věděl jsem, že jsem ochoten vyměnit svůj život za svět.

Hladoví ptáci se přede mnou vznesli do vzduchu, jako to udělají holubi, když mezi ně vběhnete. Pak začali kroužit kolem, temnější stíny ve tmě.

Stál jsem tam v temnotě a čekal, až se na mne vrhnou. Čekal jsem, až mi svými zobáky rozervou hruď a zhltají moje srdce.

Stál jsem tam možná dva údery srdce a připadalo mi to jako věčnost.

Pak se to stalo.

Něco do mě narazilo zezadu a srazilo mě do bláta vedle uličky, obličejem dolů. Uviděl jsem záblesk světla, kde žádné nebylo. Země mě udeřila do žaludku a vyrazila mi dech.

(Tady vyvstává duch vzpomínky, přízračný okamžik, roztřesený odraz na hladině tůně paměti. Vím, jaké to je, když mi mrchožrouti vyrvali srdce. Jaký to je pocit, když mi hladoví ptáci, samá tlama, rozervali hrudník a vytrhli mi srdce, stále ještě pulzující, a pak ho zhltali, aby se dostali k tomu, co se skrývalo uvnitř. Vím, jaký to je pocit, jako by to bylo skutečnou součástí mého života, mé smrti. A pak ta vzpomínka byla úhledně vyšmiknuta a vyříznuta, a –)

Hlas vykřikl: „Ty idiote! Nehýbej se. Ani se nehni,“ a ten hlas patřil Lettii Hempstockové. Ale já jsem se nemohl hýbat, ani kdybych chtěl. Ležela na mně, byla těžší než já a tlačila mne dolů, obličejem do trávy a bláta, a já jsem vůbec nic neviděl.

Ale cítil jsem.

Cítil jsem, jak do ní narazili. Pořád mne tiskla k zemi, své tělo použila jako bariéru mezi mnou a světem.

Slyšel jsem, jak Lettiin hlas kvílí bolestí.

Cítil jsem, jak se třese a škube sebou.

Pak se ozval ohavný křik triumfu a hladu, a já jsem slyšel svůj vlastní hlas kňourat a vzlykat, tak hlasitě ve svých uších…

Jiný hlas řekl: „To je nepřijatelné.“

Byl to známý hlas, ale já jsem ho nedokázal nikam zařadit, ani se pohnout, abych se podíval, komu patří.

Lettie ležela na mně a pořád se ještě chvěla, ale když ten hlas promluvil, znehybněla. Hlas pokračoval: „Co vás opravňovalo ublížit mému dítěti?“

Mlčení. Pak:

– Postavila se mezi nás a naši právoplatnou kořist.

„Jste mrchožrouti. Požírači zdechlin, odpadků a smetí. Jste uklízeči. Myslíte si, že můžete ubližovat mé rodině?“

Už jsem věděl, kdo to mluví. Ten hlas zněl jako Lettiina babička, jako stará paní Hempstocková. Zněl jako ona, a přece ne. Stará paní Hempstocková by takto mluvila, kdyby byla císařovna, kdyby byl její hlas přísnější a formálnější a mnohem muzikálnější než hlas staré paní, kterou jsem znal.

Na zádech jsem ucítil něco teplého a vlhkého.

– Ne… Ne, paní.

To bylo poprvé, kdy jsem v hlase některého z hladových ptáků uslyšel strach nebo pochyby.

„Jsou tady úmluvy a jsou tady zákony a jsou tady dohody, a vy jste je porušili všechny.“

Zavládlo ticho a bylo hlasitější, než mohla být jakákoliv slova. Neměli co říct.

Cítil jsem, jak se ze mne Lettiino tělo svalilo, a když jsem se podíval nahoru, uviděl jsem věcnou tvář Ginnie Hempstockové. Seděla na zemi na okraji cesty a já jsem zabořil obličej do jejího poprsí. Objala mne jednou rukou a svou dceru druhou.

Ze stínu promluvil hladový pták hlasem, který hlasem nebyl, a řekl jen:

– Litujeme vaší ztráty.

„Litujete?“ to slovo bylo vyplivnuto, ne vyřčeno.

Ginnie Hempstocková se pohupovala ze strany na stranu, něco tiše a beze slova prozpěvovala mně a své dceři. Objímala mne. Zvedl jsem hlavu a ohlédl se na osobu, která mluvila, pohled rozmazaný slzami.

Zíral jsem na ni.

Předpokládám, že to byla stará paní Hempstocková. Ale nebyla. Byla to Lettiina babička, a zároveň…

Tím chci říct…

Stříbrně zářila. Vlasy měla stále dlouhé, stále bílé, ale teď tam stála vzpřímená a hrdá jako mladé děvče. Moje oči příliš přivykly tmě a nedokázal jsem se jí podívat do obličeje, abych se přesvědčil, jestli je to ten obličej, který jsem znal: byl příliš zářivý. Jako hořící magnézium. Jako noc ohňostrojů. Jasný jako polední slunce odrážející se od stříbrné mince.

Hlas, který zněl jako stará paní Hempstocková, řekl: „Mám vás uvěznit v nitru temné hvězdy, abych si vychutnala vaši bolest na místě, kde každičký zlomek okamžiku trvá tisíce let? Mám vyvolat dohody Stvoření a nechat vás všechny vyjmout ze seznamu stvořených tvorů, takže nikdy žádní hladoví ptáci nebudou a všechno, co si přeje courat se z jednoho světa do druhého, tak bude moci činit beztrestně?“

Čekal jsem na odpověď, ale neslyšel jsem nic. Jen kňourání, skučení bolesti nebo zklamání.

„Teď jsem s vámi skončila. Vypořádám se s vámi, až sama budu chtít a jak budu chtít. Teď se musím postarat o dítě.“

– Ano, paní.

– Děkujeme ti, paní.

„Ne tak rychle. Nikdo z vás odsud neodejde, dokud tady všechno neuvedete do původního stavu. Na obloze chybí Bootes. Zmizel dub a liška. Dejte to všechno zpátky, jak to bylo.“ A pak ten stříbrný imperátorský hlas, který nezaměnitelně patřil staré paní Hempstockové, dodal: „Havěti.“

Někdo broukal melodii. Uvědomil jsem si, jakoby z velké dálky, že jsem to já, a ve stejném okamžiku jsem věděl, co to je za melodii: ‚Děti jdou si pohrát ven.‘

… měsíc svítí jako v den.

Nech večeři, poběž hbitě,

kamarádi čekají tě.

Pojď a výskej, pojď a křič,

pojď z celého srdce, nebo jdi pryč…

Tiskl jsem se k Ginnii Hempstockové. Voněla jako farma, jako kuchyně, jako zvířata a jako jídlo. Voněla velice skutečně, a právě tu skutečnost jsem teď potřeboval nejvíc.

Natáhl jsem ruku a nesměle se dotkl Lettiina ramene. Nehýbala se a nereagovala.

Ginnie pak začala mluvit, ale já jsem zpočátku vůbec nevěděl, jestli mluví sama se sebou, s Lettií nebo se mnou: „Překročili svoje hranice,“ řekla. „Mohli ti ublížit, dítě, a neznamenalo by to vůbec nic. Mohli zničit celý tento svět, a nikdo by nic nenamítal, je to koneckonců jen jeden svět, a světů je jako zrnek písku na poušti. Ale Lettie je Hempstocková. Ona nepatří do jejich panství, ta moje maličká. A oni jí ublížili.“

Podíval jsem se na Lettii. Hlava jí visela dolů, jako by si skrývala tvář. Oči měla zavřené.

„Bude v pořádku?“ zeptal jsem se.

Ginnie neodpověděla, jenom nás oba tiskla na svá prsa, houpala nás a zpívala nám píseň beze slov.

Farma a pozemek už zlatě nezářily. A necítil jsem, že by nás něco pozorovalo ze stínů, teď už ne.

„Nedělej si starosti,“ řekl starý hlas, nyní už zase povědomý. „Jsi v bezpečí jako doma. Ve větším bezpečí než ve většině domovů, co znám. Už jsou pryč.“

„Zase se vrátí,“ odpověděl jsem. „Chtějí moje srdce.“

„Do tohoto světa se už nevrátí ani za všechen čaj Číny,“ řekla stará paní Hempstocková. „Ne že by jim byl k něčemu čaj, nebo Čína, nepotřebují ho víc než mrchožravá vrána.“

Proč jsem si myslel, že má stříbrné šaty? Měla na sobě záplatovaný župan přes něco, co dříve bývalo noční košile, ale toho typu, co byl v módě před několika staletími.

Stará žena se dotkla bledého čela své pravnučky, pak ruku stáhla a nechala ji klesnout.

Lettiina matka zavrtěla hlavou. „Je po všem,“ řekla.

Tehdy jsem to pochopil a připadal si jako hlupák, že jsem to nepochopil dříve. Ta dívka vedle mne, v matčině klíně, na prsou své matky, za mne dala svůj život.

„Oni chtěli ublížit mně, ne jí,“ řekl jsem.

„Nebyl nejmenší důvod, proč by měli ubližovat komukoliv z vás,“ odpověděla stará paní a odfrkla si. Cítil jsem se strašně provinile, tak moc jako nikdy předtím.

„Měli bychom ji vzít do nemocnice,“ řekl jsem. „Zavoláme doktora. Možná jí pomůže.“

Ginnie zavrtěla hlavou.

„Je mrtvá?“ zeptal jsem se.

„Mrtvá?“ zopakovala stará žena v županu. Znělo to pobouřeně. „Ať sem trajcem,“ dodala s despektem a každé z těch slov vyslovila velice zřetelně, jako kdyby měla za to, že mě jedině tak může přesvědčit, že to myslí vážně. „Ať sem trajcem, esli Empstockovi někdy udělají něco tak…obyčejného…“

„Je zraněná,“ řekla Ginnie Hempstocková a přivinula si mě blíž. „Tak moc zraněná, jak to vůbec jde. Je tak blízko smrti, že pokud honem něco neuděláme, vyjde to nastejno.“ Přitiskla mě k sobě naposled a pak: „A teď vstávej.“ Neochotně jsem se zvedl z jejího klína a postavil jsem se.

Ginnie Hempstocková vstala také, bezvládné tělo své dcery v náručí. Lettie vypadala jako hadrová panenka a já jsem na ni hleděl zděšený jako nikdy.

„Byla to moje chyba,“ řekl jsem. „Je mi to líto. Je mi to opravdu moc líto.“

Stará paní Hempstocková řekla: „Myslel jsi to dobře,“ ale Ginnie Hempstocková neřekla vůbec nic. Kráčela uličkou k farmě a pak zahnula za dojírnu. Připadalo mi, že Lettie už je příliš velká na nošení, ale Ginnie ji nesla, jako by nevážila o nic víc než kotě, její hlavu a horní část těla si opírala o nadloktí, jako kdyby odnášela spící dítě do postýlky. Nesla ji cestičkou kolem zadní části domu, kolem živého plotu a dál, dokud jsme nedorazili k rybníčku.

Nefoukal vítr a noc byla naprosto klidná: cestu nám osvětloval měsíc a nic víc, rybníček byl jen rybníček, když jsme nad ním stáli. Žádné zlaté třpytivé světlo. Žádný kouzelný úplněk. Hladina byla jednotvárně černá a odrážel se na ní obyčejný měsíc v první čtvrti.

Zůstal jsem stát na břehu rybníčku a stará paní Hempstocková se zastavila vedle mě.

Ale Ginnie Hempstocková šla dál.

Kráčela do rybníčku, až v něm byla po stehna, sukně a kabát jí plavaly na hladině, jak se brodila dál a přitom tříštila odraz měsíce na tucty malých světélek, která poskakovala a zase se spojovala kolem ní.

Uprostřed rybníčku, když měla jeho černou vodu až do pasu, se zastavila. Uchopila Lettii tak, že ji svýma praktickýma rukama podepírala pod hlavou a pod koleny, a pak ji pomalu, velice pomalu položila do vody.

Dívčino tělo plavalo na hladině.

Ginnie o krok poodstoupila, pak ještě o jeden, nespouštěla oči ze své dcery.

Uslyšel jsem zašumění, jako by se k nám blížil silný poryv větru.

Lettiino tělo se zachvělo.

Vítr nevál, ale na hladině rybníčku se najednou objevily hřebeny bílé pěny. Spatřil jsem vlny, nejprve jen drobné a hravé, pak větší, které se zvedaly a narážely na břeh rybníčku. Jedna se rozbila těsně přede mnou a postříkala mi šaty a obličej. Ucítil jsem na rtech vlhkost vody, a byla slaná.

Zašeptal jsem: „Je mi to líto, Lettie.“

Měl bych být schopen dohlédnout na druhou stranu rybníčku. Ještě před několika okamžiky jsem ji viděl. Ale kypící vlny odpoutaly mou pozornost a najednou jsem neviděl za Lettiiným plovoucím tělem nic než obrovskou osamělost oceánu a temnotu.

Vlny se stále zvětšovaly. Voda začala v měsíčním světle zářit, jako když byla ve vědru, zářila dokonale bleděmodře. Černý stín na její hladině bylo tělo dívky, která mi zachránila život.

Mého ramene se dotkly kostnaté prsty. „Za co se omlouváš, chlapče? Že jsi ji zabil?“

Přikývl jsem, nevěřil jsem si natolik, abych promluvil.

„Ona není mrtvá. Nezabil jsi ji a nezabili ji ani hladoví ptáci, i když ti pro to udělali, co bylo v jejich silách, když se přes ni drali k tobě. Byla odevzdána oceánu. Jednoho dne, až přijde čas, nám ji oceán zase vrátí.“

V duchu jsem viděl mrtvoly a kostlivce s perlami místo očí. Vybavil jsem si mořské panny s rybími ocasy, které sebou mrskaly, když plavaly, jako moje zlatá rybička, než se přestala hýbat úplně a jen ležela na hladině jako teď Lettie. Zeptal jsem se: „Bude stejná?“

Stará žena vyprskla, jako kdybych řekl tu nejlegračnější věc na světě. „Nic není nikdy stejné,“ odpověděla. „Ať už o vteřinu později, nebo za sto let. Všechno kypí a převaluje se. A lidé se mění stejně jako oceány.“

Ginnie vyšla z vody a postavila se do trávy vedle mě, hlavu skloněnou. Vlny narážely na břeh a lámaly se, ustupovaly.

V dálce se ozývalo dunění, které stále sílilo, něco se k nám blížilo přes oceán. Přišlo to z dálky mnoha mil, mnoha stovek mil: tenká bílá linka vyleptaná do zářivé modři, a jak se to blížilo, stále se to zvětšovalo.

Byl to obří vlna, která se na nás řítila, a celý svět duněl, musel jsem zvrátit hlavu, abych viděl, jak je vysoká, vyšší než stromy, než domy, než mysl nebo oči dokážou obsáhnout nebo srdce dokáže pojmout.

Když dorazila k bezvládnému tělu Lettie Hempstockové, s hromovým zaburácením se přes ně převalila. Čekal jsem, že budu promočený, nebo ještě hůře spláchnutý zuřivostí oceánu, a zvedl jsem ruku, abych si zakryl obličej.

Žádné promočení se nekonalo, rozhodně nás nic nespláchlo, a když jsem ruku zase spustil, viděl jsem jen černé vody rybníčku v noci a na jeho hladině nic neplavalo, jen pár leknínů a jakoby zamyšlený, neúplný odraz měsíce.

Stará paní Hempstocková zmizela také. Myslel jsem, že stojí vedle mě, ale tam byla jen Ginnie, která mlčky hleděla do temného zrcadla malého rybníčku.

„Tak,“ řekla. „Odvedu tě domů.“

XV.

Před kravínem byl zaparkovaný landrover. Dveře měl otevřené a ze zapalování trčely klíčky. Posadil jsem se na sedadlo spolujezdce zakryté novinami a díval se, jak Ginnie Hempstocková startuje. Motor několikrát zakašlal a pak naskočil.

Nemyslel jsem si, že některá z Hempstockových umí řídit. Řekl jsem: „Nevěděl jsem, že máte auto.“

„Ty nevíš spoustu věcí,“ odpověděla paní Hempstocková kysele. Pak se na mě podívala mnohem vlídněji a dodala: „Nemůžeš vědět všechno.“ Vycouvala s landroverem a pak vyrazila kodrcavě vpřed přes kameny a kaluže jejich zadního dvorku. Něco mne napadlo.

„Stará paní Hempstocková říkala, že Lettie není doopravdy mrtvá,“ řekl jsem. „Ale vypadala jako mrtvá. Myslím, že je doopravdy mrtvá. Myslím, že to není pravda, že není mrtvá.“ Ginnie se zatvářila, jako kdyby chtěla říct něco o povaze pravdy, ale nakonec pravila: „Lettie je zraněná. Velice těžce zraněná. Oceán ji přijal. Po pravdě řečeno, netuším, jestli nám ji někdy vrátí. Ale doufat můžeme, ne?“

„Ano.“ Zaťal jsem ruce v pěsti a doufal jsem v to tak silně, jak jsem jen uměl.

Poskakovali jsme a kodrcali po uličce rychlostí patnácti mil za hodinu.

Řekl jsem: „Byla, je, doopravdy vaše dcera?“ Nevěděl jsem, pořád ještě nevím, proč jsem se jí na to zeptal. Možná jsem jen chtěl vědět víc o té dívce, která mi zachránila život, která mne více než jednou zachránila. Nevěděl jsem o ní vůbec nic.

„Víceméně,“ odpověděla Ginnie. „Hempstockovic chlapi, mí bratři, odešli do světa a měli tam děti, které měly děti. Ve tvém světě jsou i Hempstockovic ženy a řekla bych, že každá z nich je svým způsobem zázrak. Ale jen babička, já a Lettie jsme pravé.“

„Ona neměla tátu?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Vy máte tátu?“

„Ty jsi samá otázka, co? Ne, miláčku. Těmhle věcem jsme nikdy nepřišly na chuť. Muže potřebujeme, jenom když chceme, aby se narodili další muži.“

„Nemusíte mě odvážet domů,“ řekl jsem. „Mohl bych zůstat s vámi. Mohl bych počkat, až se Lettie vrátí z oceánu. Mohl bych pracovat na vaší farmě, nosit věci a naučit se řídit traktor.“

„Ne,“ řekla, ale velice vlídně. „Musíš vést svůj vlastní život. Lettie ti ho dala. Musíš vyrůst a pokusit se být toho hoden.“

Záblesk nelibosti. Je dost těžké už jen žít, snažit se přežít ve světě a najít si v něm svoje místo, dělat to, co je třeba, natož aby se člověk ještě ohlížel na to, jestli je hoden toho, že za něj někdo… jestli ne umřel, pak dal život. To nebylo fér.

„Život není fér,“ řekla Ginnie, jako kdybych to vyslovil nahlas.

Zabočila na naši příjezdovou cestu a zastavila před předním vchodem. Vystoupil jsem z vozu a ona taky.

„Raději ti ten návrat domů trochu ulehčím,“ řekla.

Paní Hempstocková zazvonila, i když jsme nikdy nezamykali, a svědomitě si čistila podrážky svých holínek o rohožku, dokud moje máma neotevřela. Byla oblečená do postele a měla na sobě svůj růžový prošívaný župan.

„Tady je,“ řekla Ginnie. „Živý a nepoškozený se vrací voják z vojny. Tento mladík si večírek na rozloučenou naší Lettie náramně užil, ale teď je čas, aby si pořádně odpočinul.“

Máma se tvářila nechápavě, skoro zmateně, pak ale zmatek nahradil úsměv, jako kdyby se svět právě přeskupil tak, že zase dával smysl.

„Nemuseli jste ho vozit zpátky,“ řekla. „Jeden z nás by si pro něj přijel.“ Pak se podívala na mě. „Jak se řekne paní Hempstockové, miláčku?“

Automaticky jsem odrecitoval: „Děkuji vám, že jste mě přivezla.“

„Dobře, miláčku,“ řekla moje máma. A pak: „Tak Lettie odjíždí pryč?“

„Do Austrálie,“ řekla Ginnie. „Za svým tátou. Je nám líto, že si tenhle náš malý přítel nebude mít s kým hrát, ale dáme vám vědět, až se Lettie vrátí. Potom k nám může zase chodit a hrát si s ní.“

Byl jsem skutečně unavený. Večírek byl senzační, i když jsem si z něj skoro nic nepamatoval. Ale věděl jsem, že už na Hempstockovic farmu nemám chodit. Ne, dokud tam zase nebude Lettie.

Austrálie je daleko, hodně daleko. Uvažoval jsem, jak dlouho to může trvat, než se odtamtud vrátí se svým tátou. Nejspíš roky. Austrálie je na druhé straně světa, za oceánem…

Maličká část mé mysli se rozpomněla na jiný sled událostí, a i když ho hned zase zapomněla, probudil jsem se z klidného spánku a rozhlédl se, pak jsem si přes sebe přetáhl přikrývku a znovu jsem se pohroužil do snu.

Paní Hempstocková se vrátila ke svému stařičkému landroveru, který byl tak zablácený (teď jsem to viděl, ve světle nade dveřmi), že skoro ani nebyla vidět původní barva, vycouvala a zamířila po příjezdové cestičce zpátky na uličku.

Nezdálo se, že by mou matku nějak udivilo, že jsem se domů vrátil v divných šatech a skoro v jedenáct hodin v noci. Řekla jen: „Mám špatné zprávy, zlatíčko.“

„Jaké?“

„Ursula musela odjet. Rodinné záležitosti. Neodkladné rodinné záležitosti. Už je pryč. Vím, jak moc jste ji vy děti měly rády.“

Věděl jsem, že já jsem ji rád neměl, ale neřekl jsem nic.

V mém starém pokojíku nad schody teď nikdo nebydlel. Máma se mě zeptala, jestli bych se tam nechtěl na čas znovu nastěhovat. Odmítl jsem, aniž jsem věděl, proč odmítám. Nemohl jsem si vzpomenout, proč jsem neměl Ursulu Monktonovou tak rád, vlastně jsem se cítil trochu provinilý, že jsem ji nenáviděl tak silně a iracionálně, ale stejně jsem se tam už nechtěl vrátit, i když tam bylo malé žluté umyvadlo velké přesně pro mne. Zůstal jsem v pokoji se svou sestrou, dokud se naše rodina o pět let později nepřestěhovala (my děti jsme protestovaly, dospělí byli nejspíš rádi, že jejich finanční potíže skončily).

Poté co jsme se odstěhovali, byl dům zbořen. Nikdy jsem se nepřijel podívat, jak tam stojí prázdný, a odmítl jsem být u demolice. K těm starým cihlám a taškám, k trubkám a zdem se vázal příliš velký kus mého života.

O nějaký čas později se mi sestra, která už byla také dospělá, svěřila, že podle ní Ursulu Monktonovou (na kterou vzpomínala s takovou láskou jako na jedinou slušnou z dlouhé řady našich chův) vyhodila máma, protože si s ní táta něco začal. Řekl jsem jí, že to je docela možné. Naši rodiče tehdy ještě byli naživu a mohli jsme se jich klidně zeptat, ale neudělali jsme to.

Můj táta se o událostech té noci nezmínil ani tehdy, ani později.

S tátou jsem se konečně skamarádil, až když mi bylo dvacet. Když jsem byl malý chlapec, měli jsme spolu tak málo společného a jsem si jistý, že jsem pro něj byl zklamáním. Neprosil se o knihomola, který si většinou žije ve svém vlastním světě. Chtěl syna, který bude dělat to, co dělal on: plavat a boxovat, hrát ragby a bezstarostně a rychle řídit auta, ale já jsem jeho představy moc nenaplňoval.

Nikdy jsem už nešel až na konec naší uličky. Nemyslel jsem na bílé mini. Když jsem si vzpomněl na hledače opálů, bylo to jen v souvislosti se dvěma surovými opály, které jsme měli na krbové římse, a v mých vzpomínkách pořád nosil károvanou košili a džínsy. Obličej a ruce měl opálené, ne třešňově rudé z otravy oxidem uhelnatým, a nenosil kravatu.

Netvor, zrzavý kocour hledače opálů, nás opustil. Odešel pryč, aby se nechal krmit jinými lidmi, a i když jsme ho občas zahlédli, jak se plíží příkopy a houštím na konci uličky, na naše zavolání nikdy nepřišel. Myslím, že jsem tomu byl rád. Nikdy to nebyla moje kočka. Věděli jsme to, a on to věděl také.

Obávám se, že každý příběh má význam, jenom nakolik se jeho protagonisté změní. Jenomže mně bylo sedm, když všechny tyhle události začaly, a na konci jsem byl naprosto stejná osoba jako na začátku, že? Stejně jako všichni ostatní. Museli být. Lidé se nemění.

Ale některé věci se změnily.

Asi měsíc po tom všem a pět let předtím, než byl zchátralý svět, v němž jsem žil, zbořen a nahrazen úhlednými, hranatými, unifikovanými domky, ve kterých bydleli bystří mladí lidé, zaměstnaní ve městě, kde si vydělávali tím, že přesouvali peníze z jednoho místa na druhé, aniž by sami stavěli, kopali, pěstovali nebo tkali, devět let před tím, než políbím usměvavou Callii Andersovou…

Vrátil jsem se domů ze školy. Byl květen, nebo možná začátek června. Čekala u zadních dveří, jako kdyby věděla přesně, kde je a koho tu hledá: mladá černá kočka, už ne kotě, s bílou skvrnou na uchu a velice pronikavýma, neobvykle zelenomodrýma očima.

Šla za mnou do domu.

Nakrmil jsem ji z nové plechovky kočičího žrádla, kterou jsem vyklopil do zaprášené Netvorovy misky.

Mí rodiče, kteří si zmizení zrzavého kocoura sotva všimli, zprvu nezaznamenali ani příchod nové kočky, a než vzal táta její existenci na vědomí, už u nás několik týdnů žila, zkoumala naši zahradu, zatímco jsem byl ve škole, a pak se držela v mé blízkosti, ať už jsem si četl nebo si hrál. V noci čekala pod postelí, dokud se nezhaslo, a pak se uvelebila na polštáři vedle mě, pročesávala mi vlasy a předla, tak tiše, že mou sestru nikdy nevyrušila.

Usínal jsem s obličejem vtisknutým do její srsti, zatímco mi její hluboké elektrické předení vibrovalo měkce na tváři.

Měla neobvyklé oči. Vyvolávaly ve mně představu mořského břehu, a tak jsem ji pojmenoval Oceán, i když sám nevím proč.

Epilog

Seděl jsem na oprýskané zelené lavičce vedle rybníčku, za farmářským domkem z červených cihel, a myslel jsem na svoje kotě.

Vzpomínal jsem si jen, že Oceán vyrostla v kočku a že jsem ji roky miloval. Uvažoval jsem, co se s ní stalo, a pak jsem si pomyslel: To je jedno, že si už nedokážu vybavit podrobnosti: stala se jí smrt. Smrt je to, co se nakonec stane nám všem.

V domku se otevřely dveře a já jsem uslyšel kroky na cestičce. O chvíli později se stará žena posadila vedle mne. „Přinesla jsem ti hrnek čaje,“ řekla. „A chleba se sýrem a rajčetem. Jsi tady už dost dlouho. Říkala jsem si, jestli jsi tam nespadl.“

„Svým způsobem ano,“ odpověděl jsem jí a dodal: „Děkuji vám.“ Aniž jsem si toho všiml, zatímco jsem tady seděl, začalo se stmívat.

Vzal jsem si od ní čaj a napil se, pak jsem se podíval na tu ženu, tentokrát pozorněji. Porovnával jsem ji se svými čtyřicet let starými vzpomínkami. Řekl jsem: „Vy nejste Lettiina matka. Vy jste její babička, že ano? Vy jste stará paní Hempstocková.“

„To je pravda,“ řekla nevzrušeně. „Sněz si ten chleba.“ Zakousl jsem se do obloženého chleba. Byl dobrý, doopravdy dobrý. Čerstvě upečený chléb, výrazný, slaný sýr a rajče toho druhu, co skutečně nějak chutná.

Absolvoval jsem ponor do vzpomínek a chtěl jsem vědět, co znamenají, co to všechno znamená. „Je to pravda?“ zeptal jsem se a cítil se trochu hloupě. Ze všech otázek, které jsem mohl položit, se zeptám zrovna na tohle.

Stará paní Hempstocková pokrčila rameny. „Co si vzpomínáš? Pravděpodobně. Víceméně. Různí lidé si věci pamatují různě a nenajdeš ani dva takové, kteří by si něco pamatovali stejně, ať už u toho byli nebo ne. Postav dva z vás vedle sebe, a stejně můžou být na kontinenty daleko od toho, jak si co pamatují.“ Vybavila se mi další otázka, na kterou jsem potřeboval odpovědět. „Proč jsem sem přišel?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě, jako by v tom byl nějaký chyták. „Ten pohřeb,“ řekla. „Chtěl jsi být pryč od všeho a sám se svými myšlenkami. Takže jsi nejprve jel na místo, kde jsi žil jako chlapec, a když ti nedalo to, co ti chybí, dojel jsi až na konec uličky a přišel sem, jako jsi to dělával vždycky.“

„Jako jsem to dělával vždycky?“ Znovu jsem se napil čaje. Byl ještě horký a dost silný: dokonalý hrnek pořádného čaje. Mohl bys do něj postavit lžičku, říkával můj táta vždycky o čaji, který byl tak silný, jak ho měl rád.

„Jako jsi to dělával vždycky,“ zopakovala.

„Ne,“ namítl jsem. „Mýlíte se. Nebyl jsem tu od chvíle, kdy Lettie, ehm, odjela do Austrálie. Od jejího večírku na rozloučenou.“ A pak jsem řekl: „Což se nikdy nestalo. Víte, jak to myslím.“

„Občas ses sem vracel,“ řekla. „Vzpomínám si, že jsi tady byl jednou, když ti bylo čtyřiadvacet. Měl jsi dvě malé děti a byl jsi z toho hrozně vyděšený. Pak jsi sem přišel, než jsi opustil tuhle část světa; tehdy ti bylo něco přes třicet, že? Nakrmila jsem tě v kuchyni pořádným jídlem a ty jsi mi řekl o svých snech a umění, které děláš.“

„Nevzpomínám si.“

Odhrnula si vlasy z očí. „Tak je to snazší.“

Napil jsem se čaje a dojedl jsem chléb. Hrnek byl bílý, stejně jako talíř. Nekonečný letní večer se chýlil ke konci.

Znovu jsem se jí zeptal: „Proč jsem sem přišel?“

„Chtěla to Lettie,“ řekl někdo.

Osoba, která to řekla, kráčela kolem rybníčku: žena v hnědém kabátě a holínkách– Zmateně jsem se na ni podíval. Vypadala mladší, než jsem teď byl já. Vzpomínal jsem si na ni jako na obrovskou a dospělou, ale teď jsem viděl, že jí není ještě ani čtyřicet. V mých vzpomínkách byla silná, ale byla spíš plnoštíhlá a takovým tím zdravým vesnickým způsobem i pohledná. Pořád to ale byla Ginnie Hempstocková, Lettiina matka, a byl jsem si jistý, že vypadá přesně tak, jako vypadala před čtyřiceti a něco lety.

Posadila se vedle mě na lavičku z druhé strany, a tak jsem teď seděl mezi Hempstockovic ženami. Řekla: „Myslím, že Lettie jenom chtěla vědět, jestli to za to stálo.“

„Co jestli za to stálo?“

„Ty,“ odpověděla starší žena rozmrzele.

„Lettie pro tebe udělala něco velkého,“ řekla Ginnie. „Myslím, že hlavně chtěla vědět, co bylo dál a jestli jsi hoden toho, co pro tebe udělala.“

„Ona… se pro mě obětovala.“

„Udělala jen to, co bylo třeba,“ řekla Ginnie. „Hladoví ptáci ti vytrhli srdce. Když jsi umíral, křičel jsi tak zoufale. Nedokázala to snést. Musela něco udělat.“

Snažil jsem se na to rozpomenout. Řekl jsem: „Takhle si to já nepamatuju.“ Pak jsem pomyslel na své srdce: napadlo mne, jestli je v něm pořád ten studený kousek brány, a pokud ano, jestli je to dar nebo prokletí.

Stará paní si odfrkla. „Copak jsem ti neříkala, že nenajdeš ani dva lidi, kteří si jednu věc pamatují stejně?“ zeptala se.

„Mohu s ní mluvit? S Lettií?“

„Spí,“ odpověděla Lettiina matka. „Zotavuje se. Ještě nemluví.“

„Ne, dokud úplně neskončí tam, kde teď je,“ řekla Lettiina babička a ukázala rukou, ale jestli na rybníček nebo na nebe, jsem nebyl schopen poznat.

„Kdy to bude?“

„Až bude úplně hotová a připravená,“ odpověděla stará žena a její dcera dodala: „Brzy.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Jestli mě sem přivedla, aby mě viděla, ať se na mě podívá,“ a ještě než jsem to dořekl, jsem si uvědomil, že se už stalo. Jak dlouho jsem seděl na břehu a hleděl do rybníčku? A zatímco jsem na ni vzpomínal, ona mne zkoumala. „Aha. Ona už to udělala, že?“

„Ano, zlatíčko.“

„A prošel jsem?“

Obličej staré ženy po mé pravici byl ve večerním šeru neproniknutelný. Mladší žena nalevo řekla: „Nemůžeš projít nebo selhat v tom být osobnost, zlatíčko.“

Položil jsem prázdný hrnek a talíř na zem.

Ginnie Hempstocková řekla: „Myslím, že si vedeš lépe, než když jsem tě viděla posledně. Tak pro začátek ti narostlo nové srdce.“

V mých vzpomínkách byla tahle žena hora a já jsem vzlykal a třásl jsem se na jejích prsou. Nyní byla menší než já a vůbec jsem si nedokázal představit, že by mě utěšovala, rozhodně ne takovým způsobem.

Měsíc na nebi nad rybníčkem byl v úplňku. Za živý svět jsem se nedokázal rozpomenout, v jaké fázi byl, když jsem ho viděl naposled. Vlastně jsem si ani nedokázal vzpomenout, kdy naposled jsem se podíval na měsíc.

„Tak co bude teď?“

„Totéž co pokaždé, když sem přijdeš,“ odpověděla stará žena. „Půjdeš domů.“

„Já už nevím, kde to je,“ řekl jsem jim.

„Tohle říkáš pokaždé,“ řekla Ginnie.

V mé mysli byla Lettie pořád o hlavu vyšší než já. Bylo jí koneckonců jedenáct. Rád bych věděl, co bych viděl, koho bych viděl, kdyby teď stála přede mnou.

Měsíc na hladině rybníčku byl také v úplňku a z nějakého důvodu jsem si vzpomněl na toho pošetilce ze starého příběhu, který se pokoušel chytit v jezeře měsíc do sítě v domnění, že jeho odraz ve vodě je blíž a snáze dosažitelný než ta koule visící na obloze.

A samozřejmě vždycky byl.

Vstal jsem a ušel několik kroků po břehu rybníčku. „Lettie,“ řekl jsem nahlas a přitom se snažil ignorovat dvě ženy za svými zády. „Děkuji ti, že jsi mi zachránila život.“

„V prvé řadě tě nikdy neměla brát s sebou, když šla najít počátek toho všeho,“ odfrkla si stará paní Hempstocková. „Nikdo jí nedokázal vymluvit, aby si nedělala věci po svém. Nemusela tě brát s sebou, abys jí dělal společnost, hlupačka. No, tohle ji naučí pro příště.“

Otočil jsem se a podíval se na starou paní Hempstockovou. „Vy si vážně pamatujete, kdy vznikl měsíc?“ zeptal jsem se jí.

„Já si pamatuji spoustu věcí,“ odpověděla.

„Vrátím se sem ještě někdy?“ otázal jsem se.

„To ti nepřísluší vědět,“ řekla stará žena.

„Teď už jdi,“ pobídla mě Ginnie Hempstocková vlídně. „Lidé už si začali dělat starosti, kde jsi.“

A když to řekla, zděšeně jsem si uvědomil, že moje sestra, její manžel a děti a všichni truchlící a pozůstalí se už určitě zajímají, kam jsem se ztratil. Na druhé straně, jestli existoval den, kdy mi byli ochotni moje roztržité způsoby prominout, pak to byl dnešek.

Byl to dlouhý a perný den. Byl jsem rád, že už skončil.

„Doufám, že jsem příliš neobtěžoval,“ řekl jsem.

„Ne, zlatíčko,“ řekla stará žena. „Vůbec jsi nás neobtěžoval.“

Uslyšel jsem kočičí mňoukání. V příštím okamžiku se odlepila od stínu a vkráčela do kaluže měsíčního světla. Sebevědomě došla ke mně a otřela se mi hlavou o botu.

Dřepl jsem si vedle ní a podrbal ji mezi ušima, pohladil jsem ji po zádech. Byla to krásná kočka, černá, nebo jsem si to alespoň představoval, ale měsíční světlo spolykalo všechny barvy. Každopádně měla na uchu bílou skvrnku.

„Měl jsem podobnou kočku,“ řekl jsem. „Pojmenoval jsem ji Oceán. Byla nádherná. Už si nevzpomínám, co se s ní stalo.“

„Přivedl jsi nám ji zpátky,“ řekla Ginnie Hempstocková. Položila mi ruku na rameno a na okamžik mi ho stiskla; prsty se dotkla mé tváře, jako kdybych byl malé dítě nebo milenec, a pak odešla do noci.

Zvedl jsem hrnek a talířek a odnášel je po cestičce k domu; stará žena šla vedle mě.

„Měsíc svítí tak jasně jako ve dne,“ řekl jsem. „Jako v té písničce.“

„Je dobré mít úplněk,“ přisvědčila.

„To je zvláštní,“ řekl jsem. „Na okamžik mi připadalo, že jste byly dvě. Není to divné?“

„Jsem tady jen já,“ odpověděla stará žena. „Vždycky jsem to jen já.“

„Já vím,“ řekl jsem. „Samozřejmě.“

Chtěl jsem talířek a hrnek odnést do kuchyně a strčit je do dřezu, ale zastavila mne u dveří domu. „Měl by ses teď vrátit ke své rodině,“ řekla. „Nebo vyšlou pátrací četu.“

„Prominou mi to,“ řekl jsem. Alespoň jsem v to doufal. Sestra si asi dělá starosti a lidé, které jsem stěží znal, budou zklamaní, že mi nemohli říct, jak velice, velice líto je jim mé ztráty.

„Byla jste ke mně tak laskavá. Že jste mne tu nechala posedět u rybníčku a přemýšlet. Jsem vám za to velice vděčný.“

„Třesky plesky,“ opáčila. „Na tom není nic laskavého.“

„Až vám Lettie zase napíše z Austrálie,“ pokračoval jsem, „pozdravujte ji prosím ode mne.“

„Budu,“ řekla. „Bude ráda, že sis na ni vzpomněl.“

Nasedl jsem do vozu a nastartoval jsem motor. Stará žena stála ve dveřích a dívala se na mě, dokud jsem s vozem nevycouval a nevyjel na uličku.

Podíval jsem se na domek ve zpětném zrcátku a hra světla způsobila, že to na okamžik vypadalo, jako by na nebi nad ním visely dva měsíce, jako pár očí, které na mne hledí shora: jeden měsíc byl dokonale kulatý, druhý, jeho dvojče na druhé straně oblohy, byl půlměsíc.

Zvědavě jsem se otočil na sedadle a ohlédl se: nad domem visel jen půlměsíc, pokojný, bledý a dokonalý.

Uvažoval jsem, odkud se ta iluze druhého měsíce vzala, ale zabýval jsem se tím jen chvíli a pak jsem tu myšlenku zaplašil. Možná to byl odraz na sítnici oka, pomyslel jsem si, nebo duch: něco, co se mi na okamžik pohnulo v mysli tak mocně, až jsem věřil, že to je skutečné, ale teď už to bylo pryč a vybledlo to do minulosti jako zapomenutá vzpomínka nebo stín v soumraku.