wizard's first rule

Copyright © 1994 by Terry Goodkind

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

CLASSIC AND

Translation © Vincent Šinský, 1997

Cover Art © by Jan Patrik Krásný

ISBN: 80-86139-03-4

Distribuce - LA, spol. s.r.o.

Čestmírova 27, Praha 4  140 00 tel: (02) 691 33 57

Vytiskla Akcent Tiskárna Vimperk s. r. o.

terry goodkind

První čarodějovo pravidlo

ZLOVĚSTNÝ

MÁG

Kapitola první

Bylo to podivně vypadající psí víno. Ponuře zbarvené listy seděly na stvolu, který se vinul ve smrtícím sevření kolem hladkého kmene balzámové jedle. Míza stékala po poraněné kůře a vyschlé větve sklesle visely. Dělalo to dojem, že se strom pokouší naříkat v chladném a vlhkém ranním vzduchu. Po celé délce rostliny trčely na různých místech tobolky. Vypadalo to, jako kdyby se ostražitě rozhlížely kolem sebe, zda je u toho nikdo nepozoruje.

Jeho pozornost nejprve upoutal zápach připomínající hnilobu něčeho, co bylo naprosto odporné, ještě když to žilo. Richard si prsty pročísl své husté vlasy, když se jeho mysl zvedala z oparu zoufalství a zaměřila se na psí víno, které v tu chvíli spatřil. Podíval se kolem po dalších exemplářích, nenašel však žádný. Všechno ostatní vypadalo normálně. Javory v horní části Venského hvozdu již dostávaly purpurový nádech a v lehkém vánku hrdě vystavovaly na odiv svůj nový plášť. Noci se stávaly stále chladnějšími a nebude to dlouho trvat a připojí se k nim i jejich příbuzní v níže položeném Hartlandském lese. Duby, které podzimu podléhají jako poslední, ještě stále netečně nosily své tmavě zelené kabáty.

Richard strávil většinu svého života v lese a znal všechny rostliny - pokud je neznal jménem, tak je znal na pohled. Byl ještě velmi malý, když ho Zedd začal brát na sběr vybraných léčivých bylin. Ukazoval Richardovi, které byliny je třeba hledat, kde rostou a proč tam rostou, a dával jména všemu, co viděli. Často spolu pouze rozmlouvali. Starý muž se k němu vždy choval jako k sobě rovnému, stejně dlouho se vyptával a odpovídal mu. Zedd v Richardovi vzbudil hlad po učení a po vědomostech.

Takové psí víno však předtím viděl jenom jednou, a nebylo to v lese. Jeden jeho šlahoun našel v domě svého otce. Byl v modrém hliněném džbánu, který Richard vyrobil, když byl ještě kluk. Jeho otec byl obchodník, často cestoval a pátral po exotických nebo vzácných předmětech. Zámožní lidé ho často vyhledávali a zajímali se o to, co se mu podařilo objevit. Zdálo se, že otec má spíše raději hledání než nalézání, protože byl vždy šťasten, když se rozloučil se svým posledním objevem a mohl se vydat za dalším.

Pokud měl otce pryč, tak Richard již od útlého věku rád trávil čas se Zeddem. Richardův bratr Michael byl o pár let starší. Jelikož ho nezajímal ani les, ani Zeddovy nesouvislé přednášky, raději trávil svůj čas s bohatými lidmi. Asi před pěti lety se Richard odstěhoval, aby mohl žít samostatně. Často se však zastavoval v otcově domě. V tom se odlišoval od Michaela, který byl vždy velmi zaneprázdněn a na návštěvu měl zřídka čas. Když byl otec na cestách, nechával Richardovi v modrém džbánu vzkazy obsahující poslední zprávy, nějaké klepy nebo popis něčeho pozoruhodného, co někde uviděl.

Toho dne před třemi týdny, když za ním přišel Michael a řekl mu, že jejich otce někdo zavraždil, šel Richard do otcova domu přes bratrovo naléhání, že tam nemá smysl jít a že už nemůže nic udělat. Richard už dávno vyrostl z věku, kdy dělal to, co mu říkal bratr. Lidé v domě ho chtěli šetřit a nenechali ho podívat se na tělo. Stejně však uviděl na fošnové podlaze velké zaschlé hnědé cákance a louže krve, z kterých se mu zvedal žaludek. Když se Richard přiblížil k lidem, jejich hlasy umlkly, aby mu vyslovili soustrast, což ještě zesílilo drásavou bolest. Nicméně slyšel, jak si důvěrným tónem vykládají historky a divoké pověsti o věcech, které přicházejí z hranice.

Mluvili o magii.

Richard byl šokován způsobem, kterým byl otcův malý domek poničen - vypadalo to, jako kdyby uvnitř zuřila bouře. Jen několik málo věcí zůstalo nedotčených. Modrý džbán na vzkazy zůstal na poličce a Richard v něm nalezl šlahoun psího vína. Ještě stále ho měl v kapse. Zatím nedokázal přijít na to, co mu tím chtěl otec říci.

Přemohly ho zármutek a sklíčenost. I když měl ještě bratra, cítil se opuštěný. To, že vyrostl v muže, mu neposkytovalo ochranu před bezútěšným pocitem, že je osiřelý a úplně sám na světě. Tento pocit již jednou měl, když byl malý a zemřela mu matka. Přestože jeho otec býval pryč často, někdy to bylo i na několik týdnů, Richard vždy věděl, že tam někde daleko je a že se jednou vrátí. Teď už se ale nikdy nevrátí.

Michael mu nedovolil, aby se jakýmkoliv způsobem zapojil do hledání vraha. Řekl mu, že po něm nechal pátrat nejlepší armádní stopaře, a od Richarda chtěl pouze to, aby se pro své vlastní dobro do toho nemíchal. Richard tedy prostě Michaelovi šlahoun psího vína neukázal a odcházel každý den hledat celou rostlinu. Tři týdny chodil po stezkách Hartlandského lesa. Chodil po všech stezkách včetně těch, o kterých vědělo jen málo lidí. Nikde však psí víno neuviděl.

Proti vlastnímu přesvědčení se nakonec poddal našeptávání vlastní mysli a vydal se k hranici do výše položeného Venského hvozdu. Šeptání mu neustále navozovalo pocit, že by nějak měl něco vědět, proč byl jeho otec zavražděn. Znepokojovalo ho, týralo ho myšlenkami, které nemohl zachytit, a vysmívalo se mu, že to nevidí. Richard káral sám sebe, že si to s ním jenom zahrává jeho smutek, že to není nic skutečného.

Myslel si, že když nalezne rostlinu, tak mu to na něco dá odpověď. Když se mu to teď podařilo, zjistil, že neví, co si o tom má myslet. Našeptávání ho přestalo znepokojovat, nyní asi bylo hluboce zamyšlené. Věděl, že tak pouze přemýšlí jeho vlastní mozek, řekl si, že by našeptávání neměl přisuzovat vlastní život. To ho naučil Zedd.

Richard se podíval na vysokou jedli, která byla ve smrtelné agónii. Opět si pomyslel na otcovu smrt. Bylo tam psí víno. A teď víno zabíjelo strom, což není nic dobrého. Když už teď nemůže pro svého otce udělat nic, nemusí psímu vínu dovolit, aby dozíralo nad další smrtí. Pevně je uchopil a zatahal, jeho silné svaly odtrhly šlachovité úponky od kmene.

A tehdy ho víno kouslo.

Jedna z tobolek se vymrštila a udeřila ho do hřbetu levé ruky. Přinutila ho uskočit bolestí a překvapením. Prohlédl si malé kousnutí a v zející rance našel do masa zapíchnutý trn. Tím byla záležitost rozhodnuta. Psí víno mu dělalo problémy. Sáhl po noži, aby vydloubl trn, nůž však nenašel. Nejprve ho to překvapilo, pak mu ale došlo, proč tomu tak je, a vyčetl si, že ho sklíčenost přemohla natolik, že zapomněl na tak základní věc, jakou je vzít si do lesa nůž. Pokusil se trn vytáhnout nehty. K jeho rostoucímu znepokojení se trn zavrtával hlouběji, jako kdyby byl živý. Prošel nehtem palce přes ránu a pokusil se trn vytlačit ven. Čím více tlačil, tím hlouběji se trn dostával. Když ránu natrhl a zvětšil, projela jím horká vlna nevolnosti, takže s tím přestal. Trn mizel v pomalu vytékající krvi.

Richard se podíval kolem sebe a zahlédl fialovorudé podzimní listy malého stromu osypaného množstvím tmavě modrých bobulí. Pod stromem se v ohybu kořenu choulilo něco, co hledal: bylinka aum. S ulehčením opatrně ulomil tenký stonek u kořene a opatrně vymačkal lepkavou průzračnou tekutinu na místo kousnutí. Usmál se v duchu na starého Zedda za to, že ho naučil, že aum urychluje hojení ran. Jemné ochmýřené listy pokaždé Richardovi připomněly Zedda. Šťáva z aumu otupila bolest z kousnutí, ale neotupila jeho obavy z toho, že trn nemůže odstranit. Cítil, jak se mu stále hlouběji zavrtává do masa.

Richard si dřepnul a prstem udělal do země důlek, položil do něj bylinu a kolem stvolu upěchoval mech, aby mohla opět vyrůst.

Zvuky lesa odumřely. Richard pohlédl nahoru a zarazil se, když uviděl, jak nad zemí klouže temný stín, který přeskakuje přes větve a listí. Vzduchem nad hlavou se nesl šum a svist. Velikost stínu byla děsivá. Ptáci vylétali z úkrytu stromů a vyráželi varovné výkřiky, když prchali na všechny strany. Richard se přes mezery v zeleném a zlatém baldachýnu upřeně díval nahoru a pokoušel se najít to, co stín vrhalo. Na okamžik uviděl něco velkého, bylo to veliké a červené. Nemohl přijít na to, co by to mohlo být, mysl mu však zaplavil proud vzpomínek na historky a pověsti o věcech přicházejících z pohraničí. Zamrazilo ho do morku kostí.

Opět si pomyslel, že psí víno je problémem a že ta věc na nebi by mohla být stejným problémem. Vzpomněl si, že lidé říkají: „Všechny zlé věci jsou tři,“ a hned mu napadlo, že by se nechtěl setkat s tou třetí.

Potlačil své obavy a rozběhl se. Říkal si, že to jsou pouze prázdné řeči pověrčivých lidí. Pokoušel se přijít na to, co by mohlo být tak velké a červené. Nebylo možné na to přijít, nic tak velkého létat nemohlo. Možná to byl oblak nebo hříčka světla. Nemohl však oklamat sám sebe - nebyl to žádný mrak.

Když běžel směrem ke stezce, která vedla po úbočí, díval se nahoru, zda ještě něco nezahlédne. Richard věděl, že terén na druhé straně pěšiny prudce klesá a že odtud bude mít, nerušený výhled na oblohu. Když běžel lesem, přeskakoval spadlé stromy a potůčky mezi kameny, do obličeje ho přitom šlehaly větve stromů, které byly mokré od deště z předchozí noci. Křoví se mu zachytávalo o nohavice kalhot. Skvrny prosvítajícího slunečního světla ho lákaly podívat se nahoru, ale odmítaly mu výhled, který potřeboval. Měl zrychlený dech, studený pot mu stékal po obličeji a cítil, jak mu tluče srdce, když střemhlav běžel po úbočí dolů. Nakonec vyklopýtal ze stromů na stezku a málem při tom upadl.

Prohledal oblohu a něco spatřil. Bylo to daleko a příliš malé, aby rozeznal, co to je. Zdálo se mu však, že to má křídla. Mhouřil oči do modrého jasu oblohy, stínil si je dlaní a pokoušel se zjistit, jestli jsou to opravdu mávající křídla. Sklouzlo to za kopec a zmizelo. Nemohl ani říci, zda to bylo opravdu červené.

Bezdechý Richard se zhroutil na žulový balvan vedle pěšiny. Díval se dolů na jezero Trunt a nepřítomně olamoval suché větvičky ze stromku, který byl vedle něj: Možná by měl jít za Michaelem a říci mu, co se stalo, povědět mu o psím víně a o červené věci na obloze. Věděl, že tomu poslednímu se Michael vysměje, ale on sám se předtím podobným historkám taky vysmíval.

Neřekne mu to. Michael se na něj jenom rozzlobí kvůli tomu, že se přiblížil k hranici a jednal v rozporu s jeho příkazem, aby se nemíchal do pátrání po vrahovi. Věděl, že bratrovi na něm záleží, jinak by do něj neustále nerýpal. Teď, když je už dospělý, může se smíchem odbýt bratrovy neustálé příkazy. Musí ale snášet jeho nelibé pohledy.

Richard ulomil další větvičku a znechuceně ji odhodil na plochou skálu. Dospěl k názoru, že by se neměl cítit dotčen, Michael konec konců vždy a každému říkal, co má dělat, dokonce to dělal i jejich otci.

Odsunul stranou své tvrdé mínění o bratrovi, vždyť dnešek byl Michaelův velký den. Dnes přijme funkci prvního radního. Teď bude mít na starosti všechno, nebude to jen město Hartland, ale všechna města a vesnice Západozemí, dokonce i lidi žijící roztroušeně po venkově. Bude odpovědný za všechno a za každého. Michael si zasloužil Richardovu podporu a potřeboval ji, vždyť Michael taky ztratil otce.

Odpoledne se v Michaelově domě uskuteční jmenovací obřad a bude se konat velká slavnost. Budou tam významní lidé, kteří přijdou z nejodlehlejších končin Západozemí. Richard by tam měl být taky, vždyť tam bude spousta dobrého jídla. Náhle si uvědomil, že je pořádně vyhladovělý.

Zatímco seděl a přemýšlel, prohlížel si protější stranu jezera Trunt, která byla hluboko pod ním. Z této výšky čistá voda jezera umožňovala pohled na kousky skalnatého dna, které se střídaly se zelenými řasami kolem hlubokých propadlin. Hned u vody se do stromů vplétala a pak se z nich vyplétala Stezka obchodníků. Na některých místech ji bylo vidět, někde byla skrytá. Richard byl na této části stezky mnohokrát. Na jaře byla v blízkosti jezera mokrá a blátivá, ale v tak pokročilém období roku, jaké je teď, bude suchá. V oblastech dále na sever a na jih, kde se stezka proplétala vysokým Venským hvozdem, procházela nepříjemně blízko hranice. Z tohoto důvodu se jí většina cestovatelů vyhýbala a vybírala si stezky Hartlandského lesa. Richard byl průvodcem po tomto lese a vodil cestovatele bezpečně lesy kolem Hartlandu. Většinou to byli cestující hodnostáři, kteří potřebovali místního průvodce spíše pro prestiž, než by ho potřebovali k tomu, aby nezabloudili.

Oči se mu na něčem zastavily. Na něčem, co se tam dole pohybovalo. Nebyl si jist, co by to mohlo být, tak upřeně pozoroval druhý břeh jezera. Když to opět uviděl, pohybovalo se to po stezce za řídkou clonou stromů. Bezpochyby to byl člověk. Mohl to být jeho přítel Slídíč. Kdo jiný než hraničář by se tady potuloval?

Seskočil ze skály, odhodil větvičky a udělal několik kroků dopředu. Postava na chodníku vyšla na volné prostranství u břehu jezera. Nebyl to Slídič, byla to nějaká žena. Nějaká žena v dlouhých šatech. Co to může být za ženu, která se potlouká tak hluboko ve Venském hvozdu a ještě má na sobě dlouhé šaty. Richard ji pozoroval, jak prochází po břehu jezera a spolu se stezkou opakovaně mizí a objevuje se. Nezdálo se mu, že by spěchala, ale ani se neloudala. Spíše se pohybovala rozvážným krokem zkušeného cestovatele. To dávalo smysl, nikdo totiž nebydlel v blízkosti jezera Trunt.

Jeho pozornost upoutal další pohyb. Richardovy oči prohledávaly stíny. Za ní byl někdo další. Sledovali ji tři, ne, čtyři muži v zelených pláštích do lesa s kapucemi, drželi se však trochu vzadu. Pohybovali se kradmo, od stromu ke skále a pak opět ke stromu. Podívali se, počkali a udělali pár kroků. Richard se napřímil, oči měl doširoka rozevřené a pozornost napjatou.

Ti muži ji pronásledovali.

Ihned ho napadlo, že je to ta třetí zlá věc.

Kapitola druhá

Richard zpočátku stál jako přikován a nevěděl, co by měl udělat. Nemohl si být jist, že ta čtveřice pronásledovala ženu, jistotu ale bude mít až tehdy, když bude příliš pozdě. Ale proč by se ho to mělo týkat? Kromě toho neměl u sebe ani ten nůž. Jakou šanci měl jeden člověk beze zbraně proti čtyřem? Pozoroval ženu, jak jde po stezce. Pozoroval muže, jak jdou za ní.

Jakou šanci má vlastně ta žena?

Přikrčil se, svaly měl napnuté a ztvrdlé. Srdce mu prudce bušilo, když se pokoušel vymyslet, co by měl udělat. Ranní slunce se mu hřejivě opíralo do obličeje, dech se mu strachem zrychlil. Richard věděl, že kousek před místem, kde je teď ta žena, se na Stezce obchodníků nachází malá zkratka. Rychle se snažil vzpomenout, kde přesně leží. Hlavní větev stezky pokračovala vlevo kolem jezera a pak vedla do kopce po jeho levé straně až k místu, kde stál a díval se. Pokud na ní zůstane, mohl by na ni počkat a říci jí o pronásledovatelích. Co ale bude dělat pak? Kromě toho je to příliš daleko, muži ji dostihnou ještě předtím. V mozku se mu začal rodit nápad. Vyskočil a rozběhl se dolů po stezce.

Pokud se k ní dostane dříve, než ji dostihnou pronásledovatelé, a bude to ještě před zkratkou, mohl by s ní pokračovat pravou větví stezky. Ta vedla z lesa na otevřené svahy odvrácené od hranice a skloněné směrem k městu Hartland, kde se dala sehnat pomoc. Pokud by byli rychlí, mohl by zamaskovat své stopy. Muži by se nedozvěděli, že se oba dali boční stezkou. Mysleli by si, že žena je ještě stále na hlavní stezce. Stačilo by, aby se nechali přelstít a mysleli si to alespoň chvíli, Richard by tím získal čas odvést dívku do bezpečí.

Richard byl ještě stále udýchaný z předchozího běhu, ale rozběhl se dolů po stezce tak rychle, jak to jenom šlo, a namáhavě lapal po dechu. Stezka se za chvíli vrátila do lesa, takže si alespoň nemusel dělat starosti s tím, že ho muži uvidí. Když běžel dolů, tak se kolem něj míhaly sloupy slunečního světla. Stezku lemovaly staré borovice a měkký polštář z jehličí tlumil zvuk jeho kroků.

Chvíli se divoce hnal stezkou dolů, pak začal vyhlížet odbočku. Nebyl si jistý, jak daleko se dostal. Les mu zakrýval výhled, který by mu umožnil zjistit jeho polohu, a on si až tak přesně nepamatoval, kde se ta odbočka nachází. Byla úzká a dala se snadno přehlédnout. Po každém ohybu stezky, který mu přinášel novou naději, že tam je to místo, kde nalezne zkratku, se nutil dále kupředu. Pokoušel se myslet na to, co řekne ženě, když se k ní nakonec dostane. Mozek mu běžel stejně rychle jako nohy. Může si myslet, že je jedním z pronásledovatelů, nebo z něj může dostat strach, nebo mu nemusí věřit. Nebude mít mnoho času na přesvědčování, aby s ním šla a uvěřila, že jí chce pomoci.

Když běžel přes vrcholek malé vyvýšeniny, tak se opět podíval na rozvětvení stezky. Neviděl ho, a tak pokračoval v běhu. Nyní byl jeho dech trhavý a těžký. Uvědomoval si, že když se nedostane k rozcestí dříve než ona, budou v pasti. Budou si moci vybrat pouze ze dvou možností, buď těm mužům utéct, nebo s nimi bojovat. Na obě varianty však byl příliš udýchaný. Tato myšlenka ho poháněla ještě rychleji. Pot mu stékal po zádech a košile se mu lepila na kůži. Ranní chlad se změnil na dusivé horko. Uvědomoval si, že je to jenom pocit, který je způsoben tím, že se namáhá. Jak běžel, tak se les vpravo i vlevo pohyboval v rozmazaných skvrnách.

Těsně před ostrým ohybem doprava se konečně dostal ke zkratce. Málem ji minul. Rychle se poohlédl po stopách, aby zjistil, zda již tudy neprošla a nedala se malou stezkou. Neviděl nic. Zalil ho pocit úlevy. Klesl na kolena, sedl si vyčerpaně na paty a pokoušel se uklidnit dech. První část se mu podařila, dorazil sem před ní. Ted' ji musí přesvědčit, předtím než bude pozdě.

Pravou rukou si přidržoval bok, ve kterém ho píchalo, dech se mu ještě neuklidnil. Zatínal si dělat starosti, že bude vypadat jako hlupák. Co když si dívka a její bratři jenom tak hrají? Budou ho mít za blázna. Každý kromě něho se tomu ze srdce zasměje.

Podíval se dolů na kousnutí na hřbetu ruky. Bylo zarudlé a bolestivě pulzovalo. Vzpomněl si na tu věc na obloze. Zamyslel se nad tím, jak ta žena kráčela, byla to cílevědomá chůze, nebyly to kroky hravého dítěte. Byla to žena, a ne děvče. Vzpomněl si na ledovou obavu, kterou pocítil, když viděl čtyři muže. Čtyři muži ostražitě sledující jednu ženu: to je třetí zlá věc, která se dnes ráno přihodila. Tři zlé věci po sobě. Ne - zavrtěl hlavou - toto není žádná hra, viděl, co viděl. Nebyla to žádná hra, oni ji pronásledují.

Richard se napůl vztyčil. Vlny horka se mu valily tělem. Ohnul se v pase a ruce si opřel o kolena. Několikrát se zhluboka nadechl a až pak se úplně narovnal.

Oči mu padly na mladou ženu, která vyšla zpoza ohybu stezky a blížila se k němu. Na chvíli se mu zastavil dech. Měla husté, bohaté a dlouhé vlasy, které doplňovaly tvary jejího těla. Byla vysoká málem jako on a byla přibližně stejně stará. Šaty, které měla oblečené, se nepodobaly ničemu, co ve svém životě viděl. Byly téměř bílé, u krku byly střiženy do čtverce a jejich linie byla narušena pouze malým váčkem z hnědé kůže, který měla za pasem. Vazba látky jejích šatů byla jemná a hladká, téměř se leskla. Na šatech nebyly žádné krajky ani volánky, které by odváděly pozornost od toho, jak se jí šaty pnou k tělu. Šaty byly elegantní svou jednoduchostí. Zastavila se a dlouhé, půvabné záhyby, které za ní elegantně vlály, se jí poskládaly kolem nohou.

Richard se k ní přiblížil a zastavil se tři kroky před ní, aby nepůsobil hrozivě. Stála rovně a nehybně, s rukama podél těla. Její obočí bylo zahnuté do elegantního oblouku křídla dravého ptáka v letu. Její zelené oči se nebojácně setkaly s jeho zrakem. Setkání bylo tak intenzivní, až hrozilo, že vysaje pocit jeho vlastního já. Měl pocit, že ji vždy znal, že vždy byla částí jeho samého, že její potřeby byly jeho potřebami. Držela ho svým pohledem stejně silně, jako by to byl železný svěrák, vnikala do jeho očí, jako by hledala jeho duši, jako by na něco hledala odpověď. Jsem tady, abych ti pomohl, říkal jí ve svých myšlenkách. Tak intenzivně ještě nikdy na nic nemyslel.

Intenzita jejího pohledu poklesla a uvolnila jeho pouta. V očích jí uviděl něco, co ho přitahovalo více než cokoliv jiného. Byla to inteligence. Viděl, jak tam plápolá, jak v ní hoří, a z toho všeho nezvratně pociťoval integritu její osobnosti. Richard se cítil v bezpečí.

V mozku se mu ozvalo varování, vzpomněl si na to, proč je tady, a že mají málo času.  

„Byl jsem tam nahoře,“ - ukázal na horu, na které předtím byl - „a uviděl jsem tě.“ Podívala se, kam ukazuje. Podíval se též a uvědomil si, že ukazuje na změť větvoví stromů. Horu nemohli odsud vidět, protože výhled blokovaly stromy. Němě spustil ruku a snažil se ignorovat tento lapsus. Její oči se k němu vrátily a čekaly.  

Richard začal ještě jednou tichým hlasem. „Byl jsem nahoře na kopci nad jezerem a uviděl jsem tě kráčet po stezce na břehu jezera. Sledují tě nějací muži.“

Nedala na sobě nic znát a dále se na něj upřeně dívala. „Kolik jich je?“

Považoval tuto otázku za podivnou, ale odpověděl na ni. „Jsou čtyři.“

Barva se jí vytratila z obličeje.

Otočila hlavu a podívala se na les, z kterého vyšla, krátce prozkoumala stíny a pak se na něj opět podívala, její zelené oči upřeně hleděly Richardovi do očí.

„Budeš mi chtít pomoci?“ S výjimkou barvy neprozrazovaljejí obličej žádný pocit. 

Dříve než jeho mozek stačil zformulovat odpověď, tak se uslyšel, že říká: „Ano.“

Výraz jejího obličeje změkl. „Co bychom měli udělat?“

„Tady odbočuje malá stezka. Když se po ní dáme a oni zůstanou na té hlavní, můžeme je setřást.“  

„A když nezůstanou? Když půjdou po našich stopách?“  

„Zamaskuji naše stopy.“ Pokýval hlavou, aby ji ujistil. „Nepůjdou za námi. Podívej se, nemáme mnoho času...“ 

„A co když za námi půjdou?“ přerušila ho. „Co chceš udělat pak?“  

Chvíli si upřeně prohlížel její obličej. „Jsou velmi nebezpeční?“

Ztuhla. „Ano, velmi nebezpeční.“

Způsob, jakým pronesla ta tři slova, ho přiměl k tomu, aby opět začal normálně dýchat. Na malou chvilku uviděl v jejích očích panickou hrůzu.

Richard si prsty prohrábl vlasy. „No, malá stezka je úzká a zařezává se do svahu. Nebudou nás moci obklíčit.“

„Máš nějakou zbraň?“ 

Odpověděl záporným zavrtěním hlavy. Za to, že zapomněl nůž, byl na sebe rozzloben natolik, že nemohl mluvit.

Přikývla. „Tak si tedy pospěšme.“

*****

Po tomto rozhodnutí už spolu nemluvili, nechtěli prozrazovat, kde jsou. Richard rychle odstranil jejich stopy a pokynul jí, aby šla první, aby mezi ní a muži byl on. Neváhala, záhyby jejích šatů vlály za ní, když se rychle pohybovala tam, kam jí říkal. Svěží mladé jehličnany Venského hvozdu se jich dotýkaly z obou stran, dělaly ze stezky úzkou, temnou zelenou a jasně ohraničenou dráhu vysekanou v křovinách a větvoví. Kolem sebe nic neviděli. Richard kontroloval prostor za sebou, i když nemohl daleko vidět. Alespoň že byl čistý ten kousek, kam mohl dohlédnout. Žena kráčela rychle, nebylo ji třeba pobízet.

Po chvíli začala země stoupat a stávala se skalnatější, stromy prořídly a poskytovaly otevřenější výhled. Stezka se klikatila v hlubokých zářezech terénu a v listím posypaných roklích. Suché listy stromů se rozlétaly na všechny strany, když kolem procházeli. Borovice a smrky ustoupily listnáčům, především bílým břízám. Jak se větve nad nimi hýbaly, malá sluneční prasátka tancovala po lesní půdě. Bílé kmeny bříz s černými skvrnami dělaly dojem, že když jdou kolem, tak je pozorují stovky očí. S výjimkou chraptivého povyku několika krkavců to bylo velmi tiché a klidné místo.

Při úpatí žulové stěny, jímž stezka procházela, jí s prstem na rtech ukázal, aby našlapovala opatrně a nedělala hluk, který by ozvěnou prozrazoval, kde jsou. Když krkavec zakrákoral, tak slyšel, jak se zvuk odráží mezi horami. Richard znal toto místo, zakřivení skalní stěny mohlo vést zvuk až na několik kilometrů. Ukázal na mechem pokryté kulaté kameny, které byly rozházeny po rovné půdě lesa. Ukázal jí, že chce, aby kráčeli po kamenech a vyhnuli se praskání větviček přikrytých napadaným listím. Odhrnul trochu listí, aby jí ukázal suché větvičky, a naznačoval, že je láme. Pak si přiložil pootevřenou ruku k uchu. Přikývla, že rozumí, jednou rukou si nadzvedla sukni a začala kráčet po kamenech. Dotkl se jejího ramene, aby se ještě jednou podívala zpět, a napodobil sklouznutí a pád, aby jí ukázal, že má být opatrná, protože mech je kluzký. Usmála se a opět přikývla, pak odspěchala. Nečekal, že ji uvidí usmívat se, zahřálo ho to a otupilo ostré hrany jeho strachu. Richard si dovolil malou dávku víry v úspěch jejich útěku, když přecházel z jednoho mechem pokrytého kamene na druhý.

Jak se stezka vytrvale šplhala nahoru, stromy byly stále řidší. Skály, které zabíraly místo půdě, neposkytovaly stromům příliš mnoho míst, kde by mohly zapustit kořeny. Za chvíli stromy rostly pouze v úzkých štěrbinách. Byly sukovité, zkroucené a malé, aby nekladly žádný odpor větru, který by je mohl vyvrátit z jejich chabého ukotvení.

Tiše vyklouzli  ze  stromů na terasovité  svahy. Stezka nebyla vždy jasně vyznačená, bylo tam mnoho falešných stop. Často se musela obracet k němu. On jí směr ukazoval nebo ho potvrzoval kývnutím hlavy. Richard přemýšlel, jak se jmenuje, strach ze čtyř pronásledovatelů mu však zabraňoval mluvit. I když stezka byla strmá a obtížná, nemusel kvůli ní zpomalovat. Uměla dobře lézt po skalách a byla rychlá. Všiml si, že má dobré vysoké boty z měkké kůže. Takové boty nosívají lidé, kteří jsou zvyklí cestovat.

Dobře přes hodinu uplynulo od doby, co opustili les, a oni neustále lezli nahoru k slunci. Nejdřív šli po římsách ve svahu východním směrem, později se stezka opět ohnula na západ. Pokud by je muži pronásledovali, museli by se dívat proti slunci, aby je uviděli. Richard se staral, aby byli přikrčení, jak to jen šlo. Jak lezli, tak se často ohlížel a pátral po stopách pronásledovatelů. Když je viděl u jezera Trunt, zůstávali dobře ukrytí, zde však byl terén příliš otevřený na to, aby se jim podařilo ukrýt. Nic neviděl a začal se lépe cítit. Už je nikdo nepronásledoval. Muže nebylo nikde vidět, pravděpodobně byli teď dole na Stezce obchodníků na míle daleko. Čím dále byli od hranice a čím blíže byli k městu, tím lépe se cítil. Jeho plán mu vycházel.

Když neviděl žádnou známku toho, že jsou pronásledováni, chtěl Richard zastavit a oddechnout si, protože mu ruka pulzovala bolestí. Ona však nedávala na sobě žádným způsobem znát, že by potřebovala přestávku. Hnala se kupředu, jako kdyby měla muže přímo v patách. Richard si připomněl, jak vypadal její obličej, když se zeptal, zda jsou nebezpeční, a okamžitě odmítl jakoukoli myšlenku na oddech.

Ráno se postupně měnilo v den, který začínal být příliš teplý na tak pozdní období roku. Nebe bylo jasné a průzračně modré, vznášelo se na něm pouze několik bílých průhledných obláčků. Jeden z nich nabyl podoby vlnícího se hada s hlavou spuštěnou dolů a s ocasem trčícím vzhůru. Protože měl tak neobvyklý tvar, Richard si vzpomněl, že stejný oblak již dnes jednou viděl - nebo to bylo včera? Nesmí to zapomenout říct Zeddovi, když se s ním příště setká. Zedd uměl hádat z oblaků, a kdyby ho Richard neinformoval o svém pozorování, musel by pak protrpět alespoň hodinovou přednášku o významu oblaků. Zedd ten oblak pravděpodobně teď taky pozoruje a dělá si starosti, jestli si ho Richard všiml nebo ne.

Stezka je dovedla na jižní úbočí nevysokého Tupého srázu, kde vedla po strmém svahu, podle kterého se hora jmenovala. Stezka procházela srázem zhruba v jeho polovině a nabízela ničím nerušený pohled na jižní Venský hvozd. Po jejich levé straně v mlze a oblacích byly vysoké a divoce rozeklané štíty patřící k pohraničním horám, které byly téměř úplně zakryté srázem. Richard viděl hnědé umírající stromy, které se odrážely od koberce zeleně. Nedaleko od hranice byly mrtvé stromy hustě vedle sebe. Uvědomil si, že to způsobilo psí víno.

Po stezce ve srázu postupovali oba dosti rychle. Bylo je velmi dobře vidět a neměli žádnou možnost úkrytu, takže je mohl každý velmi lehce zpozorovat. Za srázem však stezka začne klesat do Hartlandského lesa a pak povede k městu. I kdyby si muži mezitím uvědomili svou chybu a šli nyní za nimi, Richard a neznámá žena měli bezpečný náskok.

Jak se blížila druhá strana srázu, stezka se začala ze zrádného úzkého chodníčku rozšiřovat natolik, že jim umožňovala kráčet vedle sebe. Richard se dotýkal pravou rukou skály, aby měl pocit větší jistoty, když se díval přes okraj srázu na balvany posetý terén, který byl několik set metrů pod ním. Otočil se a zkontroloval stezku za sebou. Stále tam nikdo nebyl.

Když se otočil zpět, viděl, jak se uprostřed kroku zastavila a záhyby šatů jí zavířily kolem nohou.

Před nimi na stezce, která ještě před chvílí byla prázdná, stáli dva z těch mužů. Byli mnohem větší než on. Kapuce jejich tmavě zelených plášťů jim zakrývaly obličeje, nemohly však zakrýt jejich svalnaté postavy. Richard horečně přemýšlel, snažil se přijít na to, jak se muži mohli dostat před ně.

Richard i žena se rychle obrátili a chystali se utíkat. Shora ze skály sletěla dvě lana a další dva muži rychle sjeli dolů na stezku a přistáli s hlasitým zadusáním. Zablokovali jim únikovou cestu. Byli stejně velcí jako ti dva vpředu. Přezky a kožené řemeny pod jejich plášti přidržovaly celý arzenál zbraní, které se blýskaly na slunci.

Richard se otočil k těm prvním dvěma. Nevzrušeně si přehodili kapuce dozadu. Oba měli husté plavé vlasy a silné šíje, jejich obličeje byly ostře řezané a hezké.

„Chlapče, ty můžeš projít, máme zájem pouze o děvče.“ Mužův hlas byl hluboký a téměř přátelský. Přesto v něm byla hrozba, která byla ostrá jako nůž. Když mluvil, tak si sundal kožené rukavice a zastrčil je za opasek, na Richarda se ani nepodíval. Zřejmě ho nepovažoval za žádnou velkou překážku. Zdálo se, že je to jejich velitel, neboť ostatní tři tiše čekali a nechali ho mluvit.  

Richard ještě nikdy nebyl v podobné situaci. Vždy se mu dařilo vyhýbat se potížím. Nikdy nedopustil, aby ztratil rozvahu, a obvykle byl schopen svým nenuceným chováním změnit zamračené pohledy na úsměvy. Když nepomohly domluvy, byl dosti rychlý a silný, aby zastavil vyhrožování dříve, než byl někdo zraněn. Když to jinak nešlo, tak jednoduše odešel. Věděl, že tito muži nemají zájem o konverzací a že se ho vůbec nebojí. Přál si, aby teď byl schopen jen tak odejít.

Richard se podíval do jejích zelených očí a viděl tvář hrdé ženy snažně prosící o jeho pomoc.

Naklonil se k ní a řekl tiše, ale rozhodně: „Neopustím tě.“

Ulehčení projelo jejím obličejem.

Nepatrně přikývla a jemně mu položila ruku na rameno. „Drž se mezi nimi, nedovol, aby ke mně přišli všichni najednou,“ zašeptala. „A dávej pozor, nedotýkej se mě, když sem přijdou.“ Její ruka mu stiskla rameno. Dívala se mu upřeně do očí a čekala na potvrzení, že porozuměl jejím instrukcím. Nechápal, proč to má dělat, ale zlehka přikývl, že rozumí. „Kéž nám pomáhají dobří duchové,“ řekla. Spustila ruce podél těla, obrátila se k těm dvěma, co stáli za nimi, její obličej byl absolutně klidný a bez emocí.

„Vypadni, chlapče.“ Vůdcův hlas byl tvrdší. Jeho kruté modré oči zlobně zaplály. Zaskřípěl zuby. „Je to poslední nabídka.“  

Richard namáhavě polkl.

Snažil se, aby to znělo sebevědomě. „Projdeme oba.“ Své srdce cítil až někde v hrdle.

„Dnes neprojdete,“ řekl vůdce nesmlouvavě. Vytasil ošklivě vypadající zahnutý nůž.  

Muž vedle něj vytáhl krátký meč z pochvy, kterou měl připevněnou na zádech. S nelítostným úšklebkem jím přejel po vnitřní části svalnatého ramene a na čepeli se objevily krvavé skvrny. Zezadu mohl Richard slyšet zvuk tasené oceli. Strach ho paralyzoval, všechno se dělo příliš rychle. Neměli šanci, žádnou šanci.

Malou chvíli se nikdo nehýbal. Richard sebou trhl, když ti čtyři vyrazili kvílivé bojové výkřiky lidí připravených zemřít v boji na život a na smrt. Zaútočili s děsivou prudkostí. Ten s krátkým mečem se rozmáchl, běžel k Richardovi a mával mečem nad hlavou. Jak k němu ten muž šel, tak uslyšel, jak jeden z těch vzadu popadl ženu.

Těsně před tím, než k němu muž doběhl, rozechvěla vzduch rázová vlna, podobala se zahřmění, ale byla nehlučná. Její síla způsobila, že ho prudce zabolel každý kloub v těle. Kolem nich se rozvířil prach, který se rozšiřoval v rostoucím prstenci.

Muž s mečem tu bolest pocítil taky, na okamžik se jeho pozornost odvrátila od Richarda a soustředila se na ženu. Jak přibíhal, Richard se opřel zády o skalní stenu a vší silou udeřil muže oběma nohama přímo do hrudi. Srazilo ho to ze stezky do prázdnoty. Mužovy oči se doširoka rozevřely překvapením, když padal po zádech na skály pod ním, meč ještě stále držel oběma rukama nad hlavou.

Richarda šokovalo, když uviděl, jak jeden ze dvou mužů vzadu padá dolů s rozervanou a krvavou hrudí. Předtím než si to všechno mohl uvědomit, vůdce se zakřiveným nožem běžel kolem něj s úmyslem napadnout ženu. Udeřil hranou volné ruky Richarda doprostřed prsou. Náraz mu vyrazil dech a odhodil ho prudce na stěnu, přitom narazil hlavou o skálu. Snažil se zůstat při vědomí a jeho jedinou myšlenkou bylo, že musí tomu muži zabránit, aby se k ženě dostal.

Richard sebral i tu sílu, o které nevěděl, že ji má, popadl vůdce za šlachovité zápěstí a otočil jím. Nůž se k němu obloukem blížil. Čepel se na slunci blýskala. V mužových modrých očích se odrážela bestiální touha. Richard se ještě nikdy ve svém živote tak nebál.

Teď si byl jist, že okamžitě zemře.

Zdánlivě odnikud se vynořil poslední muž se zakrváceným krátkým mečem. Vrazil do vůdce a vnořil mu do břicha svůj meč, nárazem mu vyrazil dech. Srážka byla tak silná, že vynesla oba muže přes okraj srázu. Po celou dobu pádu poslední muž zuřivě křičel a utichl, až když dole narazili na balvany.

Richard stál jako omráčen a díval se přes okraj. Neochotně se obracel k ženě. Bál se na ni podívat ze strachu, že ji uvidí posetou zejícími ránami a bez života. Ona ale seděla na zemi a opírala se o skalní stěnu. Vypadala vyčerpaná, nevypadala však, že by byla zraněná. V obličeji měla nepřítomný výraz. Všechno skončilo tak rychle, že nechápal, co se stalo nebo jak se to stalo. Richard a žena zůstali sami v náhlém tichu.

Složil se vedle ní na skálu teplou od slunce. Od nárazu ho silně bolela hlava. Richard viděl, že je v pořádku, tak se jí na nic neptal. Byl příliš ohromený, aby mluvil, a cítil, že ona je na tom stejně. Uviděla krev na hřbetu své ruky a otřela ji o skalní stěnu. Přidala další krvavou skvrnu k těm, které tam již byly. Richard si myslel, že se pozvrací.

Nemohl věřit tomu, že jsou naživu. To není možné. Co to bylo za hrom bez zvuku? A bolest, kterou cítil, když k tomu došlo? Nikdy předtím nic takového nepocítil. Otřásl se, když si na to vzpomněl. Ať to bylo cokoliv, měla s tím co do činění ona a zachránilo mu to život. Přihodilo se něco tajemného a vůbec si nebyl jistý, zda chce vědět, co to bylo.

Opřela si hlavu o skálu a otočila ji na stranu směrem k němu. „Ani nevím, jak se jmenuješ. Chtěla jsem se tě zeptat dřív, ale bála jsem se mluvit.“ Rukou neurčitě ukázala na prudký sráz. „Měla jsem před nimi takový strach..., nechtěla jsem, aby nás našli.“

Zdálo se mu, že se chystá rozplakat, a podíval se na ni. Nerozplakala se, ale začínal mít dojem, že se rozpláče on. Přikývl na znak souhlasu s tím, co řekla o těch mužích.

„Jmenuji se Richard Cypher.“  

Její zelené oči začaly studovat jeho oči. Jak se na ni díval, tak jí lehký větřík zavál několik kadeří do obličeje.

Usmála se na něj. „Není mnoho těch, kteří by v takové situaci stáli po mém boku.“ Zjistil, že její hlas je stejně přitažlivý jako všechno ostatní. Hodil se k jiskření inteligence v jejích očích. Málem mu to vyrazilo dech. „Jsi velmi neobyčejný člověk, Richarde Cyphere.“

Ke své značné nelibosti Richard cítil, jak mu rudne obličej. Odvrátila se, odhrnula si praménky vlasů z obličeje a předstírala, že nevidí jeho ruměnec.

„Jmenuji se...“ Znělo to tak, jako by se chystala něco říci, a pak si to rozmyslela. Otočila se zpátky k němu. „Jmenuji se Kahlan. Jméno mé rodiny je Amnell.“  

Dlouho se jí díval do očí. „Ty jsi taky velmi neobyčejný člověk, Kahlan Amnellová. Není mnoho takových, kteří by tuto situaci zvládli tak jako ty.“

Nezačervenala se, ale obdařila ho dalším úsměvem. Byl to neobyčejný úsměv, byl to zvláštní úsměv, při kterém nebylo vidět zuby a její rty byly stisknuty. Vypadal jako úsměv při výměně důvěrností. Její oči tím úsměvem zářily. Byl to úsměv sounáležitosti.

Richard sáhl dozadu, nahmatal vzadu ve vlasech bolestivou bouli a zkontroloval si prsty, zda na nich není krev. Nebyla tam, i když si myslel, že není žádný důvod, proč by tam neměla být. Opět se na ni podíval, opět se podivil nad tím, co se vlastně stalo, co to vlastně udělala a jak to udělala. Nezvučně zahřmělo, on shodil jednoho z útočníků ze srázu; jeden z těch dvou vzadu zabil místo ní svého kumpána a pak zabil vůdce a sebe.

„Takže, Kahlan, kamarádko moje, můžeš mi říci, jak došlo k tomu, že jsme naživu my a ti čtyři muži nejsou?“  

Překvapeně se na něj podívala. „Myslíš to doopravdy?“

„Co mám myslet doopravdy?“   

Zaváhala. „To slovo 'kamarádka'.“

Richard pokrčil rameny. „Jistě že to myslím vážně. Právě jsi řekla, že jsem ti stál po boku. To je něco, co kamarádi dělávají, nemyslíš?“ Usmál se na ni.

Kahlan se odvrátila. „Nevím.“ Prsty si mnula rukáv šatů, když se dívala do země. „Nikdy předtím jsem neměla kamaráda nebo kamarádku. Možná s výjimkou mé sestry...“

Ucítil v jejím hlasu bolest. „No tak teď jednoho máš,“ řekl svým nejradostnějším hlasem. „Konec konců, právě jsme spolu prožili něco skutečně strašného. Navzájem jsme si pomohli a přežili jsme to.“

Němě přikývla. Richard se podíval do dálky na Venský hvozd, na lesy, ve kterých se cítil jako doma. Slunce dávalo zeleni stromů sytý a svěží odstín. Oči mu sklouzávaly nalevo, na hnědé skvrny, na mrtvé a umírající stromy, které se odrážely od svých zdravých sousedů. Až do dnešního rána, až dokud nenašel psí víno a to ho kouslo, neměl ani tušení, že to psí víno roste u hranice a rozmáhá se po lesích. Zřídka chodíval nahoru do Venského hvozdu, který byl tak blízko u hranice. Starší lidé by se jí vyhýbali několikakilometrovými oblouky. Jiní se k ní dostali na kratší vzdálenost, když cestovali po Stezce obchodníků nebo když byli na lovu, nikdo však nešel příliš blízko. Říkalo se, jít na hranici znamená nejen umřít, ale taky ztratit duši. Strážci hranice se postarali, aby k ní lidé nechodili.

Úkosem se na ni podíval. „A co s tou druhou částí? S tou částí, že jsme naživu. Jak se to mohlo stát?“

Kahlan se mu nepodívala do očí. „Myslím si, že nás ochránili dobří duchové.“

Richard jí z toho nevěřil ani slovo. I když chtěl velmi znát odpověď, bylo to proti jeho povaze někoho nutit, aby řekl to, co nechce říct. Otec ho vychovával k tomu, aby respektoval právo druhých vlastní tajemství. Pokud bude chtít, tak jednou přijde doba, kdy mu svá tajemství prozradí. On to ale zkoušet nebude, nebude ji do toho nutit.

Každý má svá tajemství. Jistěže, i on nějaké má. Po zavraždění otce a po dnešních událostech začínal mít pocit, že tato tajemství se mu nepříjemně začínají prohánět v mysli.

„Kahlan,“ řekl jí a pokoušel se, aby mu hlas zněl uklidňujícím způsobem, „být kamarádem znamená, že mi nemusíš říci nic, co mi říci nechceš, a přesto zůstanu tvým kamarádem.“  

Nepodívala se na něj, přikývla však na souhlas.

Richard vstal. Bolela ho hlava, bolela ho ruka a teď si uvědomil, že ho bolí na prsou v těch místech, kam ho udeřil ten muž. A jako by toho nebylo málo, tak si vzpomněl, jak je hladový. Michael! Zapomněl na bratrovu slavnost. Podíval se, jak je slunce vysoko, a věděl, že přijde pozdě. Doufal, že nepřijde o Michaelův proslov. Přivede Kahlan, řekne Michaelovi o těch mužích a zařídí pro ni nějakou ochranu.

Natáhl k ní ruku, aby jí pomohl vstát. Překvapeně se na ni podívala. Držel ruku nataženou. Pohlédla mu do očí a ruku přijala.

Richard se usmál. „Nikdy jsi neměla kamaráda, který by ti pomohl?“

Odvrátila pohled. „Ne.“

Richard viděl, že se cítila nepříjemně, tak změnil téma hovoru.

„Kdy to bylo, co jsi naposled jedla?“  

„Před dvěma dny,“ řekla bez pohnutí. 

Zvedl obočí. „Tak musíš být hladová ještě více než já. Vezmu tě k svému bratrovi.“ Podíval se přes okraj srázu. „Budeme mu muset povědět o těch mrtvolách. On ví, co je třeba udělat.“ Opět se k ní otočil. „Kahlan, víš, kdo byli ti muži?“

Její zelené oči ztvrdly. „Říkají jim komando. Oni, oni jsou něco jako úkladní vrazi. Vysílají je zabíjet...“ Opět se vzpamatovala. „Zabíjejí lidi.“ Její obličej znovu získal klidný výraz, který měla, když ji poprvé uviděl. „Myslím si, že čím méně lidí bude o mne vědět, tím budu bezpečnější.“

Richard se zarazil, ještě nikdy neslyšel něco takového. Prohrábl si prsty vlasy a snažil se přemýšlet. Temné, přízračné myšlenky mu opět začaly vířit hlavou. Z nějakého neznámého důvodu měl strach z toho, co by mohla říct, ale musel se na to zeptat.

Díval se jí upřeně do očí a tentokrát očekával pravdu. „Kahlan, odkud přišlo to komando?“

Chvíli si upřeně prohlížela jeho obličej. „Museli mě pronásledovat ze Středozemí a šli za mnou přes hranici až sem.“

Richardovi po kůži projel mráz a paže mu pokryla husí kůže, která se mu vlnou dostala až k zátylku, kde se mu ztrnule vzpřímily jemné chloupky. Někde hluboko v něm se vzbudila zuřivost a jeho tajemství se zabouřila. Musela mu lhát, nikdo se nemůže dostat přes hranici.

Nikdo.

Nikdo nemohl jít do Středozemí nebo z něj přijít. Hranice to hermeticky uzavřela ještě před jeho narozením.

Středozemí bylo zemí magie.

Kapitola třetí

Michaelův dům, masivní stavení z bílého kamene, se nacházel v zadní části pozemku, dosti daleko od silnice. Břidlicová střecha byla různě zohýbaná a skloněná, vytvářela složité průniky ukončené obloukem s tabulkami skla zalitými do olova, které vedly světlo do ústřední síně. Příchod k domu byl před jasným odpoledním sluncem stíněn do výše čnícími zimními duby. Cesta se vinula rozlehlými plochami trávníku, předtím než se dostala k formálním zahradám umístěným symetricky po obou stranách domu. Zahrady byly v plném květu. Jelikož byla tak pozdní doba roku, Richard věděl, že květiny musely být pro tuto příležitost vypěstovány ve sklenících.

Lidé ve svátečním oblečení, kteří se procházeli po trávnících a zahradách, vyvolali najednou v Richardovi pocit, že tam nepatří. Věděl, že musí vypadat divně ve svém špinavém a propoceném zálesáckém oblečení, ale nechtěl ztrácet čas tím, že by si zašel do svého domu, aby se očistil. Kromě toho měl zlou náladu a moc mu nezáleželo na tom, jak vypadá. Měl na srdci důležitější věci.

Na rozdíl od něj Kahlan nevypadala až tak nepatřičně. Neobvyklé, ale půvabné šaty, které měla na sobě, nenasvědčovaly tomu, že právě vyšla z lesů. Pokud se bralo v úvahu, kolik krve se prolilo na Tupém srázu, bylo překvapující, že na sobě neměla žádnou krev. Nějak se jí podařilo zůstat čistá, když se muži zabíjeli navzájem.

Když uviděla, jak ho to rozrušilo, když mu řekla, že sem přišla přes hranici ze Středozemí, přestala o tom mluvit. Richard potřeboval nějaký čas, aby o tom popřemýšlel, a netrval na tom, aby o tom mluvila. Místo toho se ho vyptávala na Západozemí, jací jsou zde lidé a kde žijí. Vyprávěl jí o svém domu v lesích, jak rád bydlel mimo města a že byl průvodcem pro cestovatele Hartlandským lesem, když chtěli do města nebo z něj odejít.

Zeptala se ho: „Má tvůj dům krb?“

„Ano, má.“  

„Používáš ho?“  

„Ano, vždy na něm vařím,“ řekl jí. „Proč se ptáš?“  

Pokrčila rameny, jak se dívala po okolí. „Chybí mi posezení u ohně, to je všechno.“

I když se k jeho zármutku přidal den plný neklidu a vzrušení, byl to dobrý pocit, že může s někým mluvit, i když si ten někdo chránil svá tajemství.

„Vaše pozvánka, pane?“ zavolal hluboký hlas ze stínu vedle vchodu. 

Pozvánka? Richard se otočil, aby uviděl, kdo ho oslovil, a setkal se se širokým uličnickým úsměvem. Richard se taky doširoka usmál. Byl to jeho přítel, kterému se říkalo Slídič. Srdečně podal hraničáři ruku na pozdrav.

Slídič byl velký, hladce oholený chlap se světle hnědými vlasy, které neukazovaly žádnou známku ústupu, věku podléhaly pouze tím, že mu na spáncích šedivěly. Husté obočí stínilo pronikavé hnědé oči, které se nenápadně dívaly kolem i v době, když mluvil, a viděly všechno. Tento zvyk často dělal na lidi dojem - pořádně mylný dojem - že nedává pozor. Richard věděl, že Slídič přes svou velikost dokáže být strašlivě rychlý, když to je zapotřebí. Slídič měl na jednom boku na opasku pár nožů, na druhém boku visel šestihranný bojový palcát. Rukojeť krátkého meče vystupovala nad jeho pravým ramenem a samostříl s plným počtem šipek s ozubcem a ocelovou špičkou visel na koženém popruhu na jeho levém rameni.

Richard zvedl obočí. „Vypadáš, že chceš mít jistotu, že se dostaneš k jídlu.“

Ze Slídičova obličeje se ztratil úsměv. „Nejsem tady jako host.“ Jeho pohled spočinul na Kahlan.

Richard pocítil rozpaky. Chytil Kahlan za paži a přitáhl ji dopředu. Šla bez odporu a nebojácně.

„Slídiči, představuji ti mou kamarádku Kahlan.“ Usmál se na ni. „Toto je Dell Brandstone. Každý mu říká Slídič. Je to můj starý přítel. S ním jsme v bezpečí.“ Otočil se zpět k Slídičovi. „Ty jí taky můžeš důvěřovat.“  

Podívala se na obrovitého muže, usmála se na něj a na znamení vděčnosti přikývla.

Slídič jí ještě jednou přikývl, tím byla věc uzavřená. Richardovo slovo bylo jediným ujištěním, které potřeboval. Jeho oči zkoumaly shromážděné lidi, na některých se na chvilku zastavily, aby zkontrolovaly, zda se nezajímají o jejich trojici. Z otevřeného prosluněného prostoru schodů je odtáhl vedle do stínu.

„Tvůj bratr svolal všechny hraničáře.“ Odmlčel se a podíval se koleni. „Aby byli jeho osobní stráží.“  

„Co? Vždyť to nedává žádný smysl!“ Richard nevěřil svým uším. „Má domobranu a armádu. K čemu potřebuje pár hraničářů?“ 

Slídič položil ruku na rukojeť jednoho ze svých nožů. „K čemu vlastně.“ Jeho obličej neprozrazoval ani náznak nějakého pocitu. Málokdy něco prozrazoval. „Je možné, že nás chce tady mít, aby udělal dojem. Lidé se bojí hraničářů. Od doby, co byl zabit tvůj otec, se potloukáš po lesích. Neříkám, že bych se nechoval stejně, kdybych byl na tvém místě. Říkám pouze to, že jsi byl pryč. Dějí se divné věci, Richarde. V noci přicházejí a odcházejí nějací lidé, Michael jim říká 'znepokojení občané'. Stále mluví nesmysly o protivládním spiknutí. Rozmístil hraničáře po celém pozemku.“

Richard se podíval kolem sebe, neuviděl však žádného hraničáře. Věděl, že to nic neznamenalo. Pokud hraničář nechtěl být spatřen, mohl někomu stát na noze, a on by ho nemohl nalézt.

Slídič bubnoval prsty na rukojeť nože, když se díval, jak Richardovy oči zkoumaly okolí. „Mí kluci tam jsou, to mi věř.“

„Dobře, jak však víš, že Michael nemá pravdu, když byl zavražděn otec prvního radního a tak dále?“  

Slídič nasadil svůj nejvybranější výraz znechucení. „Znám každou i tu nejmenší chátru v Západozemí. Mohla by to být docela zábava, kdyby zde nějaké spiknutí bylo. Myslím si však, že jsem tady pouze jako část dekorace. Michael mi řekl, že mám 'zůstat viditelný'.“ Výraz jeho obličeje nabyl na přesvědčivosti. „A co se týče vraždy tvého otce, ty víš, že George Cypher a já se známe již dlouho, poznali jsme se již předtím, než jsi se narodil, předtím než vznikla hranice. Byl to dobrý chlap. Byl jsem pyšný, že mu mohu říkat přítel.“ Hněv mu rozpálil oči. „Pořádně jsem pár lidem šlápl na prsty.“ Přestoupil z nohy na nohu, podíval se ještě jednou kolem sebe a otočil svůj zlostí změněný obličej k Richardovi. „Tvrdě jsem jim na ně šlápl. Tak tvrdě, že by jejich majitelé vyklopili jméno vlastní matky, pokud by to bylo to správné jméno. Nikdo nic neví a věř mi, že kdyby někdo něco věděl, byl by šťastný, že může zkrátit naši konverzaci. Bylo to poprvé, co jsem někoho honil a nebyl jsem schopen zjistit absolutně nic.“ Zkřížil ruce na prsou, a když si Richarda zevrubně prohlédl, jeho úsměv se opět objevil. „Když tak mluvím o chátře, kde jsi tak zchátral? Vypadáš jako jeden z objektů mého zájmu.“

Richard pohlédl na Kahlan a pak na Slídiče. „Byli jsme nahoře uprostřed Venského hvozdu.“ Richard ztišil hlas. „Napadli nás čtyři muži.“

Slídič zvedl obočí. „Někdo, koho bych měl znát?“

Richard zavrtěl hlavou.

Slídič se zamračil. „A kam odešli ti čtyři chlapi poté, co vás přepadli?“

„Znáš stezku přes Tupý sráz?“  

„Samozřejmě.“  

„Jsou na skálách pod ním. Budeme si o tom muset popovídat.“  

Slídič spustil ruce podél těla a upřeně je oba pozoroval. „Podívám se na to.“ Jeho obočí se málem spojilo. „Jak jste to dokázali?“

Richard si vyměnil rychlý pohled s Kahlan a opět se podíval na hraničáře. „Myslím, že nás ochraňovali dobří duchové.“

Slídič se do každého z nich strefil podezřívavým pohledem. „Tak je to tedy. Víte co, teď raději o tom s Michaelem nemluvte. Nemyslím si, že věří na dobré duchy.“ Důkladně studoval jejich obličeje. „A pokud, si myslíte, že to je nutné, zůstaňte oba v mém domě. Tam budete dostatečně v bezpečí.“

Richard si pomyslel na všechny Slídičovy děti a bylo mu jasné, že je nebude chtít ohrozit; zároveň však nechtěl o tom dále diskutovat, takže pouze přikývl.

„Raději pojďme dovnitř. Michael mě jistě bude postrádat.“ 

„Ještě jedna věc,“ řekl Slídič. „Chce tě vidět Zedd. Je něčím značně rozrušený. Říká, že je to opravdu důležité.“  

Richard se podíval přes rameno a uviděl stejný neobyčejný hadovitý oblak. „Myslím, že ho taky potřebuji vidět.“ Otočil se a začal odcházet,

„Richarde,“ řekl Slídič s takovým výrazem, že každý jiný by se strachy skrčil, „řekni mi, co jsi dělal v horním Venském hvozdu?“  

Richard se nepolekal. „To stejné, co ty. Pokoušel jsem se získat něco, abychom neměli absolutně nic.“

Slídičův přísný obličej změkl a opět se v něm objevil náznak úsměvu. „Našel jsi něco?“

Richard přikývl a pozvedl svou zarudlou a bolavou levou ruku. „A kouše to.“

Otočili se a zamíchali se do houfu, který vstupoval do domu, prošli vchodem a pak se po bílé mramorové podlaze dostali do elegantní ústřední síně. Všude tam, kde se jich dotýkalo seshora přicházející sluneční světlo, zářily mramorové zdi a sloupy chladným a tajemným odstínem. Richard vždy dával přednost teplu dřeva, ale Michael tvrdíval, že kdokoliv může jít do lesa a udělat ze dřeva, co chce. Když si však někdo přeje mramor, tak musí zaměstnat mnoho lidí žijících v dřevěných domech. Richard si připomněl dobu, bylo to ještě předtím, než jim zemřela matka, když si s Michaelem hrávali venku a stavěli si domy a pevnosti s klacků. Michael mu tehdy pomáhal. Strašně moc chtěl, aby mu Michael pomohl teď.  

Lidé, které Richard znal, ho zdravili, dostávalo se jim však pouze strnulého úsměvu nebo krátkého potřesení rukou. Jelikož Kahlan byla z cizí země, Richard byl poněkud překvapen, když zjistil, jak klidná byla v blízkosti všech významných lidí. Už mu napadlo, že ona taky musí být někdo významný. Tlupy vrahů nedělají hon na bezvýznamné lidi.

Richard zjistil, jak nesnadné je usmívat se na každého. Pokud jsou pravdivé zvěsti o věcech, které přicházejí od hranice, tak bylo v nebezpečí celé Západozemí. Venkované v okrajových oblastech Hartlandu se již báli v noci vycházet ze svých domů a podrobně mu vyprávěli o lidech, kteří byli nalezeni částečně snědení. On jim řekl, že ti lidé zemřeli z nějakého přirozeného důvodu a že jejich těla našla divoká zvířata. To se stává pořád. Říkali mu, že to byly bestie z nebe. Považoval to za pověrčivý nesmysl.

Až doposud.

Richard se cítil naprosto osamělý i přes tu spoustu lidí kolem něj. Byl zmatený a nevěděl, co s tím dělat. Nevěděl, na koho by se mohl obrátit. Kahlan byla jediným člověkem, se kterým se cítil lépe, zároveň mu však naháněla strach. Srážka na útesu ho vyděsila. Chtěl ji popadnout za ruku a odejít s ní.

Zedd by mohl vědět, co je třeba udělat. Předtím než vznikla hranice, žil ve Středozemí, ale nikdy o tom nemluvil. A byl tady ještě ten znepokojující pocit, že toto všechno mělo něco společného s otcovou smrtí a že smrt jeho otce měla něco společného s jeho vlastním tajemstvím, s tajemstvím, které otec svěřil jemu a jenom jemu.

Kahlan mu položila ruku na rameno. „Richarde, je mi to líto. Nevěděla jsem... o tvém otci. Je mi to líto.“

Po těch děsivých věcech, které ho v tento den potkaly, mu to téměř vypadlo z mysli, až o tom začal hovořit Slídič. Téměř mu to vypadlo. Pokrčil rameny. „Díky.“ Počkal chvíli, až kolem prošla žena v modrých hedvábných šatech s volánky bílých krajek kolem výstřihu, rukávů a na prsou. Díval se na podlahu, když procházela kolem, aby nemusel opětovat její úsměv, kdyby se na něj náhodou usmála. „Stalo se to před třemi týdny.“ Řekl Kahlan několik vět o tom, co se stalo. Naslouchala mu s účastí.

„Je mi to líto, Richarde. Možná bys teď raději byl sám.“  

Přinutil se k úsměvu. „Ne, to je v pořádku. Už jsem byl dosti dlouho sám. Pomáhá mi to, když mám kamarádku, s kterou mohu mluvit.“

Krátce se na něj usmála, přikývla a opět se začali proplétat mezi lidmi. Richard se začínal divit, kde je Michael. Vypadalo to divně, když ho tady nebylo vidět.

On sice chuť do jídla ztratil, uvědomoval si však, že Kahlan dva dny nejedla. Dospěl k názoru, že musí mít pozoruhodné sebeovládání při té spoustě lákavého jídla kolem. Lahodné vůně začínaly měnit jeho názor na vlastní apetit.

Naklonil se k ní. „Máš hlad?“

„Je to velký hlad.“  

Přivedl ji k velkému stolu s hromadami jídla. Byly tam velké kouřící mísy klobás a pečeného masa, vařených brambor, několik druhů sušených ryb, grilované ryby, kuřata, hromádky syrové zeleniny nakrájené na proužky, velké mísy zelné polévky s klobásou, cibulačky, pikantní kořeněné polévky, podnosy s chlebem, s různými druhy sýra, s ovocem, s koláčky a dortíky, byly tam soudky vína a piva. Služebnictvo neustále přicházelo a odcházelo, doplňovalo podnosy a mísy.

Kahlan si je pozorně prohlížela. „Některé ze služebných mají dlouhé vlasy. To je povolené?“

Richard se trochu zmateně podíval kolem sebe. „Ano. Každý může mít vlasy tak dlouhé, jak je chce mít. Podívej se.“ Držel ruce na prsou a nenápadně ukazoval, když se k ní nakláněl. „Tamty ženy jsou radní, některé mají vlasy krátké, některé je mají dlouhé. Takové, jaké je chtějí mít.“ Po očku se na ni podíval. „Vám lidé říkají, abyste si ostříhaly vlasy?“

Pozvedla nad tím obočí. „Neříkají. Nikdy mě nikdo nepožádal, abych si ostříhala vlasy. Je to prostě tak, že tam, odkud pocházím, má délka ženských vlasů jistý společenský význam,“

„Značí to tedy, že jsi někdo s vysokým společenským postavením?“ Hravým úsměvem otupil ostří tohoto dotazu. „Když tě vidím, jak máš vlasy dlouhé a hezké.“  

Odpověděla mu malým a neradostným úsměvem. „Někdo by si to tak mohl vykládat. Po tom, co se stalo dnes ráno, se dalo čekat, že tě něco takového napadne. My všichni můžeme být jenom tím, čím jsme. Nic víc a nic míň,“

„Tak dobře, když se příště zeptám na něco, na co se kamarád ptát nemá, tak mě prostě kopni.“  

Její úsměv se rozvinul do stejného úsměvu se sevřenými rty, který mu už jednou předtím darovala. Do úsměvu sounáležitosti. Musel se zazubit.

Obrátil se k jídlu a našel jedno ze svých nejoblíbenějších, přírodní kotletky v pikantní omáčce, několik jich nabral na malý bílý talířek a podal jí ho.

„Na začátek vyzkoušej tyto, jsou moje nejoblíbenější.“  

Kahlan se podezřívavě dívala na talířek, držela ho v napřažené ruce co nejdále od těla. „Z jakého zvířete je to maso?“

„To je vepřové,“ řekl poněkud překvapeně. „Maso z prasete. Vyzkoušej to, slibuji ti, že je nejlepší z toho, co tady mají.“  

Uvolnila se, přitáhla k sobě talířek a pustila se do masa. On snědl alespoň půltucet kousků a vychutnával každé sousto.

Pak naložil několik klobásek na oba talířky. „Hej, vyzkoušej taky toto.“

Její podezření opět vzplálo. „Z čeho jsou udělány?“

„Z vepřového a hovězího, je tam koření, ale nevím jaké. Proč? Ty nejíš některé druhy masa?“ „Některé maso nejím,“ odpověděla vyhýbavě, dříve než začala jíst klobásku. „Mohla bych dostat trochu kořeněné polévky, prosím?“  

Nalil polévku do hezké bílé misky se zlatým okrajem a vyměnil ji za její talířek. Vzala misku do obou rukou a okusila ji.

Na tváři se jí objevil úsměv. „Je dobrá, je stejná, jak ji dělám já. Nemyslím si, že naše dvě země jsou rozdílné až natolik, jak se obáváš.“

Zatímco pila zbytek polévky, Richard, který se už necítil tak zle z toho, co předtím řekl, vzal tlustý krajíc chleba a naložil na něj kousky kuřecího masa. Když dopila polévku, vyměnil jí misku za chléb. Vzala si chléb s kuřetem, začala jíst a odcházela ke zdi. Položil misku na stůl a šel za ní, občas někomu potřásl rukou. Majitelé rukou házeli kritické pohledy na jeho oblečení. Když se dostala k opuštěnému místu u sloupu, otočila se k němu.

„Mohl bys mi, prosím, přinést kousek sýra?“  

„Jistě, jaký bys chtěla?“  

Zkoumavě si prohlédla tlačenici. „To je jedno.“

Richard se davem propracoval zpět ke stolu s jídlem, vzal dva kousky sýra. Do jednoho se zakusoval, když se vracel ke Kahlan. Když jí sýr podal, tak si ho vzala, ale místo aby ho začala jíst, ruka jí upadla k tělu a sýr spadl na podlahu. Vypadalo to tak, že zapomněla, že ho drží.

„Není to ten správný druh?“  

Měla odměřený hlas. „Nenávidím sýr.“ Dívala se přes něho na nějaké místo na druhé straně sálu.

Richard se zamračil. „Tak proč jsi ho chtěla?“ V hlase mu bylo slyšet náznak podráždění.

„Neotáčej se a dívej se na mě,“ řekla a její oči se vrátily k jeho zraku. „Za tebou na druhé straně sálu stojí dva muži. Neustále nás pozorují. Chtěla jsem vědět, zda sledují mě nebo tebe. Když jsem tě poslala pro jídlo, tak sledovali tebe. Mne vůbec nevěnovali pozornost, byl jsi to ty, koho pozorovali.“  

Richard jí položil ruce na ramena a otočil ji tak, aby se mohl podívat sám. Přes hlavy davu si prohlížel druhý konec sálu. „To jsou pouze dva z Michaelových poradců. Ti mě znají a asi se diví, kde jsem byl a proč vypadám tak neupraveně.“ Podíval se jí do očí a mluvil k ní tiše, aby to nikdo nemohl slyšet. „Je to v pořádku, Kahlan, uvolni se. Ti muži z dnešního rána jsou mrtví. Nyní jsi v bezpečí.“

Zavrtěla hlavou. „Přijdou další. Neměla bych být s tebou. Nechci ještě více ohrozit tvůj život. Vždyť jsi můj přítel.“

„Když jsi se už dostala sem do Hartlandu, neexistuje žádná možnost, aby tě vystopovalo další komando. To není možné.“ Věděl toho tolik o stopování, že si mohl být jistý, že jí říká pravdu. 

Kahlan zahákla prst za límec jeho košile a přitáhla si jeho obličej k sobě. V jejích zelených očích se objevil záblesk hněvivé nesnášenlivosti.

Její hlas se změnil na pomalý a drsný šepot. „Když jsem opustila svou vlast, pět čarodějů začarovalo mou stopu tak, aby nikdo nemohl zjistit, kam jdu, a aby mě nikdo nemohl sledovat. Pak spáchali sebevraždu, aby je nikdo nemohl donutit promluvit!“ Zuby měla hněvivě zaťaté a její oči zvlhly. Začala se třást.

Čarodějové! Richard strnul. Po chvíli vydechl a jemně sundal její ruku ze své košile, sevřel ji mezi dlaněmi. Jeho hlas byl v panujícím hluku sotva slyšet. „Promiň.“

„Richarde, jsem k smrti vystrašená!“ Teď se roztřásla ještě více. „Nedovedeš si představit, co by se se mnou stalo, kdybys dnes nebyl se mnou. Smrt by z toho byla to nejlepší. Ty je neznáš.“ Jak ji zachvátila hrůza, tak se nekontrolovatelně roztřásla.  

Na rukou mu naskočila husí kůže. Opatrně ji opřel zády o sloup, aby na ně nebylo vidět. „Kahlan, je mi to líto. Nevím, co to všechno má znamenat. Ty z toho víš alespoň něco, já však tápu v temnotách. Mám taky strach. Dnes na srázu... ještě nikdy jsem se tak nebál. A ve skutečnosti jsem až tak moc k naší záchraně nepřispěl.“ Když viděl, jak potřebuje vrátit sebedůvěru, dodalo mu to další odvahu k povzbuzování.

„To, co jsi udělal,“ namáhavě ze sebe dostávala jednotlivá slova, „postačovalo k tomu, aby to znamenalo rozdíl. Postačovalo to k tomu, aby nás to zachránilo. Nezáleží na tom, že si myslíš, jak toho bylo málo, bylo toho opravdu dost. Kdybys mi nebyl pomohl... Nechci, aby ti má přítomnost uškodila.“  

Pevněji jí sevřel ruku. „Neuškodí mi. Mám přítele, jmenuje se Zedd. Možná nám bude schopen říci, co máme dělat, abys byla v bezpečí. Je trochu divný, ale je to nejchytřejší člověk, kterého znám. Pokud existuje někdo, kdo ví, co dělat, je to Zedd. Pokud tě mohou vystopovat všude, pak není žádné místo, kam bys utekla, stejně by tě našli. Pojď, půjdeme k Zeddovi. Hned poté, co Michael přednese svou řeč, půjdeme ke mně domů. Budeš moci sedět u ohně před krbem a ráno tě odvedu k Zeddovi.“ Usmál se a bradou ukázal na nedaleké okno. „Podívej se tam.“

Otočila se a uviděla venku před vysokým zaobleným oknem Slídiče. Hraničář se ohlédl přes rameno, mrknul na ni, povzbudivě se na ni usmál a pokračoval ve zkoumání okolí.

„Komando bude pro Slídiče trochou zábavy. Zatímco je bude likvidovat, bude ti vyprávět historku o nějakém skutečném problému. Dává na tebe pozor od té doby, co jsme mu řekli o těch lidech.“  

To vyvolalo malý úsměv, který ale rychle vyprchal.

„Je v tom ještě něco jiného. Myslela jsem si, že budu v bezpečí, až se dostanu do Západozemí. Tedy že bych měla být v bezpečí, Richarde. Přes hranici sem se dostala pouze s pomocí magie.“ Ještě stále se třásla, ale začínala se ovládat, jak si od něj brala odvahu. „Nevím, jak se ti lidé dostali sem, nemělo se jim to povést. Oni ani neměli vědět, že jsem odešla ze Středozemí. Nějakým způsobem se změnila pravidla.“  

„Budeme se tím zabývat zítra. Teď jsi v bezpečí. Kromě toho, nemyslíš si, že by to dalšímu komandu trvalo několik dnů, aby se sem dostalo? To nám dává dost času, abychom se na to připravili.“  

Přikývla. „Děkuji ti, Richarde Cyphere. Jsi můj kamarád. Věz však, kdybych k tobě měla přitáhnout nebezpečí, odejdu dříve, než ti bude moci ublížit.“ Odtáhla ruku a otřela si místa pod očima. „Mám ještě hlad. Mohli bychom si ještě něco dát?“

Richard se usmál. „Jistě, co bys chtěla?“

„Opět něco z tvých malých pokladů?“  

Vrátili se k jídlu a jedli, přitom čekali na Michaela. Richard se teď cítil lépe. Nebylo to z toho, co mu pověděla, ale protože teď toho alespoň věděl poněkud víc a taky proto, že ji přiměl, aby se cítila bezpečněji. On už nějak nalezne řešení jejího problému a zjistí, co se s hranicí děje. I když se těch odpovědí moc obával, on se je dozví.

Davem proběhla vlna šepotu a všechny hlavy se otáčely ke vzdálenější části sálu. Byl to Michael. Richard vzal Kahlan za ruku a oba šli na okraj místnosti, blíže k jeho bratrovi, aby ho mohli pozorovat.

Když se Michael postavil na pódium, tak si Richard uvědomil, proč tak dlouho trvalo, než přišel. Čekal, až na to místo začne padat sluneční světlo, aby ho všichni viděli zalitého jeho září.

Byl nejen nižší než Richard, byl taky těžší a měkčí. Slunce ozářilo jeho kštici nepoddajných vlasů. Jeho horní ret se pyšnil knírem. Měl na sobě volné bílé kalhoty a jeho bílá blůza se splývavými rukávy byla u pasu stažena zlatým opaskem. Jak tam Michael stál ve slunečním světle, tak opravdu zářil, vydával studený a tajemný žár, podobně jako mramor,  na který dopadlo  sluneční světlo. Od pozadí, které bylo ve stínu, se odrážel jako kontrastní reliéf.

Richard zvedl ruku, aby upoutal jeho pozornost. Michael ruku uviděl, usmál se na svého bratra a chvíli se mu díval do očí. Pak začal mluvit, díval se přitom do shromáždění.

„Dámy a pánové, dnes jsem přijal post prvního radního Západozemí.“ Sál zahučel. Michael naslouchal a nehýbal se, pak náhle zvedl obě ruce do vzduchu a žádal o ticho. Počkal, až odumřelo i poslední zakašlání. „Radní ze všech končin Západozemí vybrali mě, abych nás všechny vedl v této těžké době, protože já mám odvahu a předvídavost, se kterou se dostaneme do nové epochy. Příliš dlouho jsme žili zahleděni do minulosti a nedívali jsme se do budoucnosti! Příliš dlouho jsme se honili za starými strašidly a byli jsme slepí k novým výzvám! Příliš dlouho jsme naslouchali těm, kteří by nás chtěli zatáhnout do války, a ignorovali jsme ty, kteří by nás přivedli na stezku vedoucí k míru!“  

Shromáždění zabouřilo. Richard byl ohromen. O čem to Michael vlastně mluví? O jaké válce? Vždyť neexistoval nikdo, s kým by se dalo jít do války!

Michael opět pozvedl ruce, tentokrát nečekal na ticho a pokračoval. „Nebudu nečinně stát, když je celé Západozemí ohrožováno těmito zrádci!“ Jeho obličej byl rudý a zlostný. Dav opět zaburácel, tentokrát se do vzduchu zvedaly pěsti. Lidé skandovali Michaelovo jméno. Richard a Kahlan se podívali na sebe.

„Znepokojení občané vystoupili a ukázali na tyto zbabělce, na tyto zrádce. Právě v tomto okamžiku, kdy se tady naše srdce spojují v jednom společném ředsevzetí, tak nás chrání hraničáři, zatímco armáda shromažďuje ty spiklence, kteří intrikují proti vládě. Nejsou to běžní zločinci, jak byste si mohli myslet, ale vážení lidé na vysokých místech!“  

Davem proběhla vlna mumlání. Richard byl omráčen. Může to být pravda? Spiknutí? Jeho bratr by se nedostal tam, kde je, kdyby nevěděl, co se děje. Lidé na vysokých místech. To tedy s určitostí vysvětluje, proč o tom Slídič nic nevěděl.

Michael stál v sloupu světla a čekal, až se utiší šepot. Když opět začal mluvit, jeho hlas byl tichý a vroucný.

„To už je minulostí. Dnes se díváme na naši novou cestu. Jeden z důvodů, proč jsem byl zvolen za prvního radního, byl ten, že jako člověk z Hartlandu jsem celý svůj život prožil ve stínu hranice. V tom stínu, který pokrýval všechny naše životy. Toto je však pohled do minulosti. Světlo nového dne pokaždé zažene stíny noci a ukáže nám, že přízraky našeho strachu jsou pouze odrazem našich myslí.  

Musíme očekávat den, kdy tam už nebude žádná hranice, neboť nic netrvá věčně, je to tak? A když ten den nastane, musíme být připraveni nabídnout ruku přátelství a ne ruku s mečem, jak by to chtěli někteří z nás. To by pouze vedlo ke zbytečné válce a ke zbytečnému umírání.

Měli bychom mrhat naším bohatstvím a připravovat se k boji s lidmi, kteří byli od nás odděleni, s lidmi, kteří byli předky mnohých z nás, co jsme tady? Měli bychom být připraveni uchýlit se k násilí na našich bratrech a sestrách pouze proto, že je neznáme? Jaké by to bylo plýtvání! Naše bohatství by se mělo použít na odstranění toho skutečného utrpení, které je mezi námi. Když ten čas přijde, možná to nebude už za našich životů, ale on jistě přijde, měli bychom být připraveni přivítat naše bratry a sestry, kteří byli od nás tak dlouho oddělení. Musíme sjednotit nejen naše dvě země, ale všechny tři! Protože jednoho dne zmizí hranice mezi Západozemím a Středozemím, stejně jako zmizí ta druhá hranice mezi Středozemím a D'Harou, a všechny tři země se stanou jednou zemí. Můžeme doufat v den, kdy se budeme moci s radostí zúčastnit opětovného sjednocení, pokud budeme stateční. Ta radost se začne šířit dnes a z tohoto místa v Hartlandu!

Proto jsem začal jednat, abych zastavil ty, kteří by nás vrhli do války s našimi bratry a sestrami pouze z toho důvodu, že by zmizely hranice. To neznamená, že nepotřebujeme armádu, protože nikdy nemůžeme říci, jaká skutečná nebezpečí na nás číhají na naší stezce k míru, víme však, že je není třeba vymýšlet!“

Michael učinil rukou široké gesto nad shromážděnými. „My, kteří jsme se shromáždili v této místností, představujeme budoucnost. Je odpovědností nás, radních Západozemí, roznést tuto zprávu po celé zemi! Předejte naši zvěst o míru všem dobrým lidem. Uvidí pravdu ve vašich srdcích. Pomozte mi, prosím. Chci, aby naše děti a naše vnoučata měla užitek z toho, co tady dnes spoluvytváříme. Chci, abychom nastoupili cestu k míru, která nás povede do budoucnosti, a když k tomu dojde, budou mít z toho prospěch příští generace a budou nám za to vděčné.“

Michael stál se skloněnou hlavou a tiskl si obě pěsti k hrudi. Sluneční světlo zářilo nad ním. Posluchači byli dojati natolik, že stáli v absolutním tichu. Richard viděl slzet muže a ženy nepokrytě plakaly. Všechny oči visely na Michaelovi, který stál nehybně jako kámen.  

Richard byl omráčen. Nikdy ještě neslyšel svého bratra mluvit s takovým přesvědčením a s takovou výmluvností. Skutečně to dávalo smysl. Konec konců, vždyť on tady taky stál se ženou z druhé strany hranice, ze Středozemí, a už s ní byl spřátelený.

Na druhé straně se ho ti čtyři pokusili zabít. Ne, to nebylo přesné, chtěli zabít ji, on jim v tom pouze překážel. Nabídli mu, že může odejít, a on se rozhodl, že zůstane a bude bojovat. Vždy se bál těch z druhé strany hranice, teď však byl kamarádem jedné z nich, přesně tak, jak to říkal Michael.

Začínal svého bratra vidět v jiném světle. Lidé byli dojati Michaelovými slovy způsobem, který Richard ještě nikdy nezažil. Michael se stavěl za mír a přátelství s jinými lidmi. Co by na tom mohlo být zlé?

Proč se však cítil tak stísněně?

„A teď přejděme k druhé části,“ pokračoval Michael, „ke skutečnému utrpení mezi námi. Zatímco jsme měli strach z hranic, které neublížily ani jednomu z nás, mnoho našich rodin, přátel a sousedů trpělo a umíralo. Umíralo tragicky a zbytečně při nehodách s ohněm. Ano, o tom mluvím. O ohni.“  

Lidé zmateně mumlali. Michael začal ztrácet kontakt se shromážděním. Vypadal na to, že to očekával; díval se z obličeje na obličej a nechal zmatek stupňovat. Pak dramaticky natáhl ruku a ukázal prstem.

Na Richarda.

„Tam!“ vykřikl. Jako jeden se všichni otočili. Stovky očí se dívaly na Richarda. „Tam stojí můj milovaný bratr!“ Richard se pokoušel zmenšit. „Můj milovaný bratr, který se mnou sdílel,“ - udeřil se pěstí do prsou - „tragédii ztráty naší matky následkem ohně! Oheň nám vzal matku, když jsme byli ještě malí, a způsobil, že jsme vyrůstali sami, bez její lásky a péče, bez jejího vedení, Nebyl to nějaký domnělý nepřítel zpoza hranice, kdo nám ji vzal, byl to nepřátelský oheň. Nemohla být s námi, aby nás chlácholila, když nás něco bolelo nebo když jsme se v noci rozplakali. A co z toho bolí nejvíce, je, že k tomu vůbec nemuselo dojít.“  

Slzy, které se leskly ve slunečním světle, stékaly Michaelovi po tvářích. „Promiňte mi, přátelé. Odpusťte mi to, prosím.“ Utřel si slzy připraveným kapesníkem. „Jde o to, že jsem se právě dnes ráno dověděl o jiném ohni, který si vzal skvělou mladou matku a výborného otce a udělal z jejich dcery sirotka. To mi připomnělo mou vlastní bolest, nemohl jsem tedy zůstat zticha.“ Všichni byli opět pod jeho plným vlivem. Slzy tekly všem. Nějaká žena položila Richardovi ruku kolem ramen, jak tam nehybně stál, a zašeptala mu, jak je jí to všechno líto.

„Chtěl bych vědět, kolik z vás prožilo tu bolest, se kterou já a bratr žijeme každý den. Prosím, aby ti z vás, kterým oheň poranil nebo zabil milovanou osobu nebo přítele, zvedli ruce.“ Zvedlo se docela dost rukou a z několika míst v davu se ozvalo zakvílení.  

„Tady to máte, přátelé,“ řekl chraptivě a doširoka roztáhl ruce, „utrpení je mezi námi. Nepotřebujeme se podívat dále, než je tento sál.“  

Richard se pokusil polknout chuchvalec v krku, když si připomněl tu strašnou událost. Člověk, který si myslel, že ho jejich otec podvedl, se přestal ovládat a srazil lampu ze stolu. V té době Richard a jeho bratr spali v zadní ložnici. Zatímco ten člověk vytáhl jeho otce ven z domu a tloukl ho, jeho matka vytáhla Richarda a jeho bratra z hořícího domu, pak se opět rozběhla dovnitř, aby něco zachránila. Nikdy se nedozvěděli, co to mělo být, ona tam však uhořela zaživa. Její výkřiky přivedly toho člověka k rozumu a spolu s jejich otcem se ji pokoušeli zachránit. Nepovedlo se jim to však. Plný viny a zhnusení nad tím, co způsobil, ten člověk pak utíkal pryč a vykřikoval, jak toho lituje.

Jejich otec jim pak říkal tisíckrát, že to takto dopadá, když se člověk přestane ovládat. Michael to ze sebe setřásl, Richard si to vzal k srdci. Vštípilo mu to hrůzu před jeho vlastním hněvem, kdykoliv mu to hrozilo, tak to potlačil.

Michael neměl pravdu. Jejich matku nezabil oheň, byl to vztek.

S rameny bezvládně svěšenými podél těla a se skloněnou hlavou začal Michael opět potichu mluvit. „Co můžeme udělat s nebezpečím, kterým je pro naše rodiny oheň?“ Zavrtěl smutně hlavou.

„To nevím, přátelé. Ale vytvářím k tomuto problému komisi a apeluji na všechny znepokojené občany, aby přicházeli s návrhy. Mé dveře budou vždy otevřené. Společně můžeme něco udělat.  

A teď mě, přátelé moji, omluvte a dovolte mi, abych poskytl útěchu mému bratrovi, protože se obávám, že pro něj bylo překvapením, když jsem veřejně mluvil o naší osobní tragédii. Musím ho požádat o odpuštění.“

Seskočil z pódia a dav se před ním rozestupoval a nechával jej projít. Několik rukou se po něm natáhlo, aby se ho dotklo. Ignoroval je.

Richard stál a nasupeně hleděl na bratra, který k němu kráčel. Lidé se vzdálili. Zůstala při něm pouze Kahlan, její prsty se lehce dotýkaly jeho ramene. Lidé se vrátili k jídlu a začali vzrušeně mezi sebou a o sobě mluvit a na něj zapomněli. Richard vzpřímeně stál a potlačoval v sobě zlost.

Usmívající se Michael poplácal Richarda po rameni. „Byl to dobrý projev!“ pogratuloval sám sobě. „Co si myslíš?“

Richard se podíval dolů na vzorkování mramorové podlahy. „Proč jsi do toho zatáhl její smrt? Proč jsi o tom musel vyprávět každému? Proč jsi ji tímto způsobem využil?“

Michael objal Richarda kolem ramen. „Já vím, že to bolí, a je mi to líto, je to však kvůli většímu dobru. Viděl jsi ty slzy v jejich očích? To, co jsem začal, nás všechny přivede k lepšímu životu a pomůže Západozemí získat větší důležitost. Věřím tomu, co jsem říkal; musíme se dívat na otevřené problémy budoucnosti s příjemným vzrušením a ne s obavou.“

„A co jsi měl na mysli s těmi hranicemi?“ 

„Věci se mění, Richarde. Musím být vždy před nimi.“ Úsměv se ztratil. „To je všechno, co jsem tím myslel. Hranice tady nebudou věčně. Nemyslím si, že by byly někdy míněny jako věčné hranice. My všichni musíme být připraveni postavit se k tomu nebojácně.“ 

Richard změnil téma. „Co jsi zjistil o vraždě otce? Nalezli stopaři něco?“

Michael sundal ruku. „Richarde, buď už konečně dospělý. George byl starý blázen. Vždy si vybíral věci, které mu nepatřily. Pravděpodobně ho přichytili s něčím, co patřilo jinému člověku, rozezlenému člověku s velkým nožem.“

„To není pravda! Ty to přece víš!“ Richard strašně neměl rád, jak Michael říkal jejich otci „George“. „On v životě nikdy nic neukradl!“ 

„To, že osoba, které to bereš, je dlouho po smrti, ještě neznamená, že na to máš nějaké právo. Zřejmě to někdo jiný chtěl dostat zpět.“ 

„Jak to všechno tak dobře víš?“ dotázal se Richard. „Co jsi se dozvěděl?“ 

„Nic! To ale dá zdravý rozum. Dům byl rozcupován na kousky! Někdo tam něco hledal. Nenašel to a George mu nechtěl říci, kde to je, tak ho zabil. To je všechno. Stopaři říkají, že žádné stopy nejsou. Asi se nikdy nedovíme, kdo to udělal.“ Michael se na něj rozzlobeně podíval. „Raději se s touto skutečností nauč žít.“ 

Richard si zhluboka vydechl. To dávalo smysl; někdo něco hledal. Neměl by se zlobit na Michaela za to, že nemůže najít, kdo to byl. Michael se o to pokusil. Richardovi vrtalo hlavou, jak je možné, že nejsou žádné stopy.

„Promiň, Asi máš pravdu, Michaeli.“ Napadlo ho ještě něco. „Takže to nemělo nic společného s tímto spiknutím? Nebyli to stejní lidé, kteří se pokoušeli dostat k tobě?“  

Michael mávl rukou. „Ne, ne. To s tím nemělo nic společného. Tento problém je vyřízen. Neměj o mě strach. Jsem v bezpečí,  všechno je v pořádku.“

Richard přikývl. Michaelův obličej dostal mrzutý výraz.

„Takže, můj malý bratříčku, jak je možné, že vypadáš tak strašně. To jsi se nemohl alespoň trochu očistit? Vždyť jsi o tom věděl dopředu. Již před několika týdny jsi věděl o této slavnosti.“ 

Předtím než mohl odpovědět, začala mluvit Kahlan. Richard zapomněl, že stála vedle něj.

„Promiňte, prosím, vašemu bratrovi, není to jeho chyba. Měl mě přivést do Hartlandu a já jsem se opozdila. Snažně vás prosím, aby kvůli mne neupadl ve vašich očích do nemilosti.“ 

Michaelovy oči sklouzly po celé její postavě a až poté se vrátily k jejímu obličeji. „A kdo jste vy?“

Vzpřímila se jako svíčka. „Jsem Kahlan Amnellová.“

Michael se slabě usmál a trochu sklonil na pozdrav hlavu. „Takže nedoprovázíte mého bratra, jak jsem si myslel. A odkud jste sem přicestovala?“

„Z malého místa, které je velmi daleko. Jsem si jistá, že jste o něm neslyšel.“ 

Michael nezpochybnil odpověď, ale místo toho se otočil k svému bratrovi. „Zůstaneš přes noc?“

„Ne. Musím jít navštívit Zedda. Hledá mě.“ 

Michaelův úsměv se rozplynul. „Měl bys mít lepší přátele. Nic dobrého nemůže vzejít z toho, že trávíš svůj čas s tím paličatým starcem.“ Otočil se ke Kahlan. „Vy, má drahá, budete dnes večer mým hostem.“

„Mám jiné plány,“ odpověděla ostražitě. 

Michael ji objal oběma rukama kolem ramen, pootevřenými dlaněmi jí sevřel zadnici a silně přitlačil spodní část jejího těla k sobě. Jeho noha se tiskla mezi její stehna.

„Změň je.“ Jeho úsměv byl studený jako zimní noc. 

„Dej. Ty. Ruce. Pryč.“ Její hlas byl tvrdý a výhružný. Upřeně se dívali jeden druhému do očí. 

Richard byl ohromen. Nemohl věřit tomu, co jeho bratr provádí. „Michaeli, přestaň s tím.“

Oba ho ignorovali a pokračovali ve vzájemné konfrontaci, obličeje měli blízko u sebe a jejich pohledy byly zaklesnuty do sebe. Richard vedle nich stál a cítil se bezmocně. Měl pocit, že oba chtějí, aby se do toho nemíchal. Jeho tělo se napjalo, svaly ztvrdly, byl připraven neuposlechnout tento pocit.

„Jsi dobrá,“ zašeptal Michael. „Vím, že bych se do tebe mohl zamilovat.“ 

Kahlanin dech byl pomalý a ukázněný. „Ty nevíš vůbec nic.“ Její hlas byl klidný a autoritativní. „A teď dej pryč ty ruce.“

Když to neudělal, pomalu položila špičku ukazováku na jeho prsa, těsně pod prohlubeninou pod krkem. Jak se tak měřili pohledy, ona pomalu, velmi pomalu začala jít nehtem dolů a rozřezávat mu kůži hluboko do masa. Krev mu pramínky stékala po kůži. Malou chvíli se Michael nepohnul, pak však jeho oči nemohly skrýt bolest. Náhle rozevřel svá ramena a o půl kroku potácivě odstoupil.

Kahlan vyrazila z domu bez ohlédnutí.

Richard uštědřil svému bratrovi zlostný pohled, jejž nemohl potlačit, a vyšel ven za ní.

Kapitola čtvrtá

Richard běžel po příjezdové cestě, aby ji dohnal. Kahlan šla a její šaty a vlasy vlály za ní v pozdním odpoledním slunci. Když se dostala ke stromu, zastavila se a čekala. Podruhé v tento den si setřela krev z ruky.

Když se dotknul jejího ramene, otočila se. Její obličej neprozrazoval  žádné emoce.

„Kahlan, je mi to líto...“ 

Přerušila ho. „Neomlouvej se. To, co tvůj bratr udělal, to nedělal mně, ale tobě.“

„Mně? Jak to myslíš?“ 

„Tvůj bratr na tebe žárlí.“ Její obličej změkl. „On není hlupák, Richarde. Věděl, že jsem tam s tebou, a žárlil.“ 

Richard ji vzal za ruku a začali kráčet po silnici pryč od Michaelova domu. Byl na Michaela velmi rozzloben, zároveň se však styděl za svou zlost. Cítil se, jako kdyby zrazoval svého otce.

„To není žádná omluva. Je prvním radním, má všechno, co si jen může přát. Je mi líto, že jsem tomu nezabránil.“ 

 „Nechtěla jsem to. To byla má práce. On vždy bude chtít to, co patří tobě. Kdybys ho zastavil ty, stal by se z toho souboj o mě, který by on musel vyhrát. Takto už o mě nemá žádný zájem. Kromě toho, to, co udělal tobě řečí o tvé matce, bylo ještě horší. Chtěl bys, abych se do toho zamíchala a bránila tě?“ 

Richard se opět začal dívat na silnici. Potlačil svůj hněv. „Ne, to nebyla práce pro tebe.“

Jak kráčeli, domy byly stále menší a byly blíže u sebe, zůstávaly však čisté a dobře udržované. Majitelé některých domů využívali dobrého počasí a dělali drobné opravy před zimou. Vzduch byl čistý a svěží. Z toho, jak byl vzduch suchý, Richard poznal, že noc bude studená. Noc vhodná na oheň z březových polen, který bude voňavý, ale ne příliš horký. Bíle oplocené zahrádky byly vystřídány většími zahradami před malými domky posazenými dále od silnice. Richard v chůzi utrhnul dubový list z větve, která visela blízko u silnice.

„Vypadá to, že toho o lidech znáš opravdu dost. Jsi velmi vnímavá. Myslím tím vnímavá k tomu, proč dělají to, co dělají.“ 

Pokrčila rameny. „Asi ano.“

Trhal z listu malé kousky. „Jdou po tobě kvůli tomu?“

Při chůzi se na něj podívala, a když se jejich oči setkaly, tak odpověděla: „Jdou po mně proto, že se obávají pravdy. Jedním z důvodů, proč ti věřím, je, že ty se pravdy nebojíš.“

Usmál se nad tímto komplimentem. Odpověď se mu líbila, i když si nebyl jist, co tím chtěla říct. „Nechystáš se mě kopnout, že ne?“

Na jejím obličeji se objevil široký úsměv. „Nejsi od toho daleko.“ Na chvíli se zamyslela, pak se přestala usmívat a pokračovala: „Je mi to líto, Richarde, ale musíš mi zatím důvěřovat. Čím víc ti toho povím, tím větší bude nebezpečí pro nás oba. Jsme ještě stále kamarádi?“

„Ano, jsme ještě stále kamarádi.“ Odhodil zbytky listu. „Jednou mi však všechno vysvětlíš, je to tak?“ 

Přikývla. „Slibuji, že když budu moci, tak ti to vysvětlím.“

„Tak dobře,“ řekl spokojeně. „Konec konců jsem 'hledač pravdy'.“ 

Kahlan se s trhnutím zastavila, chytla ho za rukáv košile a otočila ho tak, aby se díval do jejích široce otevřených očí.

Zeptala se: „Proč jsi to řekl?“

„Co? Ty myslíš 'hledač pravdy'? Tak mi už od malička říká Zedd. Říká, že jsem vždy trval na tom, abych věděl o věcech pravdu, takže mi říká 'hledač pravdy'.“ Byl překvapen jejím vzrušením. Oči se mu zúžily. „Proč?“ 

Opět pokračovala v chůzi. „Nechme toho.“

Vypadalo to na to, že se mu opět povedlo narazit na ožehavé téma. Potřeba, aby znal odpovědi na otázky, se začala opět prosazovat v jeho mysli. Přemýšlel a dospěl k závěru, že když po ní někdo jde, protože se obává pravdy, a ona se rozruší, když jí řekne, že je 'hledačem pravdy', tak se rozrušila proto, že se začala obávat taky o něj.

„Můžeš mi alespoň říci, kdo jsou ti 'oni'? Ti, co jdou po tobě?“ 

Dále pohledem sledovala silnici a kráčela vedle něj. Nevěděl, zda mu odpoví, nakonec to však udělala.

„Jsou to stoupenci velmi špatného člověka jménem Darken Rahl. Prosím tě, teď se mě už víc nevyptávej, nechci na něj myslet.“ 

Darken Rahl. Tak teď věděl alespoň jméno.

*****

Slunce pozdního odpoledne bylo již za kopci Hartlandského lesa a vzduch se ochladil, když procházeli mírně se zvedajícími kopečky listnatého lesa. Nemluvili mezi sebou. Jemu se mluvit nechtělo, neboť ho bolela ruka a trochu se mu točila hlava. Teď si nejvíc přál koupel a teplou postel. Rozmýšlel nad tím, že bude lepší, když postel přenechá jí a sám bude spát ve svém oblíbeném křesle, které vrže. Vypadalo to velmi dobře, vždyť má za sebou dlouhý den a má bolesti.

U houštiny z břízek ji nasměroval na malou stezku, která vedla kolem jeho domu. Díval se, jak před ním kráčí po úzkém chodníčku a sundává si z obličeje a ramen pavučiny, které byly nataženy přes stezku.

Richard se nedočkavě chtěl dostat domů. Kromě nože a dalších věcí, které si zapomněl vzít, tam bylo ještě něco jiného, co musel mít. Byla to velmi důležitá věc, kterou mu kdysi daroval jeho otec.

Jeho otec z něj udělal strážce tajemství, udělal ho opatrovníkem tajné knihy a dal Richardovi něco, co musel mít pro pravého majitele knihy jako důkaz, že ji neukradl, ale že ji zachránil a uschoval. Byl to zub trojúhelníkového tvaru, široký na tři prsty. Richard k němu připevnil kožený řemínek, aby ho mohl nosit kolem krku. Stejně jako bez nože a tlumoku opustil dům jako hlupák i bez zubu. Nemohl se dočkat okamžiku, až jej bude mít opět na krku, bez něj by jeho otec byl zlodějem, přesně jak to o něm řekl Michael.

Na výše položeném místě za otevřeným prostranstvím, pokrytým holou skálou, se místo javorů, dubů a bříz začaly objevovat jehličnany. Země v lese vyměnila zeleň za tichý hnědý koberec z jehličí. Když po něm kráčeli, začal ho znepokojovat nedobrý pocit. Jemně vzal mezi palec a ukazovák rukáv Kahlaniných šatů a zastavil ji.

„Nech mě jít jako prvního,“ řekl jí tiše. Podívala se na něj a poslechla bez dotazu. Další půlhodinu šli pomaleji, Richard si prohlížel zemi a pozoroval každou větev, která byla u stezky. Zastavil se u úpatí posledního hřebenu kopce před jeho domem, oba se pak přikrčili vedle houštiny z kapradí.  

Zeptala se ho: „Děje se něco špatného?“

Zavrtěl hlavou. „Možná se nic neděje,“ zašeptal, „ale někdo šel po této stezce dnes odpoledne.“ Zvedl rozdrcenou borovou šišku, krátce se na ni podíval a pak ji odhodil.

„Jak to víš?“ 

„Pavučiny.“ Podíval se na kopec. „Přes stezku nejsou nataženy žádné pavučiny. Někdo po ní šel a zpřetrhal je. Pavouci neměli čas natáhnout nová vlákna, a tak tady pavučiny nejsou.“ „Žije ještě někdo na konci stezky?“ „Ne, mohl by však tudy procházet nějaký poutník. Tato stezka ale není příliš používána.“ 

Kahlan zmateně svraštila čelo. „Když jsem byla vepředu já, byly všude pavučiny. Každých deset kroků jsem si je musela sundávat z obličeje.“

„O tom právě mluvím,“ zašeptal. „Nikdo nebyl celý den na té části stezky, ale jak jsme přešli tím otevřeným místem, pavučiny tam už nebyly.“  

„Jak k tomu může dojít?“ 

Zavrtěl hlavou. „Nevím. Buď někdo vyšel z lesa na mýtinu a pak šel po stezce nahoru, lesem se však chodí těžko,“ - podíval se jí do očí - „nebo spadl z nebe. Můj dům je za tím vrškem. Mějme oči otevřené.“

Richard ji opatrně vedl po svahu, oba zkoumali les kolem sebe, jak šli. Měl chuť rozběhnout se opačným směrem a zmizet odsud, nemohl to však udělat, Nebude přece utíkat bez zubu, který mu dal otec do péče. Na vrcholu svahu se skrčili za velkou borovicí a dívali se na jeho dům. Okna byla rozbitá a dveře, které vždy zamykal, byly otevřené dokořán. Jeho věci ležely roztroušené po zemi.

Richard se postavil. „Dům byl převrácen naruby stejně jako dům mého otce.“

Zachytila ho za košili a stáhla dolů.

„Richarde,“ zašeptala rozzlobeně. „Tvůj otec možná přišel domů stejně jako ty. Možná vešel stejně, jak to teď chceš udělat ty, a oni tam na něj čekali.“ 

Samozřejmě že měla pravdu. Prohrábl si prsty vlasy a přemýšlel. Podíval se ještě jednou na dům. Jeho zadní část byla těsně u lesa, přední část s dveřmi byla otočena k mýtině. Protože to byly jediné dveře, kdokoliv uvnitř bude očekávat, že přiběhne k nim. Pokud jsou uvnitř, tak na něj budou čekat z této strany.

„V pořádku,“ zašeptal, „ale uvnitř je něco, co si musím vzít. Bez toho neodejdu. Můžeme se připlížit zezadu, já si to vezmu a pak odsud zmizíme.“ 

Richard by ji raději nebral s sebou, nechtěl ji však nechat samotnou čekat na stezce. Klestili si cestu lesem a houštinou křoví, dům obcházeli širokým obloukem. Když se dostal na místo, ze kterého by se mohl dostat k zadní části domu, pokynul jí, aby čekala. Moc se jí to nelíbilo, on se však nenechal přesvědčit. Pokud by někdo vevnitř byl, tak nechtěl, aby dostal taky ji.

Zanechal Kahlan pod smrkem a vydal se obezřetně k domu. Šel klikatě, aby zůstával na místech s měkkým jehličím a nešlapal po suchém listí. Když konečně uviděl okno zadní ložnice, znehybněl a naslouchal. Nic neslyšel. Opatrně a s bušícím srdcem udělal v podřepu několik pomalých kroků. U nohou se mu něco pohnulo. Kolem nohy se mu plazil had. Počkal, až bude pryč.

Když byl u větrem ošlehané zadní části domu, jemně položil ruku na nenatřený dřevěný rám okna a zvedl hlavu natolik, aby viděl dovnitř. Většina skla byla vytlučená a viděl, že ložnice je ve velkém nepořádku. Matrace byly rozřezány. Knihy, kterých si moc cenil, byly roztrhány a podlaha byla poseta stránkami z nich. U vzdálenější strany místnosti bylo vidět částečně otevřené dveře do obývacího pokoje, nebylo to však natolik, aby mohl dohlédnout dále. Bez klínku se dveře vždy samy otevíraly až k tomuto místu.

Pomalu strčil hlavu do okna a podíval se dolů na svou postel. Pod oknem byl spodní sloupek postele a z něj visel jeho tlumok a kožený řemínek se zubem. Byly na stejném místě, na kterém je zanechal. Pozvedl ruku a začal ji natahovat přes okno.

Z obývacího pokoje se ozvalo zavrzání. Bylo to zavrzání, které dobře znal. Bylo to vrzání, které vydávalo jeho křeslo. Nikdy ho neopravil, protože se mu zdálo, že vrzání je součástí osobnosti křesla, a on se nemohl přinutit k její změně. Nehlučně se spustil zpět na zem. Nebylo pochyb, někdo byl v obývacím pokoji, seděl v křesle a čekal na něj.

Něco upoutalo jeho pozornost a přimělo ho podívat se napravo. Na ztrouchnivělém pahýlu seděla veverka a pozorovala ho. Prosím, říkal zoufale v duchu, prosím, jenom nezačni brebentit, abych opustil tvé území. Veverka ho dlouho pozorovala, pak vyskočila z pahýlu na strom, vycupitala po něm nahoru a byla pryč.

Richard si vydechl a opět se zvedl, aby se ještě jednou podíval do okna. Dveře byly otevřené stejně jako předtím. Rychle sáhl dovnitř a opatrné ze sloupku postele zvedl tlumok a kožený řemínek. S očima doširoka otevřenýma po celou dobu naslouchal každému zvuku zpoza dveří. Jeho nůž byl na malém stolku na druhé straně postele. Neměl šanci se k němu dostat. Přenesl tlumok oknem a dával přitom pozor, aby nenarazil na žádný zbylý střep z rozbitého skla.

S kořistí v ruce se Richard rychle, ale potichu vracel stejnou cestou, po které přišel. Odolával přitom silnému nutkám rozběhnout se. Při chůzi se podíval přes rameno, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Přetáhl si přes hlavu kožený řemínek a zub schoval pod košili. Nikdy zub nikomu neukazoval, měl ho uvidět pouze majitel Knihy počítaných stínů.

Kahlan na něj čekala na stejném místě, kde ji zanechal. Když ho uviděla, vyskočila na nohy. Přiložil si prst ke rtům, aby jí ukázal, že má být zticha. Přehodil si tlumok přes levé rameno a druhou ruku jí jemně položil na záda, aby se dala do pohybu. Nechtěl se vracet tou cestou, kterou přišli, takže ji vedl lesem k místu, kde nad jeho domem stezka pokračovala. Pavučiny natažené přes stezku se zaleskly v posledních paprscích zapadajícího slunce a oba si s ulehčením oddechli. Tato stezka byla delší a podstatně svízelnější, vedla však tam, kam chtěl jít. Vedla k Zeddovi.

Starcův dům byl příliš daleko, aby se k němu mohli dostat před setměním, a stezka byla příliš zrádná na to, aby se po ní dalo jít v noci, chtěl však mít mezi nimi a tím, kdo čekal v domě, co největší vzdálenost. Půjdou, až dokud bude vidět.

Chladně se zamýšlel nad tím, zda ten, kdo čeká v domě, může být stejný člověk, který zavraždil jeho otce. Jeho dům byl převrácen stejně jako otcův. Mohli by na něj čekat stejně jako na jeho otce? Mohla by to být stejná osoba? Richard si přál, aby se mohl postavit proti němu, nebo alespoň aby viděl, kdo to je. Něco uvnitř ho však silně nabádalo, aby šel pryč.

Donutil se vzpamatovat. Příliš pouštěl uzdu své fantazii. Samozřejmě že ho něco uvnitř varovalo před nebezpečím, vyzývalo ho, aby šel pryč. Už se mu dnes jednou podařilo uniknout živý ze situace, kde to není obvyklé. Bylo bláznovstvím spolehnout se pouze na své štěstí. Udělat to dvakrát, to byla arogance nejhrubšího zrna. Nejlepší je odejít pryč.

Přesto si přál vidět, kdo to je, a ujistit se, že neexistuje žádná spojitost. Proč by někdo obracel jeho dům naruby stejně jako dům jeho otce? Co když to byla stejná osoba? Chtěl vědět, kdo mu zabil otce. Hořel touhou dozvědět se to.

I když mu nedovolili vidět otcovo tělo v jeho domě, chtěl vědět, jak byl zabit. Slídič mu to řekl, velmi opatrně, ale řekl mu to. Otec měl rozpárané břicho a jeho vnitřnosti byly rozesety všude po podlaze. Jak může někdo něco takového udělat? Proč by někdo něco takového dělal? Když nad tím začal opět rozmýšlet, začínalo mu z toho být špatně a točila se mu z toho hlava. Richard polkl chuchvalec v krku.

„Tak co?“ její hlas ho vytrhl ze zamyšlení.  

„Co? Co jako co?“  

„Tak máš to, pro co jsi šel?“  

„Ano.“  

„Tak co to je?“ 

„Co to je? Je to můj tlumok. Musel jsem pro svůj tlumok.“  

Otočila se k němu, obě ruce založené v bocích, její obličej byl zachmuřený. „Richarde Cyphere, ty si myslíš, že ti uvěřím, že jsi riskoval svůj život proto, abys dostal svůj tlumok?“

„Kahlan, ještě kousek a bude tě třeba nakopnout.“ Nepovedlo se mu usmát se. 

Hlavu měla nakloněnou a dále se na něj dívala úkosem, jeho poznámka však z ní vyhnala oheň. „To je rozumné, kamaráde,“ řekla jemně, „je to rozumné.“

Věděl, že Kahlan je ten typ člověka, který je zvyklý dostávat odpovědi na své otázky.

******

Když přestalo být světlo a barvy zešedly, Richard začal rozmýšlet o místech, kde by mohli strávit noc. Znal několik borovic poutníků při stezce, které již při mnoha příležitostech použil. Jedna z nich byla vpředu na okraji mýtiny, jenom kousek od stezky. Viděl, jak se vysoký strom odráží od blednoucí oranžové barvy nebe, jak vyniká mezi ostatními stromy. Odvedl Kahlan ze stezky k němu.

Myšlenky o zubu, který mu visí kolem krku, se mu honily v hlavě. Jeho tajemství se honila v jeho hlavě. Přál si, aby ho otec nikdy neudělal ochráncem tajné knihy. Myšlenka, která ho napadla u jeho domu a kterou ignoroval, se teď tlačila do popředí. Knihy v jeho domě vypadaly, jako by byly trhány v zuřivosti. Možná proto, že žádná z nich nebyla tou pravou knihou. Co když hledali tajnou knihu? To však není možné, neboť nikdo kromě pravého majitele knihy neměl o ní ani tušení.

A jeho otec... a on sám... a ta bytost, ze které pocházel ten zub. Myšlenka byla příliš přitažena za vlasy, aby se nad ní zamýšlel, tak se rozhodl, že se jí dál zabývat nebude. Moc se o to snažil.

Vypadalo to tak, že strach z toho, co se stalo na Tupém srázu, a z toho, co na něj čekalo v jeho domě, z něj vysál všechnu sílu. Nohy mu málem připadaly příliš těžké na to, aby je zvedal, když se plahočil přes půdu měkkou jako mech. Těsně předtím, než vešel do houští, aby se dostal na mýtinu, se zastavil, aby plácl mouchu, která ho pokousala na krku.

Kahlan ho popadla za ruku uprostřed rozmachu.

Druhou rukou mu přikryla ústa.

Ztuhl.

Podívala se mu do očí, zavrtěla hlavou, pak pustila jeho zápěstí a položila mu ruku za hlavu, zatímco její druhá ruka zůstala na jeho ústech. Z výrazu jejího obličeje věděl, že má hrůzu z toho, že vydá nějaký zvuk. Pomalu ho tlačila k zemi a tím, že s ní spolupracoval, jí dal najevo, že ji poslechne.

Její oči ho držely stejně pevně jako její ruce. Dále sledovala jeho oči a přiblížila svůj obličej k jeho tak těsně, že mohl cítit na tvářích její teplý dech.

„Poslouchej mě.“ Její šepot byl tak tichý, že se musel namáhat, aby jí porozuměl. „Dělej všechno přesně tak, jak ti řeknu.“ Strach z výrazu jejího obličeje mu nedovolil ani mžiknout. „Nehýbej se. Ať se děje, co se děje, nehýbej se. Nebo zemřeme.“ Čekala. On sotva znatelně přikývl. „Nech tu mouchu, ať tě kouše. Jinak zemřeme.“ Opět čekala. On zase maličko přikývl.  

Pohybem očí mu naznačila, aby se podíval přes mýtinu. Pomalu trochu pootočil hlavu, aby tam viděl. Nic tam nebylo. Držela mu ruku na ústech. Uslyšel několikrát zachrochtání, jako by tam byl divočák.

Pak to uviděl.

Mimovolně sebou trhl. Ruka na jeho ústech se sevřela ještě silněji.

Na druhé straně mýtiny se slábnoucí večerní světlo odráželo ve dvou planoucích zelených očích, jejichž pohled se obracel k němu. Stálo to na dvou nohách jako člověk a bylo to o hlavu větší než on. Odhadoval, že to váží třikrát více než on. Moucha ho kousala do krku, on se ji však pokoušel ignorovat.

Podíval se jí zpět do očí. Nedívala se na tu bestii, ona věděla, co je na druhé straně mýtiny. Místo toho ho dále pozorovala a čekala, zda nebude reagovat způsobem, který by je mohl prozradit. Opět přikývl, aby ji znovu ujistil, Až pak mu sundala ruku z úst, položila mu ji na zápěstí a držela ji u země. Z krku jí stékaly potůčky krve, jak tam nehybně ležela na měkkém měchu a nechala se mouchami kousat. Cítil každý ostrý vpich, jak ho kousaly do krku. Zachrochtání bylo krátké a tiché. Oba trochu pootočili hlavy, aby mohli vidět.

S překvapivou rychlostí to vyrazilo do středu mýtiny, pohybovalo se to šouravě, jakoby bokem. Jak to šlo, tak to chrochtalo. Planoucí zelené oči prozkoumávaly terén, zatímco dlouhý ocas pomalu švihal vzduch. Bestie naklonila hlavu na stranu, nastražila své krátké zaoblené uši a naslouchala. Velké tělo bylo porostlé srstí, výjimkou byly prsa a žaludek, které byly pokryty hladkou a lesklou růžovou kůží, pod kterou se rýsovaly provazce svalů. Mouchy bzučely kolem něčeho, co bylo namazáno na napjaté kůži. Bestie pohodila hlavou dozadu, otevřela tlamu a zasyčela do chladného nočního vzduchu. Richard viděl, jak se mezi zuby velkými jako jeho prsty mění horký dech na páru.

Aby nevykřikl hrůzou, soustředil se na bolest způsobenou kousajícími mouchami. Nemohli se odplížit ani utéct, bestie byla příliš blízko a věděl, že je příliš rychlá.

Ze země přímo před nimi se ozvalo zavřísknutí, až sebou Richard trhl. Bestie se okamžitě rozběhla pajdavým krokem k nim. Kahlan mu zaryla prsty do zápěstí, jinak se však nehýbala. Richard byl paralyzován, když viděl, jak se k nim vrhá.

Králík s ušima pokrytýma mouchami vyskočil přímo před nimi a zavřísknul ještě jednou, když byl uchopen a v mžiku roztrhnut vejpůl. Přední polovina zmizela jediným polknutím. Bestie stála přímo nad nimi a hrabala se v králičích vnitřnostech, pak nabrala trochu krve a pomazala si s ní růžovou kůži prsou a žaludku. Mouchy, včetně těch, které kousaly Richarda a Kahlan do krku, se vrátily ke stvůře, aby na ní hodovaly. Zbytek králíka byl uchopen za zadní nohy, roztržen na dvě části a sežrán.

Když bestie dojedla, opět naklonila hlavu a naslouchala. Oni dva byli přímo pod ní a zadržovali dech. Richardovi se chtělo křičet.

Velká křídla na zádech se rozevřela. Oproti mizejícímu světlu Richard viděl tepny pulzující v tenkých blánách, které tvořily její křídla. Bestie se naposled podívala kolem a šikmo poskakovala přes mýtinu. Narovnala se, dvakrát poskočila a vzlétla. Mizela směrem k hranici. Mouchy zmizely s ní.

Oba se převalili na záda, rychle dýchali, jak byli vyčerpáni tou velkou hrůzou. Richard myslel na vesničany, kteří mu říkali o bytostech z nebe, které jedly lidi. Tehdy jim nevěřil. Teď jim už věřil.

Něco v jeho tlumoku ho tlačilo do krku. Když už to nemohl více vydržet, překulil se na stranu a opřel se o loket. Byl naskrz promáčen potem, který teď ve studeném večerním vzduchu chladil jako led. Kahlan ještě ležela na zádech, měla zavřené oči a rychle dýchala. Několik kadeří se jí přilepilo na obličej, většinu vlasů měla rozhozenou po zemi. Taky byla pokryta potem, který měla kolem krku zbarven do ruda. Cítil k ní nekonečnou lítost za hrůzy v jejím životě. Přál si, aby už nikdy nemusela čelit příšerám, které, jak se zdálo, poznala tak dobře.

„Kahlan, co to bylo zač?“ 

Posadila se,  zhluboka se nadechla a podívala se dolů na něj. Zvedla ruku a shrnula trochu vlasů za uši, zbytek jí padal dopředu přes ramena.

„Byl to dlouhoocasý gar.“ 

Natáhla ruku a chytila za křídla jednu z much, které je kousaly. Musela se nějak dostat do záhybů jeho košile a rozmačkalo ji to, když se převalil na záda.

„Toto je stavěcí moucha. Garové je používají k lovu. Mouchy vyplaší kořist a gar ji chytne. Namaže z ní něco na sebe, aby měly taky mouchy. Máme velké štěstí.“ Podržela stavěči mouchu přímo před jeho nosem kvůli většímu důrazu. „Dlouhoocasí garové jsou hloupí. Kdyby to byl krátkoocasý gar, už bychom byli mrtví. Krátkoocasí garové jsou větší a  o mnoho chytřejší.“ Odmlčela se, aby se ujistila, že má jeho totální pozornost. „Ti si své mouchy počítají.“  

Byl vystrašen, vyčerpán, zmaten a měl bolesti. Přál si, aby tato noční můra skončila. S povzdechem plným zklamání se opět svalil na záda, už mu nezáleželo na tom, co to bylo, co ho tam tlačilo.

„Kahlan, jsem tvým kamarádem. Nenaléhal jsem na tebe poté, co nás napadli ti lidé a ty jsi mi nechtěla říct, oč vlastně jde.“ Oči měl zavřené. Nemohl snést zkoumavý pohled jejích očí. „Někdo jde teď taky po mně. Nevím, zda to není stejný člověk, který zavraždil mého otce. Už v tom nejsi jenom ty, ani já se už nemohu vrátit domů. Myslím si, že mám právo vědět alespoň něco z toho, co se děje. Jsem tvým kamarádem, nejsem tvým nepřítelem.  

Jednou, to jsem byl malý, jsem dostal horečku a málem jsem umřel. Zedd našel kořínek, který mě zachránil. Až do dneška to byl jediný případ, co jsem byl blízko smrti. Dnes jsem jí byl blízko třikrát. Co bych...“

Konečky jejích prstů se mu dotkly rtů, aby ho umlčely.

„Máš pravdu. Odpovím na tvé dotazy s výjimkou těch o mně. Ty zatím nemohu.“  

Posadil se a podíval se na ni. Začala se třást zimou. Sundal tlumok z ramen, vyndal přikrývku a zabalil ji do ní.

„Slíbil jsi mi oheň,“ řekla a třásla se. „Je to slib, který míníš splnit?“  

Nemohl si pomoci, a když vstával, tak se rozesmál. „Jistě. Borovice poutníků je hned na druhé straně mýtiny. Nebo kdybys chtěla, jsou ještě jiné trochu dál po stezce.“

Podívala se na něj a ustaraně svraštila čelo.

„V pořádku,“ usmál se, „nalezneme si u stezky jinou borovici poutníků.“  

Zeptala se ho: „Co je to borovice poutníků?“

Kapitola pátá

Richard přidržel silné větve stromu. „Toto je borovice poutníků,“ oznámil, „přítel každého pocestného.“

Uvnitř byla tma. Kahlan přidržela větve stranou, takže mohl vidět v měsíčním světle a dokázal se strefit ocílkou do křesadla a rozdělat oheň. Mraky se hnaly přes měsíc a oni mohli vidět svůj dech ve studeném vzduchu. Richard už tady dříve byl, buď když šel za Zeddem nebo od něj, a připravil malé ohniště z kamenů. Bylo tam suché dřevo a na druhé straně kupka suché trávy, kterou používal jako postel. Jelikož neměl u sebe svůj nůž, byl rád, že tady nechal i zásobu troudu. Oheň se rychle rozhořel a naplnil prostor pod spodními větvemi stromu blikajícím světlem.

Richard nemohl stát úplně vzpřímen pod větvemi na tom místě, kde vyrůstaly z kmene. Větve byly holé u kmene, jehličí bylo až na jejich koncích. Vytvářely uvnitř prázdný prostor, ve kterém se nižší větve skláněly až k zemi. Pokud si člověk dával pozor, strom jen tak lehce nechytl. Dým z malého ohně se spirálovitě vinul kolem kmene nahoru. Jehličí rostlo tak hustě, že i v pořádném dešti bylo uvnitř sucho. Richard přečkal mnohé deště v borovicích poutníků. Vždy rád přebýval v malých, ale útulných úkrytech, když cestoval po Hartlandu.

Teď měl z tohoto utajeného úkrytu obzvlášť velkou radost. Před jejich setkáním s dlouhoocasým garem byly v lese rostliny a zvířata, před kterými měl silný respekt, nebylo v nich však nic, z čeho by měl hrůzu.

Kahlan se posadila před oheň se zkříženýma nohama. Ještě se třásla a přikrývku měla kolem hlavy jako kapuci, držela si ji těsně pod bradou.

„Nikdy předtím jsem neslyšela o borovicích poutníků. Nejsem zvyklá být v lese, když cestuji, připadají mi však, že jsou nádherným místem na spaní.“ Bylo na ní vidět, že je unavená ještě více než on.  

„Kdy jsi spala naposled?“ 

„Myslím, že před dvěma dny. Všechno se mi to slilo dohromady.“ 

Richard byl překvapen, že ještě udržela oči otevřené. Když utíkali před komandem, sotva s ní stačil držet krok. Věděl, že ji kupředu hnala hrůza.

„Proč tak dlouho?“ 

„Nebylo by to moc moudré spát na hranici.“ Kahlan pozorovala oheň, byla očarovaná jeho teplým objetím, jeho světlo se jí třepotalo na obličeji. Uvolnila si přikrývku pod bradou a nechala ji viset, takže mohla natáhnout ruce a ohřívat si je blíž u ohně. 

Projel jím mráz, když myslel na to, co bylo na hranici a co by se stalo, kdyby tam člověk usnul.

„Máš hlad?“ 

Přikývla.

Richard zahrabal v tlumoku, vyndal kotlík a odešel ho naplnit k malému jezírku vytvořenému potůčkem,  kolem kterého  krátce předtím  prošli. Zvuky noci zaplňovaly vzduch, který byl tak studený, že se zdálo, že by mohl prasknout, kdyby člověk nebyl opatrný. Opět si vynadal za to, že opustil svůj dům kromě jiného i bez svého zálesáckého pláště. Vzpomínka na to, co na něj v domě čekalo, ho pak roztřásla ještě víc.

Z každého brouka, který zakroužil kolem něj, se roztřásl strachem ze stavěcí mouchy. Několikrát ztuhl uprostřed kroku a pak si s ulehčením oddechl, když uviděl, že to je pouze bílý lesní cvrček, můra nebo zlatoočka. Stíny mizely a objevovaly se podle toho, jak mraky zakrývaly měsíc. Nechtěl se dívat nahoru, ale nakonec to udělal. Hvězdy zhasínaly a opět se rozsvěcely podle toho, jak se jemné mraky z průhledné tkaniny tiše pohybovaly po nebi. Všechny kromě jednoho, který stál na místě.

Vešel dovnitř prochladlý až do morku kostí a položil kotlík na oheň. Vybalancoval ho na třech kamenech. Richard si začal sedat proti ní, pak si to rozmyslel a sedl si vedle ní. Řekl si, že je to proto, že mu je tak zima. Když slyšela, jak mu drkotají zuby, položila mu kolem ramen polovinu přikrývky, svou polovinu si nechala sklouznout z hlavy k ramenům. Přikrývka teplá od jejího těla ho příjemně hřála. Tiše seděl a nechal do sebe vnikat teplo.

„Nikdy jsem neviděl nic, co by se podobalo garovi. Středozemí musí být strašné místo.“ 

„Mnohá jsou nebezpečí ve Středozemí,“ Roztoužený úsměv se jí objevil na obličeji. „Je tam též mnoho fantastických a kouzelných věcí. Je to krásné a báječné místo. Garové však nejsou ze Středozemí, pocházejí z D'Hary.“ 

Překvapeně se na ni podíval. „Z D'Hary, zpoza druhé hranice?“

D'Hara. Až do dnešní bratrovy řeči nikdy neslyšel toto jméno vyslovit jinak než v opatrně šeptaných  vyprávěních starých lidí nebo v proklínání. Kahlan pokračovala v pozorování ohně.

„Richarde -“ Odmlčela se, jako by se mu bála říci zbytek, „- druhá hranice již neexistuje. Hranice mezi Středozemím a D'Harou už od jara nestojí.“ 

Šok v něm vyvolal pocit, že přízračná D'Hara právě teď udělala strašlivý a obrovský skok, kterým se přiblížila. Snažil se nalézt smysl v tom, co se dozvídal.

„Možná je můj bratr větším prorokem, než si sám myslí.“ 

„Možná,“ řekla vyhýbavě. 

„I když by se dalo těžko uživit jako prorok, který předpovídá události, jež se již staly.“ Úkosem se na ni podíval. 

Kahlan se usmála a pomalu si kroutila kadeř. „Když jsem tě poprvé uviděla, měla jsem dojem, že nejsi žádný blázen.“ V jejích zelených očích se odrážel oheň. „Děkuji ti, že jsi mi neprokázal, že jsem se mýlila.“

„Michael má postavení, ve kterém má znalosti, které jiní nemají. Možná se pokouší připravit lidi a donutit je, aby si zvykli na tuto myšlenku, aby nezpanikařili, když to zjistí.“ 

Michael často říkal, že informace je peněžní jednotkou moci a že tento peníz se nemá lehkovážně spotřebovávat. Poté, co se stal radním, vyzýval lidi, aby informace přinášeli nejdřív k němu. I farmář s nějakou zkazkou získal jeho slyšení, a když se příběh ukázal jako pravdivý, tak získal i jeho přízeň.  

Voda se začala vařit. Richard se naklonil, zachytil prstem popruh a přitáhl si tlumok k sobě. Pak se opět zabalil do přikrývky. Pohrabal se v tlumoku, našel pytlík sušené zeleniny a část z ní nasypal do kotlíku. Z kapsy vytáhl ubrousek, ve kterém byly čtyři tlusté klobásy, Rozlámal je a nasypal do kotlíku s polévkou.

Kahlan vypadala překvapeně. „Odkud jsou? Ukradl jsi je ze slavnosti tvého bratra?“ V jejím hlase bylo slyšet nesouhlas.

„Dobrý zálesák,“ řekl, olízl si prsty a podíval se na ni, „vždy plánuje a pokouší se znát, odkud přijde jeho následující jídlo.“ 

„O tvých způsobech nebude mít dobré mínění.“ 

„Já nemám dobré mínění o jeho způsobech.“ Věděl, že v této věci se s ním nebude dohadovat. „Kahlan, nechci omlouvat způsob, jakým se choval. Už od doby, co nám zemřela matka, to bylo těžké s ním vydržet. Vím však, že mu na lidech záleží. Pokud chce být dobrým radním, musí mu na nich záležet. Musí být pod velkým tlakem. Já bych určitě takovou odpovědnost nechtěl. On však vždy toužil jenom po tom, aby se stal důležitým člověkem. Když je teď prvním radním, má to, co vždy chtěl. Měl by být spokojen, ale zdá se, že je ještě méně tolerantní. Vždy má mnoho práce a vždy úsečně rozkazuje. V poslední době má stále zlou náladu. Je možné, že když dostal, co chtěl, nebylo to přesně to, co si představoval. Přál bych si, aby byl spíše takový, jako byl kdysi.“ 

Zašklebila se: „Alespoň jsi měl rozum a vybral jsi nejlepší klobásky.“

To pomohlo uvolnit napětí. Oba se rozesmáli.

„Kahlan, já tomu nerozumím. Tomu, co se děje s hranicí. Já ani nevím, co ta hranice vlastně je, vím jenom to, že jejím účelem bylo oddělit země od sebe, aby byl mír. A každý přirozeně ví, že ať na hranici vstoupí kdokoli, nedostane se z ní živý. Slídič a hraničáři dohlížejí a zabezpečují, aby se jí lidé pro vlastní dobro vyhýbali.“  

„Mladí lidé se zde neučí dějinám tří zemí?“ 

„Ne. Já sám jsem to vždy považoval za divné, protože jsem to chtěl vědět. Nikdo mi však toho mnoho neřekl. Lidé mne považují za podivína, neboť chci věci znát a vyptávám se na ně. Starším lidem se zdá podezřelé, že se vyptávám, a říkají mi, že je to příliš dávno, aby si to pamatovali, nebo se vymluví na něco jiného.  

Můj otec a Zedd mi řekli, že kdysi, ještě předtím, než vznikla hranice, žili ve Středozemí. Předtím než byla vztyčena, přišli oba do Západozemí. Potkali se tedy dříve, než jsem se narodil. Říkali mi, že předtím než tady stála hranice, byla strašná doba, a že se tady mnoho válčilo. Oba mi řekli, že nepotřebuji vědět víc, než že to byla hrozná doba, na kterou je nejlépe zapomenout. Zedd mi z ní vždy připadal nanejvýš zatrpklý.“

Kahlan ulomila kousek suché větve a hodila ho do ohne, kde vzplál jasným plamenem.

„Ten příběh je opravdu dlouhý. Pokud chceš, povyprávím ti z něj něco.“ Když se k němu otočila, tak přikývl, aby pokračovala. 

„Kdysi dávno, ještě předtím, než se narodili naši rodiče, byla D'Hara pouhou konfederací království, stejně jako Středozemí. Nejkrutějším z panovníků D'Hary byl Panis Rahl. Byl to hrabivec. Od prvního dne své vlády začal polykat celou D'Haru, jedno království za druhým, často ještě dříve, než zaschnul inkoust na mírové smlouvě. Nakonec měl v područí celou D'Haru, ale místo toho, aby ho to uspokojilo, tak to jenom povzbudilo jeho apetit. Zanedlouho obrátil svou pozornost k zemím, které jsou dnes Středozemím. Středozemí je volná konfederace svobodných států, svobodných přinejmenším v tom, že si vládnou tak, jak to považují za vhodné, a svobodných, jen pokud žijí mezi sebou v míru.  

V době, kdy Rahl dobyl celou D'Haru, si národy Středozemí uvědomovaly, co má v úmyslu, a nechtěly se stát jeho lehkou kořistí. Věděly, že podpis mírové smlouvy s ním by byl stejně dobrý jako podpis pozvání k invazi. Místo toho se rozhodly, že zůstanou svobodné, a spojily se ve společné obraně prostřednictvím Rady Středozemí. Mnohé ze svobodných států si nebyly navzájem příznivě nakloněny, ale věděly, že pokud nebudou bojovat společně, zemře každý sám, jeden po druhém.

Panis Rahl vrhl proti nim celou moc D'Hary. Válka zuřila po mnoho let.“

Kahlan odlomila další kousek větve a nakrmila jím  oheň.  „Když  byl nakonec  postup jeho legií zpomalen a pak zastaven, Rahl si vzal na pomoc magii. V D'Haře je magie taky, není jenom ve Středozemí. V té době byla magie všude. Tehdy nebyly od sebe izolované státy, neexistovaly neprostupné hranice. Zkrátka, Panis Rahl byl krutý i v používání magie proti svobodným národům. Byl strašně brutální.“

„Jaký druh magie? Co udělal?“  

„Část z toho byly triky, nemoci, horečky, nejhorší z toho však bylí stínoví lidé.“  

Richard svraštil čelo. „Stínoví lidé? Co byli zač?“

„Stíny ve vzduchu. Stínoví lidé nemají pevnou podobu, žádný konkrétní tvar, nejsou vlastně ani živí, tak jak my známe život. Jsou to bytosti stvořené magií.“ Natáhla ruku a klouzavě mu s ní pohybovala před obličejem. „Vznášeli se a přibližovali se přes pole nebo přes les. Zbraně na ně nepůsobily. Meče a šípy jimi procházely, jako kdyby nebyli nic než dým. Nešlo se před nimi ukrýt, stínoví lidé každého všude našli. Jeden z nich připlul vzduchem až k člověku a dotkl se ho. Dotek způsobil, že se celé tělo pokrylo puchýři a nateklo a nakonec prasklo. Nikdo nikdy nepřežil dotek stínového člověka. Celé pluky byly vybity do posledního muže.“  

Schovala si ruku pod přikrývku. „Když Panis Rahl začal používat magii tímto způsobem, na stranu Středozemí se přidal velký a proslulý čaroděj.“

„Jak se jmenoval ten velký a proslulý čaroděj?“  

„Je to součástí tohoto příběhu. Počkej, až se k tomu dostanu.“ 

Richard zamíchal do polévky koření a se zaujetím poslouchal pokračování jejího příběhu.

„Tisíce a tisíce lidí již předtím zemřelo v bitvách, magie jich však zabila ještě více. Bylo to zlé období, když po tolika letech boje bylo tak mnoho lidí postiženo magií, kterou vyvolal Rahl. S pomocí velkého čaroděje, který držel v šachu magii Panise Rahla, byly jeho legie zahnány nazpět do D'Hary.“  

Richard přidal březovou větev do ohně. „Jak ten velký a proslulý čaroděj zastavil stínové lidi?“

„Vyčaroval armádám válečné rohy. Když stínoví lidé přicházeli, naši mužové zatroubili na rohy a kouzlo odválo stínové lidi stejně, jako vítr odvane dým. To změnilo průběh bitvy v náš prospěch.  

Války byly pustošivé a dospělo se k názoru, že vpád do D'Hary a zničení Rahla i s jeho vojskem by bylo spojeno s velkými oběťmi. Něco se však muselo udělat, aby se Rahlovi zabránilo pokusit se o něco takového ještě jednou, protože všichni věděli, že by to jinak udělal. Mnoho lidí mělo větší strach z magie než z hord D'Hary a nechtělo s ní už nikdy mít nic společného. Chtěli žít tam, kde by nebyla žádná magie. Pro tyto lidi bylo vybráno Západozemí. Tak došlo k tomu, že vznikly tři země. Hranice byly vytvořeny s pomocí magie, samy však kouzelné nejsou.“

Richard ji pozoroval, jak odvrátila zrak. „Jaké jsou tedy?“

I když měla hlavu odvrácenou, viděl, jak se jí na okamžik zavřely oči. Vzala si od něj lžící a ochutnala polévku, o které věděl, že ještě nemůže být hotová. Podívala se na něj, jako kdyby se ho ptala, jestli to chce opravdu vědět. Richard vyčkával.

Kahlan se upřeně zadívala do ohně. „Hranice jsou částí podsvětí, toho místa, kde vládnou mrtví. Byly do našeho světa přičarovány magií, aby oddělily tři země. Jsou jako opony spuštěné na zemi. Jako trhliny ve světě živých.“

„Tím myslíš, že dostat se na hranici znamená totéž jako propadnout škvírou do jiného světa? Do světa mrtvých?“  

Zavrtěla hlavou. „Ne, náš svět tady zůstal. Podsvětí je tam taky, na stejném místě a ve stejné době. Přejít místem, kde leží hranice a taky podsvětí, trvá asi dva dny. Když kráčíš územím hranice, kráčíš taky podsvětím. Je to pustina. Jakýkoliv život, který se dotkne podsvětí nebo je dotčen podsvětím, se dotýká smrti. Proto nikdo nemůže přejít hranici. Když na ni vstoupíš, vstoupíš do země mrtvých. Nikdo nemůže vstát z mrtvých.“

„Tak jak jsi to dokázala ty?“  

Polkla a pozorovala oheň. „S pomocí magie. Hranice sem byla přivolána kouzlem, takže čarodějové se domnívali, že by mě s pomocí magie a pod její ochranou mohli bezpečně dostat přes hranici. To čarování však pro ně bylo strašlivě těžké. Zabývali se věcmi, kterým plně nerozuměli, bylo to nebezpečné. Oni na tento svět hranice nepřičarovali, takže si nebyli jistí, zda to bude fungovat. Nikdo z nás nevěděl, co se může stát.“ Její hlas byl slabý a bezvýrazný. „I když se mi podařilo projít, obávám se, že se jí nikdy nebudu moci zbavit.“

Richard fascinovaně seděl. S hrůzou myslel na to, čemu musela čelit, myslel na to, že prošla podsvětím a dostala se přes svět mrtvých, i když jí při tom pomáhala magie. Bylo to něco nepředstavitelného. Její vystrašené oči se na něj podívaly. Byly to oči, které viděly věci, které nikdo jiný ještě nikdy neviděl.

Zašeptal jí: „Řekni mi, co jsi tam viděla?“

Její kůže byla teď popelavě bledá, opět se zahleděla do ohně. Zapraskala březová větvička a ona sebou trhla. Dolní ret se jí začal chvět a oči se jí naplnily slzami, které odrážely plápolající plameny. Ona však oheň neviděla.

„Zpočátku,“ řekla nepřítomným hlasem, „to bylo, jako kdybych procházela vrstvami chladného ohně, který bývá vidět v noci na severním nebi.“ Její hruď se začala dmout. „Uvnitř je to ještě hlubší než temnota.“ Oči měla vytřeštěné a vlhké. Tichý sten jí unikl z úst spolu s dechem. „Teď je... někdo... tady... se mnou.“  

Celá zmatená se obrátila k němu. Zdálo se, že si neuvědomuje, kde je. Zmocnil se ho panický strach, když v jejích očích uviděl bolest - bolest, kterou vyvolal on svým dotazem. Přikryla si ústa dlaní a slzy jí stékaly po tvářích. Oči se jí zavřely a vyrazila ze sebe tichý a žalostný výkřik. Richardovi naskočila husí kůže.

„Má... matka,“ vzlykala, „neviděla jsem ji už tolik let..., a moje mrtvá sestra... Dennee... Jsem tak osamělá... a bojím se...“ Jak plakala, začala lapat po dechu. 

Začal ji ztrácet ve prospěch mohutných přízraků toho, co viděla v podsvětí. Vypadalo to tak, jako kdyby si ji táhly zpátky, aby ji utopily. Richard, celý zoufalý, jí položil ruce na ramena a otočil ji obličejem k sobě.

„Kahlan, podívej se na mne! Dívej se na mne!“ 

„Dennee...,“ oddychovala prudce, její prsa se dmula, jak se snažila od něj osvobodit.  

„Kahlan!“  

„Jsem tak osamělá... a bojím se...“  

„Kahlan! Jsem tady s tebou! Podívej se na mne!“  

Dále křečovitě naříkala a lapala po vzduchu. Její oči se otevřely, nebyly však zaměřené na něj, dívaly se na úplně jiné místo.

„Nejsi sama, jsem tady s tebou! Já tě nedám!“  

Zakvílela: „Jsem tak osamělá.“

Zatřásl s ní, pokoušel se ji přimět, aby ho slyšela. Její kůže byla bílá a mrtvolně studená, stále zápasila s dechem. „Jsem tady u tebe, nejsi sama!“ Zoufale s ní ještě jednou zatřásl, ale nepomáhalo to. Ztrácel ji.

V boji o kontrolu nad svou rostoucí panikou Richard udělal jedinou věc, která ho napadla. Když v minulosti čelil panice, naučil se ji kontrolovat. V kontrole byla síla. Začal to dělat teď. Možná by jí mohl dát něco ze své síly. Zavřel oči, zahnal strach, zablokoval paniku a hledal uvnitř v sobě klid. Nechal mysl, aby se soustředila na jeho vnitřní sílu. V tichu vlastní mysli zablokoval svůj strach a zmatek, soustředil své myšlenky pouze na sílu tohoto klidu. On přece nedovolí podsvětí, aby si ji vzalo.

Říkal její jméno klidným hlasem. „Dovol, abych ti pomohl. Nejsi sama. Jsem tady s tebou. Naber si z mé síly.“

Jeho ruce jí svíraly ramena. Cítil, jak se třese, když vykřikuje zajíkavými vzlyky a zápasí s dechem. Představoval si, jak jí posílá svou sílu, jak tato vystupuje z jeho rukou v místě, kde se dotýká jí. Představoval si, jak se tento kontakt rozšiřuje na její mysl, jak jí dává všechnu svou sílu a jak ji z temnoty přitahuje zpátky k sobě. On bude tou jiskřičkou světla a života v temnotách, která ji přivede nazpět do tohoto světa, nazpět k němu.

„Kahlan, jsem tady. Neopustím tě. Nejsi sama. Jsem tvým kamarádem. Důvěřuj mi.“ Jemně jí zmáčkl ramena. „Vrať se ke mně, prosím.“  

Představil si v duchu rozžhavené bílé světlo a doufal, že jí to pomůže. Neslyšně se modlil: Prosím vás, dobří duchové, kéž to světlo uvidí. Kéž jí to světlo pomůže. Kéž využije mou sílu.

„Richarde?“ Zavolala jeho jméno, jako kdyby ho hledala.  

Ještě jednou jí zmáčkl ramena. „Jsem tady. Neopustím tě. Vrať se ke mně.“

Opět začala dýchat. Oči se jí zaostřily na jeho obličej. Úleva se jí rozlila po obličeji, když ho poznala a když začala plakat, jak se zdálo, normálnějším způsobem. Zhroutila se na něj a držela se ho, jako by byl skála v řece. Přitiskl ji k sobě a nechal ji vyplakat se na svém rameni, přitom jí říkal, že je všechno v pořádku. Měl velký strach, že by mu ji mohlo podsvětí vzít, a tak ji nechtěl od sebe pustit.

Natáhl se dolů, vzal přikrývku a zabalil ji do ní, jak to jen nejlíp šlo. Teplo se jí opět navracelo do těla. Byl to další znak toho, že už je v bezpečí. Richard byl ale zmaten z toho, jak rychle ji podsvětí táhlo zpět k sobě. Nemyslel si, že by se něco takového mohlo stát. Nebyla tam dlouho a on vlastně ani nevěděl, jak ji dostal zpátky, věděl však, že to bylo na poslední chvíli.

Oheň osvětloval vnitřek borovice poutníků jemným rudým svitem. V tichu to opět vypadalo jako bezpečné útočiště. Věděl, že to je pouhé zdání. Dlouho ji držel, hladil po vlasech a jemně kolébal. Něco ve způsobu, jakým se ho držela, mu napovídalo, že ji velmi dlouho nikdo takto nedržel a neutěšoval.

Nevěděl nic o čarodějích nebo o magii, nikdo by však Kahlan neposlal přes hranici a do podsvětí bez pádného důvodu. Zajímalo ho, co by mohlo být tak důležité.

Vzepřela se mu z ramene a posadila se, byla v rozpacích. „Je mi to líto, neměla jsem se tě dotýkat tímto způsobem. Byla jsem...“

„To je v pořádku, Kahlan. Prvním úkolem kamaráda je poskytnout rameno, na kterém se dá vyplakat.“  

Přikývla, ale nezvedla hlavu. Richard na sobě cítil její pohled, když sundával polévku z ohně a nechával ji trochu vystydnout. Vložil do plamenů další kousek dřeva a vyslal tím nahoru jiskry, které kroužily nahoru spolu s dýmem.

„Jak to děláš?“ zeptala se potichu.  

 „Co jak dělám?“  

„Jakým způsobem kladeš otázky, které naplní moji mysl obrazy a donutí mě odpovídat, i když to nemám v úmyslu?“ 

Pokrčil rameny, byl z toho trochu nesvůj. „Zedd se mě na to taky vyptává. Myslím, že to je něco, s čím jsem se narodil. Někdy si myslím, že to je prokletí.“ Odvrátil se od ohně, aby se na ni opět podíval. „Kahlan, lituji, že jsem se tě ptal, co jsi tam viděla. Bylo to ode mě nedomyšlené. Někdy zdravý rozum nedrží krok s mou zvědavostí. Je mi líto, že jsem ti způsobil bolest. A to, jak tě to táhlo do podsvětí... To se ale nemělo stát, je to tak?“

„Ne, nemělo se to stát. Bylo to téměř, jako kdyby na to někdo čekal, aby mne stáhl zpět, když jsem začala vzpomínat na to, co jsem viděla. Obávám se, že kdybys tady nebyl, ztratila bych se tam. V temnotě jsem viděla světlo. Něco, co jsi udělal, mne přivedlo zpátky.“ 

Richard zvedl lžíci, přitom se zamyslel. „Možná je to pouze tím, že jsi nebyla sama.“

Kahlan mírně pokrčila rameny. „Je to možné.“

„Mám pouze jednu lžíci. Můžeme se o ni podělit.“ Nabral plnou lžíci polévky a pofoukal ji, než ji okusil. „Není to mé nejlepší dílo, ale je to lepší než dloubnout něčím ostrým do oka.“ Mělo to žádoucí účinek, usmála se. Podal jí lžíci.  

Přikývla. „Rozumím. Je to v pořádku.“

Nechal ji sníst trochu polévky a pak pokračoval: „Co se stalo poté, když začaly existovat hranice? Co se stalo s tím velkým čarodějem?“

Předtím než mu podala lžíci, nabrala si kousek klobásy. „Předtím než hranice vznikly, stala se ještě jedna věc. Zatímco velký čaroděj udržoval magii v patřičných mezích, Panis Rahl se mu důkladně pomstil. Vyslal z D'Hary komando... a to zabilo čarodějovu manželku a dceru.“

Richard se na ni upřeně zadíval. „Co udělal čaroděj Rahlovi?“

„Zadržoval Rahlovu magii a držel ho v D'Haře, až dokud nezačala vznikat hranice. V tom okamžiku vyslal přes ni kouli čarodějnického ohně. Dovolil jí, aby se dotkla smrti, a nabyla tak síly obou světů. Po ní tam už byla hranice.“  

Richard nikdy neslyšel o čarodějnickém ohni, nemyslel si však, že by si to vyžadovalo nějaké vysvětlování. „Co se tedy stalo Panisovi Rahlovi?“

„Když už tam stála hranice, nikdo si nemohl být jistý, nemyslím si však, že by si kdokoliv chtěl vyměnit svůj osud s osudem Panise Rahla.“  

Richard jí podal lžíci a ona chvíli jedla, zatímco si on snažil představit oprávněné a spravedlivé rozhořčení čaroděje. Po několika soustech mu vrátila lžíci a pokračovala.

„Zpočátku bylo všechno v pořádku, pak však Rada Středozemí začala dělat věci, které velký čaroděj prohlašoval za zkorumpované. Bylo to něco, co se týkalo magie. Zjistil, že rada porušovala dohody o tom, jak má být síla magie kontrolována. Řekl jim, že jejich nenasytnost povede ve spojení s tím, co dělají, k horším hrůzám, než byly ty, které se podařilo odstranit ve válkách. Mysleli si, že vědí lépe než on, jak se má zacházet s magií. Do velmi významné pozice najmenovali někoho z politických důvodů, do tohoto postavení ho však mohl jmenovat výlučně čaroděj. Rozzuřil se a řekl jim, že toto postavení je takové, že pro něj může najít vhodnou osobu jenom čaroděj a že jenom čaroděj ho může do této pozice jmenovat. Velký čaroděj cvičil další čaroděje, tito se však ve své chtivosti postavili na stranu rady. Velký čaroděj byl rozlícen. Řekl, že jeho žena a dcera zemřely zbytečně. Velký čaroděj jim řekl, že za trest jim udělá tu nejhorší věc, kterou lze udělat, totiž že je opustí a nechá je, aby trpěli důsledky svého jednání.“  

Richard se usmál. Vypadalo to, jako kdyby to říkal Zedd.

„Řekl jim, že když tak dobře vědí, jak se má všechno dělat, tak ho nepotřebují. Odmítl jim dále pomáhat. Když ale odcházel, tak vykouzlil čarodějnické předivo...“ 

„Co je to čarodějnické předivo?“  

„Je to kouzlo, které vyvolá čaroděj. Když odcházel, tak vykouzlil nad všemi čarodějnické předivo. To přimělo lidi, aby zapomněli jeho jméno, a dokonce i jak vypadá. Proto nikdo neví, jak se jmenuje ani kdo to vlastně je.“  

Kahlan hodila do ohně kus větve, pak se zamyšleně dívala do prázdna. Vrátil se k polévce a čekal, až bude ve svém příběhu pokračovat. Po několika minutách to udělala.

„Počátkem loňské zimy vzniklo to hnutí.“  

Vzdálil lžíci s polévkou od úst a podíval se na ni. „Jaké hnutí?“

„Hnutí Darkena Rahla. Zdálo se, že vzniká z ničeho. Znenadání davy lidí ve větších městech pokřikovaly jeho jméno, říkaly mu 'Otec Rahl', říkaly, že on je tím největším mírotvůrcem, který kdy žil. Divné je, že je to syn Panise Rahla z D'Hary, z druhé strany hranice. Jak tedy může někdo o něm něco vědět?“ Odmlčela se a dovolila mu, aby pouvažoval nad důležitostí této skutečnosti.  

„A pak začali přes hranici přecházet garové. Než se každý naučil zůstávat v noci doma, tak zabili mnoho lidí.“  

„Jak se jim podařilo dostat se přes hranici?“  

„Hranice slábla, jenomže to nikdo nevěděl. Jak slábla, tak mizela seshora, garové ji tedy mohli přeletět. Na jaře zmizela úplně. Pak Lidová mírová armáda, armáda Darkena Rahla, vpochodovala přímo do velkých měst. Místo toho, aby Středozemšťané s vojáky bojovali, tak jejich davy všude vojákům házely květiny. Lidé, kteří květiny neházeli, byli pověšeni.“ 

Richard se na ni díval s očima široce otevřenýma. „Zabíjela je armáda?“

Ostře se na něj podívala, „Ne, udělali to ti, co házeli květiny. Říkali, že jsou hrozbou pro mír, takže je zabili. Lidová mírová armáda nemusela hnout ani prstem. Hnutí tvrdilo, že to dokazuje, jak opravdově si Darken Rahl přeje mír, protože jeho armáda odpůrce nezabíjí. Po jisté době armáda zakročila a zabíjení zastavila. Odpůrci byli místo toho posíláni do osvětových škol, aby se učili o velikosti Otce Rahla a o tom, jaký to je mírotvůrce.“

„To se opravdu v těch osvětových školách učili, jakým velikánem je Darken Rahl?“  

„Není většího fanatika, než je konvertita. Většina z nich nedělá celý den nic jiného, než že sedí a prozpěvuje jeho jméno.“  

„Středozemí se tedy nebránilo?“ 

„Darken Rahl předstoupil před radu a požádal ji, aby se s ním spojila v mírovém spojenectví. Ti, kteří se připojili, byli vyzdvihováni jako zastánci harmonického soužití, a ti, kteří se nepřipojili, byli vyzdviženi jako zrádci a byli na místě veřejně popraveni samotným Darkenem Rahlem.“  

„Jak se to...“  

Pozvedla ruku a zavřela oči. „Darken Rahl nosí za pasem zakřivený nůž. Má z toho velké potěšení, když ho může použít. Richarde, prosím tě, nežádej mě,  abych ti řekla, co těm lidem udělal. Můj žaludek by to vyprávění nesnesl.“

„Chtěl jsem se tě zeptat, jak na to všechno reagovali čarodějové.“  

„Ach ti? No, začalo jim to otvírat oči.  

- Rahl nato prohlásil používání magie za protizákonné a prohlásil každého, kdo by ji použil, za buřiče. Musíš chápat, že ve Středozemí je trochu magie v mnoha lidech a v mnoha stvořeních. Je to něco podobného, jako kdyby někdo řekl, že jsi zločincem jenom proto, že máš dvě ruce a dvě nohy, a že je nutné je uříznout. Pak postavil mimo zákon oheň.“

Jeho oči se zvedly od polévky. „Oheň? Proč?“

„Darken Rahl nevysvětluje důvod, proč něco přikazuje. Čarodějové však oheň používají. On se jich však nebál. Má větší moc, než měl jeho otec, má jí více než každý čaroděj. Jeho stoupenci zákaz odůvodňují různě, hlavním důvodem je prý to, že oheň byl použit proti otci Darkena Rahla, oheň je tedy výrazem neúcty k rodu Rahlů.“ 

„Tak kvůli tomuto jsi chtěla sedět před ohněm.“  

Přikývla. „Mít ve Středozemí oheň na nevhodném místě, a to ještě bez svolení Darkena Rahla nebo jeho stoupenců, je přivoláváním smrti.“ Kouskem dřívka začala rýt do země. „Možná tomu bude tak i v Západozemí. Tvůj bratr se nezdá být daleko od toho, aby postavil oheň mimo zákon. Možná...“

Zarazil ji. „Naše matka ztratila v ohni život.“ Tón jeho hlasu byl zřetelně výstražný. „Proto si můj bratr Michael dělá s ohněm starosti. Toto je jediný důvod. A on nikdy nic neříkal o tom, že by ho chtěl zakázat zákonem. On pouze chce udělat něco proti tomu, aby nebylo ostatním ublíženo stejně jako jí. Není na tom nic špatného, když někdo chce, aby se lidem neubližovalo.“

Podívala se na něj se zvednutým obočím. „Nezdálo se, že by mu záleželo na tom, že ti ubližuje.“

Richard se zhluboka nadechl a potlačil svůj vztek. „Vím, že to tak vypadá, ty ho však nechápeš. On už je takový. Vím, že mi neměl v úmyslu ublížit.“ Richard si přitáhl kolena k tělu a objal je rukama. „Poté, co naše matka zemřela, trávil Michael stále víc času se svými přáteli. Chtěl se spřátelit s každým, o kom si myslel, že to je důležitý člověk. Někteří z nich byli nafoukaní a arogantní. Otci se někteří z Michaelových přátel nelíbili a řekl mu to. Kvůli tomu se hádali.

Jednou otec přišel domů s vázou, která měla nahoře vymodelované malé postavičky, které jako by tančily na jejím okraji. Byl na ni pyšný. Řekl, že je starožitná a že si myslí, že by za ni dostal zlatý dukát. Michael řekl, že on by za ni dostal víc. Dohadovali se, až nakonec otec Michaelovi dovolil, aby vázu šel prodat on. Michael se vrátil a hodil na stůl čtyři dukáty. Otec se na ně strašně dlouho díval. Pak řekl velmi tiše, že ta váza nemá cenu čtyř dukátů, a chtěl vědět, co Michael napovídal lidem. Michael řekl, že jim řekl to, co chtěli slyšet. Otec se natáhl, aby sebral ty čtyři zlaťáky, Michael však na ně připlácnul ruku. Zvedl tři a řekl, že otci patří pouze jeden, protože očekával, že získá pouze jeden. Poté řekl: 'V tomto je cena mých přátel, Georgi.'„

Tehdy to bylo poprvé, co mu Michael řekl 'Georgi'. Můj otec ho už nikdy nenechal nic prodávat.

Chceš vědět, co Michael udělal s těmi penězi? Když se otec vydal opět na cesty, splatil většinu z dluhů naší rodiny. Sobě nekoupil vůbec nic.

Někdy je Michael dosti hrubý tím, jak něco dělá. Tak tomu bylo i dnes, když každému vyprávěl o naší matce a ukázal na mne, já však vím, že... Já vím, že mu na srdci leží ten největší prospěch všech lidí. Nechce, aby ještě někomu oheň ublížil. To je všechno, on zkrátka nechce, aby někdo jiný musel projít tím, čím jsme prošli my. Pokouší se dělat jenom to, co je pro každého nejlepší.“

Kahlan nezvedla hlavu. Ještě chvíli ryla do země a potom odhodila dřívko do ohně. „Promiň mi to, Richarde. Neměla bych být tak podezřívavá. Vím, jak moc to bolí, když ztratíš matku. Jistě máš pravdu.“ Až teď se na něj podívala. „Odpustíš mi to?“

Richard se usmál a přikývl. „Samozřejmě. Domnívám se, že kdybych měl za sebou to co ty, rychle bych si o všem myslel jen to nejhorší. Promiň, že jsem na tebe tak vyjel. Když mi promineš můj tón, nechám tě dojíst polévku.“

S úsměvem přikývla na souhlas a on jí podal zbytek polévky.

Chtěl od ní slyšet zbytek příběhu, ale chvíli počkal a sledoval, jak jí. Pak se zeptal: „Takže ďharanská vojska dobyla celé Středozemí?“

„Středozemí je veliké. Lidová mírová armáda okupuje pouze několik větších měst. Lidé na mnohých místech toto spojenectví ignorují. Rahlovi to ve skutečnosti nevadí. Považuje to za nepodstatný problém. Jeho pozornost se obrátila jiným směrem. Čarodějové zjistili, že jeho skutečným cílem je magie, před jejímž zneužíváním velký čaroděj radu varoval. S magií, kterou Darken Rahl hledá, se stane pánem všeho bez toho, že by o to s někým musel bojovat. 

Pět z čarodějů si uvědomilo, že udělalo chybu a že velký čaroděj měl vlastně pravdu. Chtěli získat v jeho očích vykoupení a zachránit Středozemí i Západozemí před tím, co se stane, když se Darken Rahl zmocní magie, kterou hledá. Tak pátrali po velkém čarodějovi, Rahl se však po něm shání taky.“

„Mluvila jsi o pěti čarodějích. Kolik jich je?“  

„Bylo jich sedm: velký čaroděj a jeho šest žáků. Stařec zmizel, jeden z žáků se zaprodal královně, což je u čaroděje velmi nečestná věc.“ Odmlčela se a na chvilku se zamyslela. „A jak jsem ti již řekla, těch zbylých pět je mrtvých. Předtím než zemřeli, tak prohledali celé Středozemí, ale velkého čaroděje nemohli najít. On ve Středozemí není.“  

„Tak si mysleli, že je v Západozemí?“ 

Kahlan upustila lžíci do prázdného kotlíku. „Ano, je tady.“

„A oni si mysleli, že velký čaroděj může zastavit Darkena Rahla poté, co to nedokázali oni?“ Na tom vyprávění nebylo něco v pořádku a Richard si nebyl jistý, zda chce slyšet to, co bude následovat.  

„Ne,“ řekla po chvíli, „ani on nemá moc, aby se postavil Darkenovi Rahlovi. Co chtěli oni a co potřebujeme my, aby nás ochránilo a zabránilo tomu, co by se jinak stalo, je pověření, které by někomu udělil velký čaroděj. Udělit ho může totiž jenom on.“  

Z péče, s kterou vybírala slova, bylo jasné, že se točí kolem nějakých tajemství, na která se nemá vyptávat. Neudělal to, ale místo toho se dotázal na něco jiného. „Proč za ním nepřišli oni sami a nepožádali ho, aby to udělal?“

„Protože se obávali, že řekne ne, a neměli dost moci, aby ho k tomu donutili.“  

„Pět čarodějů nemělo dohromady stejnou moc jako jeden?“  

Zavrtěla hlavou se smutným úsměvem. „Byli to jeho žáci, lidé, kteří se chtěli stát čaroději. Nenarodili se jako čarodějové, ti se s nadáním na čaroděje nenarodili. Velký čaroděj se narodil otci, který byl čarodějem, a matce, která byla čarodějnicí. On má čarodějnictví v krvi a ne pouze v hlavě. Nikdy se mu nemohli vyrovnat. Prostě nebylo v jejich moci donutit ho, aby jim byl po vůli.“ Odmlčela se.

„A...“ Neřekl nic jiného. Svým mlčením jí říkal svůj následující dotaz a to, že na něj chce odpověď.  

Nakonec odpověď velmi tiše zašeptala: „A tak poslali mě, protože já tu moc mám.“

Oheň praskal a syčel. Cítil, jak je nervózní, a uvědomil si, že se touto odpovědí dostala tak daleko, jak jen mohla. Zůstal zticha, aby se uklidnila. Bez toho, aby se na ni podíval, jí položil ruku na předloktí a ona na ni položila svou dlaň

„Jak poznáš toho čaroděje?“  

„Vím jen to, že ho musím najít a že ho musím najít rychle, nebo budeme všichni ztraceni.“  

Richard potichu přemýšlel. „Zedd nám pomůže,“ řekl nakonec. „Hádá z oblaků. Hádači z oblaků hledají ztracené lidi.“

Kahlan se na něj podezřívavě podívala. „To vypadá na magii. V Západozemí by ale neměla být žádná magie.“

„Říká, že to není žádná magie, že se to může naučit každý. Vždy se mě to pokoušel naučit. Vždy si ze mě tropí žerty, když říkám, že to vypadá na déšť. Jeho oči jsou vykulené a řekne: 'Magie! Musíš ovládat magii, chlapče, abys hádal z oblaků a poznal tak budoucnost.'„  

Kahlan se zasmála. Tento zvuk se dobře poslouchal. Nechtěl na ni dále naléhat, i když tkanivo jejího příběhu mělo mnoho volných nití; bylo toho mnoho, co mu neřekla. Přinejmenším však teď už toho věděl více než předtím. To nejdůležitější bylo najít čaroděje a pak prchat pryč, protože po ní půjde další komando. Budou se muset vydat na západ, zatímco čaroděj bude dělat to, co se od něj očekává.

Otevřela váček, který měla u pasu, a něco z něj vytáhla. Rozvázala provázek a rozbalila kus voskovaného plátna, ve kterém byla nějaká světlehnědá substance. Namočila do ní prst a otočila se k němu. „To ti pomůže zahojit kousnutí po mouchách. Otoč hlavu.“

Mast zmírnila bolest po bodnutích. Rozeznal vůni některých rostlinek a bylinek, z kterých se skládala. Zedd ho  naučil  připravovat  obdobné  mazání  na ulehčení bolesti v povrchových ranách, avšak byla v něm i bylinka aum. Když ho ošetřila, namazala se taky. Natáhl k ní svou bolavou zarudlou ruku.

„Co kdybys mi trochu dala i tady.“  

„Richarde! Co jsi dělal?“  

„Píchnul mě trn, stalo se to dnes ráno.“  

Opatrně nanesla mast na ránu. „Nikdy jsem takový trn neviděla.“

„Byl to velký trn. Jsem si jist, že mi zítra bude lépe.“  

Mast nezmírnila bolest natolik, jak očekával, jí ale řekl, že se tak stalo. Nechtěl, aby si s tím dělala starosti. Jeho ruka nebyla ničím ve srovnání s věcmi, které mu dělaly starosti. Pozoroval ji, jak zavazuje provázek kolem malého balíčku a dává ho zpět do váčku. V zamyšlení svraštila čelo.

„Richarde, ty se bojíš magie?“ 

Dříve než odpověděl, tak se důkladně zamyslel. „Vždy mě fascinovala, připadala mi vzrušující. Teď už ale vím, že existuje magie, které je třeba se obávat. Řekl bych však, že je to stejné jako s lidmi: některým se vyhýbáš, u některých se považuješ za šťastného, že je znáš.“

Kahlan se usmála, zřejmě byla spokojena s jeho odpovědí. „Richarde, je zde něco, o co se musím postarat, předtím než mohu jít spát. Jde o jedno magické stvoření. Pokud nemáš strach, tak ti ho ukážu. Je to vzácná příležitost. Je málo těch, kteří ho viděli, a málo bude těch, kterým se to ještě někdy povede. Musíš mi však slíbit, že odejdeš a půjdeš se projít, když tě o to požádám, a že když se vrátíš, tak se mě nebudeš dále vyptávat. Jsem velmi unavená a musím spát.“

Richard se nad tou poctou usmál. „Slibuji.“

Kahlan otevřela váček ještě jednou a vyndala malou kulatou lahvičku se zabroušenou zátkou. Kolem její nejširší části se spirálovitě ovíjely modré a stříbrné linie. Uvnitř bylo světlo.

Její zelené oči se přiblížily k jeho tváři. „Toto stvoření je noční bludička. Jmenuje se Šar. Noční bludičku nelze zahlédnout přes den, to lze jenom v noci. Šar je součástí magie, která mi pomohla přes hranici, ona byla mou průvodkyní. Bez ní bych tam zabloudila.“

Oči Kahlan se zaplnily slzami, její hlas však zůstal klidný a pevný. „Dnes večer zemře. Nemůže už dál žít daleko od domova a bez ostatních z jejího druhu. Nemá dost síly, aby ještě jednou překročila hranici. Šar obětovala svůj život, aby mi pomohla, protože když Darken Rahl zvítězí, zahynou spolu s jinými i všechny takové, jako je ona.“

Kahlan uvolnila zátku, na otevřenou dlaň položila lahvičku a držela ji mezi nimi oběma nataženou.

Nad lahvičkou se objevil drobounký záblesk světla, který se vznášel v chladném a temném vzduchu pod borovicí poutníků a všemu dodával stříbřitý odstín. Světlo se ztlumilo, když se bludička zastavila mezi nimi a vznášela se tam. Richard žasl. Ústa se mu otevřela a zůstala tak, když na ni zíral. Stál tam jako přikován.

„Dobrý večer, Richarde Cyphere,“ řeklo to tenounkým a tichým hláskem.  

„Dobrý večer tobě, Šar.“ Jeho hlas byl sotva hlasitější než šepot. 

„Děkuji, že jsi dnes Kahlan pomohl. Tvá pomoc je taky pomocí mému druhu. Kdybys někdy potřeboval pomoc nočních bludiček, stačí říci mé jméno a ony ti pomohou. Žádný nepřítel ho totiž nesmí znát.“  

„Děkuji ti, Šar, ale Středozemí je to nejposlednější místo, kam bych se chtěl dostat. Pomohu Kahlan najít čaroděje, pak se však musíme vydat na západ a dostat se do bezpečí před těmi, kteří by nás zabili.“  

Vypadalo to, že se noční bludička na chvíli zamyslela a kroužila přitom vzduchem. Stříbrné světlo mu na obličeji vyvolávalo pocit tepla a klidu.

„Pokud je to tvé přání, tak to musíš udělat,“ řekla Šar. Richard pocítil ulehčení. Drobné světýlko před nimi opět zakroužilo.  

Šar se zastavila. „Věz však, že vás oba pronásleduje Darken Rahl. Pronásleduje vás bez oddechu a bez přestání. Když budeš utíkat, stejně si tě najde. O tom se nedá pochybovat. Nemůžeš se proti němu bránit. On vás oba zanedlouho zabije.“

Richard měl v ústech takové sucho, že téměř nemohl polykat. Napadlo ho, jak rychlý by byl gar, hned by bylo po nich. „Šar, neexistuje způsob, kterým bychom mohli uniknout?“

Světlo opět zakroužilo a odráželo se od jeho obličeje a od větví borovice.

Šar se opět zastavila. „I když ho neuvidíš ty, on uvidí tebe. Dostane tě. On z toho má potěšení.“

Richard vytřeštil oči. „Ale... nemůžeme něco udělat?“

Drobná jiskřička světla ještě jednou zakroužila, tentokrát byla blíže, když se zastavila. „Tak se máš ptát, Richarde Cyphere. Odpověď, kterou potřebuješ, nalezneš uvnitř sebe. Musíš ji hledat. Musíš ji najít, nebo vás oba zabije. A stane se to brzy.“

„Jak brzy?“ Jeho hlas byl drsný, i když to nechtěl. Světýlko trochu ustoupilo a opět zakroužilo. Nemůže se vzdát této příležitosti, musí zjistit něco, z čeho by mohl vycházet.  

Noční bludička se zastavila. „Bude to v první zimní den, Richarde Cyphere. Když bude slunce vysoko na nebi. Pokud tě Darken Rahl nezabije dříve a pokud ho někdo nezastaví, tak v první zimní den, když bude slunce na nebi, všechny z mého druhu zahynou. Vy zahynete taky. On z toho bude mít radost.“

Richard se snažil přijít na to, jak nejlépe klást otázky rotujícímu světélku. „Šar, Kahlan se pokouší zachránit ostatní z tvého druhu a já se jí pokouším pomoci. Ty jsi obětovala život, abys jí pomohla. Když se nám to nepodaří, tak zemřou všichni, jak jsi právě řekla. Prosím tě, víš o něčem, co by nám pomohlo proti Darkenovi Rahlovi?“

Světélko se pohybovalo v malém kruhu uvnitř borovice poutníků a osvětlovalo místa, ke kterým se přibližovalo. Opět se před ním zastavilo.

„Už jsem řekla odpověď. Máš to uvnitř. Najdi to, nebo zemři. Je mi to líto, Richarde Cyphere. Chci ti pomoci, ale neznám odpověď. Vím jen to, že to máš v sobě. Je mi to opravdu líto.“  

Richard přikývl a prohrábl si prsty vlasy. Nevěděl, kdo byl více rozčarován, zda to byl on nebo Šar. Podíval se na Kahlan, jak klidně sedí a dívá se na noční bludičku. Šar kroužila a čekala.

„Tak dobře, můžeš mi alespoň říci, proč mě chce zabít? Je to proto, že pomáhám Kahlan, nebo má jiný důvod?“  

Šar se k němu přiblížila. „Jiné důvody? Tajemství?“

„Co!“ Richard vyskočil na nohy. Noční bludička ho následovala nahoru.  

„Nevím, proč tě chce zabít, vím pouze to, že tě zabít chce.“  

„Jak se jmenuje ten čaroděj?“ 

„Je to dobrý dotaz, Richarde Cyphere. Lituji, ale neznám odpověď.“  

Richard se opět posadil a vložil si tvář do dlaní. Šar kroužila, házela kolem sebe paprsky světla a létala mu v malých kruzích kolem hlavy. Nemohl si to vysvětlit, ale věděl, že se ho snaží utěšit a že umírá. Ona umírala a snažila se ho přitom utěšit. Těžce polykal, aby mohl mluvit.

„Šar, děkuji ti za to, že jsi pomohla Kahlan. I když se zdá, že můj život bude krátký, tak mi ho prodloužila tím, že mi dnes zabránila udělat jistou hloupost. Když jsem ji poznal, tak se můj život stal lepším. Děkuji ti, že jsi mé kamarádce pomohla přes hranici.“ Nemohl přes slzy vidět.  

Noční bludička k němu přilétla a dotkla se jeho čela. Její hlas mu zněl zároveň v hlavě i v uších.

„Je mi to líto, Richarde Cyphere. Neznám odpovědi, které by tě zachránily. Věř mi, prosím, že kdybych je znala, ochotně bych ti je řekla. Poznám však dobro, které nosíš v sobě. Věřím v tebe. Pevně věřím, že v sobě máš něco, s pomocí čeho jistě zvítězíš. Přijdou doby, kdy o sobě budeš pochybovat. Nevzdávej se. Vzpomeň si na to, že v tebe věřím a že jsi schopen udělat to, co udělat musíš. Jsi neobyčejný člověk, Richarde Cyphere. Věř si a ochraňuj Kahlan.“ 

Richard si uvědomil, že má zavřené oči. Slzy mu volně stékaly po obličeji a dojetím mohl sotva dýchat.

„Tady nejsou žádní garové. Prosím, nech mě teď s Kahlan samotnou. Přichází můj čas.“  

Richard přikývl. „Buď s bohy, Šar. Bylo mi tou největší ctí, že jsem tě mohl poznat.“

Odešel bez toho, aby se na ně ještě jednou podíval.

*****

Když byl pryč, tak noční bludička přiletěla ke Kahlan a oslovila ji patřičným způsobem.

„Matko zpovědnice, můj čas se za chvíli naplní. Proč jsi mu neřekla, kdo jsi?“  

Kahlan měla ramena svěšená, ruce měla složené v klíně a dívala se do ohně. „Šar, já nemohu, ještě nemohu.“

„Zpovědnice Kahlan, to není správné. Richard Cypher je tvým kamarádem.“   

Slzy jí začaly stékat po obličeji. „Nerozumíš tomu? Právě kvůli tomu mu to nemohu říci. Když mu to řeknu, přestane mi být kamarádem a už mu na mně nebude záležet. Ty nevíš, co to je být zpovědnicí a nahánět každému strach. On se mi dívá do očí, Šar. Nebylo mnoho těch, kteří se toho někdy odvážili. Nikdo se nikdy nedokázal na mě podívat tak, jak to dělá on. Jeho oči mi dávají pocit bezpečí. On rozesměje i mé srdce.“

„Dříve než ty mu to mohou říci jiní, zpovědnice Kahlan. To by bylo horší.“  

Podívala se na noční bludičku, oči měla mokré. „Řeknu mu to, dřív než se tak stane.“

„Hraješ nebezpečnou  hru,  zpovědnice  Kahlan,“ varovala ji Šar. „Mohl by se předtím do tebe zamilovat. Když mu to řekneš až pak, tak mu neodpustitelným způsobem ublížíš.“  

„Nedopustím, aby k tomu došlo.“  

„Vybereš si ho za druha?“  

„To ne!“  

Noční bludička poodlétla, když uslyšela, jak Kahlan vykřikla, a pak jí pomalu prolétla kolem obličeje. „Zpovědnice Kahlan, jsi poslední ze zpovědnic. Darken Rahl zabil všechny ostatní. Zabil i tvou sestru Dennee. Teď jsi matkou zpovědnicí. Musíš si zvolit druha.“

„Nemohla bych to udělat někomu, na kom mi záleží. Žádná zpovědnice by to neudělala.“  

„Je mi to líto, matko zpovědnice. Ty si musíš vybrat,“  

Kahlan přitáhla nohy k sobě, objala je rukama a položila si hlavu na kolena. Ramena se jí otřásala pláčem, její husté vlasy padaly dolů jako vodopád a obklopovaly ji ze všech stran. Šar jí pomalu létala kolem hlavy,  vycházely z ní paprsky stříbrného světla, které měly uklidnit její společnicí. Kroužila až do té doby, než se Kahlanin pláč uklidnil a nakonec ustal. Poté se Šar začala před ní opět vznášet.

„Je těžké být matkou zpovědnicí. Je mi tě líto.“  

„Je to těžké,“ souhlasila Kahlan.  

„Je toho mnoho, co musíš nést na svých bedrech.“  

„Mnoho,“ opět souhlasila Kahlan.  

Noční bludička jí jemně přistála na rameni a tiše tam odpočívala. Kahlan pozorovala oheň, jak hoří malými a pomalými plaménky. Po chvíli se noční bludička vznesla z jejího ramene a odlétla před ní, kde zůstala viset.

„Chtěla bych s tebou být déle. Bylo mi s tebou dobře. Chtěla bych zůstat taky s Richardem Cypherem. Má dobré dotazy. Já už však déle nevydržím. Promiň, já umírám.“  

„Slibuji ti, Šar, že když to bude nutné, tak obětuji vlastní život, abych zastavila Darkena Rahla. Abych zachránila tvůj rod a všechny ostatní bytosti.“  

„Věřím ti, zpovědnice Kahlan. Pomoz Richardovi.“ Přiblížila se k ní. „Prosím, dříve než zemřu, tak na mne vztáhni ruku.“  

Kahlan se odtáhla od noční bludičky, až se její záda dotkla kmene stromu. „Ne... prosím... ne,“ doprošovala se úpěnlivě a vrtěla hlavou. „Nežádej ode mne, abych to udělala.“ Oči se jí opět zalily slzami. Své třesoucí se prsty si přiložila ke rtům a snažila se zabránit pláči.

Šar se k ní přiblížila. „Prosím o to, matko zpovědnice. Cítím v sobě tak velkou bolest z osamění, když jsem tak daleko od ostatních. Strašně mě to bolí. Omdlévám. Prosím, použij svou moc. Vztáhni na mne ruku a dovol, abych se napila sladké agónie. Dovol mi, abych zemřela s pocitem lásky. Obětovala jsem život, abych ti pomohla. Nikdy jsem tě o nic jiného nepožádala. Prosím.“

Světlo vydávané Šar bylo stále tlumenější, stále slabší. Kahlan si s pláčem držela levou ruku u úst. Nakonec natáhla pravou ruku a její rozechvělé prsty se dotkly bludičky.

Všude kolem se ozvalo nezvučné zahřmění. Prudká rázová vlna otřásla borovicí poutníků a způsobila záplavu spadaného suchého jehličí. Část z něho vzplála, když se dotkla plamenů. Stříbřitá barva Šar se změnila na růžovou zář, která nabývala na intenzitě.

Hlas Šar bylo sotva slyšet. „Děkuji ti, Kahlan. Buď s bohy, lásko moje.“

Jiskřička světla a života pohasla a zmizela.

Po nezvučném hromu Richard ještě chvíli čekal a pak se vrátil. Kahlan seděla s rukama kolem kolen, bradu měla položenou na kolenou a upřeně se dívala do ohně.

Zeptal se jí: „Kde je Šar?“

„Skonala,“ přišla odpověď, pronesená duchem nepřítomným hlasem.  

Přikývl, vzal jí za ruku a odvedl k lůžku ze suché trávy, na které ji uložil. Šla bez odporu a bez protestu. Přetáhl přes ni přikrývku, na kterou navršil ještě trochu suché trávy, aby jí bylo v noci tepleji. Pak se vedle ní zavrtal do trávy. Kahlan se k němu otočila zády, opřela se o něj tím způsobem, kterým se k rodiči tulí dítě, když se blíží nebezpečí. On to nebezpečí cítil taky. Něco si pro ně přicházelo, něco smrtelně nebezpečného.

Teď už spala. Věděl, že by mu měla být zima, ale on necítil nic. Ruka mu pulzovala bolestí, ze které mu bylo horko. Richard ležel a přemýšlel o nezvučném hromu. Myslel na to, jakým způsobem donutí čaroděje, aby udělal to, co od něj bude chtít. Tyto myšlenky mu naháněly strach. Dříve než mohl dostat ještě větší strach, tak usnul.

Kapitola šestá

V poledne následujícího dne Richard zjistil, že má z kousnutí psího vína horečku. Neměl žádnou chuť k jídlu. Jednou mu bylo nesnesitelně horko a potem promáčené šaty se mu lepily na kůži. Ihned nato se roztřásl zimnicí. V hlavě mu bušilo tak silně, že mu začalo být na zvracení. On s tím nemohl dělat nic, musí vyhledat Zeddovu pomoc. Jelikož už u něj málem byli, tak se rozhodl, že Kahlan nic neřekne. Divné sny ho rušily ze spánku. Nevěděl, zda byly vyvolány horečkou nebo věcmi, které se dozvěděl. To, co mu řekla Šar, bylo nanejvýš znepokojivé: nalezni odpověď, jinak zemřeš.

Nebe bylo tenounce zatažené, studené šedivé světlo předpovídalo příchod zimy. Hustě vzrostlé velké stromy zadržovaly větřík i chlad, který přinášel, a ze stezky dělaly tiché útočiště naplněné pronikavou vůní balzámových jedlí. Bylo to útočiště před dechem zimy, který přicházel seshora.  

Přebrodili malý potůček nedaleko rybníka s bobry a dostali se k místu, kde rostly pozdní polní květiny. Jejich žluté a bleděmodré kvítky pokrývaly zem v kotlině řídce porostlé stromy. Kahlan se zastavila, aby si nějaké natrhala. Našla kus suchého dřeva podobného naběračce a do jeho dutiny začala aranžovat květy. Richard si myslel, že musí mít hlad. Našel jabloň, o které věděl, že je nedaleko, a do poloviny naplnil svůj tlumok. Ona mezitím sbírala květiny. Vždy bylo dobré přinést něco k jídlu, když se šlo k Zeddovi na návštěvu.

Richard skončil dříve než Kahlan a čekal. Opíral se o kmen stromu a přemýšlel nad tím, co udělá. Když byla Kahlan s naaranžováním spokojená, nadzvedla si lem šatů, klekla si u potoka a položila dřevo na vodu. Sedla si na bobek, ruce měla v klíně a chvíli pozorovala, jak malý vor s květy odplouvá po klidné vodní hladině. Když se otočila a viděla ho, Jak se opírá o kmen, vstala a připojila se k němu.

„Oběť duchům obou našich matek,“ vysvětlila mu. „Oběť, která pro nás prosí o jejich ochranu a pomoc při hledání čaroděje.“ Kahlan se mu podívala do obličeje a v jejích rysech se objevila starost. „Richarde, co je to s tebou?“ 

Nabídl jí jablíčko. „Nic. Tady máš, sněz ho.“

Srazila mu ruku a ve mžiku ho druhou rukou držela za krk. V jejích zelených očích plál hněv. „Proč jsi to chtěl udělat?“ dotazovala se.

Jeho mysl byla ochromena šokem. Ztuhl. Něco mu říkalo, aby se nehýbal. „Ty nemáš ráda jablka? Promiň, najdu ti k snědku něco jiného.“

Zuřivost se jí vytratila z očí a změnila se na pochybnost. „Jak jsi jim říkal?“

„Jablka,“ řekl, ale stále se nehýbal. „Ty neznáš jablka? Jsou dobrá k snědku, to tě ujišťuji. Co jsi myslela, že to je?“ 

Její ruka trochu povolila sevření. „Vy jíte tato... jablka?“

Richard se ještě stále nehýbal. „Ano, jíme je stále.“

Její zuřivost vystřídaly rozpaky. Přestala ho držet za krk a dlaní si zakryla ústa. Oči měla doširoka otevřené. „Richarde, je mi to tak líto. Nevěděla jsem, že vy můžete tyto věci jíst. Ve Středozemí je každé červené ovoce smrtícím jedem. Myslela jsem si, že mě chceš otrávit.“

Richard se zasmál, jak z něj proudem mizelo napětí. Kahlan se tomu zasmála taky, přitom ale protestovala, že to k smíchu není. Ukousl si kousek na ukázku a pak jí podal další jablko. Tentokrát si ho vzala, dlouho a důkladně ho však pozorovala a až pak se do něj zakousla.

„Hmm, tyto věci jsou opravdu dobré na jídlo.“ Kahlan se zachmuřila a položila mu ruku na čelo. „Myslela jsem si, že s tebou něco je. Celý hoříš.“ 

„Já vím, ale nemůžeme dělat nic, dokud se nedostaneme k Zeddovu domu. Už jsme skoro tam.“  

Zanedlouho se před nimi u stezky objevil Zeddův přikrčený dům. Jedno prkno spuštěné z drny obložené střechy sloužilo jako rampa pro jeho starého kocoura, kterému se lépe chodilo nahoru než dolů. Uvnitř za okny visely bílé krajkové záclony, zvenku byly na oknech truhlíky s květinami. V tak pozdním ročním období byly květiny vyschlé a zvadlé. Zdi z klád byly matně šedivé věkem, návštěvníky však vítaly jasně modré dveře. Zdálo se, že s výjimkou dveří se celé stavení krčí v trávě, která je obklopovala, jako kdyby chtělo zůstat nepovšimnuté. Dům nebyl velký, ale podél celé přední zdi měl i verandu.

Zeddovo „důvodové“ křeslo bylo prázdné. Zedd sedával v důvodovém křesle a přemýšlel, až přišel na důvod čehokoliv, co vzbudilo jeho zvědavost. Jednou v křesle seděl nepřetržitě tři dny, aby zjistil, proč se lidé vždy dohadují, kolik je hvězd. Jemu osobně to bylo jedno. Dotaz považoval za triviální. On ale přemýšlel, proč lidé tráví tolik času debatami o této věci. Nakonec se postavil a prohlásil, že to je proto, aby každý mohl v této věcí vyjádřit své hluboké přesvědčení bez obavy, že se prokáže, že nemá pravdu, protože je nemožné znát správnou odpověď. Takoví blázni se prostě nemusí bát nesouhlasu, když se v tom prohlašují za odborníky. Když tuto věc vyřešil, tak Zedd vešel do domu a dobré tři hodiny se pořádně nacpával.

Richard zavolal, nikdo mu však neodpověděl. Usmál se na Kahlan. „Vsadím se, že vím, kde je. Je tam vzadu na své oblačné skále a studuje poslední várku oblaků.“

Kahlan se zeptala: „Oblačná skála?“

„Je to jeho oblíbené místo, kde vždy stojí a pozoruje oblaky. Co ho znám, tak když uvidí zajímavý oblak, vyběhne dozadu a postaví se na skálu, aby ho pozoroval.“ Richard vyrůstal se skálou a toto chování neposuzoval, ono prostě k tomuto starci patřilo. 

Kráčeli vysokou trávou, která obklopovala dům. Šli po svahu na vrcholek malého holého kopce, kde se nacházela oblačná skála. Zedd stál na ploché oblačné skále, byl k nim obrácen svými shrbenými zády, jeho tenounké paže byly nataženy vpřed. Vlnité bílé vlasy mu visely zezadu z hlavy, kterou měl při pozorování zakloněnou dozadu.

Zedd byl úplně nahý.

Richard převrátil oči v sloup a Kahlan je odvrátila. Bledá a tuhá kůže volně ovinutá kolem hromady kostnatých hrbolů dělala dojem, že Zedd je křehký jako suchá větvička. Richard ale věděl, že je všechno jiného než křehotinka. Na zadku neměl žádné maso na vycpávku, takže mu z něj kůže volné visela.

Jeden vychrtlý prst se pozvedl a ukazoval do nebe. „Věděl jsem, že přicházíš, Richarde.“ Jeho hlas byl tenký stejně jako zbytek jeho osobnosti.

Jednoduchá nezdobená říza, která byla jeho jediným kouskem oděvu, ležela za ním v nepořádné kupě. Richard se sehnul a zvedl ji, zatímco se Kahlan s úsměvem otáčela, aby se vyhnula dalším rozpakům. „Zedde, máme společnost. Oblékni se.“

„Víš, jak jsem poznal, že přicházíš?“ Zatím se ani nepohnul, ani neobrátil.  

„Řekl bych, že to má něco společného s oblakem, který mě posledních pár dnů sleduje. Pojď sem, ať ti to pomohu obléct.“  

Zedd se prudce obrátil a vzrušeně zamával pažemi. „Pár dnů! Do pytle! Richarde, ten oblak tě sledoval celé tři týdny! Sledoval tě od doby, co byl zabit tvůj otec! Od smrti George jsem tě neviděl. Kdes to byl? Hledal jsem tě všude. Spíše bych našel ztracenou štěnici ve stodole než tebe, když si vezmeš do hlavy, že nechceš být nalezení“

„Měl jsem mnoho práce. Drž ruce nahoru, ať ti to mohu pomoci obléct.“ Richard protáhl řízu přes Zeddovy natažené ruce a pomohl mu stáhnout shrnutou látku podél kostnatého těla. Stařec sebou zatřásl, aby říza seděla. 

„Mnoho práce! Příliš mnoho práce na to, abys jednou za čas vrhl pohled nahoru? Do pytle! Richarde, ty víš, odkud je ten oblak?“ Zeddovy oči byly vykulené starostí a jeho čelo se krabatilo nad pozvednutým obočím. 

„Neklej,“ řekl Richard. „Já bych řekl, že oblak je z D'Hary.“  

Zeddovy ruce opět vystřelily do vzduchu. „D'Hara! Ano! Velmi dobře, hochu! Řekni mi, čím se ti prozradil? Svou strukturou? Svou hustotou?“ Zedd byl stále víc rozrušený a kroutil se v říze. Nebyl spokojen, jak se kolem něj otáčela.

„Ani jedno, ani druhé. Je to úvaha založená na informaci z nestranného zdroje. Zedde, už jsem ti řekl, že máme návštěvu.“ 

„Ano, ano. Slyšel jsem to, když jsi to řekl poprvé.“ Mávl nad tím rukou. „Nestranná informace, říkáš?“ Ukazováčkem a palcem si zamnul hladkou čelist. Jeho oříškově hnědé oči se rozzářily. „To je tedy velmi dobré. Opravdu dobré! Ta informace ti taky řekla, že je to velmi zlá věc? Dobře, samozřejmě že ti to řekla,“ prohlásil, jak si odpovídal na vlastní dotaz. „Proč se potíš?“ Prsty, které se podobaly suchým větvičkám, přiložil na Richardovo čelo a pronesl: „Máš horečku. Přinesl jsi mi něco k jídlu?“ 

Richard vzal do ruky jablko už předtím. Věděl, že Zedd bude mít hlad. Zedd měl hlad vždy. Stařec se zuřivě zakousl do jablka.

„Zedde, vyslechni mě, prosím. Mám potíže a potřebuji tvou pomoc.“ 

Zedd položil své vyhublé prsty na vršek Richardovy hlavy, nepřestal při tom žvýkat. Palcem mu povytáhl víčko. Nahnul se kupředu, těsně přistrčil svůj ostře řezaný obličej k Richardovi a podíval se mu do jednoho oka. Celou operaci opakoval i s druhým okem. „Vždy tě vyslechnu, Richarde.“ Chytl Richardovu paži za zápěstí a měřil mu puls. „Souhlasím s tím, že máš potíže. Nejpozději za tři až čtyři hodiny budeš v bezvědomí.“

Richard byl vyveden z rovnováhy. Kahlan taky vypadala ustaraně. Zedd se vyznal v horečkách i v mnoha jiných věcech a nikdy neudělal tak konkrétní prohlášení, jako bylo toto, které by se později prokázalo jako chybné. Richard cítil slabost v nohou již od chvíle, kdy se probudil se zimnicí, a věděl, že jeho stav se zhoršuje. „Můžeš mi nějak pomoci?“

„Pravděpodobně ano, záleží to však na tom, co to způsobilo. A teď přestaň být neslušný a představ mne svému děvčeti.“  

„Zedde, to je má kamarádka, Kahlan Amnellová...“ 

Stařec se mu upřeně podíval do očí. „Ach, že bych se mýlil? To není děvče?“ Zedd se kdákavě zasmál. Usmíval se nad tímto žertíkem, když se šoural ke Kahlan. Teatrálně se zlomil v pase, jenom nepatrně jí zvedl ruku, jemně ji políbil a řekl: „Zeddicus Zu'l Zorander, váš ponížený služebník, drahá slečno.“ Narovnal se, aby se jí podíval do obličeje. Když se jejich oči setkaly, úsměv se mu vypařil z obličeje a oči mu vylezly z důlků. Jeho ostré rysy se proměnily na zlostnou masku. Pustil její ruku, jako kdyby zjistil, že drží jedovatého hada. Zedd se prudce otočil k Richardovi.

„Co tady děláš s touto stvůrou!“ Kahlan byla klidná a netečná. Richard byl zděšený. „Zedde...“  

„Vztáhla na tebe ruku?“ 

„Tedy, já...“ Richard se pokoušel spočítat, kolikrát se ho dotkla, když ho Zedd opět přerušil. 

„Ne, samozřejmě že ne. Vidím, že ne. Richarde, víš, kdo to je?“ Otočil se k ní. „Je to...“  

Kahlan se na Zedda podívala pohledem naplněným mrazivým nebezpečím do takové míry, že zůstal stát na místě a nehýbal se.

Richard ovládl svůj hlas, aby byl klidný a pevný. „Vím přesně, kdo to je - je to má kamarádka. Kamarádka, která včera zabránila tomu, aby mě zabili stejným způsobem jako předtím mého otce. Pak se postarala o to, aby mě nezabila nějaká bestie jménem gar.“ Výraz Kahlanina obličeje se uvolnil. Stařec se na ni ještě chvíli díval, než se otočil k Richardovi. „Zedde, Kahlan je má kamarádka. Oba máme velké potíže a potřebujeme si navzájem pomoci.“

Zedd tiše stál a zkoumavě se díval Richardovi do očí. Přikývl. „Ano, opravdu máte potíže.“

„Zedde, potřebujeme tvou pomoc. Pomůžeš nám, prosím?“ Kahlan se přiblížila a stála vedle něj. „Nemáme mnoho času.“ Zedd nevypadal na to, že by měl mnoho chuti míchat se do toho, Richard však pokračoval a díval se přitom Zeddovi do očí. „Včera, bylo to ihned poté, co jsem ji našel, ji napadlo komando. Další přijde zanedlouho.“ Uviděl to, po čem pátral: rychlý záblesk nenávisti, který změkl na pochopení a účast. 

Zedd se podíval na Kahlan, jako kdyby ji viděl poprvé. Dlouho se na sebe dívali. Při zmínce o komandu se výraz Kahlanina obličeje stal obrazem utrpení. Zedd se k ní přiblížil a objal ji kostnatýma rukama, jako kdyby ji chtěl před něčím chránit. Její hlavu si přitiskl k rameni. Rozevřela náruč, s vděkem ho objala a zabořila obličej do jeho řízy, aby schovala slzy. Jemně jí řekl: „Je to v pořádku, má drahá, tady jsi v bezpečí. Pojď, půjdeme do domu a tam se postaráme o Richardovu horečku.“ Přikývla, přitisknuta k jeho rameni.

Kahlan se odtáhla. „Zeddicus Zu'l Zorander. Nikdy jsem takové jméno neslyšela.“

Pyšně se usmál, jeho tenké rty se roztáhly a na tvářích se mu vytvořily hluboké rýhy. „Jsem si jist, že ne, má drahá, to jsem si jist. Jen tak mimochodem, umíš vařit?“ Objal ji kolem ramen a přitiskl k sobě, pak s ní začal scházet z kopce. „Mám hlad a už roky jsem neměl pořádně uvařené jídlo.“ Ohlédl se zpět. „Pojď s námi, Richarde, jestli ještě můžeš.“

Učinila mu nabídku. „Když pomůžeš Richardovi proti horečce, navařím velký hrnec kořeněné polévky.“

„Kořeněná polévka!“ Zedd byl radostí bez sebe. „Už roky jsem neměl kořeněnou polévku. Richard ji dělá tak mizerně.“ 

Richard se vlekl za nimi, emocionální přetížení mu vzalo většinu ze zbývající síly. Nedbalý způsob, se kterým se Zedd choval k horečce, ho vystrašil. Věděl, že takovým způsobem se jeho starý přítel snaží, aby ho nepostrašil vážností nemoci. Cítil, jak mu poraněná ruka pulzuje bolestí.

Jelikož Zedd byl ze Středozemí, Richard si myslel, že by mohl získat jeho soucit, když vzpomene komando. Richardovi se ulevilo, i když byl dosti překvapen, jak rychle se ti dva skamarádili. Jak šel, pozvedl ruku a dotkl se zubu, aby se uklidnil.

Přesto byl značně zneklidněn tím, co teď věděl.

Nedaleko zadního rohu domu stál stůl, kde Zedd za dobrého počasí rád jídal. Poskytovalo mu to příležitost pozorovat oblaky, zatímco jedl. Zedd je oba posadil na lavici, pak šel do domu a přinesl mrkev, angrešt, sýr a jablečný mošt. Položil všechno na dřevěnou desku stolu, vyhlazenou léty používání, a pak se posadil proti nim na lavici. Podal Richardovi hrnek s něčím hnědým a hustým, co vonělo mandlemi, a řekl mu, aby si z něj pomalu upíjel.

Zeddovy oči se zastavily na Richardovi. „Řekni mi o těch potížích.“

Richard řekl, jak ho kouslo víno, a pak Zeddovi vyprávěl, jak viděl něco na obloze, jak u jezera Trunt uviděl Kahlan, kterou pronásledovali čtyři muži. Vyprávěl příběh od začátku do konce se všemi podrobnostmi, na které si dokázal vzpomenout. Věděl, že Zedd rád slyší každý detail bez ohledu na to, jak je bezvýznamný. Občas se Richard zastavil, aby usrknul z hrnku. Kahlan snědla trochu mrkve a angreštů, napila se jablečného moštu. Talíř se sýrem však odsunula. Přikyvovala nebo nabízela pomoc, když si na něco konkrétního nemohl vzpomenout. Jedinou věcí, kterou z vyprávění vynechal, bylo to, co mu Kahlan řekla o dějinách tří zemí a o tom, jak se Darken Rahl zmocnil Středozemí. Myslel si, že bude lepší, když to bude vlastními slovy vyprávět ona. Na konci ho Zedd přinutil vrátit se na začátek, chtěl především vědět, co Richard dělal tak vysoko ve Venském hvozdu.

„Když jsem po vraždě přišel do otcova domu, podíval jsem se do džbánu na vzkazy. Byla to jediná věc, která nebyla rozbitá. Uvnitř byl kousek psího vína. Poslední tři týdny jsem hledal psí víno a pokoušel se zjistit, co vlastně ten poslední otcův vzkaz znamenal, No a pak jsem ho našel, je to ta věc, která mě kousla.“ Byl rád, že už skončil, protože cítil, jak těžký má jazyk. 

Zedd si ukousl kousek mrkve a přemýšlel. „Jak to, víno vypadalo?“

„Bylo...  Počkej, ještě ho mám v kapse.“ Vytáhl šlahoun a mrsknul jím na stůl.  

Zedd zašeptal: „Do pytle! To je hadí víno!“

Richard pocítil, jak jím proběhl mrazivý šok. Znal ten název z tajné knihy. Beznadějně doufal, že to neznamená to, čeho se obával.

Zedd se posadil zpříma. „Takže dobrá zpráva je, že teď vím, jaký kořen použít k vyléčení té horečky. Špatná je, že ho musím jít hledat.“ Zedd požádal Kahlan, aby vyprávěla její díl příběhu. Měla se však držet zkrátka, protože jsou tady věci, které je třeba udělat, a času je málo. Richard si vzpomněl na příběh, který mu minulou noc vyprávěla v borovici poutníků, a přemýšlel, jak by ho ještě šlo zkrátit.

„Darken Rahl, syn Panise Rahla, dal do hry tři schránky Ordenu,“ řekla Kahlan jednoduše. „Přišla jsem, abych našla velkého čaroděje.“  

Richardovi bylo, jako by ho zasáhl blesk.

Z knihy tajemství, z Knihy počítaných stínů, z té knihy, kterou ho jeho otec přiměl naučit se zpaměti a pak ji zničil, se mu náhle vybavila řádka: A když se tři schránky Ordenu dostanou do hry, začne se rozrůstat hadí víno. Richardova nejděsivější obava - nejděsivější obava všech lidí - se začala naplňovat.

Kapitola sedmá

Bolest a závrať vyvolaná horečkou měly za následek, že si Richard ani neuvědomoval, jak mu hlava klesá na stůl. Zasténal a jeho mysl se zamotala, jak se zabývala důsledky toho, co Kahlan řekla Zeddovi; proroctví tajné Knihy počítaných stínů se naplňovalo. Pak se u něj objevil Zedd, zvedl ho a řekl Kahlan, aby mu s ním pomohla do domu. Když s jejich pomocí kráčel, země se mu začala kymácet a bylo těžké udržet na ní nohy. Pak ho pokládali na postel a přikrývali ho. Věděl, že mluví, nebyl však schopen porozumět slovům, která mu v hlavě splývala do jednoho celku.

Tma polkla jeho mysl a pak bylo opět všude světlo. Zdálo se mu, že se vznáší nahoru jenom kvůli tomu, aby spirálovitě klesal dolů. Přemýšlel, kdo vlastně je, a co se děje. Čas ubíhal a pokoj se otáčel, převaloval a nakláněl. Přidržoval se postele, aby z ní nebyl vymrštěn. Někdy si uvědomoval, kde je, a zoufale se pokoušel zůstat při vědomí... jenom aby opět vklouzl do temnot.

Opět nabyl vědomí a uvědomil si, že mezitím uběhlo mnoho času, i když vůbec nevěděl, kolik ho bylo. Byla už tma? Možná to bylo jenom tím, že byly zataženy závěsy. Zjistil, že mu někdo dává na čelo chladný a mokrý obklad. Jeho matka ho pohladila po vlasech. Cítil její konejšivý a uklidňující dotek. Málem rozeznával její obličej. Byla tak hodná, vždy se o něj tak dobře starala.

Až dokud nezemřela. Chtělo se mu plakat. Byla mrtvá, přitom ho však hladila po vlasech. To není možné, musí to být někdo jiný. Ale kdo? Pak si vzpomněl. Je to Kahlan. Vyslovil její jméno.

Po vlasech ho tedy hladila Kahlan. „Jsem tady.“

Všechno se k němu vrátilo bouřlivým proudem: zavraždění otce, víno, které ho kouslo, Kahlan, čtyři muži na srázu, řeč jeho bratra, někdo, kdo na něj číhal v jeho vlastním domě, gar, noční bludička, která mu říkala, aby hledal odpověď, nebo jinak zemře, Kahlan, jak říká, že tři schránky Ordenu jsou ve hře, a jeho tajemství, Kniha počítaných stínů.

Vzpomněl si, jak ho otec vzal na tajné místo v lesích a řekl mu, jak zachránil Knihu počítaných stínů před nebezpečím, ve kterém se ocitla. Jak ji vzal příšeře, která ji strážila, aby ji opatroval až do doby, kdy bude moci přijít její skutečný majitel. Mluvil o tom, jak ji přenesl do Západozemí, aby ji ochránil před jistýma hrabivýma rukama, rukama, o kterých majitel knihy nepředpokládal, že by se pro ni mohly stát hrozbou. Otec mu řekl, že pokud kniha existuje, tak existuje nebezpečí. On že ale nemůže zničit vědomosti, které jsou v ní obsažené, neboť k tomu nemá žádné právo. To právo patří majiteli knihy, a tak kniha musí být v bezpečí až do té doby, kdy ji bude možné vrátit. Jediný způsob, jak to zabezpečit, je naučit se knihu nazpaměť a pak ji spálit. Jedině tímto způsobem mohou být vědomosti uchovány a nebudou ukradeny, jak by se to jinak jistě stalo.

Otec si k tomu vybral Richarda. K tomu, že to byl Richard, a ne Michael, měl své důvody. Nikdo se nesměl o existenci knihy dozvědět, dokonce ani Michael. Jenom majitel knihy, nikdo jiný než on. Otec mu řekl, že Richard možná nikdy majitele nenajde. V tom případě bude muset knihu předat svému potomku a ten zase svému. Budou to dělat tak dlouho, jak to bude zapotřebí. Otec mu nedokázal říci, kdo je majitelem knihy, protože to nevěděl. Richard se ptal, jak majitele pozná, otec mu však řekl pouze to, že odpověď na tento dotaz bude muset najít sám. Nikdy však nikomu nesmí říci nic, jedinou výjimkou je majitel. Otec Richardovi řekl, aby o tom nepověděl ani svému bratrovi, a dokonce ani svému nejlepšímu příteli, Zeddovi.

Richard přísahal na svůj život.

Jeho otec už nikdy nenahlédl do knihy, od té doby to dělal pouze Richard. Den za dnem, týden za týdnem, s přestávkami jenom tehdy, když cestoval, ho otec brával na tajné místo hluboko v lesích, seděl tam a pozoroval Richarda, jak pročítá knihu, opět a opět. Michael byl obvykle někde pryč s přáteli. Když byl doma, stejně nechtěl chodit do lesa. Bylo též obvyklé, že Richard nenavštěvoval Zedda, když byl doma otec, takže ani jeden z nich neměl důvod dozvědět se o častých výpravách do lesa.

Richard si zapisoval na papír, co se naučil nazpaměť, a pak to zkontroloval s knihou. Jeho otec pokaždé papírky spálil a nutil ho k opakování. Každý den se Richardovi omlouval za břemeno, které na něj nakládá. Na sklonku každého dne v lesích žádal svého syna o odpuštění.

Richard mu nikdy neměl za zlé, že se musel učit knihu. Považoval za čest to, že mu otec tak důvěřoval. Napsal knihu bez chyby od začátku do konce stokrát, až poté byl přesvědčen, že nikdy nezapomene ani slovíčko. Z jejího čtení věděl, že každé vynechané slovo by znamenalo neštěstí.

Když svého otce ujistil, že knihu zná nazpaměť, tak ji uložili zpět do skrýše ve skalách a nechali ji tam tři roky. Richardovi už pak bylo přes patnáct, když se tam jednoho podzimního dne vrátili a otec mu řekl, že když bude schopen napsat knihu bez jediné chybičky, budou oba spokojeni s tím, že se ji perfektně naučil, a budou ji moci spálit. Richard bez váhání napsal všechno od začátku do konce. Bylo to perfektní.

Společně rozdělali oheň a naložili na něj více než dostatek dřeva, až je oheň zaháněl zpátky. Otec mu podal knihu a řekl mu, že pokud si je jistý, tak má knihu hodit do ohně. Richard držel Knihu počítaných stínů v ohnutých pažích a přejížděl prsty po kožené vazbě. Ve svých pažích držel otcovu naději, která byla nadějí všech, a cítil váhu odpovědnosti. Odevzdal knihu ohni. V té chvíli přestal být dítětem.

Plameny se zatočily kolem knihy, objímaly ji, konejšily ji a současně ji ničily. Barevné přeludy stoupaly ve spirále nahoru a rozlehl se burácející výkřik. Sloupy neobyčejného světla vyrazily k nebesům. Vítr prudce pohyboval jejich plášti, když oheň do sebe z okolí nasával listí a suché větve, které zvětšovaly jeho plameny a žár. Objevily se přeludy a roztahovaly své náruče, vypadaly, že se krmí žárem. Jejich hlasy odlétaly po větru. Stáli tam jako zkamenělí, nebyli schopní pohybu, nebyli schopní odvrátit pohledy. Pronikavý žár se proměnil na vítr studený jako nejhlubší zimní noc. Zastavoval se jim z něho dech a po zádech jim přecházel mráz. Pak chlad zmizel a oheň se změnil na bílé světlo, které pokrylo všechno svým jasem. Připadalo jim to, jako kdyby stáli na slunci. Jas odešel stejně náhle, jak přišel. Namísto něj zavládlo ticho. Oheň vyhasl. Obláčky kouře ze zčernalého dřeva pomalu vystupovaly do podzimního vzduchu. Kniha zmizela.

Richardovi bylo jasné, co viděl.

Viděl magii.

*****

Richard pocítil, jak mu na rameni spočinula ruka, a otevřel oči. Byla to Kahlan. Ve světle ohniště, které přicházelo otevřenými dveřmi, viděl, jak sedí na židli přitažené těsně k jeho posteli. Zeddův velký starý angorský kocour byl stočen do klubíčka a spal jí na klíně.

Zeptal se rozespale: „Kde je Zedd?“

„Odešel hledat kořínek, který potřebuješ.“ Její hlas byl klidný a tichý. „Už je několik hodin tma, on však řekl, abych si nedělala starosti, pokud mu hledání kořínků zabere nějaký čas. Řekl mi, že budeš mít přerušovaný spánek, ale že jinak jsi až do jeho návratu v bezpečí. Dále řekl, že lektvar, který ti předtím dal, tě bude ochraňovat před nebezpečím až do jeho návratu.“ 

Richard si poprvé uvědomil, že Kahlan je tou nejhezčí ženou, kterou kdy viděl. Vlasy se jí vlnily kolem obličeje a ramen. Měl velkou chuť se jich dotýkat, nechal si ji však zajít. Teď byl spokojen, že cítí její ruku na rameni, že je tady s ním a že není sám.

„Jak se cítíš?“ Její hlas byl tak tichý a jemný, že si nedokázal představit, proč se jí Zedd tak polekal. 

„Raději bych bojoval s dalším komandem než s dalším hadím vínem.“ 

Když mu otírala čelo, tak se na něj usmívala svým jedinečným úsměvem, kterým s ním sdílela něco zvláštního. Natáhl ruku a uchopil ji za zápěstí. Přestala a podívala se mu do očí.

„Kahlan, Zedd je už dlouhá léta mým přítelem. Je pro mě jako druhý otec. Slib mi, že neuděláš nic, co by mu ublížilo. Nedokázal bych se s tím vyrovnat.“  

Podívala se na něj a uklidnila ho. „Já ho mám taky ráda. Moc ráda. Jak jsi řekl, je to dobrý člověk. Nemám žádnou touhu ublížit mu. Chci od něj pouze to, aby mi pomohl najít čaroděje.“

Silněji jí sevřel zápěstí. „Slib mi to.“

„Richarde, všechno bude v pořádku. Pomůže nám.“ 

Připomněl si její prsty na svém hrdle a výraz jejích očí, když si myslela, že ji chce otrávit jablkem. „Slib mi to.“

„Už jsem slibovala jiným a někteří z nich za to zaplatili životem. Mám odpovědnost za životy dalších lidí. Je jich mnoho.“ 

„Slib mi to.“ 

Druhou ruku mu položila ze strany na obličej. „Lituji, Richarde, to nemohu.“

Pustil její zápěstí, otočil se a zavřel oči. Sundala mu ruku z obličeje. Začal přemýšlet o knize, o tom, co je v ní, a uvědomil si, že jeho požadavek byl egoistický. Má ji lstí dohnat k tomu, aby zachránila Zedda jenom proto, aby pak zemřel spolu s nimi? Má odsoudit všechny ostatní k smrti nebo otroctví jenom kvůli tomu, že uvidí svého přítele ještě pár měsíců žít? On nemá žádné právo od ní vyžadovat takový slib. Bylo by to od ní špatné, kdyby mu ho dala. Byl rád, že mu nelhala. Na druhé straně věděl, že když se Zedd ptal na potíže, ve kterých byli, tak se nezavazoval, že jim pomůže s něčím, co přichází zpoza hranice.

„Kahlan, ta horečka ze mne dělá hlupáka. Promiň mi to, prosím. Ještě nikdy jsem nepotkal někoho, kdo by měl tolik odvahy jako ty. Vím, že se pokoušíš zachránit všechny. Zedd nám pomůže, postarám se o to. Slib mi jenom to, že počkáš, až mi bude lépe. Dej mi příležitost, abych ho mohl přesvědčit.“  

Její ruka mu zmáčkla rameno. „Tento slib ti mohu dát. Vím, že ti na tvém příteli záleží, a zoufala bych si, kdyby ti na něm nezáleželo. Taková žádost z tebe nedělá hlupáka. A teď si odpočiň.“

Pokoušel se držet oči otevřené, protože když je zavřel, všechno se s ním začalo nekontrolovatelně točit. Rozhovor mu však podlomil síly a za chvíli ho zachvátila temnota. Jeho myšlenky opět do sebe vtáhla prázdnota. Někdy se dostal alespoň částečně zpátky a blouznil v znepokojivých snech, někdy bloumal místy, ve kterých se nenacházely ani iluze.

*****

Kocour se vzbudil a uši se mu napřímily. Richard ještě stále spal. Zvuky, které slyší pouze kočky, ho přinutily seskočit Kahlan z klína, přiklusat ke dveřím, sednout si na zadek a čekat. Kahlan taky vyčkávala. Jelikož se kocourovi nenaježila srst, zůstala u Richarda. Zvenku se donesl vysoký hlas.

„Číčo? Číčo! Kdepak jsi? No, když tedy chceš, tak si zůstaň venku.“ Dveře zavrzaly a otevřely se. „Tak ty jsi tady.“ Kocour vyběhl ze dveří. Zedd za ním zavolal: „Tak si dělej, co chceš.“ Na ni zavolal: „Jak se má Richard?“ 

Když vešel do místnosti, tak mu Kahlan ze židle odpověděla: „Několikrát se vzbudil, teď ale spí. Našel jsi kořen, který potřebuješ?“

„Jinak bych tady nebyl. Řekl něco, když byl vzhůru?“ 

Kahlan se na starce usmála. „Jenom to, že má o tebe starost.“

Otočil se a odešel do obývacího pokoje s mumláním: „Má k tomu dobrý důvod.“

Posadil se ke stolu a oloupal kořeny. Nakrájel je na tenké plátky, položil plátky do hrnce s troškou vody a pak hrnec pověsil nad oheň na hák. Slupky a dva kousky dřeva hodil do ohně, pak odešel k příborníku a vyndal několik nádobek různých rozměrů. Nejprve bez váhání vybral jednu skleničku, pak další, a nasypal různobarevné prášky do černého kamenného hmoždíře. Bílou paličkou hmoždíře pak stloukal červené, modré, žluté, hnědé a zelené ingredience, až všechno dostalo barvu zaschlého bláta. Olízl si koneček prstu a strčil ho do hmoždíře a nabral si špetku jako vzorek. Přiložil si prst k jazyku a ochutnal to. Pak zvedl obočí, zamlaskal a přemítal. Po chvíli se usmál a spokojeně přikývl. Nasypal prášek do hrnce a zamíchal ho naběračkou, která visela na háčku vedle ohniště. Pomalu míchal a pozoroval, jak odvar bublá. Míchal a pozoroval skoro dvě hodiny. Když se konečně rozhodl, že je práce hotová, hodil hrncem na stůl, aby vychladl.

Zedd vzal misku a štůček látky a pak zavolal na Kahlan, aby mu přišla pomoci. Rychle se mu objevila po boku a on ji instruoval, jak má držet plátno nad miskou, zatímco on bude skrz něj lít směs.

Zatočil prstem ve vzduchu. „A teď opakovaně zakruť plátnem, abys vymačkala tekutinu. Když bude všechna pryč, hoď plátno i s obsahem do ohně.“ Zmateně se na něj podívala. Zedd zvedl obočí. „Co tam zůstane, je jed. Richard by už měl být každou chvíli vzhůru, pak mu dáme tekutinu v misce. Dále vymačkávej, já se půjdu na něj podívat.“

Zedd vešel do ložnice, sklonil se nad Richardem a zjistil, že je v hlubokém bezvědomí. Otočil se a uviděl, že Kahlan je k němu otočena zády a věnuje se svému úkolu. Sklonil se a položil Richardovi prostředníček na čelo. Jeho oči se rázem otevřely.

„Má drahá,“ zavolal Zedd do druhého pokoje, „máme štěstí. Právě se vzbudil. Přines misku.“  

Richard zamžoural.  „Zedde?  Jsi  v pořádku? Je všechno v pořádku?“

„Ano, ano, všechno je dobré.“  

Kahlan vešla a pečlivě nesla misku, nechtěla z ní nic vylít. Zedd pomohl Richardovi sednout, aby se mohl napít. Když dopil, tak mu Zedd pomohl si lehnout.

„To tě uspí a zažene horečku. Když se znovu probudíš, budeš se cítit dobře. Na to máš moje slovo, už si tedy nedělej starosti a odpočívej.“ 

„Díky, Zedde...“ Richard usnul dříve, než stačil říct něco dalšího. 

Zedd odešel a vrátil se s talířem z pocínovaného plechu. Trval na tom, aby si Kahlan sedla na židli. „Trn nesnese kořen,“ vysvětlil jí, „a bude muset opustit jeho tělo.“ Položil talíř pod Richardovu ruku, sedl si na okraj postele a čekal. Oba naslouchali Richardovu hlubokému dýchání a praskání ohně v druhé místnosti; dům byl jinak tichý. Zedd přerušil ticho jako první.

„Pro zpovědnici je nebezpečné, když cestuje sama, má drahá. Kde je tvůj čaroděj?“ 

Unavenýma očima se na něj podívala. „Můj čaroděj zaprodal své služby královně.“

Zedd se nesouhlasně zachmuřil. „Vzdal se svých povinností vůči zpovědnici? Jak se jmenuje?“

„Giller.“ 

„Giller.“ Opakoval to jméno se zatrpklým výrazem v obličeji, pak se k ní naklonil. „Tak proč s tebou nešel někdo jiný?“  

Upřeně se na něj zadívala. „Protože všichni ostatní jsou mrtví. Zemřeli vlastní rukou. Předtím než zemřeli, tak se všichni shromáždili a vykouzlili předivo, které mě mělo bezpečně dostat přes hranici pod vedením noční bludičky.“ Zedd se při této novině postavil. Smutek a starost se mu vryly do obličeje, když si mnul bradu. Zeptala se ho: „Ty víš o čarodějích?“

„Ano, vím. Dlouhou dobu jsem žil ve Středozemí.“ 

„A co velký čaroděj? Toho jsi znal taky?“ 

Zedd se usmál, upravil si řízu a opět se posadil. „Má drahá, ty jsi neodbytná. Ano, kdysi jsem znal starého čaroděje. Ale i kdybys ho byla schopná najít, nemyslím, že by chtěl mít něco společného s touto věcí. Nebyl by nakloněn tomu, aby pomáhal Středozemí.“

Kahlan se k němu naklonila a vzala ho za ruce. Její hlas byl tichý, ale naléhavý.

„Zedde, je mnoho lidí, kteří nesouhlasí s Vysokou radou Středozemí a její chamtivostí. Přejí si, aby tomu tak dále nebylo, ale nemohou o tom rozhodovat. Oni si jenom přejí v klidu žít své životy. Darken Rahl jim odebral potraviny, které měli uskladněné pro přicházející zimu, a dal je armádě. Tam jimi plýtvají, nechávají je hnít nebo je prodávají nazpět lidem, kterým je ukradli. Už dnes je tam hlad, přes tuto zimu tam bude smrt. Oheň byl postaven mimo zákon. Lidem je zima.  

Rahl říká, že to všechno je chyba velkého čaroděje, protože se nepřihlásil, aby byl postaven před soud jako nepřítel lidu. Říká, že to všechno zapříčinil čaroděj, že je za to odpovědný on. Nevysvětluje, proč je tomu tak, mnozí mu však věří. Mnozí věří všemu, co Rahl řekne, i když by jim jejich vlastní oči měly říci, že je to jinak.

Čarodějové byli neustále ohrožováni a pak vyšlo nařízení, které jim zakazovalo používání magie. Věděli, že dříve nebo později budou zneužiti proti lidu. Možná v minulosti chybovali a zklamali svého učitele, ale nejdůležitější věcí, kterou je naučil, bylo ochraňovat lidi a žádným způsobem jim neubližovat. Jako čin nejvyšší lásky k lidem obětovali své životy, aby zastavili Darkena Rahla. Myslím si, že by na ně byl jejich učitel pyšný.

Tato věc se však netýká pouze Středozemí. Hranice mezi D'Harou a Středozemím padla, hranice mezi Středozemím a Západozemím mizí a zanedlouho už taky nebude existovat. Lidé Západozemí budou zasaženi tím, čeho se nejvíce obávají, totiž magií. Strašlivou a úděsnou magií, jakou si vůbec nedokáží představit.“

Zedd poslouchal a neprozrazoval při tom žádné pocity, nic nenamítal ani se k ničemu nevyslovoval. Nechal ji, ať ho dále drží za ruce.

„Ke všemu, co jsem doposud řekla, by čaroděj mohl mít námitky, ale skutečnost, že Darken Rahl přivedl do hry tři schránky Ordenu, je něco docela jiného. Pokud se mu to podaří, tak v první den zimy už bude pro každého pozdě. Včetně čaroděje. Rahl už po něm pátrá a chce se mu osobně pomstít. Mnozí zemřeli, protože nemohli uvést jeho jméno. Když ale Rahl otevře správnou schránku, bude mít neomezenou moc nad vším živým. Pak mu čaroděj bude patřit. Může se v Západozemí ukrývat, jak chce, ale když nastane první den zimy, jeho hra na schovávanou skončila. Darken Rahl ho dostane.“  

V jejím výrazu byla trpkost. „Zedde, Darken Rahl použil komand, aby zabil všechny ostatní zpovědnice. Našla jsem sestru poté, když jim prošla rukama. Zemřela mi v náručí. Jelikož jsou všechny ostatní zpovědnice mrtvé, zůstávám pouze já. Čarodějové věděli, že jejich učitel jim nebude chtít pomoci, poslali proto mě jako jejich poslední naději. Pokud bude natolik hloupý a nepochopí, že když pomáhá nám, pomáhá taky sobě, pak budu muset proti němu použít svou moc a přinutit ho pomáhat.“

Zedd překvapeně zvedl obočí. „A co může jeden vysušený starý čaroděj udělat, aby obstál vůči moci Darkena Rahla?“ Nyní držel její ruce ve svých.

„Musí ustanovit hledače.“  

„Cože!“ Zedd vyskočil na nohy. „Má drahá. Ty nevíš, o čem mluvíš.“  

Zmatená Kahlan se od něj odklonila. „Co tím myslíš?“

„Hledači se musejí ustanovovat sami. Čaroděj v podstatě pouze akceptuje, co se stalo, a udělá z toho oficiální věc.“  

„Nerozumím tomu. Myslela jsem si, že výběr je na čaroději, že je to on, kdo vybírá toho správného člověka.“  

Zedd si poodsedl, přitom si mnul bradu. „No, svým způsobem je to pravda, je to však obráceně. Ten pravý hledač, člověk, na kterém záleží, musí přesvědčit, že je hledačem. Čaroděj zkrátka neukáže na někoho a neřekne: 'Tady je Meč pravdy, ty budeš hledačem.' V této záležitosti nemá skutečně na výběr. Není to něco, k čemu lze kohokoliv vycvičit. Někdo je zkrátka hledač a prokazuje to svými činy. Čaroděj musí takového člověka pozorovat celé roky, aby měl jistotu. Hledač nemusí být ten nejmoudřejší člověk, musí to však být ten správný člověk; musí v sobě mít ty správné vlastnosti. Pravý hledač je neobyčejný člověk.

Hledač je bodem rovnováhy veškeré moci. Rada učinila z tohoto jmenování otázku politické kůstky, která byla hozena jednomu z kňourajících psů u jejích nohou. Bylo to velmi žádané místo vzhledem k moci, kterou hledač vládne. Rada však nepochopila, že moc člověku nepřináší funkce hledače, ale že to je člověk, který dodává moc tomuto postavení.“

Poposedl si k ní blíže. „Kahlan, ty jsi se narodila poté, co si Rada Středozemí toto pověření vyhradila pro sebe, takže jsi mohla vidět hledače, když jsi byla malá. Tehdy to však byli pouze nepraví hledači, ty jsi nikdy skutečného hledače neviděla.“ Měl při vyprávění oči doširoka otevřené, jeho hlas byl tichý a přesvědčivý. „Viděl jsem, jak opravdový hledač donutil jediným dotazem krále, aby se třásl jako bačkora. Když opravdový hledač tasí Meč pravdy...“ Pozvedl ruce a nadšená zakoulel očima. „Uzřít spravedlivý hněv, to je mimořádná událost.“ Kahlan se nad jeho vzrušením usmívala. „Ti dobří se z toho třesou radostí a ti špatní se třesou hrůzou.“ Úsměv se mu vytratil z obličeje. „Lidé však zřídka věří pravdě, když ji vidí, a ještě méně, když pravdu vidět nechtějí. Proto je post hledače spojen s nebezpečím. Je překážkou pro ty, kteří chtějí svrhávat vlády. On na sebe přitahuje blesky ze všech stran. Nejčastěji všemu čelí sám a často dlouho nevydrží.“

Pouze s nepatrným náznakem úsměvu řekla: „Ten pocit velmi dobře znám.“

Zedd se k ní naklonil. „Pochybuji, že proti Darkenovi Rahlovi dlouho vydrží i skutečný hledač. A co bude pak?“

Opět ho vzala za ruce. „Zedde, musíme se o to pokusit. Je to naše jediná šance. Pokud to nebudeme riskovat, nemáme šanci žádnou.“

Posadil se a odtáhl se od ní. „Jakákoliv osoba, kterou čaroděj vybere, nebude znát Středozemí. Nebude tam mít vůbec žádnou šanci. Bude to rozsudek rychlé smrti.“

„To je druhý důvod, proč poslali mě. Abych mu byla průvodkyní a stála u něj, abych obětovala svůj život, když to bude zapotřebí, abych pomáhala při jeho ochraně. Zpovědnice tráví svůj život cestováním po zemi. Ve Středozemí jsem byla skoro všude. Zpovědnice je od malička cvičena v jazycích. Musí tomu tak být, protože nikdy neví, kam ji zavolají. Mluvím všemi velkými jazyky a většinou těch malých. A co se týče přitahování blesků, každá zpovědnice jich přitáhne slušný počet. Kdyby nás šlo tak lehce zabít, Rahl by nemusel na tuto práci vysílat komanda. Mnohá komanda však zahynula, když se o to pokoušela. V případě potřeby mohu svým životem přispět k ochraně hledače.“  

„Má drahá, to, co navrhuješ, nejenže vystaví strašlivému riziku život toho, kdo se stane hledačem, ale i tvůj život.“   

Svraštila čelo. „Pronásledují mě už teď. Pokud máš lepší návrh, tak ho vyslov.“

Předtím než mohl Zedd odpovědět, Richard zasténal. Stařec na něj pohlédl a pak vstal. „Už je čas.“

Kahlan se postavila vedle něj, když za zápěstí zvedl Richardovi paži a poraněnou ruku držel nad plechovým talířem. Krev na talíř kapala s tlumeným dutým zvukem. Trn vypadl s tichým a vlhkým cáknutím. Kahlan se po něm natáhla.

Zedd ji popadl za zápěstí. „Nedělej to, má drahá. Teď, když byl vyhnán ze svého hostitele, bude celý dychtivý hledat nového. Podívej se.“

Odtáhla ruku a on položil svůj kostnatý prst na talíř, několik centimetrů od trnu. Trn se začal trhavě pohybovat k prstu a za sebou zanechával tenkou krvavou stopu. Dal pryč prst a podal jí talíř. „Drž talíř zespodu a dones ho k ohništi. Pak ho polož do ohně dnem nahoru a nechej ho tam.“

Zatímco dělala, o co ji požádal, Zedd vyčistil ránu a potřel ji hojivou mastí. Když se Kahlan vrátila, podržel Richardovu ruku a ona ji obvázala. Zedd pozoroval její ruce, jak pracují.

„Proč jsi mu neřekla, že jsi zpovědnice?“ Jeho hlas měl tvrdý podtón.  

Jí taky ztvrdnul hlas. „Kvůli tomu, co způsobilo tvou reakci, když jsi zjistil, že jsem zpovědnicí.“ Odmlčela se a její hlas přestal být drsný. „Podařilo se nám spřátelit se. Nemám v tom zkušenosti, mám však zkušenosti zpovědnice. Po celý život jsem viděla reakce, které byly stejné jako ta tvá. Když budu odcházet s hledačem, řeknu mu to. Až do té doby bych velmi ráda měla jeho přátelství. Chci toho až tak mnoho, když chci mít tu prostou lidskou radost z přátelství? Když mu to řeknu, naše přátelství zanedlouho skončí.“

Když domluvila, Zedd jí dal prst pod bradu a zvedl její obličej k svému mírnému úsměvu. „Když jsem tě poprvé viděl, choval jsem se pošetile. Především z překvapení, že jsem viděl zpovědnici. Nemyslel jsem, že ještě někdy nějakou uvidím. Odešel jsem ze Středozemí, abych se zbavil magie. Ty jsi byla nežádoucím narušením mé osamělosti. Omlouvám se za svou reakci a za to, že jsem ti dal pocítit, že jsi nevítaný host. Doufám, že jsem to už odčinil. Patřím mezi ty, kteří mají k zpovědnicím úctu, která je možná ještě větší, než si můžeš představit. Jsi dobrá žena a jsi v mém domě vítána.“

Kahlan se mu dlouho dívala do očí. „Děkuji ti, Zeddicusi Zu'l Zorandere.“

Zeddův výraz se náhle stal ještě nebezpečnějším, než byl její, když se poprvé setkali. Stála jako přimrazená, s jeho prstem pod bradou. Vytřeštila oči a bála se pohnout.

„Něco si však zapamatuj, matko zpovědnice.“ Jeho hlas byl pouze o stupínek silnější než šepot a byl smrtelně vážný. „Tento kluk je velmi dlouhou dobu mým přítelem. Pokud se ho dotkneš svou mocí nebo když si ho vybereš za partnera, budeš se mi zodpovídat. A nebude se ti to líbit. Rozumíš mi?“  

S obtížemi polkla. Povedlo se jí slabě přikývnout. „Rozumím.“

„Dobře.“ Nebezpečí mu zmizelo z obličeje a zanechalo místo toho klid. Stáhl prst zpod její brady a začal se obracet k Richardovi.  

Kahlan si vydechla. Nechtěla se nechat zastrašit, popadla ho za paži a otočila zpět k sobě. „Zedde, neudělám mu to. Ne však kvůli tomu, co jsi řekl, ale proto, že mi na něm záleží. Chci, abys to věděl.“

Delší dobu stáli proti sobě a navzájem se měřili. Zeddovi se vrátil jeho uličnický úsměv, který vždy každého odzbrojil.

„Pokud bych měl na vybranou, má drahá, dával bych přednost tomuto způsobu hovoru.“ 

Uvolnila se. Byla spokojená, že si řekla své, a krátce ho objala. On její objetí opětoval.

„Je ještě jedna věc, o které jsi nemluvila. Nepožádala jsi mě o pomoc při hledání čaroděje.“  

„Nepožádala jsem tě, a prozatím tě ani žádat nebudu. Richard se obává, že bych ti něco udělala, kdybys řekl ne. Slíbila jsem mu, že to nezkusím dříve, než bude mít příležitost promluvit si s tebou. Slíbila jsem mu to.“  

Zedd si k bradě přiložil svůj kostnatý prst. „To je velmi zajímavé.“ Spiklenecky jí položil ruku na rameno a změnil téma. „Víš, má drahá, že by z tebe byl dobrý hledač?“

„Ze mě? Může být žena hledačem?“ 

Zvedl obočí. „Přirozeně že ano. Několik nejlepších hledačů bylo ženského rodu.“

„Jedno nesnesitelné poslání už mám.“ Svraštila čelo. „Nepotřebuji mít dvě.“  

Zedd se zachichotal. „Možná máš pravdu. Je už ale pozdě, má drahá. Jdi do mé postele a dopřej si trochu potřebného spánku. Zůstanu sedět u Richarda.“

„Ne!“ Zavrtěla hlavou a dopadla na židli. „Teď ho nechci nechávat samotného.“  

Zedd pokrčil rameny. „Jak si přeješ.“ Došel až za ni a konejšivě ji poplácal po zádech. „Jak si přeješ.“ Natáhl ruce, přiložil jí prostřední prsty na spánky a krouživým pohybem je masíroval. Tiše si povzdechla a oči se jí zavřely. „Spi, má drahá,“ zašeptal, „spi.“ Zkřížila si ruce na okraji postele a hlavou na ně klesla. Usnula hlubokým spánkem. Zedd přes ni natáhl pokrývku, pak odešel do obývacího pokoje, otevřel vchodové dveře a podíval se do noci.

„Číčo! Pojď sem. Chci tě tady.“ Kocour přiběhl, otíral se mu o nohy a švihal vztyčeným ocasem. Zedd se sehnul a poškrabal ho za ušima. „Jdi spát do ženina klína. Zahřívej ji.“ Kocour odcupital do ložnice, zatímco stařec vyšel do studeného nočního vzduchu. 

*****

Vítr Zeddovi třepetal řízou, když kráčel úzkou cestičkou vyšlapanou ve vysoké trávě. Oblačnost byla řídká, osvětloval ji měsíc, který vydával dostatek světla, aby viděl na cestu, i když to nepotřeboval. Stejnou cestu již šlapal tisíckrát.

„Nic není nikdy lehké,“ mumlal si za chůze. 

Nedaleko místa porostlého stromy se zastavil a naslouchal. Pomalu se točil dokola, nahlížel do stínů, pozoroval větve, jak se ve větru ohýbají a kolébají, nosem zkoušel vzduch. Vyhlížel pohyb, který sem nepatřil.

Moucha ho kousla na krku. Rozzlobeně ji zaplácl, sundal si ji z krku a zlobně si ji prohlížel. „Stavěcí moucha. Do pytle. To jsem si mohl myslet,“ postěžoval si sám sobě.

Z nedalekého křoví se na něj něco strašlivým tempem vyřítilo a zaútočilo to na něj. Mělo to křídla, bylo to chlupaté a mělo to zuby. Zedd čekal s rukama v bocích. Když to už bylo těsně před ním, pozvedl ruku a donutil krátkoocasého gara, aby se kymácivě zastavil. Gar byl asi jedenapůlkrát vyšší než on, byl plně vzrostlý a dvakrát divočejší než dlouhoocasý gar. Bestie vrčela a mžourala, její velké svaly se napínaly, jak bojovaly se silami, které jí bránily natáhnout se a popadnout starce. Byla rozzuřená, že ho ještě nezabila.

Zedd natáhl ruku a zahnutým prstem jí pokynul, aby se k němu naklonila. Gar, který supěl zuřivostí, se k němu naklonil. Zedd mu tvrdě zapíchl prst pod bradu.

Zasyčel: „Jak se jmenuješ?“ Bestie dvakrát zachrochtala a vydala zvuk, který jí vycházel hluboko z hrdla. Zedd přikývl. „Budu si to pamatovat. Řekni mi, přeješ si žít, nebo zemřít?“ Gar se snažil odtáhnout, nedařilo se mu to však. „Dobře. Takže uděláš přesně to, co ti řeknu. Někde mezi tímto místem a D'Harou je na cestě komando. Vystopuj ho a zabij. Když to uděláš, vrať se do D'Hary, odkud jsi přišel. Když to uděláš, nechám tě žít. Budu si však pamatovat tvé jméno, a když se ti nepovede komando zabít nebo když se sem ještě jednou po splnění svého úkolu vrátíš, zabiji tě a nakrmím tebou tvé mouchy. Souhlasíš s mými podmínkami?“ Gar zachrochtal na souhlas. „Dobře, tak teď zmiz.“ Zedd dal prst pryč od garovy brady.

Bestie se snažila rychle zmizet. Horečně mávala křídly a rozdupávala trávu, když potácivě odcházela. Konečně se garovi podařilo vzlétnout. Zedd ho pozoroval, jak zakroužil a hledal komando. Jak se stopování postupně přesouvalo na východ, zdálo se, že se okruhy zmenšují. Nakonec stařec bestii ztratil z dohledu. Až poté pokračoval směrem ke kopci.

Zedd se zastavil u své oblačné skály, ukázal svým kostnatým prstem dolů a začal jím kroutit dokola, jako kdyby v hrnci míchal jídlo. Masivní skála skřípala po zemi, jak se pokoušela otáčet podle pohybu Zeddova prstu. Skála se otřásala, pokoušela se roztočit svou vlastní masu. Praskala a tříštila se, vlasové trhliny se rozbíhaly po jejím povrchu. Její třesoucí se masa bojovala se silou, která se do ní opírala. Zrnitá struktura kamene začala měknout. Jelikož už nemohla setrvat ve svém původním stavu, skála začala téci do té míry, že její masa se mohla otáčet v souladu s pohyby prstu, který byl nad ní. Postupně se rychlost Zeddova míchání zvýšila natolik, že z otáčející se roztavené skály začalo šlehat světlo.

Světlo nabývalo na intenzitě s rychlostí Zeddovy ruky. Jak se barvy a jiskry světla otáčely, tak se uprostřed světla začaly objevovat přízraky a figury, které opět mizely, když zesílil závoj jasného světla. Hrozilo, že světlo zapálí vzduch kolem něj. Rozezněl se dutý rachot, který připomínal zvuk větru prodírajícího se trhlinou. Vůně podzimu se změnily v čistou vůni zimy, pak přišla čerstvě zoraná půda na jaře, letní květy a opět podzim. Průzračné a čisté světlo zahnalo barvy a jiskry.

Skála náhle ztuhla a Zedd se postavil na její vrchol. Jas vybledl do mdlého žáru, který se kudlil jako dým. Před ním se objevily dva přízraky, byly to pouhé obrysy dvou postav. Tam, kde měla být ostrost, tam se jejich obrysy rozplývaly jako nejasná vzpomínka. Poznat se však daly a pohled na ně rozbušil Zeddovo srdce.

Hlas jeho matky byl dutý a vzdálený. „Co tě trápí, můj synu? Proč jsi nás po tolika letech zavolal?“ Její ruce se natáhly za ním.

Zeddovy paže se taky natáhly za ní, nemohl se jí však dotknout. „Trápí mě to, co mi říká matka zpovědnice.“

„Ona mluví pravdu.“ 

Zavřel oči a přikývl, jeho paže poklesly stejně jako její. „Je to tedy pravda, že všichni mí žáci s výjimkou Gillera jsou mrtví.“

„Zůstal jsi jediný, kdo může ochraňovat matku zpovědnici.“ Připlula k němu. „Musíš ustanovit hledače.“  

„Vysoká rada zasila tato semena sváru,“ zaprotestoval a zachmuřil se. „A teď chceš, abych jí pomáhal. Jednou již odmítli mou radu. Ať si žijí a umírají ve své chamtivosti.“  

Přiblížil se Zeddův otec. „Můj synu, proč ses rozzlobil na své žáky?“

Zedd se zachmuřil. „Protože dávali přednost sobě před jejich povinností pomáhat svému lidu.“  

„Chápu. A v čem se to odlišuje od toho, co ty děláš teď?“ Ozvěna jeho hlasu se vznášela ve vzduchu.  

Zedd zatnul pěsti. „Já jsem jim pomoc nabídl, oni ji však odmítli.“

„A kdyby tomu nebylo tak, kdyby tam nebyli ti slepí, hloupí nebo chamtiví? Dovolil bys tak lehce, aby si prosadili své? Nechal bys je, aby ti takovým jednoduchým způsobem zabránili pomáhat těm, kterým pomoci šlo? To, že jsi ty lidi opustil, může mít důvod, který se ti, na rozdíl od činů tvých žáků, může zdát oprávněný. Důsledky jsou však stejné. Oni nakonec uviděli své omyly a pak konali správně. Udělali to, čemu jsi je učil. Pouč se od svých žáků, synu.“  

„Zeddicusi,“ řekla jeho matka, „nechal bys zemřít taky Richarda a ostatní nevinné lidi? Ustanov hledače.“  

„On je příliš mladý.“ 

Zavrtěla hlavou a jemně se usmála. „Nedostane šanci, aby zestárnul.“

„Neprošel závěrečnou zkouškou.“ 

„Darken Rahl pátrá po Richardovi. Oblak, který ho sleduje, byl vyslán Rahlem, aby ho vystopoval. Hadí víno do džbánu položil Darken Rahl. Očekával, že Richard ho bude hledat a že ho kousne. Hadí víno ho nemělo zabít; Rahl chtěl, aby ho horečka uspala až do té doby, než by si pro něj přišel.“ Její postava se k němu vzduchem přiblížila, její hlas byl ještě více naplněn láskou. „Ve svém srdci to víš, sledoval jsi ho a doufal, že se projeví jako hledač.“  

„K čemu to však bude platné?“ Zedd zavřel oči a brada mu klesla na prsa. „Darken Rahl má tři schránky Ordenu.“  

„Ne,“ řekl jeho otec, „má pouze dvě. Ještě stále hledá tu třetí.“  

Zeddovy oči se bleskově otevřely a hlava mu poskočila nahoru. „Cože? On je nemá všechny?“

„Ne,“ řekla jeho matka, „ale zanedlouho je bude mít.“  

„A co kniha? Jistě už má Knihu počítaných stínů.“ 

„Nemá, hledá ji.“ 

Zedd si zamyšleně položil prst na bradu. „Pak tady je naděje,“ zašeptal. „Který blázen by dal do hry schránky Ordenu, předtím než je má všechny tři, a nemá ani knihu?“

Rysy jeho matky se zachmuřily ledovým výrazem. „Je to velmi nebezpečný blázen. Je to blázen, který cestuje podsvětím.“ Zedd ztuhl a zastavil se mu dech. Zdálo se mu, že ho matčiny oči probodávají. „Takto byl tedy schopen překročit hranici a získat první schránku; dostal se tam přes podsvětí. Takto mohl začít s odstraňováním hranice, zevnitř, z podsvětí. Už několik bytostí z podsvětí ovládá. Pokaždé, když přijde, je jich více. Pokud se rozhodneš pomáhat, buď na pozoru: nechoď přes hranici ani přes ni neposílej hledače. Rahl na to čeká. Když na ni vstoupíš, dostane tě. Matka zpověďnice se přes ni dostala jenom proto, že to nečekal. Stejnou chybu nebude opakovat.“

„Jak nás mám tedy dostat do Středozemí? Nemohu pomáhat, dokud se nedostanu do Středozemí.“ Zeddův hlas byl napjatý zklamáním.  

„Je nám to líto, ale to my nevíme. Věříme, že nějaká cesta musí existovat, nám však není známá. Proto musíš ustanovit hledače. Pokud to bude ten správný, tak cestu nalezne.“ Jejich postavy se začaly míhat a rozplývat.  

„Počkejte! Musím mít odpovědi na své dotazy. Prosím, neopouštějte mne!“ 

„Je nám to líto, nemáme na vybranou. Volají nás zpět na onen svět.“  

„Proč Rahl pronásleduje Richarda? Prosím, pomozte mi.“  

Hlas jeho otce byl slabý a vzdálený. „To nevíme. Odpověď si musíš najít sám. Dobře jsme tě vycvičili. Máš větší talent, než jsme měli my dva. Použij to, co jsi se naučil a co cítíš. Máme tě rádi, synu. Až dokud se toto nevyřeší, na jednu nebo na druhou stranu, už k tobě nebudeme moci přijít. Když je Orden ve hře, tak přijít zpět by znamenalo přetrhnout oponu smrti.“

Jeho matka si políbila dlaň a obrátila ji k němu, on udělal to samé. Pak zmizeli.

Zeddicus Zu'l Zorander, velký a úctyhodný čaroděj, stál osamocen na čarodějnické skále, kterou mu daroval jeho otec, upřeně se díval do noci a myslel čarodějnické myšlenky.

„Nic není nikdy lehké,“ zašeptal. 

Kapitola osmá

Richard se s trhnutím probudil. Teplé polední světlo naplňovalo pokoj a nádherná, pikantní vůně kořeněné polévky mu naplňovala plíce. Byl ve svém pokoji v Zeddově domě. Podíval se na známé suky na dřevěných zdech. Obličeje, které si z nich vždy v mysli vytvářel, mu pohledy oplácely. Dveře do obývacího pokoje byly zavřené. Nedaleko postele stála židle, byla prázdná. Posadil se, stáhl ze sebe pokrývku a zjistil, že má ještě na sobě svůj zašpiněný oděv. Sáhl na zub pod košilí a ulehčením si oddechl, když ho tam neporušený nalezl. Krátký klacík přidržoval okno na pár centimetrů pootevřené a umožňoval přístup čerstvému vzduchu a smíchu Kahlan. Pomyslel si, že jí Zedd jistě vypráví své vtipy. Richard se podíval na svou levou dlaň. Byla zafačovaná, ale už ho nebolela, když zahýbal prsty. Hlava ho už také nebolela. Cítil se vlastně nádherně. Měl hlad, ale jinak mu bylo nádherně. Upravil si to tak, že je špinavý, má zašpiněné šaty a má hlad, ale jinak že mu je nádherně.

Káď plná vody na koupání, mýdlo a čisté ručníky se nacházely uprostřed komůrky. Jeho čistý zálesácký oděv byl poskládán a srovnán na židli do úhledného komínku. Voda v kádi vypadala skvěle a svůdně. Namočil do ní ruku a zjistil, že je teplá. Zedd musel vědět, kdy se vzbudí. Protože však Zedda velmi dobře znal, nepřekvapilo ho to.

Richard se svlékl a vklouzl do lákavé vody. Mýdlo mu vonělo málem tak dobře jako polévka. Rád zůstával v kádi dlouho, aby se pořádně vylouhoval, teď se však cítil příliš dokonale probuzen, aby se máčel, a toužil být venku s těmi dvěma. Odvázal si ruku a byl překvapen, jak dobře se zhojila za jednu noc.

Když vyšel z komůrky, Kahlan a Zedd seděli u stolu a čekali na něj. Zpozoroval, že Kahlan měla šaty čerstvě vyprané a že taky vypadala jako po koupeli. Vlasy měla čisté a leskly se jí na slunci. Zelené oči mu zajiskřily vstříc. Na stole nedaleko od ní na něj čekala velká mísa polévky spolu se sýrem a chlebem.

„Nečekal jsem, že se prospím až k poledni,“ řekl a přehodil nohu přes lavici. Oba se zasmáli. Richard se na ně podezřívavě podíval.  

Kahlan nasadila vážnou tvář. „Richarde, toto je druhé poledne, ke kterému jsi se prospal.“

„Ano,“ přidal se Zedd, „prostě jsi to první zaspal. Jak se cítíš? Co dělá ruka?“  

„Jsem v pořádku. Děkuji ti, Zedde, že jsi mi pomohl. Děkuji vám oběma.“ Narovnal prsty a sevřel je do pěsti, aby jim ukázal zlepšení. „Pocit v ruce je o mnoho lepší, svědí mě však.“ 

„Má matka vždy říkala, že když to svědí, tak se to hojí.“  

Richard se na ni zašklebil. „Moje to říkala taky.“ Nabral lžící kousek brambory a žampionu a ochutnal. „Stejně dobrá jako moje,“ řekl jí s vážným výrazem.

Seděla křížem přes lavici, obličejem byla obrácená k němu, její loket spočíval na stole a tvář měla opřenou v dlani. Významně se na něj usmála. „Zedd říká něco jiného.“

Richard vrhl na Zedda vyčítavý pohled, ten se ale s přehnaným zájmem díval do nebe. „Tak on to říká? Budu mu to muset připomenout, když mě příště bude prosit, abych mu ji uvařil.“

„Abych řekla pravdu,“ řekla tichým hlasem, který však nebyl tichý natolik, aby ho Zedd neslyšel, „z toho, co jsem viděla, si myslím, že by snědl i hlínu, jenom kdyby mu ji někdo naservíroval.“  

Richard se zasmál. „Vidím, že ho už dobře znáš.“

„Řeknu ti, Richarde,“ řekl stařec a namířil na něj kostnatým prstem. Nechtěl jim dovolit, aby měli navrch, „od ní by i hlína chutnala dobře. Udělal bys dobře, kdyby ses to od ní naučil.“  

Richard ulomil kousek chleba a namočil ho do polévky. Uvědomoval si, že žertování uvolňovalo jejich napětí, které pociťovali. Byl to jistý způsob jak trávit čas, když na něj čekali, až dojí. Kahlan dala Richardovi slovo, že počká na něj, aby Zedda o pomoc požádal on. Bylo zřejmé, že své slovo dodržela. Zeddovým zvykem bylo hrát si na nevědomého a nevinného a čekat, až se zeptáte první, takže bude moci lépe posoudit, co už víte. Dnes ho Richard nemohl nechat provádět žádné legrácky. Dnes to bylo jinak.

„Je však jedna věc, pro kterou jí nevěřím,“ Zeddův hlas byl zlověstný a hrozivý.  

Richard ztuhl uprostřed žvýkání. Polkl a čekal, neodvažoval se podívat ani na jednoho z nich. Přestala jíst.

„Nemá ráda sýr! Nemyslím, že bych mohl někdy důvěřovat někomu, kdo nemá rád sýr. Není to přirozené.“  

Richard se uklidnil. Zedd si pouze masíroval mozek, jak tomu vždy říkal. Jeho starý přítel měl schopnost kdykoliv ho zaskočit a vyžíval se v tom. Richard se úkradkem podíval na Zedda, který tam seděl s nevinným úsměvem v tváři. Proti své vůli se usmál. Zatímco si on vychutnával misku polévky, Zedd si ukusoval z kousku sýra, aby názorně prokázal své tvrzení. Kahlan ukusovala z kousku chleba, aby taky dokázala svoje. Chléb měl výbornou chuť. Kahlan to udělalo radost, když jí to řekl.

Když Richard končil s jídlem, rozhodl se, že už je čas změnit tón diskuse a vrátit se k vážným věcem. „Co je s tím dalším komandem? Našla se po něm nějaká stopa?“

„Ne. Dělala jsem si starosti, ale Zedd mi hádal z oblaků a řekl, že se zřejmě setkalo s nějakými potížemi, protože ho nelze nikde najít.“ 

Úkosem se podíval na Zedda. „Je to pravda?“

„Pravda, pravdička, jak pečená žabička.“ Zedd používal tento výraz od doby, kdy byl Richard malý kluk. Používal ho k tomu, aby ho svým humorem přesvědčil o tom, že starý pán bude k němu nadevše pravdomluvný. Richard přemýšlel, s jakými potížemi se komando mohlo „setkat“.  

Ať tomu bylo jakkoli, povedlo se mu změnit náladu u stolu. Cítil, jak je Kahlan netrpělivá, aby už začal. Cítil, že Zedd je taky netrpělivý. Kahlan se otočila ke stolu, složila obě ruce do klína a čekala. Richard měl obavu, že pokud by tuto záležitost dobře nezařídil, tak by ona udělala to, co sem přišla udělat, a nad tím by už neměl žádnou kontrolu.

Richard dojedl a palci odsunul misku od sebe. Ve stejném okamžiku zachytil Zeddův pohled. Jeho přítel ztratil veselou náladu, jinak však ničím neprozrazoval, na co myslí. Zedd prostě vyčkával. Teď byla řada na Richardovi. Když ale jednou začne, nebude už cesty zpátky.

„Zedde, příteli můj, potřebujeme tvou pomoc, abychom zastavili Darkena Rahla.“  

„Vím to. Chcete, abych vám našel čaroděje.“ 

„Ne, to nebude nutné. Už jsem ho našel.“ Richard cítil na sobě tázavý pohled Kahlan, ale nadále se upřeně díval na Zedda. „Ty jsi ten velký čaroděj.“  

Kahlan začala vstávat z lavice. Bez toho, aby odvrátil svůj pohled od Zedda, Richard natáhl pod lavicí ruku, zachytil její předloktí a donutil ji, aby se posadila. Zedd ani teď neukazoval žádné emoce. Jeho hlas byl tichý a vyrovnaný. „A proč si to myslíš, Richarde?“

Richard se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval, když položil ruce na stůl a propletl si jejich prsty. Když mluvil, pozoroval své ruce. „Když mi Kahlan poprvé vyprávěla příběh tří zemí, řekla, že rada učinila něco, co smrt čarodějovy ženy a dcery z rukou komanda udělalo vlastně zbytečnou, a že čaroděj jim za trest učinil to nejhorší: nechal je, aby trpěli důsledky svých vlastních činů.

To znělo přesně, jako kdybys to udělal ty. Nemohl jsem však ještě tehdy mít jistotu, musel jsem najít způsob, jak se k ní dobrat. Když jsi poprvé uviděl Kahlan a rozzlobil se proto, že přišla ze Středozemí. Když jsem ti řekl, že ji napadlo komando, tak jsem pozoroval tvé oči. Řekly mi, že mám pravdu. Pouze ten, kdo utrpěl takovou ztrátu jako ty, může mít v očích tento výraz. Poté, co jsem ti to řekl, změnil se tvůj postoj k ní. Naprosto se změnil. Pouze ten, kdo osobně prožil takovou hrůzu, může mít takovou schopnost vcítit se. Stále jsem však ještě nevěřil svým instinktům a čekal jsem.“

Podíval se na Zedda a hleděl mu do očí, když mluvil. „Tvou největší chybou bylo, že jsi Kahlan řekl, že je tady v bezpečí. Ty bys nelhal, obzvlášť o něčem takovém. A ty víš, co je to komando. Jak tedy může nějaký stařec zajistit bezpečnost před komandem bez toho, aby použil magii? Stařec nemůže, starý čaroděj ano. Další komando nelze nalézt, to jsi řekl sám. Setkalo se s nějakými potížemi. Myslím, že se setkalo s potížemi magického charakteru. V tom bylo na tebe spolehnutí, a to vždy.“

Richardův hlas zjemněl. „Vždy jsem z tisíce drobností věděl, že jsi něco více, než o sobě tvrdíš, že jsi neobyčejný člověk. Vždy jsem si považoval za čest, že tě mám za přítele. A vím, že jako můj přítel bys udělal všechno, opravdu všechno, abys mi zachránil život. To stejné bych já udělal pro tebe. Svěřuji ti svůj život, je teď ve tvých rukou.“ Richard hrozně nerad nechával tímto způsobem zaklapnout past, ale ohroženy byly životy všech. Už se nedalo nic předstírat.

Zedd položil ruce na stůl a naklonil se kupředu. „Richarde, ještě nikdy jsem nebyl na tebe tak hrdý, jak jsem teď.“ Jeho oči prozrazovaly, že to myslí vážně. „Všechno jsi správně pochopil.“ Vstal a obešel stůl. Když se Richard postavil, objali se. „Ještě nikdy jsem však kvůli tobě nebyl tak smutný, jako jsem teď.“ Zedd ještě chvíli pevně objímal Richarda. „Posaď se, hned budu zpátky. Mám pro tebe něco. Zůstaňte oba sedět a chvíli počkejte.“

Zedd poklidil ze stolu a pak s nádobím na ohnuté ruce odešel k domu. Kahlan vypadala ustaraně, když se dívala, jak odchází. Richard si myslel, že by teď měla být šťastná, protože čaroděj byl nalezen. Ona však z toho nyní vypadala vystrašenější než z čehokoli jiného. Věci se vyvíjely jinak, než očekával. Když se Zedd opět objevil, nesl něco dlouhého. Kahlan se postavila na nohy. Richard si uvědomil, že Zeddova ruka svírá pochvu meče. Kahlan se před něj postavila dříve, než Zedd přišel ke stolu, a uchopila ho za řízu.

„Nedělej to, Zedde.“ Její hlas byl zoufalý.  

„Nemám na výběr.“  

„Zedde, prosím tě ne, nedělej to. Vyber někoho jiného, jenom ne Richarda...“ 

Zedd ji přerušil. „Kahlan! Už jsem tě na to upozorňoval. Řekl jsem ti, že on se vybere sám. Pokud vyberu někoho jiného namísto toho pravého, zemřeme všichni. Pokud znáš lepší způsob..., tak ho vyslov!“

Širokým rozmachem ruky ji odsunul, přišel k druhé straně stolu a postavil se oproti Richardovi. Praštil mečem před sebe na stůl. Richard vyskočil. Podíval se na meč a pak do divokých očí Zedda, který se opíral o stůl.

„Patří tobě,“ řekl čaroděj. Kahlan se k nim otočila zády. 

Richardův pohled padl na meč. Stříbrná pochva se leskla zlatými ozdobami, které ji zkrášlovaly křivkami a vlnovkami. Ocelová chránítka meče byla značně vyklenutá směrem ven a pak dolů. Jemně vinutý stříbrný drát pokrýval rukojeť a do spleteného stříbra byl na obou stranách jilce vetkán zlatý drát do podoby slova Pravda. Toto je meč pro krále, pomyslel si Richard. Byla to nejdokonalejší zbraň, jakou kdy viděl.

Pomalu se postavil. Zedd uchopil pochvu za její hrot a obrátil jilec meče směrem k Richardovi. „Tas ho.“

Jako v transu Richard sevřel prsty kolem jilce a vytáhl meč, čepel při tom vydávala zvonivý, kovový zvuk, který se rozléhal vzduchem. Richard nikdy neslyšel meč vydávat takový zvuk. Jeho ruka se pevně sevřela kolem rukojeti. Ve své dlani a na opačné straně na svých prstech cítil, jak se mu výstupky zlatého drátu, tvořícího po obou stranách jilce slovo Pravda, téměř bolestivě zarývají do masa. Nevěděl proč, ale měl pocit, že to tak má být. Váha meče mu perfektně seděla. Měl pocit, že jeho ruka je teď kompletní.

Někde hluboko v jeho nitru se hněv začal hýbat, probouzet k životu a hledat, kam by se zaměřil. Náhle pocítil, jak mu na prsou leží zub.

Jak jeho hněv narůstal, tak cítil, jak se z meče do něj vlévá druhá probouzející se síla: dvojče jeho vlastního hněvu. Vlastní pocity se mu vždy zdály nezávislé a uspořádané. Teď mu to připadalo, jako kdyby se k životu probudila jeho podoba v zrcadle. Byl to děsivý přízrak. Jeho vlastní hněv se živil silou z meče a na oplátku se hněv z meče živil jeho zlostí. Tyto dvě paralelní bouře přes něj spirálovité procházely. Cítil se jako bezmocný nezúčastněný divák, který je někam vlečen. Byl to strašlivý, ale současně lákavý pocit, který hraničil s pomatením smyslů. Hrozivý pocit vlastního hněvu se proplétal s mučivým příslibem. Okouzlující emoce mu prudce proběhla tělem, uchopila jeho hněv a vznesla se spolu s ním do výše. Richard s námahou kontroloval tuto zuřivost. Byl na pokraji paniky a málem se přestal ovládat.

Zeddicus Zu'l Zorander zaklonil hlavu a rozpřáhl se. Směrem k nebi zvolal: „Upřímné varování těm, co žijí, i těm, co jsou mrtví! Hledač byl ustanoven!“

Blesk z jasnéno nebe otřásl zemí a jeho burácení se valilo k hranici.

Kahlan padla před Richardem na kolena s hlavou skloněnou, ruce měla za zády. „Zasvěcuji svůj život ochraně hledače.“

Zedd poklekl vedle ní se skloněnou hlavou. „Zasvěcuji svůj život ochraně hledače.“

Richard stál, svíral Meč pravdy v ruce a oči měl vytřeštěné bezdechým úžasem.

„Zedde,“ zašeptal. „Pro všechno dobro na světě, co je to hledač?“  

Kapitola devátá

S pomocí ruky opřené o své koleno se Zedd postavil na nohy, upravil si řízu kolem svého kostnatého těla. Pak natáhl ruku ke Kahlan, která se upřeně dívala do země. Když zpozorovala ruku, chytila se jí a taky se postavila. Její obličej měl sklíčený výraz. Zedd ji pozoroval, až dokud nepřikývla, že je v pořádku.

Zedd se otočil k Richardovi. „Co je to hledač? Je to rozumná první otázka v tvém novém postavení, nelze ji však rychle zodpovědět.“

Richard pohlédl na třpytící se meč, který držel v ruce, a vůbec si nebyl jistý, zda s ním chce mít něco do činění. Vsunul ho do pochvy a byl rád, že se zbavil pocitů, které v něm vyvolával. Držel ho oběma rukama před sebou. „Zedde, nikdy předtím jsem ho neviděl. Kde jsi ho měl?“

Zedd se pyšně usmál. „Ve své skříni v domě.“

Richard se na něj podezíravě podíval. „Ve skříni není nic jiného než talíře, pánve a tvé prášky.“

„To není ta skříň,“ řekl a ztišil hlas, jako by chtěl zkřížit plány každému, kdo by chtěl naslouchat. „Byl v mé čarodějnické skříňce!“ 

Richard svraštil čelo a napřímil se. „Nikdy jsem neviděl žádnou jinou skříňku.“

„Do pytle, Richarde! Neměl jsi ji vidět! Je to čarodějnická skříňka a je neviditelná!“  

Richard se cítil dosti hloupě. „A jak dlouho jsi ho měl?“

„Ach, to přesně nevím. Možná tucet let nebo tak nějak.“ Zedd mávl vzduchem svou hubenou rukou, jako kdyby se pokoušel otázku odmítnout.  

„A jak jsi se k němu dostal?“  

Zeddovi ztvrdnul hlas. „Ustanovení hledače je úkolem pro čaroděje. Vysoká rada si neprávem uzurpovala právo jmenovat ho. Vůbec se nestarali o to, jak vybrat toho správného člověka. Dali tento post tomu, kdo se jim v té době hodil. Nebo tomu, kdo nabídl nejvíce. Meč přináleží hledači, dokud žije nebo dokud chce být hledačem. V období, když se pátrá po novém hledači, Meč pravdy patří čarodějům. Nebo přesněji, patří mně, protože ustanovení hledače je mou povinností. Poslední člověk, který ho měl, se...“ Jeho oči se obrátily vzhůru, jako by v nebi pátraly po tom správném slově, „...zapletl s čarodějnicí. Když byl takto zaneprázdněn, tak jsem přišel do Středozemí a opět získal to, co mi patří. Teď je tvůj.“

Richard cítil, jak se proti své vůli do něčeho zaplétá. Podíval se na Kahlan. Zdálo se, že se zbavila své sklíčenosti, a její obličej byl opět bez výrazu. „Tak kvůli tomuto jsi sem přišla? Chtěla jsi, aby čaroděj udělal toto?“

„Richarde, já jsem chtěla, aby čaroděj ustanovil hledače. Nevěděla jsem, že jím budeš ty.“  

Začínal se cítit jako v pasti, když se díval z jednoho na druhého. „Vy dva si myslíte, že nás všechny nějakým způsobem zachráním. Vy si tedy myslíte, že se mi podaří nějakým způsobem zastavit Darkena Rahla. Čaroděj to nedokáže, ale já se mám o to pokusit?“ Srdce plné hrůzy cítil až v hrdle.

Zedd k němu přistoupil a objal ho konejšivě kolem krku. „Richarde, podívej se na nebe. Řekni mi, co vidíš.“ Richard se podíval a viděl oblak podobající se hadovi. Nepotřeboval odpovídat na tento dotaz. Zedd vmáčkl své hubené prsty Richardovi do masa. „Pojď. Sedni si a já ti řeknu všechno, co potřebuješ vědět. Pak se sám rozhodneš, co uděláš. Pojď.“ Druhou rukou objal Kahlan a odvedl je oba k lavici u stolu. Šel na své místo proti nim a posadil se. Richard položil meč mezi ně na stůl, aby naznačil, že věc ještě není rozhodnuta.

Zedd si trochu povyhrnul rukávy. „Existuje kouzlo,“ začal. „Prastaré a nebezpečné kouzlo s obrovskou silou. Je to magie zplozená zemí, zplozená životem samotným. Je uschována ve třech nádobách zvaných tři schránky Ordenu. Magie je nečinná, dokud - tak se tomu říká - se schránky nedají do hry. Není to však lehké dát je do hry. Vyžaduje to člověka, který má vědomosti získané dlouhým studiem a je schopen zmobilizovat značnou vlastní sílu. Když má někdo alespoň jednu schránku, může dát do hry magii Ordenu. Od té doby má na to jeden rok, aby otevřel schránku, musí je však mít všechny tři, aby šlo některou z nich otevřít. Schránky působí společně, nelze tedy mít jenom jednu a otevřít ji. Když ten, kdo je dá do hry, nedokáže získat všechny tři a jednu z nich ve stanovené době otevřít, jeho život propadne ve prospěch magie. Nelze z toho vycouvat. Darken Rahl musí otevřít jednu ze schránek, nebo zemřít. V první zimní den vyprší jeho rok.“

Zeddův obličej byl stažen do pevných vrásek odhodlání. Trochu se naklonil kupředu. „Každá schránka má v sobě jinou moc, která se uvolní, když se schránka otevře. Když Rahl otevře tu správnou, získá magii Ordenu, kouzlo samotného života, získá moc nad vším živým a mrtvým. Bude mít nepřemožitelnou moc a autoritu. Stane se pánem s nepřemožitelnou nadvládou nad všemi lidmi. Každého, kdo se mu znelíbí, bude moci zabít pouhou myšlenkou a jakýmkoli způsobem, který si usmyslí, a bez ohledu na to, kde ten člověk je nebo jak je daleko.“

„Vypadá to na strašně zlou magii,“ řekl Richard.  

Zedd se zaklonil a sundal ruce ze stolu. Zavrtěl hlavou. „Ne, ve skutečnosti to tak není. Magií Ordenu je životní síla. Je jako každá jiná síla, prostě existuje. Je to její uživatel, který určuje, k jakému účelu se použije. Magie Ordenu může být použito k tomu, aby pomohla obilí růst, aby léčila nemocné nebo aby končila spory. Všechno záleží na tom, co chce ten, kdo ji používá. Moc není zlá nebo dobrá, ona jednoduše existuje. Záleží na mysli člověka, který jí vládne. Myslím si, že všichni víme, k jakým účelům by ji používal Darken Rahl“

Zedd se odmlčel, jak bylo jeho zvykem. Tím Richardovi umožňoval zamyslet se nad smyslem toho, co mu bylo řečeno. Když čekal, jeho hubený obličej si udržoval rozhodný výraz. Kahlan měla taky výraz, který mu říkal, že byla rozhodnuta ho donutit, aby plně rozuměl zlověstnému smyslu všeho, co Zedd říkal. Richard nad tím samozřejmě nemusel přemítat, neboť to všechno znal z Knihy počítaných stínů. Kniha ho nenechala na pochybách. Z knihy věděl, že Zedd se jenom trochu dotkl plného rozsahu kataklyzmatu, který by se přehnal zemí, kdyby Rahl otevřel správnou schránku. Věděl taky, co by se stalo, kdyby otevřel některou jinou. Nemohl však prozradit své vědomosti, tak se musel zeptat: „A když otevře jednu z těch druhých dvou schránek?“

Zedd se ve mžiku opět opřel o stůl. Očekával, že další jeho otázka bude tato. „Otevře nesprávnou schránku a magie si ho vezme. Zemře.“ Zedd luskl prsty. „Asi takto. Všichni budeme v bezpečí, hrozba je odstraněna.“ Naklonil se k němu se svraštělým čelem a přísně se podíval na Richarda. „Otevře druhou nesprávnou schránku a každý brouk, každé stéblo trávy, každý strom, každý muž, každá žena a každé dítě, každá živá bytost budou spáleni vniveč. Znamenalo by to konec všeho života. Magie Ordenu je dvojčetem magie života samotného a smrt je součástí všeho, co žije. Magie Ordenu je spojena se smrtí stejně jako se životem.“

Zedd se narovnal. Zdálo se, že je přemožen vyprávěním o možnosti katastrofy. I když to už Richard všechno věděl, stejně měl stažené hrdlo, když to slyšel říkat nahlas. Teď mu to připadalo reálnější, bylo to reálnější, když to bylo popsáno. Když se o tom dozvěděl v knize, bylo to tak abstraktní a tak hypotetické, že se nezamýšlel nad možností, že by k tomu mohlo dojít. Jeho jedinou starostí bylo uchovat znalosti, aby se mohly vrátit jejich majiteli. Přál si, aby mohl Zeddovi říci o tom, co věděl. Jeho přísaha otci mu však zabraňovala, aby cokoli řekl. Nutilo ho to taky předstírat nevědomost a položit další dotaz, na který odpověď už znal.

„Jak bude Rahl vědět, kterou schránku má otevřít?“  

Zedd si upravil rukávy své řízy, podíval se dolů na stůl a při mluvení pozoroval své ruce. „Ten, kdo dá schránky do hry, získá jisté důvěrné informace. Musí to být tak, že tato informace mu řekne, jak zjistit, která schránka je která.“  

To dávalo smysl. O knize nevěděl nikdo s výjimkou jejího majitele a zdálo se, že i s výjimkou toho, kdo dal schránky do hry. Kniha se o tom nezmiňovala, zdálo se to však být logické. Náhle jím projelo silné vzrušení: Darken Rahl po něm šel kvůli knize. Téměř neslyšel, jak Zedd začal opět mluvit.

„Rahl stejně udělal něco neobvyklého. Dal schránky do hry dříve, než měl všechny tři.“  

Richard okamžitě zpozorněl. „Musí být buď hloupý, nebo si být velmi jistý.“

„Jistý,“ řekl čaroděj. „Když jsem opouštěl Středozemí, bylo to ze dvou hlavních důvodů. Tím prvním bylo to, že Vysoká rada si vzala na sebe ustanovování hledače. Tím druhým bylo to, že špatně zacházela se schránkami Ordenu. Lidé začali věřit, že moc schránek je pouhou legendou. Považovali mě za starého blázna, když jsem jim říkal, že to není legenda, že je to pravda. Odmítli dbát mých výstrah.“  

Udeřil pěstí do stolu a Kahlan sebou trhla. „Vysmáli se mi!“ Jeho obličej byl rudý zlostí a ještě výrazněji se vyjímal na pozadí jeho hřívy bílých vlasů. „Chtěl jsem, aby s pomocí magie udržovali schránky daleko od sebe, aby byly neviditelné a pod zámkem, aby je už nikdy nikdo nenašel. Rada namísto toho chtěla, aby byly rozdány významným lidem jako trofeje, kterými se budou chlubit. Používala je tak, že jimi platila za projevy přízně nebo za její nabídku. Dávala tím schránky do chamtivých rukou. Nevím, co se s nimi mezitím stalo. Rahl má alespoň jednu, nemá však všechny tři,“ Zeddovy oči se vášnivě rozzářily. „Nechápeš to, Richarde? Nemusíme bojovat s ním, stačí, abychom nalezli alespoň jednu schránku dříve než on.“

„A uchránili ji před ním, což se může ukázat podstatně těžší než ji najít,“ podotkl Richard a nechal tato slova chvíli viset ve vzduchu. Náhle ho něco napadlo. „Zedde, co myslíš, mohla by jedna ze schránek být tady v Západozemí?“  

„To není pravděpodobné.“  

„Proč?“  

Zedd zaváhal. „Richarde, nikdy jsem ti neřekl, že jsem čaroděj, nikdy předtím jsi se však na to neptal, takže jsem ti v tom ohledu vlastně nelhal. Jednu lež jsem ti však řekl. Řekl jsem ti, že jsem přišel před tím, než vznikla hranice. Ve skutečnosti jsem nepřišel předtím, protože jsem nemohl. Chápej, aby vzniklo Západozemí, ve kterém nebude magie, nemůže zde být žádná, když vzniká hranice. Magie sem mohla přijít až po vzniku hranice, ale ne předtím. Protože v sobě magii mám, má přítomnost by zabránila, aby vznikla. Tak jsem musel zůstat ve Středozemí až do doby, když stála, a až pak jsem se mohl přes ní dostat.“

„Každý má svá malá tajemství. Nemám ti to za zlé. Ale proč mi to říkáš?“  

„Říkám ti to proto, že víme, že žádná ze schránek tady nemohla být dříve, než hranice stála, neboť magie s nimi spojená by zabránila jejímu vzniku. Když tedy byly všechny tři ve Středozemí dříve, než byla hranice, a já jsem žádnou z nich nepřinesl, musí být všechny ještě ve Středozemí.“   

Richard se nad tím chvíli zamyslel a pocítil, jak jeho jiskřička naděje umírá. Začal myslet na to, co bylo bezprostředně před ním.

„Ještě stále jsi mi neřekl, kdo je to hledač. Ani o tom, co mám dělat.“  

Zedd dal ruce k sobě. „Hledač, to je člověk, který není odpovědný nikomu jinému než sobě. Je sám sobě zákonem a vykonává ho. Meč pravdy má k tomu, aby jím vládl, jak chce, je omezován pouze svou vlastní mocí. Může každého za cokoliv volat k odpovědnosti.“ Zedd zvedl ruku, aby předešel Richardovým námitkám a dotazům. „Uvědomuji si, že je to mlhavé. Potíž s vysvětlováním je v tom, že je to moc, která se podobá každé jiné moci. Jak jsem ti již dříve řekl, charakter moci záleží na tom, jak ji člověk používá. Toto je ta pravá příčina, proč je důležité nalézt toho správného člověka, musí to být ten, který bude tu moc používat moudře. Chápej, Richarde, hledač dělá přesně to, co má ve svém jméně, tedy hledá. Hledá odpovědi na různé věci. Na věci, které si sám vybere. Pokud je to ten správný člověk, bude hledat odpovědi, které budou pomáhat i druhým, ne pouze jemu samému. Obecným úkolem hledače je, aby neomezeně a z vlastní vůle pátral, aby šel tam, kam chce jít, aby zjišťoval to, co chce, aby se dozvídal to, co chce, a aby hledal odpovědi na to, co chce znát. A pokud bude zapotřebí, aby udělal to, co odpověď vyžaduje, aby se udělalo.“

Richard se napřímil a jeho hlas zesílil. „Říkáš mi tím, že hledač je úkladným vrahem?“

„Nechtěl bych ti lhát, Richarde, mohlo by to dopadnout i takto.“  

Richardovi zrudl obličej. „Nestanu se úkladným vrahem!“

Zedd pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, hledač je vždy tím, čím chce být. V ideálním případě je hledač ztělesněním spravedlnosti. Nemohu ti o tom říci více, neboť jsem nikdy hledačem nebyl. Nevím, co se jim honí hlavou. Vím však, že rozeznám správného hledače.“

Zedd si opět povyhrnul rukávy a podíval se na Richarda. „Já však nevybírám hledače. Opravdový hledač se vybere sám. Já je pouze ustanovuji. Už léta jsi byl hledačem, jenom sis to neuvědomoval. Pozoroval jsem tě a ty jsi už léta hledal. Vždy jsi hledal pravdu. Co si myslíš, že jsi dělal v horním Venském hvozdu? Hledal jsi odpověď na problém psího vína a objasnění vraždy tvého otce. Mohl jsi to přenechat jiným, kteří jsou na to lépe připraveni, a jak se nakonec ukázalo, možná by to bylo i lepší. Bylo by to však proti tvé přirozenosti, proti přirozenosti hledače. Ti to nenechávají na jiných, protože se to chtějí dozvědět sami. Když ti Kahlan řekla, že pátrá po čaroději, který byl nezvěstný již předtím, než se narodila, musel jsi zjistit, kdo to je, a nalezl jsi ho.“

„Je to však pouze proto, že...“  

Zedd ho přerušil. „Na tom nezáleží. To je nepodstatné. Podstatné je pouze to, že jsi to udělal. Zachránil jsem tě kořenem, který jsem našel. Záleží na tom, že to pro mě bylo lehké ten kořen najít? Nezáleží. Byl bys více živý, kdyby to pro mě bylo mimořádně obtížné najít ten kořen? Nebyl. Našel jsem kořen a ty jsi zdráv. Záleží jenom na tomto. To stejné platí pro hledače. Nezáleží na tom, jak zjistí odpověď, ale na tom, že ji zjistí. Jak jsem řekl, neexistují žádná pravidla. Právě teď jsou tady odpovědi, které musíš najít. Nevím, jak to dokážeš, a nezajímá mě to. Vím však, že to dokážeš. Pokud řekneš: 'Ach, jsou tak jednoduché,' bude to ještě lepší, protože nemáme mnoho času.“

Richard zostražitěl. „Jaké odpovědi?“

Zedd se usmál a oči mu zajiskřily. „Mám nějaký plán, ale ty musíš nejdřív nalézt způsob, jak nás dostat na druhou stranu hranice.“

„Coo?“ Richard si podrážděně prsty pročísl vlasy a potichu mumlal jen tak pro sebe, že je to neskutečné. Pak se opět podíval na Zedda. „Ty jsi čaroděj, v první řadě jsi to ty, kdo má co do činění se vznikem hranice. Právě jsi řekl, že jsi musel přes ni, abys získal meč. Kahlan přešla přes hranici, poslali ji čarodějové. Já o hranici nevím nic! Pokud ode mě očekáváš odpověď, tak je tady: Zedde, ty jsi čaroděj, převeď nás přes hranici!“  

Zedd zavrtěl hlavou. „Ne, řekl jsem na druhou stranu hranice a ne přes ni. Vím, jak se přes ni dostat, ale to nemůžeme udělat. Rahl jenom čeká, abychom to udělali. Pokud se pokusíme přes ni dostat a budeme mít štěstí, tak nás zabije. Místo toho se musíme dostat na druhou stranu hranice bez toho, abychom šli přes ni. To je velký rozdíl.“

„Zedde, je mi to líto, ale to je nemožné. Nevím o ničem, co by nás dostalo na druhou stranu. Nechápu, jak by to šlo udělat. Hranice je podsvětím. Pokud nemůžeme přes ni, pak tady zůstaneme trčet. Jediným účelem hranice je zabránit, aby kdokoli udělal to, o co mě teď žádáš ty.“ Richard cítil svou bezmocnost. Oni na něm záviseli a on neměl odpověď. 

Zeddův hlas byl tichý a laskavý. „Richarde, jsi příliš rychlý v sebekritice. Co říkáváš, když se tě zeptám, jak musíš řešit obtížné problémy?“

Richard pochopil, o čem Zedd mluví, nechtělo se mu ale odpovídat. Cítil, že ho odpověď potopí ještě hlouběji. Zedd zvedl obočí a čekal. Richard se díval na stůl a nehtem palce ryl do dřeva. „Mysli na řešení a ne na problém.“

„A právě teď to děláš obráceně. Soustřeďuješ se pouze na to, proč je problém nemožné vyřešit. Nemyslíš na řešení.“  

Richard věděl, že Zedd má pravdu, bylo v tom však ještě něco jiného. „Zedde, nemyslím si, že mám vlastnosti hledače. Nevím o Středozemí vůbec nic.“

„Někdy je rozhodování lehčí, když nejsi zatížen břemenem minulosti,“ řekl čaroděj tajemně.  

Richard vypustil všechen vzduch z plic. „Neznám to tam, zabloudím tam.“

Kahlan mu položila ruku na předloktí. „Ne, nezabloudíš. Znám Středozemí lépe než převážná většina ostatních. Vím, kde je to bezpečné, a kde není. Budu tvou průvodkyní. Nezabloudíš, to ti mohu slíbit.“

Richard odvrátil pohled od jejích zelených očí a podíval se na stůl. Bolelo ho pomyšlení na to, že by ji mohl zklamat, ale její důvěra, stejně jako Zeddova, se nezdála být oprávněná. Nevěděl nic o Středozemí ani o magii, ani o tom, jak najít nějaké schránky nebo jak zastavit Darkena Rahla. Nevěděl, jak dokázat jedinou z těchto věcí! A jako první trik je měl dostat na druhou stranu hranice!

„Richarde, já vím, že to nepovažuješ za moudré, když na tebe vkládám tuto odpovědnost. Nejsem to však já, kdo si tě vybral. Ty jsi ten, kdo se ukázal být hledačem. Já jsem pouze tuto skutečnost poznal. Jsem už dlouho čarodějem. Ty nevíš, co to znamená, musíš mi vsak věřit, když řeknu, že jsem k tomu kvalifikovaný, abych rozeznal toho pravého.“ Zedd se nad mečem napřáhl na druhou stranu stolu a položil svou dlaň Richardovi na ruku. Jeho oči byly zasmušilé. „Darken Rahl po tobě pátrá a dělá to osobně. Pokud tomu rozumím, tak jediný důvod, který k tomu může mít, je něco, co získal z kouzla Ordenu. Taky on ví, že jsi vyvolený, a proto tě hledá. Jde mu o odstranění hrozby.“  

Richard překvapením zamrkal. Zedd má možná pravdu. Je možné, že ho Rahl pronásleduje z tohoto důvodu. Nebo je tady možná jiný důvod. Zedd o knize neví. Měl pocit, že se mu mozek chystá vybuchnout ze všech věcí, které ho naplňovaly. Najednou už nemohl dál sedět. Vstal a při chůzi pokračoval v přemýšlení. Zedd si zkřížil ruce na prsou, Kahlan se jedním loktem opřela o stůl. Oba mlčky pozorovali, jak pochoduje.

Bludička mu řekla, že musí hledat odpověď, nebo jinak zemře. Neřekla, že je nutné, aby se stal hledačem. Mohl by odpovědi nalézt svým způsobem, tak jak to vždy dělával. Nepotřeboval meč k tomu, aby zjistil, kdo je čaroděj. Na druhou stranu to ale až tak těžké nebylo.

Co je však zlého na tom, že si vezme meč? Čemu by to uškodilo, kdyby měl jeho pomoc? Nebylo by hloupé odmítat veškerou pomoc? Zřejmě se meč dá používat tak, jak si to přeje jeho majitel. Proč by ho tedy nemohl použít on, jak si to bude přát. Nemusí se z něj stát úkladný vrah ani nic jiného. Mohl by ho používat tak, aby všem pomáhal, to je všechno. To je všechno, co potřebuje nebo co chce, a nic víc.

Richard ale věděl, proč to nechce. Nelíbilo se mu, co cítil, když meč tasil. Měl z toho dobrý pocit a to mu dělalo starosti. Meč rozněcoval jeho hněv způsobem, který ho děsil. Vyvolával v něm pocity, které nikdy předtím necítil. Nejvíce ho znepokojovalo, že měl pocit, jako by to bylo správné. Nechtěl mít pocit, že je to správné, když je rozezlen, nechtěl nad hněvem ztratit kontrolu. Vztek byl špatný, tak ho učil jeho otec. Vztek mu zabil matku. Svůj vztek držel za uzamčenými dveřmi, které nechtěl otvírat. Ne, on to udělá po svém a bez meče. Nepotřebuje ho, nepotřebuje starosti, které přináší.

Richard se otočil k Zeddovi, který ještě stále seděl s rukama zkříženýma na prsou a pozoroval ho. Sluneční světlo zvýrazňovalo Zeddovy vrásky hlubokými stíny. Ostré linie a hranaté tvary jeho důvěrně známého obličeje dnes vypadaly trochu jinak. Vypadal odhodlaně a neochvějně - nějak více se podobal čarodějovi. Jejich oči se setkaly a zaklesly se do sebe, Richard byl rozhodnut, že svému příteli řekne ne. Bude jim pomáhat a bude stát při nich. Závisí na tom taky jeho život. Hledačem však nebude. Předtím než to mohl říci, promluvil Zedd.

„Kahlan, řekni Richardovi, jak Rahl vyslýchá lidi.“ Jeho hlas byl tichý a klidný. Nedíval se na ni, místo toho se dále díval do očí Richardovi.  

Její hlas bylo sotva slyšet. „Zedde, prosím, jen to ne.“

„Řekni mu to.“ Tentokrát byl jeho hlas tvrdší, energičtější. „Řekni mu, k čemu používá zakřivený nůž, který nosí za pasem.“  

Richard odtrhl svůj zrak od Zedda a podíval se na její bledý obličej. Po chvíli zvedla ruku a podívala se na něj smutnýma zelenýma očima, pak mu pokynula, aby přišel k ní. Chvíli ostražitě postával, pak k ní přišel a vzal ji za ruku. Přitáhla ho k sobě. Obkročmo si sedl na lavici a podíval se na ni. Čekal, až začne mluvit o tom, co mu měla říct, a měl z toho předem strach. Kahlan se přisunula k němu, shrnula si kadeř za ucho a podívala se na jeho pravou ruku; držela ji ve svých dlaních a hladila mu její hřbet svými palci. Prsty měla jemné, měkké a teplé. Při velikosti jejich dlaní byla ta jeho neohrabaně velká. Mluvila potichu a nedívala se na něj.

„Darken Rahl je odborník na starověkou formu magie nazývanou antropomancie. Odpovědi na otázky získává zkoumáním živých lidských vnitřností.“  

Richard pocítil, jak se v něm rozhořívá zlost.

„Magie má pouze omezené použití, většinou může dostat odpověď ano nebo ne pouze na jedinou otázku, někdy zjistí jméno. Bez ohledu na to ji však s oblibou používá. Je mi to líto, Richarde. Promiň mi, prosím, že jsem ti to řekla.“   

Vzpomínka na otcovu laskavost, jeho smích, jeho lásku, přátelství, čas strávený společně nad knihou tajemství a tisíc dalších útržků vzpomínek jím projelo v záplavě mučivé úzkosti. Výjevy a zvuky se v Richardově mysli slily do mdlých stínů a temných ozvěn a pak se rozplynuly. Namísto nich se objevily vzpomínky na krvavé skvrny na podlaze, bílé obličeje lidí, kteří tam byli. Představy otcovy bolesti a děsu, vzpomínky na to, co mu řekl Slídič, mu útržkovitě probleskovaly mozkem. Nepokoušel se je zastavit, místo toho je vytahoval dopředu, dychtil po nich. Nořil se do všech jejich detailů, cítil, jak ho pohlcuje trýzeň. Někde hluboko v něm vzplála bolest. Neopatrně přivolaná, řvala stále silněji. Ve své mysli k ní přidal stínovou postavu Darkena Rahla, jak stojí nad jeho otcem a jak mu z rukou, ve kterých drží rudě se lesknoucí nůž, odkapává karmínová krev. Držel se této vize, převracel ji, zkoumal ji a vstřebával do své duše. Obrázek byl teď úplný. Měl své odpovědi. Věděl, jak se to stalo. Věděl, jak zemřel jeho otec. Až doposud všechno, co kdy hledal, byly odpovědi. Ve svém životě se nikdy nedostal dál než k tomuto jednoduchému hledání.

V jednom do běla rozžhaveném okamžiku se to změnilo.

Dveře, které zadržovaly jeho hněv, a zeď, která držela na uzdě jeho temperament, shořely vniveč v záblesku horkého toužebného přání. Racionální myšlení, které ho doprovázelo po celý život, se v rozpálené zběsilosti vypařilo. Chladný rozum se změnil na pěnu plovoucí po povrchu kotle plného roztavené touhy.

Richard sáhl po Meči pravdy, sevřel prsty pochvu a mačkal ji stále silněji, až mu kotníky prstů zbělaly. Svaly jeho čelistí ztvrdly. Dýchal rychle a trhaně. Z toho, co ho obklopovalo, neviděl nic. Záchvat vzteku vyrážel z meče, nebylo to z vůle meče, vztek byl vyvolán hledačem.

Richardova hruď se zvedala pálivou bolestí ze zármutku, který vyvolalo to, že teď věděl, co se stalo jeho otci. V tom okamžiku něco skončilo. Myšlenky, kterým nikdy nedovoloval přijít, se staly jeho jedinou touhou. Opatrnost a odpovědnost zmizely pod záplavou touhy po pomstě.

V tom samém okamžiku bylo jeho jediným přáním, touhou a potřebou zabít Darkena Rahla. Nic jiného nemělo význam.

Natáhl druhou ruku a uchopil jilec meče, aby ho vytasil. Zeddova ruka mu ji přidržela. Hledačovy oči po něm střelily, rozzuřené nad tímto zasahováním. „Richarde.“ Zeddův hlas byl vlídný. „Uklidni se.“ Hledač, kterému se mohutně napínaly svaly, se zlostně zahleděl do jeho, klidných očí. Jedna jeho část, někde hluboko v mozku, ho neustále varovala, pokoušela se získat nad ním kontrolu. Ignoroval toto   varování.   Nahnul   se   nad   stolem   směrem k čaroději a jeho zuby zaskřípaly.

„Přijímám post hledače.“ 

„Richarde,“ opakoval Zedd vlídně. „Je to v pořádku. Uvolni se a sedni si.“  

Ve mžiku opět začal vidět svět. Svou touhu zabíjet trochu opanoval, nezkrotil však svou zuřivost. Nezmizely pouze dveře, zmizely i zdi, které držely na uzdě jeho zlost. I když opět vnímal okolní svět, byl to svět, na který se díval jinýma očima - očima, které vždy měl, obával se je však používat - očima hledače.

Richard si uvědomil, že stojí. Nepamatoval si, že by vstal. Posadil se zpět vedle Kahlan a sundal ruku z meče. Něco uvnitř opět získalo kontrolu nad jeho hněvem. Nebylo to ale stejné jako předtím. Ten hněv teď nebyl někam zavřen, nebyl uzamčen za dveřmi, byl pouze potlačen. Neobával se mít ho po ruce pro případ, kdyby ho opět potřeboval.

Něco z jeho starého já mu proniklo zpět do mozku, uklidnilo ho, zpomalilo mu dech a domluvilo mu. Cítil se osvobozený a stal se nebojácným. Poprvé v životě se nestyděl za svůj temperament. Seděl tam, uvolňoval se a přitom cítil, jak mu ze svalů mizí napětí.

Vzhlédl k Zeddovu nevzrušenému, nehybnému obličeji. Stařec, jemuž hříva bílých vlasů rámovala hranatý obličej s pronikavým výrazem, jej studoval a vyhodnocoval. V koutcích jeho sevřených úst se usadil sotva znatelný náznak úsměvu.

„Blahopřeji,“ řekl čaroděj. „Obstál jsi v mé závěrečné zkoušce na hledače.“  

Richard se zmateně zarazil. „Co tím myslíš? Už předtím jsi mě ustanovil za hledače.“

Zedd pomalu zavrtěl hlavou. „Už jsem ti to říkal. Což jsi neposlouchal? Hledač se ustanovuje sám. Dříve než se můžeš stát hledačem, musíš obstát v rozhodné zkoušce. Musíš ukázat, že můžeš používat svou celou mysl. Richarde, po mnoho let jsi měl její část pod zámkem. Byla to tvá zlost. Musel jsem vědět, zda ji dokážeš uvolnit a zmobilizovat ji. Viděl jsem tě rozzlobeného, ty jsi však sám sobě nebyl schopen přiznat, že tuto zlost v sobě máš. Hledač, který by si nemohl dovolit používat svou zlost, by byl beznadějně slabý. Je to síla pocházející ze zuřivostí, která vytváří to bezohledné a na nic se neohlížející odhodlání zvítězit. Kdybys neměl v sobe zlost, tak bys odmítl meč a já bych tě nechal, protože bych věděl, že nemáš to, co se k tomu vyžaduje. Teď už však na tom nezáleží.  Prokázal jsi,  že už nejsi vězněm  svého vlastního strachu. Varuji tě však. Je důležité, abys byl schopen využít svůj vztek, stejně je však důležité, abys ho byl schopen ovládnout. Tuto schopnost jsi vždy měl. Nedovol, aby se nyní ztratila. Musíš být natolik moudrý, abys věděl, kterou cestu si vybereš. Výbuch hněvu může být někdy hoden většího politování než jeho udržení na uzdě.“

Richard slavnostně přikývl. Myslel na pocity, které měl, když byl rozzuřen a držel v ruce meč, jak pociťoval jeho moc, jaký měl pocit vysvobození, když se poddal prvotnímu instinktu vycházejícímu společně z jeho vlastního nitra a z meče.

„Ten meč je kouzelný,“ řekl obezřetně. „Cítil jsem to.“  

„Je kouzelný. Richarde, magie je pouhým nástrojem, stejně jako každý jiný nástroj. Když používáš brousek, abys naostřil nůž, ty prostě upravuješ nůž, aby lépe posloužil zamýšlenému účelu. Je to stejné jako s magií. Ta je pouhým zaostřením úmyslu.“ Zeddovy oči byly jasné a bystré. „Někteří lidé mají větší hrůzu z toho, že by zemřeli následkem magie, než například kdyby to bylo čepelí. Jako kdyby byl někdo méně mrtvý, když ho zabije bodnutím či seknutím, než když ho zabije neviditelná síla. Dobře však poslouchej. Když je někdo mrtvý, tak je mrtvý. Hrůza z magie však může být mocnou zbraní. Na to nezapomeň.“  

Richard přikývl. Pozdně odpolední slunce ho hřálo do obličeje a koutkem oka mohl vidět oblak. Rahl ho asi taky pozoruje. Richard si vzpomněl na muže z komanda u Tupého srázu, jak si před útokem projel mečem po ruce a přivodil si krvácení. Připomněl si výraz v očích toho muže. Tehdy mu nerozuměl, nyní ho už chápe. Richard hladověl po boji.

Listy nedalekých stromů se třepetaly v podzimním větříku a třpytily se prvními doteky zlata a červeně. Přicházela zima a první den zimy tady zanedlouho bude. Myslel na to, jak by je mohl dostat na druhou stranu hranice. Musí se dostat k jedné schránce Ordenu, a když ji naleznou, najdou taky Rahla.

„Zedde, už žádné triky. Teď jsem hledač. Žádné další zkoušky. Je to pravda?“  

„Pravda, pravdička, jako pečená žabička.“  

„Pak tedy ztrácíme čas. Jsem si jist, že Rahl ho neztrácí.“ Otočil se ke Kahlan. „Beru tě za tvé slovo, že mi budeš průvodkyní, když se dostaneme do Středozemí.“  

Usmála se nad jeho netrpělivostí a přikývla. Richard se otočil k Zeddovi.

„Ukaž mi, jak účinkuje magie, čaroději.“ 

Kapitola desátá

Zeddovi se po obličeji rozlil uličnický úsměv. Podal Richardovi bandalír na zavěšení meče. Ozdobně vypracovaná kůže byla stará a vláčná. Zlatem a stříbrem vykládaná přezka ladila s pochvou. Bandalír byl nastaven na malou postavu, jeho poslední majitel byl menší než Richard. Zedd mu pomáhal s úpravami poté, co si ho Richard přehodil přes pravé rameno a připevnil k němu Meč pravdy.

Zedd je přivedl na okraj trávníku mezi dlouhé stíny táhnoucí se od nedalekých stromů. Rostly tam dva malé cukrové javory, jeden silný jako Richardovo zápěstí, druhý tenký jako zápěstí Kahlan.

Otočil se k Richardovi. „Vytas meč.“ Zvláštní pronikavý a kovový zvuk zařinčel odpoledním vzduchem, když byl meč obnažen. Zedd se k němu naklonil. „A teď ti ukážu nejdůležitější věc, která souvisí s mečem. Abych to mohl udělat, potřebuji, abys na chvíli přestal být hledačem a dovolil mi za hledačku ustanovit Kahlan.“

Kahlan vrhla na Zedd a podezřívavý pohled. „Nechci být hledačkou.“

„Je to jenom za účelem názorného výkladu, má drahá.“ Pokynul Richardovi, aby jí dal meč. Ona na chvíli zaváhala, než ho uchopila oběma rukama. Jeho váha jí byla nepohodlná, tak sklonila jeho hrot, až se dotýkal travnaté země. Zedd ji rozmáchlými pohyby gestikuloval nad hlavou. „Kahlan Amnellová, ustanovuji tě hledačkou.“ Stále na něj hleděla s podezřením. Zedd jí sáhl prsty pod bradu a zaklonil jí hlavu. Jeho oči měly v sobě prudké a vášnivé úsilí. Přiblížil k ní svůj obličej a mluvil na ni tichým hlasem.  

„Když jsem s tímto mečem odešel ze Středozemí, Darken Rahl použil magii, aby sem přesadil větší z těchto dvou stromů, aby si mne označil, aby mohl za mnou přijít tehdy, kdy si zamane, a zabil mě. Ten stejný Darken Rahl, který tě pronásleduje, aby tě zabil, jako zabil tvou sestru.“ V jejích očích se rozhořela nenávist. Zaťala zuby a na její pevné čelisti vystoupily svaly. Meč pravdy se zvedl ze země. Zedd se postavil za ni. „Tento strom mu patří. Musíš ho zastavit.“  

Čepel se zablýskla podzimním vzduchem s takovou rychlostí a silou, že Richard tomu sotva mohl uvěřit. Obloukem projela větším stromem s praskáním tak silným, jako by se najednou lámalo tisíc větví. Třísky létaly na všechny strany. Vypadalo to, že strom chvíli zůstal viset ve vzduchu, poté upadl na zem vedle pařezu s nerovným okrajem, aby se pak s rachotem převrátil. Richard věděl, že by musel zatít dobrou sekerou alespoň desetkrát, aby ten javor porazil.

Zedd vytáhl meč z jejích rukou, když klesla na kolena, kolébala se na patách, přitom si rukama zakrývala obličej a úpěla. Richard byl ve mžiku sehnut vedle ní a přidržoval ji.

„Kahlan, co je s tebou?“  

„Jsem v pořádku.“ Položila mu dlaň na rameno, když jí pomáhal vstát. Její obličej byl bledý, objevil se na něm slabý nucený úsměv. „Rezignuji však na post hledačky.“  

Richard se prudce otočil k čaroději. „Zedde, co to je za nesmysl? Darken Rahl sem nepřesadil ten strom. Viděl jsem tě, jak zaléváš oba stromy a pečuješ o ně. I kdybys mi u krku držel nůž, řekl bych, že jsi je tam vysázel na památku tvé ženy a dcery.“

Zedd se jenom slabě pousmál. „Velmi dobře, Richarde. Tady máš svůj meč. Už jsi opět hledačem. Chlapče, a teď usekni ten malý strom. Pak ti to všechno vysvětlím.“

Richard byl rozzloben. Když uchopil meč oběma rukama, tak pocítil, jak ho zachvacuje zlost. Mohutně se na zbývající strom rozmáchl. Hrot čepele svištěl, jak procházel vzduchem. Těsně před tím, než čepel mohla narazit do stromu, tak se prostě zastavila. Vypadalo to, že vzduch zhoustl natolik, že jím nic nemohlo projít.

Richard překvapením poodstoupil. Podíval se na meč a udělal ještě jeden pokus. Bylo to stejné. Strom zůstal nedotčen. Zamračeně se podíval na Zedda, který tam stál se založenýma rukama a šklebil se.

Richard vsunul meč do pochvy. „Tak dobře, co se to tady děje?“

Zedd povytáhl obočí s nevinným výrazem v obličeji. „Viděl jsi, jak Kahlan lehce přesekla ten větší strom?“ Richard se zamračil,  Zedd se usmál. „Klidně mohl být ze železa. Čepel by jím projela taky. Ty ale máš větší sílu než ona, a přesto jsi ten menší strom nemohl ani škrábnout.“

„Ano, povšiml jsem si toho, Zedde.“  

Zeddovo čelo se svraštilo v předstíraném úžasu. „Co myslíš, proč je tomu tak?“

Richardovo podráždění se ztratilo. Tímto způsobem ho Zedd často učil něčemu novému a nutil ho, aby s odpovědí vyrukoval sám. „Řekl bych, že to nějak souvisí s chápáním. Ona pochopila, že strom je špatný, a chtěla ho zničit. Já jsem si něco takového nemyslel.“

Zedd pozvedl kostnatý prst. „Chlapče, to je velmi dobré!“

Kahlan si propletla prsty dohromady. „Zedde, tomu nerozumím. Zničila jsem strom, nebyl ale špatný. Neměl na ničem žádnou vinu.“

„Má drahá, to bylo třeba dokázat. Realita není důležitá. Všechno záleží na jejím chápání. Když si budeš myslet, že je ti to nepřátelské, můžeš to zničit bez ohledu na to, jestli to je nebo není pravda. Magie si pouze vykládá tvé vnímání. Nedovolí ti zničit někoho, o kom si myslíš, že je nevinen, zničí však s jistým omezením každého, koho budeš považovat za svého nepřítele. Určujícím faktorem je zde to, co si myslíš, a ne pravdivost tvých myšlenek.“  

Richard byl trochu ohromen. „To však neponechává žádný prostor pro omyl.“

Zedd povytáhl obočí. „Raději bys měl mít jistotu, chlapče, jinak se snadno dostaneš do pořádných potíží. Magie může v tvé mysli číst věci, které si ani neuvědomuješ. Může to dopadnout na dva způsoby. Může se ti podařit zabít přítele, nebo se ti nepodaří zabít nepřítele.“

Richard bubnoval prsty po jílci meče a přemýšlel. Pozoroval, jak klesající slunce hází od západu mezi stromy malé zlaté záblesky. Oblak ve tvaru hada nad jeho hlavou dostal na jednom okraji načervenalý nádech, který se na druhé straně měnil na sytý purpur. Došel k závěru, že na tom až tolik nezáleželo. Věděl, na koho má spadeno, a v jeho mysli nebylo pochyb, že to je jeho nepřítel. Neměl naprosto žádné pochybnosti.

„Je tady ještě jedna věc. Jedna ještě důležitější věc,“ řekl čaroděj. „Když použiješ meč proti nepříteli, něco tě to bude stát. Není tomu tak, má drahá?“ Podíval se na Kahlan, která přikývla a sklopila oči k zemi. „Čím silnější je nepřítel, tím vyšší je cena. Kahlan, je mi to líto, musel jsem ti to však udělat, protože to je pro Richarda nejdůležitější lekce, kterou si musí zapamatovat.“ Jemně se na něj usmála, aby ukázala, že tuto nutnost chápe.  

Zedd se otočil k Richardovi. „Oba víme, že někdy je zabití tím jediným východiskem a že je třeba se na to dívat jako na správnou věc. Vím, že ti není třeba říkat, že když někoho zabiješ, že vždy děláš strašnou věc. Budeš s tím navždy žít, a když to uděláš, tak to nelze vrátit zpět. Tuto cenu zaplatíš uvnitř v sobě. Budeš mít menší vnitřní hodnotu, když to uděláš.“

Richard přikývl, stále ještě měl nedobrý pocit z toho, že na Tupém srázu zabil člověka. Nelitoval, že to udělal, neměl ani čas, neměl ani na výběr. Ve své mysli však ještě stále viděl obličej toho muže, když přepadal přes okraj srázu.

Zeddovy oči nabyly na přesvědčivosti. „Když zabíjíš Mečem pravdy, je to jiné než obyčejné zabití, je v tom i magie. Magie se zachová podle tvého přání a za to si vezme své. Neexistuje nic takového jako absolutní dobro nebo absolutní zlo, nejméně ze všeho to platí u lidí. I v těch nejlepších z nás jsou ukryty myšlenky nebo skutky, které jsou špatné, a i v těch nejhorších z nás je alespoň trochu dobrých vlastností. Nepřítelem není ten, kdo činí ohavné skutky jenom proto, že jsou ohavné. On má vždy nějaký důvod, který je pro něj odůvodněním. Můj kocour žere myši. Dělá ho to špatným? Nemyslím si to, ani kocour si to nemyslí, vsadil bych se však, že myši mají zcela odlišný názor. Každý vrah si myslí, že oběť bylo třeba zabít.

Vím, že mi nebudeš chtít věřit, Richarde, ale musíš mě teď poslouchat. Darken Rahl dělá věci, které dělá, proto, že je považuje za správné, stejně jako ty děláš věci, které za správné považuješ ty. Vy dva jste si podobní více, než si myslíš. Ty se mu chceš pomstít za to, že ti zabil otce, a on se chce pomstít mně, že jsem zabil jeho otce. Ve tvých očích je tím špatným on, ale v jeho očích jsi to ty, kdo je špatný. Je to pouze otázka, jak se kdo na to dívá. Ten, kdo vyhraje, si myslí, že měl pravdu. Ten, kdo prohraje, si bude vždy myslet, že mu bylo ukřivděno. Stejně tak je to s magií Ordenu; její síla prostě existuje, jeden způsob jejího použití vyhraje nad druhým.“

„Podobní? Ztratil jsi rozum? Jak si můžeš myslet, že jsme si nějak podobní! On touží po moci! Bude riskovat zničení světa, aby se k ní dostal! Já moc nechci, já jenom chci, aby mi dal pokoj! Zavraždil mi otce! Vyrval jeho vnitřnosti! Pokouší se nás všechny zabít! Jak jen můžeš říkat, že jsme stejní? Ty to podáváš tak, jako kdyby ani nebyl nebezpečný!“  

„Ty jsi vůbec nevěnoval pozornost tomu, co jsem tě právě učil! Řekl jsem, že jste si podobní v tom, že si oba myslíte, že jste v právu. A to ho dělá ještě nebezpečnějšího, než si dokážeš představit, protože ve všech ostatních ohledech jste rozdílní. Darken Rahl vychutnává, když lidi nechá vykrvácet k smrti. On touží po jejich utrpení. Tvůj smysl pro spravedlnost tě omezuje, on žádný nemá. Je pokřiven žádostivostí násilím nutit každého, kdo je proti němu, aby se podřídil, a považuje za opozici každého, kdo nepospíchá, aby se mu sklonil v poddanství. Jeho svědomí bylo čisté, když používal holé ruce, aby v poklidu vytrhával vnitřnosti tvého otce, který ještě dýchal. Když to dělal, měl z toho potěšení, neboť jeho zvrácený smysl pro spravedlnost ho k tomu opravňoval. V tom se velmi liší od tebe. Proto je tak nebezpečný.“ Ukázal na Kahlan. „Nedával jsi pozor? To jsi neviděl, co byla schopna s mečem udělat? A jak dokázala to, co jsi ty nedokázal. Hmm?“   

„Úhel pohledu na věc,“ řekl podstatně tišším hlasem Richard. „Dokázala to proto, že si myslela, že má pravdu.“  

Zedd zabodl prst do vzduchu. „Aha! Teď chápeš, co tu hrozbu dělá ještě nebezpečnější.“ Čarodějův prst se přiblížil a při každém slově bodal Richarda do prsou „Stejně... jako... meč.“

Richard si zajel prstem pod bandalír a zhluboka vydechl. Měl pocit, jako kdyby stál na pohyblivém písku. Znal však Zedda dostatečně dlouho na to, aby neodmítal věci, které řekne, pouze proto, že je lze těžko pochopit. Přesto však toužil po jednoduchosti. „Myslíš tím, že ho nebezpečným nedělají jenom věci, které dělá, ale taky to, že cítí, že je oprávněn je dělat?“

Zedd pokrčil rameny. „Řeknu to jinak. Před kým bys měl větší strach: před stokilovým chlapem, který ti chce ukrást bochník chleba, a přitom si uvědomuje, že nedělá dobře, nebo před padesátikilovou ženou, která neprávem, ale z celého srdce věří, žes jí ukradl dítě?“

Richard si překřížil ruce na prsou. „Před tou ženou bych utíkal. Ona by se nevzdala, nenechala by si to vysvětlit. Byla by schopná všeho.“

Zeddovy oči byly nelítostné. „Takový je Darken Rahl. Jelikož si myslí, že je v právu, tak je ještě nebezpečnější.“

Richard mu vrátil nelítostný pohled. „V právu jsem já.“

Zeddův výraz změkl. „Myši si taky myslí, že jsou v právu, můj kocour je však přesto žere. Richarde, já se tě pokouším něco naučit. Nechci, aby ses ocitl v jeho spárech.“

Richard spustil ruce dolů a povzdechl si. „Nelíbí se mi to, ale rozumím tomu, protože jsem tě slyšel říkat, že nic není nikdy lehké. I když je to všechno zajímavé, nezabrání mi to udělat, co udělat musím a co považuji za správné. Co jsi to říkal o ceně za používání Meče pravdy?“

Zedd držel svůj tenký prst Richardovi na prsou. „Cena je ta, že budeš bolestně trpět tím, že v sobě uvidíš všechnu svou špatnost, všechny své nedostatky, všechny ty věci, které v sobě vidíš nerad nebo si nepřiznáváš, že je máš. A uvidíš dobro v těch, které jsi zabil, a budeš trpět pocitem viny za to, že jsi to udělal.“  Zedd    smutně   zavrtěl   hlavou. „Richarde, prosím tě, věř mi, že to utrpení nebude vycházet pouze z tebe, ale - a to je důležitější - bude vycházet z magie, velmi silné magie, a bude to velmi silné utrpení. Nepodceňuj to. Je skutečné a bude mučit tvé tělo stejně jako tvou duši. Viděl jsi to u Kahlan, a to bylo jenom z toho, že zabila strom. Kdyby to byl člověk, bylo by velmi hluboké. Proto je zlost velmi důležitá.  Zuřivost je jediným štítem, který máš proti utrpení, poskytuje ti do jisté míry ochranu. Čím silnější je nepřítel, tím větší je utrpení. Ale čím silnější je zuřivost, tím silnější je štít. Pomáhá ti nezabývat se tolik podstatou toho, co jsi udělal. V některých případech postačuje na to, abys necítil bolest. Proto jsem Kahlan řekl ty hrozné věci, věci, které ji bolely a naplnily ji zuřivostí. Sloužilo to k její ochraně, když používala meč. Teď chápeš, že bych ti nedovolil chopit se meče, kdybys nebyl schopen používat svou zlost. Stál bys před magií bezbranný a ona by tě roztrhala na kusy.“

Richard byl trochu vyděšen výrazem, který měla Kahlan v očích poté, co použila meč, neodradilo jej to však. Pohlédl na hory tvořící hranici. Byly dobře vidět, ve světle zapadajícího slunce měly bledě růžovou barvu. Za nimi, od východu, přicházela temnota. Temnota, která je chtěla pohltit. Musel najít způsob, jak je dostat na druhou stranu hranice, jak je dostat do temnoty. Meč mu pomůže, což bylo důležité. V sázce bylo mnoho. Všechno v životě má nějakou cenu, on za to zaplatí tu svou.  

Jeho starý přítel mu položil ruku na rameno a upřeně se mu podíval do očí. Zeddovy rysy vyjadřovaly chmurnou výstrahu.  

„A teď ti řeknu něco, co se ti nebude líbit.“ Jeho prst přitlačil, až to téměř zabolelo. „Nemůžeš na Darkena Rahla použít Meč pravdy.“  

„Co?“ 

Zedd jím zatřásl. „On je příliš silný. Magie Ordenu ho v průběhu jeho roku hledání chrání. Když se pokusíš použít meč, budeš mrtev dříve, než se k němu dostaneš.“

„To je šílené! Předtím jsi ode mě chtěl, abych se stal hledačem a vzal si meč, nyní mi říkáš, že jej nemohu použít!“ Richard byl rozzuřen a cítil se podveden.  

„Pouze proti Darkenovi Rahlovi, on nebude fungovat proti němu! Já jsem to kouzlo nevytvořil, já jenom vím, jak funguje. Darken Rahl taky ví, jak funguje. Může se tě pokusit vyprovokovat, abys proti němu meč použil. Ví, že tě to zabije. Když tě přemůže zuřivost a ty použiješ proti němu meč, zvítězí on. Ty budeš mrtev a on bude mít schránky.“  

Kahlan svraštila zklamáním čelo. „Zedde, souhlasím s Richardem. Takto se to stává nemožným. Když nemůže použít svou nejdůležitější zbraň, pak...“

Zedd ji přerušil. „Ne! Toto,“ - zaťukal kotníky prstů na Richardovu hlavu - „toto je hledačova nejdůležitější zbraň.“ Jeho dlouhý prst se zapíchl doprostřed Richardových prsou. „A toto.“

Chvíli všichni mlčky stáli.

„Zbraní je hledač,“ řekl Zedd důrazně. „Meč je pouhým nástrojem. Můžeš přijít na jiné způsoby. Musíš je najít.“   

Richard si pomyslel, že by měl být rozčilen, že by se měl cítit rozzloben, zklamán a ohromen. Nic takového se nedělo. Jeho prvotní chápání vlastních možností se zbořilo a umožnilo mu vidět do dálky. Cítil se neobyčejně klidný a odhodlaný.

„Chlapče, je mi to líto. Přál bych si, abych to kouzlo mohl změnit, ale...“  

Richard položil Zeddovi ruku na rameno. „Je to v pořádku, příteli. Máš pravdu. Rahla musíme zastavit. Záleží jenom na tom. Abych to dokázal, musím znát pravdu, a ty jsi mi tu pravdu řekl. Teď záleží na mně, jak ji využiji. Když získáme jednu ze schránek, Rahl se dočká spravedlivé odplaty. Nemusím ji vidět. Stačí, abych věděl, že se tak stalo. Řekl jsem, že se nestanu úkladným vrahem, a taky jím nebudu. Jsem si jist, že meč mi bude neocenitelným pomocníkem, ale jak jsi řekl, je to pouhý nástroj a záleží na účelu, pro který jej použiji. Magie meče není sama o sobě žádným účelem. Nemohu si dovolit, abych udělal tuto chybu, pak by ze mě byl pouze falešný hledač.“

Zedd v houstnoucím šeru láskyplně poklepal Richarda po rameni. „Pochopil jsi to správně, chlapče. Všechno jsi pochopil.“ Zeširoka se zašklebil. „Dobře jsem vybral hledače. Jsem na sebe pyšný.“ Richard i Kahlan se rozesmáli tomu, jak Zedd chválí sebe sama.

Kahlan se po chvíli z obličeje vytratil úsměv. „Zedde, usekla jsem strom, který jsi zasadil na památku tvé ženy. To mi dělá starosti. Je mi upřímné líto, co jsem udělala.“

„Nemusí ti to být líto, má drahá, vzpomínka na ni nám pomohla. Pomohla ukázat pravdu hledači, nemůže být pro ni vhodnější ocenění.“   

Richard je neslyšel mluvit. Už se díval na východ, na masivní hradbu hor, a pokoušel se myslet na řešení problému. Dostat se na druhou stranu hranice, přemýšlel, a bez toho, aby se šlo přes ni. Ale jak? Co když je to nemožné? Co když neexistuje způsob, jak se dostat na druhou stranu hranice. Zůstanou tady trčet, zatímco Darken Rahl bude pátrat po schránkách? Umřou bez šance? Přál si, aby měl více času a méně omezujících podmínek. Richard se pokáral za to, že ztrácí čas rozmýšlením o tom, co by si přál.

Kdyby jenom věděl, že to lze udělat, pak by mohl zjistit, jak to udělat. Hlavou se mu honilo něco, co mu říkalo, že to lze udělat, a trvalo na tom, že ví, jak na to. Existoval nějaký způsob, musel existovat. Kdyby jenom věděl, že to je možné.

Všude kolem nich začala různými zvuky ožívat noc. Žáby se ozývaly z rybníků a potůčků, noční ptáci ze stromů a hmyz z trávy. Ze vzdálených pahorků přicházelo smutné a žalostné vytí vlků, které se odráželo od temné hradby hor. Museli se nějak dostat na druhou stranu hor, dostat se přes něco neznámé.

Napadlo ho, že se hory podobaly hranici. Nedalo se přes ně přejít, na druhou stranu se muselo dát dostat nějak jinak. Stačí najít průsmyk. To je ono, průsmyk. Je možné, aby nějaký průchod existoval?

Jako by jej zasáhl blesk.

Kniha.

V náhlém vzrušení se Richard prudce otočil. Byl překvapen, když viděl, jak Zedd a Kahlan tiše stojí a dívají se na něj, jako kdyby čekali na jeho názor.

„Zedde, pomohl jsi někdy někomu jinému než sobě na druhou stranu hranice?“  

„Například komu?“  

„Na tom nezáleží. Odpověz ano nebo ne.“  

„Ne, nikomu.“  

„Může někdo jiný než čaroděj dostat někoho na druhou stranu hranice?“  

Zedd  důrazně  zavrtěl hlavou.   „Jenom  čaroděj. Samozřejmě ještě Darken Rahl.“

Richard se na něj zamračil. „Závisí na tom naše životy, Zedde. Nikdy, opravdu nikdy jsi s výjimkou sebe nedostal nikoho na druhou stranu hranice? Je to pravda?“

„Pravda je to pravdoucí, jak od pečených žabiček močál kouřící. Proč? Co jsi vymyslel? Znáš cestu?“  

Richard ignoroval dotazy. Na to, aby odpovídal, byl příliš hluboko zamyšlen. Otočil se zády k horám. Byla to pravda, přes hranici existoval průchod! Jeho otec ho nalezl a používal. To byl jediný způsob, jak se Kniha počítaných stínů mohla dostat do Západozemí. Nemohl ji mít u sebe, když se sem stěhoval před vznikem hranice, a nemohl ji najít v Západozemí, protože kniha byla kouzelná. Hranice by se nestala hranicí, kdyby zde tehdy byly magické věci. Magii bylo možné přinést do Západozemí, až když hranice stála.

Jeho otec našel průchod, dostal se do Středozemí a přinesl odtud knihu. Richard byl pořádně překvapen a zároveň byl vzrušen. Jeho otci se to povedlo! Dostal se na druhou stranu hranice. Richarda naplnila radost. Teď věděl, že existuje způsob, jak se dostat na druhou stranu, že je možné dostat se tam. Ještě nevěděl, jak najít průchod, na tom však teď nezáleželo. Průchod existoval, což bylo nejdůležitější.

Richard se otočil k ostatním dvěma. „Půjdeme na večeři.“

„Předtím než jsi se probudil, jsem udělala dušené maso, máme taky čerstvě upečený chléb,“ prohlásila Kahlan.  

„Do pytle!“ Zedd rozpřáhl své ruce do vzduchu, připomínal přitom strašáka. „Konečně si někdo vzpomněl na večeři!“  

Richard se v šeru pousmál. „Když se najíme, začneme se připravovat. Dnes večer se musíme rozhodnout, co potřebujeme, kolik toho můžeme odnést, musíme si připravit zásoby potravin a všechno zabalit.  Potřebujeme se pořádně vyspat.  Vyrazíme za úsvitu.'' Otočil se a zamířil k domu. Mdlý odraz ohně přicházejícího přes okno byl příslibem tepla a světla.

Zedd pozvedl ruku. „Kam půjdeme, chlapče?“

„Do Středozemí,“ odpověděl Richard přes rameno. 

*****

Zedd se dostal do poloviny své druhé misky dušeného masa, než byl schopen přestat jíst a zeptat se: „Tak, co jsi vykoumal? Skutečně existuje způsob, jak se dostat na druhou stranu hranice?“

„Ano, existuje.“ 

„Jsi si tím jist? Jak to lze udělat? Jak se můžeme dostat na druhou stranu hranice bez toho, abychom jí prošli?“  

Richard se usmíval, když míchal své maso. „Nemusíš se namočit, když se chceš dostat na druhou stranu řeky.“

Světlo lampy se třepetalo na obličejích Zedda a Kahlan, kteří svraštili čela nad tou záhadou. Kahlan se obrátila a hodila kousek masa kocourovi, který seděl vedle ní a čekal, kdy mu něco hodí. Zedd snědl další krajíc chleba, až pak mohl položit další otázku.

„A jak víš, že se dá dostat na druhou stranu?“  

„Dá se tam dostat. Na ničem jiném nezáleží.“  

Zedd měl v obličeji nevinný výraz. „Richarde,“ odmlčel se a snědl dvě lžíce masa. „Jsme tví přátelé. Nejsou mezi námi tajnosti. Nám to můžeš říct.“

Richardův pohled se dotkl nejdříve jednoho, pak druhého páru očí. Hlasitě se zasmál. „Zažil jsem neznámé lidi, kteří mi o sobě řekli více.“

Zedd a Kahlan se trochu zarazili nad tímto odmítnutím, podívali se na sebe, ale žádný z nich se neodvážil dotaz zopakovat.

Při jídle diskutovali, co mají tady po ruce, co si mají vzít, kolik toho lze připravit v tak krátké době, a které věci jsou nejdůležitější. Udělali seznam všeho, na co si vzpomněli, každý přidával věci, které by si měli vzít. Udělat se toho muselo mnoho a času bylo málo. Richard se zeptal Kahlan, zda často cestovala po Středozemí. Odpověděla mu, že nedělala téměř nic jiného.

„Když cestuješ, nosíš tyto šaty?“  

„Ano.“ Zaváhala. „Lidé mě podle nich poznají. Nespím v lese. Kamkoliv přijdu, dostanu jídlo, místo na spaní a všechno ostatní, co potřebuji.“  

Richard si lámal hlavu, proč jí to lidé dávali. Nechtěl ji nutit, ale věděl, že šaty, které má na sobě, vůbec nevypadají na to, že se dají koupit v každém krámu. „Dobře tedy. Když jsme všichni tři pronásledováni, nemyslím si, že by tě lidé měli poznat. Myslím si, že bychom se lidem měli co nejvíc vyhýbat, a když to bude jen trochu možné, měli bychom být v lese.“ Ona i Zedd souhlasně přikývli. „Budeme muset pro tebe najít nějaké cestovní oblečení, něco do lesa, tady ale není nic, co by mělo tvou velikost. Budeme muset něco najít cestou. Mám tady plášť s kapuci. Zatím tě bude udržovat v teple.“

„Dobře,“ řekla s úsměvem. „Už mám dost toho, že mi je stále zima. Mohu ti říci, že tyto šaty nejsou na chůzi lesem to pravé.“  

Kahlan přestala jíst dříve než oba muži a položila svou napůl plnou misku na podlahu, aby ji dojedl kocour. Zdálo se, že kocour má stejnou chuť k jídlu jako Zedd, a vyjídal misku ještě dříve, než ji stačila položit na podlahu.

Hovořili o každé věci, kterou si vezmou, a zamýšleli se nad tím, jak se obejít bez jiných věcí. Nedalo se říci, jak dlouho budou pryč, Západozemí bylo velké a Středozemí ještě větší. Richard by si přál, aby se mohli zastavit v jeho domě, protože on býval často na dlouhých cestách a měl ty správné zásoby. Riziko však bylo příliš velké. Věci, které potřebují, bude raději hledat někde jinde nebo se bez nich obejde, než aby se vracel k tomu, co tam na něj čekalo. Zatím ještě nevěděl, na kterém místě se dostanou na druhou stranu hranice, z toho však obavy neměl. Měl ještě do rána čas, aby o tom přemýšlel. Bylo mu ale lépe, neboť věděl, že je to možné.

Kocour zvedl hlavu. Prošel polovinu vzdálenosti ke dveřím, zastavil se, shrbil se a srst se mu naježila. Všichni to zpozorovali a odmlčeli se. V předních oknech bylo vidět světlo ohně, nebyl to však odraz jejich ohniště. Přicházelo zvenčí.

„Cítím hořící smůlu,“ řekla Kahlan.  

V ten moment byli všichni tři na nohou. Richard uchopil meč z opěradla své židle a měl ho opásán téměř dřív, než stál. Šel se podívat z okna, Zedd však neztrácel čas a vyběhl dveřmi a Kahlan hned za ním. Richard vrhl jeden pohled na pochodně a spěchal za nimi.

V dlouhé trávě před domem stál dav asi padesáti mužů, někteří z nich nesli pochodně, většina však měla primitivní zbraně, sekyry, vidle, kosy nebo topůrka od sekyr. Byli oblečeni jako do práce. Richard poznal mnohé obličeje, byli to dobří mužové, čestní a pracovití otcové rodin. Teď večer však vůbec nevypadali jako dobří otcové rodin. Vypadalo to, že mají mizernou náladu, jejich obličeje byly zachmuřené a zlostné. Zedd stál uprostřed verandy, ruce založené na kostnatých bocích, a pohlížel, na ně s vyzývavým úsměvem, červený odraz pochodní barvil jeho bílé vlasy na růžovo.

„Co to má znamenat, hošánkové?“ zeptal se Zedd. 

Mumlali si mezi sebou a několik mužů v první řadě udělalo jeden dva kroky vpřed. Richard poznal Johna, který za ně promluvil.

„Máme tady problémy. Problémy způsobené magií! A ty jsi prapříčinou všeho, starochu! Ty patříš k čarodějnicím!“  

„K čarodějnicím!“ opakoval Zedd ohromeně. „K čarodějnicím?“ 

„To jsem právě řekl, k čarodějnicím!“ Johnovy černé oči se obrátily k Richardovi a Kahlan. „Vás dvou se to netýká. My si tady se starcem něco vyřídíme. Odejděte, nebo se vám stane to stejné, co jemu.“ Richard nemohl uvěřit, že to říká člověk, kterého zná.  

Kahlan vystoupila a postavila se před Zedda, záhyby jejích šatů jí zavířily kolem nohou, když se zastavila. Zaťaté ruce držela na bocích. „Ihned odejděte,“ varovala výhružně, „nebo budete litovat toho, co jste se rozhodli udělat.“

Muži v davu se dívali jeden na druhého, někteří se šklebili, někteří potichu dělali drsné poznámky a další se rozesmáli. Kahlan neustoupila ani o píď a dlouhým pohledem je přiváděla do rozpaků. Smích se vytratil.

„Tak,“ řekl John výsměšně, „dva od čarodějnic, my se o ně postaráme.“ Muži pokřikovali a hulákali, přitom výhružně mávali svými zbraněmi. Johnův kulatý a zavalitý obličej se vyzývavě usmíval.  

Richard se pomalu a rozvážně postavil před Kahlan. Když se tam stavěl, tak dal ruku dozadu a donutil ji i Zedda, aby ustoupili. Hlas se snažil mít klidný a přátelský. „Johne, jak se má Sára? Vás dva jsem již dlouho neviděl.“ John neodpověděl. Richard si zkoumavě prohlížel další obličeje. „Mnohé z vás znám a vím, že jste dobří lidé. Toto není nic, co byste opravdu měli dělat.“ Opět se podíval na Johna. „Vezmi ty muže a jděte domů kvašim rodinám. Johne, udělej to, prosím tě.“

John ukázal topůrkem sekyry na Zedda. „Ten stařec je čarodějnice! Skoncujeme s ním.“ Ukázal na Kahlan. „A taky s ní. Richarde, pokud nechceš, aby to s tebou dopadlo stejně, tak odejdi!“ Dav souhlasně zaburácel. Pochodně při hoření syčely a praskaly, vzduch byl cítit hořící smůlou a potem. Když si uvědomili, že Richard neodchází, zástup se začal tlačit kupředu.

Meč byl v mžiku venku. Muži o krok ustoupili, když kovové zařinčení naplnilo noční vzduch. John stál s obličejem do ruda rozpáleným zlostí. Řinčení odumřelo a jediný zvuk pocházel z hořících pochodní. Rozlehlo se reptání, že Richard se spolčil s čarodějnicemi.

John zaútočil. Oháněl se topůrkem a běžel k Richardovi. Meč se zableskl vzduchem a se silným prásknutím prosekl Johnovu zbraň. Nad pěstí mu zbývalo jenom asi pět centimetrů topůrka. Zbytek dřeva odletěl do tmy a někam tam dopadl s tupým žuchnutím.

John stál jako přimrazen, jednu nohu měl na zemi, druhou na verandě, hrot Meče pravdy se zarýval do jeho bohatě vyvinuté brady. Naleštěná čepel se blýskala ve světle pochodní. Richard se svaly ztvrdlými sebeovládáním se pomalu nahnul kupředu a mečem naklonil Johnův obličej směrem k svému. Řekl hlasem jen o něco silnějším než šepot, ale tak mrtvolně studeným, že John přestal dýchat. „Ještě jeden krok, Johne, a bude to tvá hlava, která odletí.“ John se nehýbal ani nedýchal. „Ustup,“ zasyčel Richard.

Muž udělal, jak mu bylo přikázáno, když však byl zpět u svých kumpánů, nalezl ztracenou odvahu. „Nemůžeš nás zastavit, Richarde. My jsme tady proto, abychom zachránili své rodiny.“

„Před čím?“ vykřikl Richard. Ukázal mečem na jednoho z dalších mužů. „Franku! Když byla tvá žena nemocná, nebyl to Zedd, který jí přinesl lék, jenž ji uzdravil?“ Ukázal mečem na dalšího. „A ty, Bille, nepřišel jsi za Zeddem a nevyptával se jej na to, kdy přijdou deště, abyste vy všichni stačili sklidit svou úrodu?“ Rychle otočil hrot meče zpět na toho, kdo jej napadl. „A ty, Johne, když se tvá malá holčička ztratila v lesích, nebyl to Zedd, který hádal v oblacích po celou noc, pak se sám vydal na cestu a přivedl ji v pořádku k tobě a k Sáře?“ John a pár ostatních sklopili oči k zemi. Richard rozzlobeně vsunul meč do pochvy. „Zedd pomohl většině z vás, co jste tady. Pomohl vám vyléčit horečky, nalézt vaše milované a nezištně se s vámi dělil o všechno.“  

Vzadu v davu někdo zaječel: „Pouze ten, kdo patří k čarodějnicím, je schopen dělat takové věci!“

„Neudělal nic, co by alespoň jednomu z vás nějak uškodilo!“ Richard procházel sem a tam po verandě a měřil si muže pohledem. „Nikdy nikomu z vás neublížil! Většině z vás pomohl! Proč byste chtěli uškodit příteli?“  

Nějakou dobu se mezi nimi rozhostilo zmatené mumlání, pak však opět převládlo jejich přesvědčení o vině. „Většina věcí, které dělal, jsou kouzla!“ vykřikl John. „Kouzla čarodějnic! Žádná z našich rodin není v bezpečí, pokud bude mezi námi!“

Dříve než Richard stačil odpovědět, Zedd ho za ruku přitáhl dozadu. Otočil se a spatřil starcův usmívající se obličej. Zedd nevypadal, že by mu to dělalo nějaké starosti. Naopak, měl z toho legraci.

„Velmi působivé,“ zašeptal, „velmi působivé od vás obou. Mohli byste mě však nechat, abych se teď tím začal zabývat já?“ Povytáhl obočí a pak se otočil k lidem. „Dobrý večer, pánové. Jsem rád, že vás všechny vidím.“ Několik z nich odpovědělo na pozdrav. Pár jich dokonce nervózně zvedlo klobouky. „Byli byste tak laskaví a dovolili mi vyměnit si pár slov se svými přáteli, dříve než mě sprovodíte ze světa?“ Všude bylo vidět souhlasná přikývnutí.  

Zedd odtáhl Richarda a Kahlan trochu dozadu k domu, aby byli dále od davu, a naklonil se k nim.

„Teď uvidíte lekci o moci, přátelé moji.“ Položil seschlý prst Kahlan na nos. „Příliš málo.“ Pak položil prst na Richardův nos. „Příliš moc.“ Položil prst na svůj vlastní nos a šelmovsky zamrkal: „Tak akorát.“ Vzal Kahlaninu bradu do dlaně. „Kdybych ti dovolil, abys to udělala, museli bychom dnes v noci kopat hroby. Naše tři by byly mezi nimi. Přesto to bylo od tebe velmi šlechetné. Děkuji ti, že máš o mě starost.“ Položil Richardovi ruku kolem ramen. „Kdybych tě to nechal udělat, muselo by se kopat omnoho více hrobů a my tři bychom byli jediní na jejich vykopání. Jsem příliš starý, abych kopal tolik děr do země, a kromě toho máme na práci důležitější věci. Ty jsi byl taky velmi šlechetný, vyšel jsi z toho se ctí.“ Poklepal Richarda po rameni a pak jim oběma prstem zvedl brady.  

„Tak, a teď mě nechte, abych se o to postaral sám. Problém není v tom, co říkáš těm lidem. Problém je v tom, že tě neposlouchají. Předtím než ti začnou naslouchat, musíš upoutat jejich pozornost.“ Povytáhl obočí a po řadě se na oba podíval. „Dívejte se a učte se z toho. Poslouchejte má slova, na vás ale nebudou mít žádný účinek.“ Odtáhl prst a šoural se kolem nich, přitom se usmíval a mával lidem.  

„Pánové. Ach, Johne, jak je tvé malé holčičce?“  

„Je v pořádku,“ zavrčel. „Ale jedna z mých krav má dvouhlavé tele.“  

„Opravdu? A co myslíš, jak se to mohlo stát?“ „Myslím si, že se to stalo proto, že patříš k čarodějnicím!“  

„Tak ty jsi to opět řekl.“ Zedd zmateně zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím. Pánové, vy mě chcete sprovodit ze světa proto, že si myslíte, že ovládám kouzla, nebo máte pouze v úmyslu ponižovat mě tím, že mi říkáte, že jsem žena?“  

Nastal zmatek. Někdo řekl: „Nevíme, o čem mluvíš.“

„Je to však jednoduché. Holky jsou čarodějnicemi, klukům se říká čaroděj. Chápete, o co mi jde? Pokud mi budete říkat, že patřím k čarodějnicím, vypadá to tak, že mi říkáte, že jsem holka. Pokud tím však myslíte, že mě považujete za čaroděje, to je úplně jiná urážka. Tak co jsem, holka, nebo čaroděj?“  

Došlo k další zmatené diskusi a pak John zlostně pronesl: „Chceme tím říci, že jsi čaroděj a že za to chceme dostat tvoji kůži!“

„Ach, pro všechny bohy!“ řekl Zedd a zamyšleně si ťukal špičkou prstu na spodní ret. „Pro bohy, lidi, to by mi ani nenapadlo, že jste tak stateční. Opravdu velmi stateční.“  

„Proč to říkáš?“ zeptal se John. Zedd pokrčil rameny. „No, co si myslíte, že takový čaroděj dokáže?“  

Znovu mezi sebou diskutovali. Začali vykřikovat své názory. Mohl udělat dvouhlavé krávy, přivolat déšť, nalézt ztracené lidi, zařídit, že se dětí rodí mrtvé, udělat ze silných mužů slabochy a přimět jejich ženy, aby je opustily. Nějak se jim zdálo, že to nestačí, tak vykřikovali další možnosti. Mohl přimět vodu, aby hořela, změnit lidi na mrzáky, změnit člověka na ropuchu, zabíjet pouhým pohledem, přivolávat démony a v podstatě všechno ostatní.

Zedd vyčkal, až skončili, a pak k nim napřáhl ruce. „Tak tady to máte. Jak jsem řekl, vy jste ti nejodvážnější lidé, které jsem v životě viděl! Vyzbrojeni pouze vidlemi a topůrky přijdete sem a chcete bojovat s čarodějem, který má moc toto všechno udělat. Bohové, jak je to statečné.“ Hlas mu zeslábl a ztratil se. Zedd v úžasu vrtěl hlavou. V davu se začal šířit strach.

Zedd pokračoval protáhlým a monotónním způsobem, naznačoval věci, které čaroděj dokáže, popisoval do nejmenších podrobností množství špatností, od těch pošetilých až k těm strašlivým. Muži stáli jako přikováni a poslouchali ho se soustředěnou pozorností. Takto řečnil dobrou půlhodinu. Richard a Kahlan poslouchali a přešlapovali z nohy na nohu, jak začali být znudění a unavení. Oči davu byly doširoka otevřené, nikdo ani nemrknul. Stáli tam jako sochy, tančící plameny pochodní byly jedinou věcí, která se mezi muži pohybovala.

Nálada se změnila. Už to nebyla zloba, nyní to byla hrůza. Čarodějův hlas se změnil taky. Už nebyl laskavý a jemný, nebyl ani monotónní, byl tvrdý a výhružný.

„Chlapi, co si tedy myslíte, že bychom měli teď udělat?“  

„Myslíme si, že bys nás měl nechat jít domů a neubližovat nám,“ přišla slabá odpověď. Ostatní souhlasně přikyvovali. 

Čaroděj zakýval dlouhým prstem ve vzduchu před sebou. „Ne, nemyslím si to. Chlapi, pochopte, že jste sem přišli, abyste mě zabili. Můj život je nejcennější věc, kterou mám, a vy jste mi ho chtěli vzít. Nemůžu to nechat bez trestu.“ Dav se rozklepal a zachvátila ho hrůza. Zedd se postavil na okraj verandy. Muži ustoupili o krok dozadu. „Jako trest za pokus připravit mě o život vám taky něco vezmu. Nebudou to vaše životy, ale to, co je pro vás nejcennější, nejvzácnější a nejdražší!“ Teatrálně se rozmáchl rukama nad jejich hlavami. Vyjekli překvapením. „Tak a je to!“ prohlásil. Richard a Kahlan, kteří se opírali o dům, se narovnali.

Chvíli se nikdo ani nepohnul. Pak chlap uprostřed davu vsunul ruku do kapsy a začal tam hmatat. „Moje zlato, je pryč.“

Zedd zakoulel očima. „Ne, ne a ne. Řekl jsem to nejcennější, to nejdražší. To, co je vaší největší pýchou.“

Každý chvíli zmateně stál. Pak se pár čel strachy svraštilo. Další muž si náhle sáhl do kapsy a hmatal přes ni kolem, oči doširoka rozevřené hrůzou. Zasténal a pak omdlel. Muži kolem něj se odtáhli. Za chvíli i ostatní dávali ruce do kapes a opatrně se prohmatávali. Všude se rozléhalo sténání a kvílení. Zanedlouho se všichni muži v panice chytali za rozkrok. Zedd se spokojeně usmíval. V davu propukl blázinec. Muži skákali nahoru a dolů, pokřikovali, osahávali se, běhali dokola v malých kruzích, dožadovali se pomoci, padali na zem a vzlykali.

Zedd vykřikl: „Chlapi, teď ale odsud vypadněte! Zmizte!“ Otočil se k Richardovi a Kahlan, uličnický úsměv najeho obličeji mu krčil nos. Mrknul na ně.

„Zedde, prosím!“ volalo několik mužů. „Prosím tě, nenechávej nás v takovém stavu! Prosím, pomoz nám!“ Odevšad bylo slyšet prosby. Zedd chvíli počkal a otočil se k nim.  

„Co to je? Chlapi, vy si myslíte, že jsem byl k vám příliš krutý?“ Ptal se s předstíraným úžasem a srdečností. Rychle se ozval souhlas, že tomu tak je. „A proč si to myslíte? Vzali jste si z toho nějaké poučení?“  

John vykřikl: „Ano, teď si uvědomujeme, že Richard měl pravdu. Jsi naším přítelem. Nikdy jsi neudělal nic, co by někomu z nás uškodilo.“ Každý souhlasně vykřikoval. „Ty jsi nám jenom pomáhal, a my jsme se zachovali hloupě. Chceme tě požádat o odpuštění. Teď víme, přesně jak to říkal Richard, že jsme neměli pravdu, že používání magie z tebe nedělá špatného člověka. Zedde, prosíme tě, teď nepřestán být naším přítelem. Prosíme tě, nenechávej nás v tomto stavu.“ Bylo slyšet další prosebné výkřiky.

Zedd si poklepal prstem na spodní ret. „Tak dobře...“ Podíval se nahoru a zamyslel se. „Myslím, že bych dokázal vrátit věci tak, jak byly.“ Muži se přiblížili k němu. „Ale jenom když budete souhlasit s mými podmínkami. Myslím, že jsou docela spravedlivé.“ Teď byli ochotní souhlasit se vším. „Tak dobře, když budete souhlasit s tím, že od teď budete říkat každému, kdo o tom bude mluvit, že magie nedělá člověka špatným; že to jsou jeho činy, na kterých záleží. A když se vrátíte domů k rodinám, tak jim řekněte, že jste dnes večer málem udělali strašlivou chybu, a řekněte, v čem jste se mýlili, pak se všechno vrátí do původního stavu. Je to rozumné?“

Každý přikyvoval na souhlas. „Více než rozumné,“ řekl John. „Děkujeme ti, Zedde.“ Muži se otáčeli a začali rychle odcházet. Zedd stál a pozoroval je.

„Ještě jednu věc, pánové.“ Zapůsobilo to na ně jako studená sprcha. „Posbírejte si prosím vaše nářadí ze země. Jsem starý muž. Lehce bych mohl klopýtnout a zranit se.“ Ostražitě ho pozorovali, jak se napřahovali a sbírali své zbraně. Pak se otočili a chvíli se snažili jít, pak se ale dali do běhu.  

Richard přišel k Zeddovi a čekal po jeho jednom boku a Kahlan se mu postavila po druhém. Zedd stál s rukama na kostnatých bocích a díval se na odcházející muže. „Idioti,“ zamumlal mezi zuby. Byla tma. Jediné světlo vycházelo z předních oken domu a Richard neviděl Zeddovi pořádně do obličeje, viděl však, že se neusmívá. „Přátelé moji,“ řekl stařec, „to byla kaše míchaná skrytou rukou.“

„Zedde,“ zeptala se Kahlan a odvrátila pohled z jeho obličeje, „ty jsi skutečně... no, ty víš co, nechal jsi zmizet jejich mužství?“  

Zedd se spokojeně usmál. „To by byla skutečně pořádná magie! Obávám se, že to přesahuje mé schopnosti. Ne, má drahá, já jsem je pouze trikem přesvědčil, že jsem to udělal. Prostě jsem je přesvědčil, že je to pravda, a nechal jsem jejich mozky, aby udělaly všechnu práci.“

Richard se otočil k čaroději. „Trik? Byl to pouhý trik? Myslel jsem si, že jsi použil opravdové kouzlo.“ Byl svým způsobem zklamán.

Zedd pokrčil rameny. „Někdy může být pořádně provedený trik lepší než magie. Vlastně bych šel tak daleko, že bych tvrdil, že pořádný trik je opravdovou magií.“

„Ale je to stále jenom trik.“  

Čaroděj pozvedl prst. „Výsledky, Richarde. To, co platí, jsou výsledky. Kdyby bylo po tvém, ti muži by ztratili své životy.“

Richard se zašklebil. „Zedde, myslím si, že někteří z nich by tomu dali přednost před tím, cos jim udělal ty.“ Zedd se pousmál. „Tak proto jsi chtěl, abychom se dívali a učili se? Abychom se naučili, že trik může účinkovat stejně dobře jako magie?“

„Ano, a abyste se naučili něco ještě důležitějšího. Jak jsem řekl, toto byla kaše zamíchaná skrytou rukou, rukou Darkena Rahla. Dnes večer však udělal chybu; je to chyba, když se použije síla, která není dostatečná k tomu, aby se práce dokončila. Když se toho dopustíš, dáváš nepříteli ještě jednu šanci. Chtěl jsem, abyste z toho měli toto poučení. Dobře si to zapamatujte, nemusíte dostat ještě jednu šanci, když přijde váš čas.“  

Richard se zamračil. „Nevím. Možná se to stalo proto, že zatím v této zemi není natolik silný. Stejně bylo chybou, že se o to pokusil, protože to posloužilo k tomu, aby nás to varovalo.“

Šli ke dveřím. Museli toho udělat mnoho, než mohli jít spát. Richard začal v hlavě procházet seznamem věcí, byl však vyrušen divným pocitem.

Náhlé uvědomění ho zalilo jako studená voda. Richard se prudce nadechl. Otočil se na podpatku s vytřeštěnýma očima. Popadl Zedda za řízu.

„Musíme odsud! Okamžitě!“  

„Co?“ 

„Zedde! Darken Rahl není hlupák! Chce, abychom se cítili v bezpečí, abychom se cítili jistí! Věděl, že jsme dostatečně chytří, abychom přemohli ty muže, tak nebo onak. Ve skutečnosti chtěl, abychom si sedli a vzájemně si blahopřáli, pak si pro nás přijde on sám. Nebojí se tě - ty sám jsi řekl, že je silnější než čaroděj - nebojí se meče a nebojí se Kahlan. Právě teď je někde na cestě sem! Jeho plánem je dostat nás všechny najednou, právě teď, právě v tuto noc! On neudělal chybu, on to naplánoval. Sám jsi řekl, že někdy je trik lepší než magie. A to teď dělá, to všechno bylo pouhým trikem, který měl odvést naši pozornost!“  

Kahlan zbělal obličej. „Zedde, Richard má pravdu. Rahl myslí tímto způsobem, podobá se to na něj. Rád dělá věci, které nikdo neočekává. Musíme odsud okamžitě odejít.“

„Do pytle! Já starý blázen! Máš pravdu. Musíme ihned odejít, nemohu však odejít bez své skály.“ Rozběhl se kolem domu.  

„Zedde, už nemáme čas!“  

Stařec však už běžel do kopce, ve tmě za ním vlála říza i vlasy. Kahlan vešla za Richardem do domu. Byli zlákáni nečinností. Nemohl uvěřit, jak byli hloupí, když podceňovali Rahla. Popadl svůj ruksak z kouta u ohniště, vběhl do svého pokoje, zkontroloval, jestli má pod košilí svůj zub, a vyběhl z něj se svým zálesáckým pláštěm. Richard jej přehodil Kahlan přes ramena a rychle se kolem sebe ohlédl, aby viděl, zda tady není něco, co by ještě popadl, neměl však čas na přemýšlení. Nic nebylo cennější než jejich životy, tak ji vzal za ruku a šli ke dveřím. Venku na trávě před domem už stál zadýchaný Zedd.

„A co skála?“ zeptal se Richard. Neexistoval způsob, jak by ji Zedd mohl zvednout, natož odnést.  

„Mám ji v kapse,“ řekl čaroděj s úsměvem. Richard neměl čas, aby si nad tím lámal hlavu. Náhle se tam objevil kocour, cítil jejich spěch a otíral se jim o nohy. Zedd ho zvedl. „Nemohu tě tady nechat, kocoure. Blíží se potíže.“ Zedd zvedl poklop Richardova tlumoku a vložil do něj kocoura.  

Richard měl nedobrý pocit. Díval se kolem sebe, prohledával pohledem temnotu, hledal něco, co by bylo nápadné, co by tam bylo skryté. Neviděl nic, ale cítil na sobě pohled něčích očí.

Kahlan zpozorovala jeho pátrání. „Děje se něco?“

I když nemohl nic vidět, ty oči stále cítil. Udělal si závěr, že to musí být jeho vlastní strach. „Nic, pojďme.“

Richard je vedl řídce porostlou oblastí lesa, kterou znal natolik dobře, že by přes ni mohl projít se zavázanýma očima. Chtěl se dostat ke stezce, proto zabočil k jihu. Pohybovali se rychle a tiše, pouze Zedd občas zamumlal něco o tom, jak byl hloupý. Po chvíli mu Kahlan řekla, že si to až příliš vyčítá. Všichni ze sebe udělali hlupáky a každý cítil osten viny. Podařilo se jim však v pořádku uniknout, a to bylo nejdůležitější.

Byla to pohodlná stezka, široká téměř jako silnice. Všichni tři kráčeli vedle sebe, Richard byl uprostřed, Zedd nalevo a Kahlan byla po jeho pravé straně. Kocour vystrkoval hlavu z Richardova tlumoku, a jak šli, tak se rozhlížel kolem sebe. Tento způsob cestování měl rád už jako kotě. Měsíční světlo stačilo na osvětlení stezky, Richard uviděl několik borovic poutníků, které se tyčily oproti nebi, věděl však, že se nesmí zastavit. Museli se odsud dostat. Noc byla chladná, bylo mu však dosti teplo z námahy vynaložené na rychlou chůzi. Kahlan si omotala plášť těsně kolem sebe.

Asi po půlhodině je Zedd přiměl zastavit se. Sáhl do řízy a vytáhl trochu prášku. Hodil ho na stezku tím směrem, odkud přišli. Stříbrné jiskřičky vystřelily z jeho dlaně a sledovaly jejich stopu do temnoty.

Jiskřičky při pohybu cinkaly, až zmizely za ohybem cesty.

Richard začal opět kráčet po stezce. „Co to bylo?“

„Jen trochu kouzelného prášku. Skryje naši stopu a Rahl se nedoví, kudy jsme šli.“  

„Ještě stále má oblak, pomocí kterého nás může sledovat.“  

„Ano, ale podle něj bude znát pouze oblast, ve které jsme. Dokud se budeme pohybovat, tak mu to příliš nepomůže. Když se však zastavíš, jak jsi to udělal u mého domu, tak tě může dohnat.“  

Pokračovali směrem na jih, stezka je příjemně vonícími borovicemi vedla nahoru do hornaté oblasti. Na vrcholu vyvýšeniny se všichni rychle otočili, když za sebou uslyšeli burácivý zvuk. Daleko za okrajem temného lesa viděli směrem k nebi vyrazit obrovský sloup plamene, jeho žluté a červené jazyky se natahovaly do černé nicoty.

„To je můj dům. Je tam Darken Rahl.“ Zedd se usmál. „Zdá se, že se zlobí.“  

Kahlan se dotkla jeho ramene. „Je mi to líto, Zedde.“

„Ať ti to není, má drahá. Je to jen starý dům, mohli jsme to být my.“  

Když opět šli, tak se Kahlan obrátila k Richardovi. „Víš, kam jdeme?“

Richard si náhle uvědomil, že to ví. „Vím.“ Sám pro sebe se usmál a byl rád, že říkal pravdu.

Tři postavy utíkaly temnými stíny stezky do noci.

Dvě obrovské okřídlené bestie je shora pozorovaly hladovýma, zeleně žhnoucíma očima. Pak se vrhly dolů prudkým a tichým střemhlavým letem. S křídly složenými kvůli větší rychlosti padaly své kořisti na záda.

Kapitola jedenáctá

Zachránil je kocour. Zavřískal a vystrašeně skočil Richardovi přes hlavu. Tím ho přiměl sehnout hlavu. Nestačilo to, aby ho gar úplně minul, stačilo to však na odklonění přímého nárazu. I přesto ho drápy bolestivě poškrábaly na zádech a srazily ho na zem, kde ležel rozpláclý s roztaženýma rukama a nohama a s obličejem v hlíně. Náraz mu z plic vyrazil vzduch. Dříve než se mohl nadechnout, dopadl mu na záda gar. Jeho váha mu znemožňovala dýchat nebo sáhnout po meči. Když padal, tak viděl, že Zedd byl druhým garem odmrštěn mezi stromy. Ten se teď hlučně prodíral křovím, aby se k němu dostal.

Richard se v duchu připravoval na drápy, o kterých věděl, že přijdou. Dříve než ho gar stačil rozpárat, začala na něj Kahlan házet kameny z okraje stezky. Bez znatelného účinku se odrazily od hlavy příšery, na chvíli to však odvrátilo její pozornost. Gar řval s tlamou široce rozevřenou a zdálo se, že ten zvuk trhá noční povětří. Držel si ho nehybného na zemi, byl jako myš pod tlapou kočky. Richard se mohutně snažil pozvednout, plíce ho pálily z nedostatku vzduchu. Stavěcí mouchy jej kousaly do zátylku. Sáhl dozadu, vytrhl hrst srsti a snažil se sundat velkou pracku ze svých zad. Podle její velikosti věděl, že je to krátkoocasý gar; byl podstatně větší než dlouhoocasý gar, kterého viděl dříve. Meč měl pod sebou, bolestivě ho tlačil do břicha. Nemohl se k němu dostat. Měl pocit, že mu žíly na krku prasknou.

Richard začal ztrácet vědomí. Řev a halas gara v jeho uších byl stále slabší, nepřestal se však snažit o osvobození. Kahlan se při svém chvatném kamenování dostala příliš blízko. Gar se s děsivou rychlostí napřáhl a uchopil ji za vlasy. Musel proto trochu přesunout váhu na druhou nohu. To umožnilo, aby se Richard prudce nadechl, stále se však nemohl pohnout. Kahlan vykřikla.

Odněkud z neznáma se objevil kocour, samý dráp a vycenené zuby, a skočil garovi do obličeje. Kocour vřískal a zuřivě se sápal garovi po očích. Ten jednou prackou držel Kahlan a druhou se pokoušel odmrštit kocoura.

Jak to gar udělal, Richard se odkutálel na stranu, vyskočil na nohy a tasil svůj meč. Kahlan opět vykřikla. Richard se zuřivě napřáhl a usekl pracku, která ji držela. Skutálela se dolů a byla volná. Gar zakvílel a praštil ho druhou prackou dříve, než stačil opět pozvednout meč. Síla úderu jej vyhodila do vzduchu. Dopadl na záda.

Richard se posadil, svět se mu před očima vrtěl a kymácel. Meč byl pryč, zapadl někam do křoví. Gar stál uprostřed stezky, řičel bolestí a zuřivostí, krev mu stříkala z pahýlu. Žhnoucí zelené oči horečně pátraly po předmětu jeho nenávisti. Zastavily se na Richardovi. Kahlan nebylo nikde vidět.

Někde mezi stromy po jeho pravé straně se náhle oslnivě zablýskalo, všechno zalilo oslepující bílé světlo. Zvuk silné exploze mu bolestivě zabubnoval do uší. Nárazová vlna jím mrštila o strom a srazila gara na zem. Mezi stromy zavířily a zahučely plameny. Obrovské odštěpky a další trosky proletěly kolem a zanechávaly za sebou dýmovou stopu.

Richard začal jako posedlý hledat meč, gar mezitím zavyl a postavil se na nohy. Richard v zoufalství osahával půdu kolem sebe, záblesk exploze jej částečně oslepil. Zbylo mu alespoň tolik zraku, že uviděl gara, jak se na něj řítí. Vzplála v něm zlost. Cítil, jak vzplála taky v meči. Kouzlo meče se k němu napřahovalo, bylo přitahováno k svému pánovi. Vyvolával ho k životu, přivolával ho a toužil po něm. Bylo někde tam na druhé straně stezky. Věděl to se stejnou jistotou, jako kdyby ho viděl. Věděl přesně, kde meč leží. Bylo to, jako kdyby se ho dotýkal. Po čtyřech se snažil dostat na druhou stranu stezky.

Na půlcestě ho gar nakopl tak silně, že i když viděl, jak se něco kolem něj pohybuje, nechápal, co jsou to za věci. Jedinou věcí, kterou si byl jistý, byl pocit intenzivní bolesti, který mu způsobovalo každé nadechnutí. Nevěděl, kde je stezka, nevěděl ani to, kde je on a jak daleko to k ní má. Stavěcí mouchy mu narážely do obličeje. Nebyl schopen se zorientovat. Věděl však, kde se nachází Meč pravdy.

Vrhl se po něm.

Jeho prsty ho na okamžik nahmataly. Na okamžik si myslel, že vidí Zedda. Pak ho dostihl gar a chytl si ho pravou rukou. Odporná, teplá křídla se omotala kolem něj a držela ho v těsném objetí, nohy mu přitom klimbaly ve vzduchu. Pronikavá bolest v levé části hrudníku jej donutila vykřiknout. Žhnoucí zelené oči se zavrtávaly do jeho zraku, nesmírně velká tlama sklapnutím naznačovala, co se s ním stane. Obrovský chřtán se otevřel a Richard na obličeji zacítil smrdutý dech. Černý jícen jej očekával, vlhké tesáky se leskly v měsíčním svitu.

Richard vší silou kopl botou do pahýlu garova ramene. Ten pohodil hlavou dozadu, zařval bolestí a upustil jej.

Na okraji porostu stromů asi tucet metrů za garem se objevil Zedd. Richard klečel a popadl svůj meč. Zedd napřáhl ruce s nataženými prsty. Oheň, čarodějnický oheň vytryskl z jeho prstů a s jekotem prorážel vzduch. Oheň se zvětšoval a řítil se vpřed, cestou osvětloval všechno kolem. Stávala se z něj koule tekutého modrožlutého plamene, která kvílela a dále rostla jako živá věc. Se zaduněním narazila garovi do zad, silueta obrovské příšery se odrážela od světla. Ve zlomku vteřiny se modrožluté jazyky plamenů rozlily po garovi, proběhly po něm, pak jej pohltily a prošly jím naskrz. Stavěcí mouchy vzplanuly a zmizely. Oheň zasyčel, chňapal po příšeře a požíral ji. Gara pokryl modrý žár a pak zmizel. Oheň ještě jednou zavířil a zmizel taky. Ve vzduchu zůstal zápach spálené kožešiny a řídký kouř. Noc byla najednou tichá.

Richard se zhroutil vyčerpáním a bolestí. Do šrámů na zádech se mu dostala hlína a kamínky, bolest z jeho levého boku jej při každém dechu sežehávala celého. Přál si tam jenom ležet a nedělat nic jiného. Meč měl stále v ruce. Cítil, jak se z meče do něj přelévá síla, jak jej podporuje. Dovolil, aby mu zlost z meče pomáhala ignorovat bolest.

Kocour olizoval svým drsným jazýčkem Richardův obličej, čelem byl opřený o jeho tvář. „Díky, kocourku,“ povedlo se mu říct. Objevili se nad ním Zedd a Kahlan. Oba se sehnuli, aby jej vzali za ruce a pomohli mu vstát.

„Ne! Bude mě to bolet, když to tak budete dělat. Nechte mě, abych vstal sám.“  

„Co se ti stalo?“ zeptal se Zedd.  

„Gar mě kopl do levého boku. Bolí to.“  

„Podívám se.“ Stařec se sehnul a jemně prohmatával Richardova žebra. Richard sebou bolestí škubnul. „Je to dobré, nevidím trčet žádné kosti. Nemůže to být až tak zlé.“  

Richard se snažil nerozesmát, protože věděl, že by ho to bolelo. Měl pravdu. „Zedde, tentokrát to nebyl žádný trik, tentokrát to byla magie.“

„Tentokrát to byla magie,“ souhlasil čaroděj. „Pokud se Darken Rahl díval, mohl ji vidět taky. Musíme odsud odejít. Lež klidně, ať zjistím, zda ti mohu pomoci.“  

Kahlan poklekla z druhé strany a svou dlaní mu přikryla ruku. Byla to ruka, která držela meč, která se dotýkala kouzla. Když se svou rukou dotkla jeho, ucítil z meče příliv síly, který jej překvapil a málem mu vyrazil dech. Cítil, že jej kouzlo z nějakého důvodu varuje a snaží se ho chránit.

Kahlan se na něj shora usmívala. Ona nic necítila.

Zedd položil jednu ruku na Richardova žebra a prst mu dal pod bradu, pak začal hovořit tichým, klidným a konejšivým hlasem. Když Richard poslouchal Zeddův hlas, tak z hlavy pustil reakci meče na dotek Kahlaniny ruky. Jeho starý přítel mu řekl, že má poraněna tři žebra a že kolem nich omotává kouzlo, které je posílí a bude ochraňovat až do té doby, než se zahojí. Mluvil dále tím zvláštním způsobem hovoru, říkal Richardovi, že bolest se zmenší, nezmizí však docela až do doby, kdy budou žebra zdravá. Mluvil ještě dál, ale zdálo se mu, že na slovech už nějak nezáleží. Když Zedd skončil, Richard měl pocit, že se probírá ze spánku.

Posadil se. Bolest značně ustoupila. Poděkoval starci a postavil se na nohy. Odložil meč, sebral kocoura a opět mu poděkoval. Podal kocoura Kahlan, aby ho podržela. On zatím hledal svůj tlumok. Našel ho u stezky, kam odletěl při zápasu. Škrábance na zádech byly bolestivé, ale jimi se bude zabývat později, až když se dostanou tam, kam mají namířeno. Když se ti dva nedívali, sundal si zub z krku a dal si ho do kapsy.

Richard se svých společníků zeptal, zda nejsou zraněni. Zdálo se, že Zedda tento dotaz urazil. Tvrdil, že není tak křehký, jak vypadá. Kahlan řekla, že je díky němu v pořádku. Richard jí řekl, že doufá, že s ní nikdy nebude muset soutěžit v házení kamenů. Zeširoka se na něj usmála a uložila kocoura do svého tlumoku. Díval se na ni, jak zvedla plášť a přehodila si jej přes ramena. Zamýšlel se nad tím, proč kouzlo meče reagovalo, když se dotkla jeho ruky.

„Raději bychom měli jít,“ připomněl jim Zedd.  

Asi po míli se nakolik malých stezek protínalo s tou, po které šli oni. Richard je vedl po stezce, kterou si vybral on. Čaroděj sypal za sebou ještě více kouzelného prášku, aby zakryl jejich stopu. Jejich stezka byla teď užší, takže kráčeli za sebou, Richard byl v čele, Kahlan byla uprostřed a Zedd vzadu. Všichni tři při chůzi pozorným okem sledovali nebe. I když to nebylo příliš pohodlné, Richard kráčel s rukou na jilci meče.

*****

Ve světle měsíce se po těžkých dubových dveřích a dlouhých železných závěsech dveří míhaly stíny, když vítr ohýbal větve, které byly nedaleko domu. Kahlan ani Zedd nechtěli přelézat zašpičatělou ohradu, tak je Richard nechal na druhé straně, aby počkali. Právě začal natahovat ruku, aby zaklepal na dveře, když ho velká ruka popadla za vlasy a na hrdle pocítil nůž. Znehybněl.

„Slídiči?“ zašeptal s nadějí.  

Ruka mu pustila vlasy. „Richarde! Proč se tady uprostřed noci plížíš? Měl bys mít rozum a nepřikrádat se k mému domu.“

„Nepřikrádal jsem se. Nechtěl jsem probudit celý dům.“  

„Jsi celý od krve. Kolik z ní je tvé?“  

„Musím s politováním říci že většina. Slídiči, odemkni bránu. Venku čekají Kahlan a Zedd. Potřebujeme tě.“  

Slídič klel, jak bosýma nohama šlapal po větvích a žaludech. Odemkl bránu a všechny je zavedl do domu.

Slídičova manželka, Emma Brandstoneová, byla laskavá a přátelská žena, které nikdy nechyběl úsměv na jasném obličeji. Vypadala jako absolutní protiklad Slídiče. Emma by se až k smrti styděla, kdyby věděla, že někomu nahnala strach. Slídič by naopak nepovažoval za dobrý ten den, ve kterém se mu to nepodařilo. V jednom ohledu se však Emma Slídiči podobala. Zdálo se, že neexistuje nic, co by ji mohlo překvapit nebo znervóznit. Byla klidná jako jindy i v tuto pozdní hodinu. Stála tam v dlouhé noční košili, stříbrem prokvetlé vlasy měla stažené dozadu a připravovala čaj. Ostatní už seděli u stolu. Usmívala se, jako kdyby to bylo úplně normální dostat uprostřed noci návštěvu postříkanou krví. Ale se Slídičem to někdy normální bylo.

Richard si pověsil tlumok přes opěradlo židle, vyndal kocoura a podal ho Kahlan. Položila si ho do klína a začala ho hladit po hřbetě. On okamžitě začal příst. Zedd si sedl po jeho druhém boku. Slídič si na svou mohutnou postavu navlíkl košili a rozžehl několik lamp, které visely z těžkých dubových trámů. Slídič porazil stromy, vytesal z nich trámy a sám je položil na místo. Na straně jednoho z trámů byla vytesána jména dětí. Za jeho židlí stojící u stolu byl krb postavený z kamenů, jež posbíral za ty dlouhé roky na cestách. Každý z nich měl  vlastní tvar, barvu a složení. Slídíc byl ochoten vyprávět každému, kdo byl ochoten poslouchat, odkud který kámen pocházel, a s jakými potížemi se setkal, když jej získal. Jednoduchá dřevěná mísa plná jablíček ležela uprostřed masivního borovicového stolu.

Emma odnesla mísu s jablky, nahradila ji konvicí čaje a sklenicí medu, pak rozdala šálky. Řekla Richardovi, aby si sundal košili a otočil židli tak, aby mu mohla vyčistit rány. Na tuto práci byla zvyklá. Tvrdým kartáčem a horkou mýdlovou vodou mu drhla záda, jako kdyby to byl ušpiněný hrnec.

Jak na něm pracovala, Richard se kousal do spodního rtu. Občas zasykl a zaskřípal zuby, oči měl z bolesti pevně zavřené. Omlouvala se mu, že to bolí, ale řekla mu taky, že musí dostat pryč všechnu nečistotu, neboť by to později bylo ještě horší. Když skončila očistu škrábanců, osušila mu záda ručníkem a namazala je chladivou mastí, Slídič mezitím donesl čistou košili. Richard byl rád, že si může obléct košili, protože mu poskytovala alespoň symbolickou ochranu před jejím dalším ošetřováním.

Emma se usmála na své tři hosty. „Nedal by si někdo něco k jídlu?“

Zedd pozvedl ruku. „No, nevadily by mi...“ Richard a Kahlan jej zpražili zničujícími pohledy. Schoulil se do své židle. „Ne. Nedáme si nic. Díky.“

Emma stála za Slídičem a láskyplně mu prsty pročesávala vlasy. Seděl s neskrývaným utrpením, byl sotva s to tolerovat tento veřejný projev náklonnosti. Nakonec se nahnul kupředu, aby tomu učinil konec pod záminkou, že bude nalévat čaj.

Slídič zamračeně posunul med po stole. „Richarde, po celou dobu, co tě znám, jsi měl talent vyhýbat se potížím. V poslední době se zdá, že u toho vyhýbání klopýtáš.“

Dříve než mohl Richard odpovědět, tak se ve dveřích objevila Lee, jedna ze Slídičových dcer, která si pěstičkami protírala ospalé oči. Slídič se na ni zaškaredil, ona se zatvářila rozmrzele.

Slídič si povzdechl. „Ty jsi to nejošklivější dítě, které jsem v životě viděl.“

Rozmrzelost se proměnila na zářivý úsměv. Lee k němu přiběhla, dala mu ruce kolem nohy, položila hlavu na koleno a pevně se k němu přitiskla. Pocuchal ji ve vlasech.

„Mrně, a teď zpátky do postele.“  

„Počkej,“ ozval se Zedd. „Lee, pojď sem.“ Obešla kolem stolu. „Můj starý kocour si stěžuje, že nemá žádné děti, s kterými by si hrál.“ Lee se úkradkem podívala na klín Kahlan. „Neznáš nějaké děti, které by mohl navštívit?“  

Oči děvčátka se rozšířily. „Zedde, mohl by zůstat tady! S námi by měl legraci!“

„Skutečně? Dobře tedy, zůstane u vás na návštěvě.“  

„Tak dobře,“ řekla Emma, „a teď šup do postele.“  

Richard na ni pohlédl. „Emmo, mohla bys mi udělat laskavost? Nemáš nějaké šaty na cestování, které by si Kahlan mohla půjčit?“

Emma si pohledem změřila Kahlan. „No, ramena má na mé šaty příliš velká, nohy má taky delší. Starší děvčata však mají věci, které by jí hezky slušely.“ Vřele se na Kahlan usmála a natáhla ruku. „Pojď, drahoušku, podíváme se, jestli se nám něco povede nalézt.“

Kahlan předala kocoura Lee a vzala ji za volnou ruku. „Doufám, že ti kocour nebude na obtíž. Bude s tebou chtít spát v posteli.“

„Ach ne,“ řekla s vážnou tváří, „to bude skvělé.“   

Jak odešly, Emma chápavě zavřela dveře. Slídič se napil čaje. „Tak o co jde?“

„Ty víš o spiknutí, o kterém mluvil můj bratr? Je to horší, než si to představoval.“  

„Tak je tomu tedy,“ řekl Slídič bez výrazu.  

Richard vytáhl Meč pravdy z pochvy a položil jej mezi ně na stůl. Lesklá čepel zářila. Slídič se naklonil blíže, opřel se lokty o stůl a špičky prstů meč nadzvedl. Nechal jej skutálet do svých dlaní, pozorně si jej prohlížel, projel prsty po slově Pravda na jílci a podél žlábků na obou stranách čepele. Vyzkoušel, jak je nabroušeno ostří. Nebylo na něm vidět nic než mírný zájem.

„Není neobvyklé, aby meč měl jméno, obvykle je však jméno vyryto na čepeli. Nikdy jsem neviděl, že by jméno bylo umístěno na jílci.“ Slídič očekával, že někdo jiný k tomu řekne víc.  

„Slídiči, tento meč jsi už někdy viděl,“ pokáral jej Richard. „Ty víš, co to je za meč.“  

„Ano, viděl jsem jej. Ale nikdy to nebylo takto zblízka.“ Oči se mu zvedly a podívaly se na něj, byly temné a napjaté. „Richarde, jde o to, k čemu jej máš?“  

Richard pohled opětoval se stejnou intenzitou. „Dal mi jej jeden velký a slavný čaroděj.“

Slídičovo čelo se svraštilo střízlivým zachmuřením. Podíval se na Zedda. „Jaká je v tom tvá role, Zedde?“

Zedd se naklonil dopředu, na tenkých rtech měl slabý úsměv. „Já jsem ten, kdo mu jej dal.“

Slídič se v židli zaklonil a pomalu vrtěl hlavou. „Buďte pochváleni, duchové,“ zašeptal. „Opravdový hledač. Konečně je tady.“

„Nemáme mnoho času,“ řekl Richard. „Potřebuji se dovědět pár věcí o hranici.“  

Slídič si zhluboka vzdechl, pak vstal a šel ke krbu. Opřel se rukou o římsu nad krbem a zahleděl se do plamenů. Ostatní dva čekali, velký muž zatím dloubal do hrubě opracovaného dřeva římsy, vypadalo to, jako by se z ní snažil vydloubávat svá slova.

„Richarde, ty víš, jakou mám práci?“  

Richard pokrčil rameny. „Nepustit lidi k hranici, aby se jim nic nestalo.“

Slídič zavrtěl hlavou. „Víš, jak se zbavit vlků?“

„Myslím, že je třeba vyhledat a ulovit je.“  

Strážce hranic opět zavrtěl hlavou. „Tak jich pár můžeš dostat, narodí se však noví a nakonec je jich tolik, kolik jich bylo předtím. Pokud opravdu chceš mít méně vlků, začneš lovit to, co žerou. Takže začneš lovit do pastí králíky. Tak je to lehčí. Když mají méně potravy, narodí se méně štěňat a nakonec budeš mít méně vlků. To je má práce, já lovím králíky.“

Richard cítil, jak jím proběhla vlna hrůzy.

„Většina lidí nechápe, co je hranice, ani to, co děláme. Myslí si, že vynucujeme dodržování nějakého stupidního zákona. Mnozí se hranice bojí, jsou to převážně starší lidé. Mnoho ostatních si myslí, že vědí, o co jde, a jdou si tam zapytlačit. Ti se hranice nebojí, takže se snažíme, aby se báli hraničářů. Pro ně jsme něco reálného, a my se snažíme být reální. Nelíbí se jim to. Jelikož se nás bojí, tak tam nechodí. Pro některé je to hra. Chtějí zjistit, zda jim to projde. Neočekáváme, že chytíme všechny, a ani se o to ve skutečnosti nesnažíme. Snažíme se o to, abychom jich vyplašili takový počet, že vlci na hranici nebudou mít dostatek králíků k tomu, aby zesílili.   

Ochraňujeme lidi, ale ne tím, že jim zabraňujeme dostat se k hranici. Každý, kdo je hloupý natolik, aby to udělal, je mimo naši pomoc. Naším úkolem je většinu z nich zadržet a udržovat hranici natolik slabou, že bytosti, které jsou v ní, se z ní nedostanou a nemohou se zmocnit všech ostatních. Všichni hraničáři viděli bytosti, které se dostaly na svobodu. Každý z nás tomu rozumí, ti ostatní ne. V poslední době se jich na svobodu dostává stále víc a víc. Vláda tvého bratra nás může platit, nerozumí nám však. Naše loajalita nepatří jí nebo nějakému zákonu. Naší jedinou povinností je ochraňovat lidi před bytostmi, které přicházejí z temnoty. Považujeme se za nezávislé. Přijímáme rozkazy, když nám nebrání v naší práci. Udržujeme tím všechno na přátelské úrovni. Ale když někdy nadejde doba, tak půjdeme za naším vlastním posláním, budeme poslouchat naše vlastní rozkazy.“  

Posadil se ke stolu a opřel se o něj lokty. „V konečném důsledku existuje pouze jeden člověk, jehož příkazy budeme poslouchat, protože naše věc je součástí jeho větší věci. Tím člověkem je pravý hledač.“ Vzal meč do svých velkých rukou, držel ho směrem k Richardovi a díval se mu do očí. „Zasvěcuji svůj život a věrnost hledači.“

Richard se opíral o židli, byl dojat. „Děkuji ti, Slídiči.“ Na okamžik pohlédl na čaroděje a pak se vrátil ke strážci hranice. „Nejdříve ti řekneme, co se děje, a pak ti řeknu, co budu chtít.“

Richard a Zedd se střídali ve vyprávění o všem, co se stalo. Richard chtěl, aby Slídič věděl, že nějaké polovičaté snahy nepostačí, že tady musí jít o vítězství nebo smrt. Není to však z jejich vůle, ale z vůle Darkena Rahla. Jak mluvili, Slídič se díval jednou na jednoho, pak na druhého, pochopil vážnost toho, co mu říkali. Zachmuřil se při vyprávění o kouzlu Ordenu. Nemuseli jej přesvědčovat o pravdivosti vyprávění, byl to člověk, který toho pravděpodobně viděl více, než se oni kdy doví. Pozorně poslouchal a málo se ptal.

Pobavil se tím, co Zedd udělal davu před svým domem. Jeho dunivý smích naplnil pokoj, pak se smích rozplynul v slzách, které vyvolal.

Dveře se otevřely a do světla vešly Kahlan s Emmou. Kahlan byla vybavena tím nejskvostnějším oblečením do lesa. Měla na sobě tmavě zelené kalhoty se širokým opaskem, hnědou košili, tmavý plášť a pořádný tlumok. Boty a váček u opasku byly její. Vypadala, že je připravená prožít celý život v lesích. Přesto její vlasy, její obličej, její postava a především držení těla říkaly, že je něco víc.

Richard ji představil Slídičovi. „To je má průvodkyně.“

Slídič povytáhl obočí.

Emma uviděla meč a z jejího výrazu Richard poznal, že ho taky zná. Opět se postavila za svého manžela, ale teď se mu nedotýkala vlasů. Pouze mu položila ruku na rameno, chtěla být u něj. Věděla, že v tuto noc k nim přišly starosti. Richard vsunul meč do pochvy. Kahlan přišla a sedla si vedle něj, když končil vyprávění o zbylých událostech této noci. Když skončil, několik minut seděli všichni v tichosti.

„Jak ti mohu pomoci, Richarde?“ zeptal se nakonec Slídič.  

Richard promluvil tiše, ale pevně, „Řekni mi, kde je průchod.“

Oči Slídiče ostře zaplály. „Jaký průchod?“ Jeho stará ostražitost byla ještě patrná.

„Průchod hranicí. Vím o něm, pouze nevím, kde se přesně nachází, a nemám čas na jeho hledání.“ Richard neměl čas na hrátky a cítil, jak se jeho zlost bouří.  

„Kdo ti to řekl?“  

„Slídiči, odpovídej na dotaz!“  

Ten se trochu usmál. „Mám jednu podmínku. Zavedu vás tam já sám.“

Richard myslel na děti. Slídič byl zvyklý na nebezpečí, toto však bylo něco jiného. „To není potřebné.“

Slídič se na něj zkoumavě podíval. „Myslím, že ano. Je to nebezpečné místo. Vy tři nevíte, do čeho se pouštíte. Neposlal bych vás tam samotné. A za hranici jsem odpovědný já. Pokud chcete, abych vám to řekl, tak musím s vámi.“

Všichni čekali, zatímco Richard chvíli přemýšlel. Slídič neblufoval a času bylo málo. Richard neměl na výběr. „Slídiči, budeme poctěni tvou přítomností.“

„Dobře.“ Plácnul rukou do stolu. „Průchod se jmenuje Královský průchod. Je u odporného místa, které se jmenuje Jižní úkryt. Čtyřdenní, možná pětidenní jízda na koních, pokud se vydáme Stezkou obchodníků. Jelikož spěcháte, budete chtít jet po ní. Za pár hodin bude svítat. Vy tři se potřebujete trochu prospat. Emma a já připravíme zásoby.“  

Kapitola dvanáctá

Zdálo se mu, že jen co usnul, tak už jej Emma budí. Pak je všechny odvedla dolů k snídani. Slunce ještě nevyšlo, v dome ještě nebyl nikdo vzhůru, kohouti však již kokrhali na svítání nového dne. Vůně z připravovaného jídla v něm okamžitě vzbudila hlad, Emma se usmívala, nebylo to však tak zářivě jako včera. Naložila jim velkou snídani a řekla, že Slídič se už najedl a nakládá koně. Richard stále myslel na to, jak svůdně vypadá Kahlan ve svých neobvyklých šatech. Došel k závěru, že její nové oblečení jí ani v nejmenším neubírá na přitažlivosti. Zatímco Kahlan mluvila s Emmou o dětech a Zedd vychvaloval jídlo, Richard si dělal starosti z toho, co je očekávalo.

Světlo se trochu ztlumilo, když Slídičova postava vyplnila rám dveří. Kahlan sebou trhla, když jej uviděla. Měl na sobě drátěnou košili přes hnědou koženou blůzu, silné černé kalhoty, holínky a plášť. Černé rukavice měl zastrčené za širokým černým opaskem se stříbrnou přezkou ozdobenou znakem hraničárů. Všude po sobě měl připevněno tolik zbraní, že by stačily pro malou armádu. Na průměrném člověku by to vypadalo směšně, na Slídičovi to vypadalo hrozivě. Byl ztělesněním otevřené hrozby, smrtelného nebezpečí z každé zbraně, kterou měl na sobě. Slídič měl dva základní výrazy, které většinu času používal. Ten první byl výraz předstíraného bezelstného nezájmu, s tím druhým vypadal, jako by se chtěl zúčastnit nějaké řeže. Teď měl nasazený ten druhý výraz.

Když vycházeli z domu, Emma podala Zeddovi uzlíček. „Je tam pečené kuře,“ řekla. Zeširoka se na ni zašklebil a políbil ji na čelo. Kahlan ji objala a slíbila, že se postará o to, aby se jí šaty vrátily. Richard se sehnul a vřele Emmu objal. Řekla mu: „Buď opatrný.“ Svému manželovi dala polibek na tvář a on jej milostivě akceptoval.

Slídič podal Kahlan dlouhý nůž v pochvě a řekl jí, ať jej má vždy u sebe. Richard se zeptal, zda si může taky půjčit nůž, neboť ten svůj nechal doma. Slídičovy prsty hbitě našly ve změti ten řemínek, který chtěl, odvázaly nůž a podaly jej Richardovi.

Kahlan si pozorně prohlížela celý arzenál. „Myslíš si, že to všechno budeš potřebovat?“

Lišácky se na ni usmál. „Kdybych je u sebe neměl, tak bych je jistě potřeboval.“

Malá výprava se Slídičem v čele, za kterým následoval Zedd, pak Kahlan a uzavíral ji Richard, si našla pohodlné tempo, kterým jela přes Hartlandský les. Bylo jasné podzimní ráno a ve vzduchu byl cítit mráz. Nad hlavami jim kroužil jestřáb, bylo to výstražné znamení při počátku cesty. Richard si pomyslel, že toto znamení bylo úplně zbytečné.

Kolem desáté opustili Hartlandské údolí a dostali se do horního Venského hvozdu, narazili na Stezku obchodníků pod jezerem Trunt a dali se na jih. Oblak ve tvaru hada je pomalu následoval. Richard byl rád, že jej odvádí od Slídičova domu a od jeho dětí. Měl starosti z toho, že museli cestovat tak daleko na jih, aby se dostali na druhou stranu hranice, protože čas byl vzácný. Slídič však řekl, že pokud existuje nějaký jiný průchod, tak on o něm neví.

Listnaté lesy byly vystřídány porosty letitých borovic. Když jimi projížděli, vypadalo to, jako by jeli kaňonem. Kmeny vyrůstaly do závratné výšky, než se začaly rozvětvovat. Richard se cítil maličký v hlubokém stínu starých stromů. Vždy se cítil dobře, když cestoval. Dělal to často a známá místa, kolem kterých projížděli, přivolávala pocit, že to je pouze další obyčejné putování. Tato cesta však nebyla stejná jako ty předešlé. Jeli na místa, kde nikdy předtím nebyl, a ta místa byla nebezpečná. Slídič se kvůli tomu znepokojoval a varoval je. Už jenom toto dávalo Richardovi důvod, aby se zastavil a zamyslel se nad tím, neboť Slídič nebyl člověk, který by se znepokojoval maličkostmi. Richard si naopak často myslel, že si dělá příliš málo starostí.

Jak jeli, Richard pozoroval ostatní tři. Slídič, to byl černý přízrak na koni, po zuby ozbrojený, kterého se stejně obávali lidé, jež ochraňoval, i lidé, které pronásledoval. Z neznámých důvodů z něj neměly strach děti. Droboučký a vychrtlý čaroděj Zedd nevypadal důležitě, bylo ho sotva více než úsměv, bílé vlasy a jednoduchá říza. Byl spokojený s tím, že nenese více než uzlíček s kuřetem. Na druhé straně to byl pán nad čarodějným plamenem a bůhví ještě nad čím. Kahlan, odvážná, rozhodná a paní nad nějakou záhadnou mocí, která byla vyslána, aby hrozbami donutila čaroděje ustanovit hledače. Všichni tři byli jeho přátelé, ale každý z nich jej svým způsobem zneklidňoval. Přemýšlel, který z nich je nejvíce nebezpečný. Všichni tři jej bezvýhradně poslouchali, všichni byli přísahou zavázáni ochraňovat hledače vlastními životy. Přitom se však nikdo z jejich malé výpravy, a ani všichni dohromady nevyrovnali Darkenovi Rahlovi. Rozsah toho, co bylo jejich úkolem, se mu zdál beznadějný.

Zedd se již pustil do kuřete. Pravidelné házel přes rameno kosti. Za chvílí ho napadlo, aby kousek nabídl taky ostatním. Slídič odmítl, protože nepřetržitě sledoval jejich okolí. Zvláštní pozornost při tom věnoval levé straně stezky, která byla obrácená ke hranici. Další dva nabídku přijali. Kuře jim vydrželo déle, než Richard předpokládal. Když se stezka rozšířila, přivedl svého koně vedle koně Kahlan a jel jí po boku. Jak se den stával teplejší, sundala si plášť. Usmívala se na něj tím svým zvláštním úsměvem, který nepoužívala pro nikoho jiného.

Richard dostal nápad. „Zedde, existuje něco, co by čaroděj mohl udělat s oblakem?“

Stařec se přimhouřenýma očima podíval na oblak a pak na Richarda. „To mi už taky napadlo. Myslím, že by se něco dalo udělat, chtěl bych však ještě chvíli počkat, abychom byli dál od Slídičovy rodiny. Nechtěl bych k nim dovést pronásledovatele.“

V pozdním odpoledni narazili na dvojici starých lidí bydlících v lese, které Slídič znal. Čtveřice zastavila své koně a hraničář si s oběma lidmi popovídal. Uvolněně seděl na svém koni, jeho kožené oblečení vrzalo. Poslouchal, jak mu říkají, co se povídá o věcech, které přicházejí od hranice. Richard teď už věděl, že to nejsou jenom pověsti. Slídič se k páru choval s úctou, se kterou se choval k většině lidí, bylo však jasně vidět, že z něj mají strach. Řekl jim, že se na to podívá, a poradil jim, aby v noci zůstávali doma.

Jeli ještě dlouho po setmění. Nakonec se utábořili na noc ve skupině borovic a druhé ráno byli na cestě, když nebe za pohraničními pohořími začalo světlat. Richard i Kahlan svorně za jízdy zívali. Jak na své cestě na jih projížděli pahorkatinou, les se stával stále řidším, objevovaly se otevřené prostory s loukami, které byly na slunci jasné, zelené a voňavé. Stezka je dočasně vedla pryč od hraničních hor. Občas jeli kolem malých usedlostí, jejichž majitelé mizeli, když spatřili Slídiče.

Krajinu Richard už tak dobře neznal, neboť zřídka cestoval až tak daleko na jih. Pozorně se kolem sebe rozhlížel a snažil se zapamatovat si význačné body, kolem nichž projížděli. Po studeném obědě na teplém slunci se silnice začala stále více přimykat k horám. V pozdním odpoledni byli už tak blízko u hranice, že se začali setkávat se šedivými kostrami stromů zabitých hadím vínem. Ani slunce toho nemohlo udělat mnoho, aby rozjasnilo husté lesy. Slídičovo vystupování teď bylo nepřítomné a tvrdé, jak neustále a ostražitě všechno sledoval. Několikrát sesedl z koně, kráčel vedle něj, pozorně si prohlížel zem a četl stopy.

Přebrodili říčku, která vytékala z hor. Její voda se líně čeřila, byla studená a kalná. Slídič se zastavil, seděl v sedle a prohledával stíny. Ostatní čekali, dívali se jeden na druhého a dívali se taky k hranici. Richard rozeznával mrtvolný pach vína linoucí se vzduchem. Hraničář je odvedl o kousek dál, pak sesedl z koně, dřepl si a studoval zem. Když se napřímil, podal otěže svého koně Zeddovi. Otočil se k nim a řekl jenom: „Počkejte.“ Pozorovali jej, jak mizí mezi stromy, a tiše seděli. Kahlanin velký kůň se pokoušel setřásat mouchy, když okusoval trávu.

Slídič se vrátil, natáhl si černé rukavice a vzal si otěže od Zedda. „Chci, abyste vy tři odjeli. Nečekejte na mě a nezastavujte se. Držte se na cestě.“

„Co to je? Co jsi našel?“ ptal se Richard.  

Slídič se otočil a zachmuřeně se na něj podíval. „Krmili se tady vlci. Pohřbím zbytky a pak budu křižovat krajinu mezi vámi třemi a hranicí. Potřebuji si něco ověřit. Pamatujte si, co jsem řekl. Nezastavujte se. Necválejte, ale udržujte slušné tempo a mějte oči pořádně otevřené. I kdybyste si mysleli, že jsem pryč příliš dlouho, neodvažujte se otočit a hledat mě. Já vím, co dělám, a vy byste mě nikdy nenašli. Vrátím se, až budu moci. Do té doby se nezastavujte a zůstaňte na cestě.“

Nasedl na koně, otočil jej a pobídl do cvalu. Kopyta vytrhávala kousky trávníku. „Hněte sebou!“ zakřičel Slídič přes rameno. Když mizel mezi stromy, tak Richard uviděl, jak sahá po krátkém meči, který měl upevněný přes rameno, a vytahuje jej z pochvy. Věděl, že Slídič lže. Nešel pohřbívat nic. Richardovi se nelíbilo nechávat přítele, aby někam jel sám, Slídič však strávil většinu svého života zde na hranici a věděl, co dělá a co je potřebné k jejich ochraně. Richard důvěřoval jeho úsudku.

„Slyšeli jste hraničáře,“ pronesl hlasitě hledač, „pojedeme.“  

Jak všichni tři jeli pohraničním lesem, skály vystupující na povrch byly stále větší a nutily cestu kroutit se sem a tam. Stromy teď byly tak husté, že sluneční paprsky se z tichého lesa téměř úplně vytratily, čestná se stala tunelem v houštině. Richardovi se nelíbilo, že se všechno na ně tlačí. Rychle postupovali a všichni sledovali hluboké stíny po své levé straně. Větve visely přes cestu a nutily je shýbat se, když pod nimi projížděli. Neuměl si představit, jak mohl Slídič jet tak hustým lesem.

Když byla cesta dostatečně široká, Richard jel Kahlan po levé straně, chtěl být mezi ní a hranicí. Otěže držel v levé ruce, aby měl ruku volnou pro meč. Plášť měla ovinut těsně kolem sebe a viděl, že drží ruku nedaleko nože.

Po jejich levé straně se z dálky s vytím něco přibližovalo, podobalo se to smečce vlků. Nebyli to však vlci, bylo to něco z hranice.

Všichni tři sebou při tom zvuku škubli. Koně zachvátila hrůza a chtěli cválat. Museli je neustále přidržovat otěžemi, aby se nerozběhli, a na druhé straně jim museli nechat volnost, aby dále klusali. Richard chápal, jak se koně cítí. Cítil nutkání nechat je běžet, Slídič však jasně řekl, že je nemají nechat cválat. Musel k tomu mít důvod, tak je drželi zpět. Když vytí začalo být přerušováno skřeky, při kterých tuhla krev v žilách a vlasy vstávaly hrůzou, bylo ještě obtížnější ovládat se a nedovolit koním cval. Skřeky byly plné divoké touhy, byly to výkřiky naléhavé a zoufalé potřeby zabíjet. Všichni tři jeli poklusem již téměř hodinu, zdálo se jim, že je zvuky pronásledují. Nedalo se dělat nic jiného než pokračovat v cestě a za jízdy poslouchat příšery z hranice.

Richard to už nemohl vydržet, tak zastavil koně a otočil se k lesům. Tam někde byl Slídič, byl tam sám s těmi příšerami. Už dále nemohl snášet to, že nechal svého přítele, aby jim čelil sám. Musel mu pomoci.

Zedd se obrátil. „Musíme jet dál, Richarde.“

„Může mít potíže. Nemůžeme jej nechat jen tak samotného.“  

„Je to jeho práce, tak ať ji dělá.“  

„Jeho prací právě teď není být hraničářem, ale dostat nás k průchodu!“  

Čaroděj přijel k němu a tiše promluvil. „Tu práci on právě dělá, Richarde. Přísahou se zavázal, že tě bude bránit i za cenu vlastního života. To právě teď dělá, stará se o to, aby ses dostal k průchodu. Musíš si to vtlouct do hlavy. To, co děláš ty, je důležitější než život jednoho člověka. Slídič to chápe. Proto řekl, že se pro něj nemáme vracet.“

Richard tomu nemohl uvěřit. „To ode mě očekáváš, že nechám svého přítele zabít, když tomu mohu zabránit?“ Vytí se přibližovalo.

„Očekávám od tebe, že jej nenecháš umřít zbytečně!“  

Richard se upřeně díval na svého starého přítele. „My bychom mu však možná pomohli přežít.“

„Nebo možná nepomohli.“ Koně vystrašeně zadusali.  

„Zedd má pravdu,“ řekla Kahlan. „To, že pojedeš za Slídičem, není odvážná věc, ale pokračovat, když mu chceš pomoci, to je odvaha.“  

Richard věděl, že mají pravdu, velmi nerad to však přiznával. Rozzlobeně se podíval na Kahlan. „I ty se možná jednoho dne dostaneš do jeho situace! Co bys pak chtěla, abych udělal?“

Vyrovnaně se na něj podívala. „Chtěla bych, abys pokračoval.“

Zamračeně se na ni podíval a nevěděl, co má říci. Skřeky z lesa byly teď blíže. Její obličej neprozrazoval žádné pocity.

„Richarde, Slídič to dělá každou chvíli, on bude v pořádku,“ dodal přesvědčivě Zedd. „Řekl bych, že se teď dobře baví. Později bude mít o čem vyprávět, vždyť jej znáš. Některé z jeho historek mohou být dokonce pravdivé.“  

Richard se zlobil na ně na oba a na sebe taky. Otočil koně, pobídl ho a jel v čele. Nechtěl už dále s nikým mluvit. Nechali jej přemítat a on nechal svého koně volně klusat. Zlobilo jej, že si Kahlan myslí, že by ji jen tak opustil. Ona nebyla žádný hraničář. Nelíbilo se mu to, že jejich záchrana může znamenat, že je nechá zabít. To nedávalo smysl. Přinejmenším on nechtěl, aby to smysl dávalo.

Pokoušel se ignorovat skřeky a vytí vycházející z lesa. Po chvíli se začaly vzdalovat. Les se zdál být bez života, nebylo vidět žádné ptáky ani králíky, dokonce ani myši. Byly zde pouze pokroucené stromy, ostružiny a stíny. Pozorně naslouchal, aby měl jistotu, že ti dva jedou za ním. Nechtěl se otočit a podívat se. Nechtěl vidět jejich obličeje. Po chvíli si uvědomil, že vytí přestalo. Přemýšlel, zda to je dobré, nebo zlé znamení.

Chtěl jim říci, že toho lituje, že měl pouze strach o přítele, nemohl to však udělat. Cítil se úplně bezmocný. Slídič bude jistě v pořádku, nikdy by se nepustil do něčeho, co by nezvládl. Zamýšlel se nad tím, zda existuje něco, co by Slídič nezvládl. Zamýšlel se nad tím, zda by to byl schopen říci Emmě, kdyby se jejímu manželovi něco stalo.

Popustil uzdu své fantazii. Slídič je v pořádku. Nejen že je v pořádku a že by na Richarda zuřil za tyto myšlenky a za tyto pochybnosti.

Přemýšlel nad tím, zda se Slídič vrátí před příchodem noci. Mají se na noc zastavit, když se nevrátí? Ne, Slídič řekl, že se nemají zastavovat. Budou muset jet celou noc, když to bude třeba, jet dál, až dokud se k nim nepřipojí. Měl pocit, že hory, které se nad nimi tyčí, jsou připravené se na ně zřítit. Ještě nikdy nebyl tak blízko hranice.

Když si dělal starosti o Slídiče, jeho hněv se vytratil. Richard se otočil a podíval se na Kahlan. Poslala mu vřelý úsměv, on jí ho vrátil a hned se lépe cítil. Pokoušel se představit si, jak ten les vypadal, předtím než zemřelo tolik stromů. Jistě to bylo krásné místo, zelené, příjemné a bezpečné. Možná tudy jel i jeho otec, když se dostával na druhou stranu hranice, možná se po této cestě vracel s knihou.

Přemýšlel, zda všechny stromy u té druhé hranice zemřely, předtím než padla. Možná by mohli jenom počkat, až padne hranice, a pak se dostanou na druhou stranu. Možná nepotřebují dělat tak velikou objížďku na jih ke Královskému průchodu. Proč si však myslí, že cesta na jih je zajížďkou? Neví, kam má ve Středozemí jít, proč by tedy mělo být jedno místo lepší než to druhé. Schránka, kterou hledali, mohla stejně dobře být na jihu, nebo dále na severu.

Les se stával stále hrozivějším. Posledních několik hodin nemohl Richard vidět slunce, nepochybně však teď zapadalo. Nelíbilo se mu cestovat tímto lesem v noci, ještě více se mu však nelíbilo v tomto lese spát. Kontroloval ostatní dva, aby měl jistotu, že jsou blízko u něj.

Zvuk tekoucí vody se sotva slyšitelně nesl večerním tichem. Jak jeli dál, tak sílil a za malou chvíli dojeli k malé říčce, přes kterou vedl dřevěný most. Těsně před ním se Richard zastavil. Nelíbil se mu. Nedokázal to vysvětlit, ale něco s ním nebylo v pořádku. Opatrnosti není nikdy na škodu. Dovedl koně dolů po břehu a podíval se na most zespodu. Opěrné trámy byly ukotveny v železných prstencích na žulových kvádrech. Svorníky však chyběly.

„Někdo poškodil most. Unese váhu člověka, ale neunese koně. Vypadá to tak, že se budeme muset namočit.“  

Zedd se zachmuřil. „Nechci se namočit.“

„Máš tedy nějaký jiný nápad?“ zeptal se Richard.  

Zedd si palcem a ukazovákem chytil po obou stranách svou hladkou bradu. „Ano,“ oznámil. „Vy dva přejeďte na druhou stranu, já ten most podržím.“ Richard se podíval, zda čaroděj neztratil rozum. „Jeďte, bude to v pořádku.“

Zedd vzpřímeně seděl na svém koni. Paže měl roztažené na obě strany dlaněmi vzhůru, hlavu měl zakloněnou a se zavřenýma očima zhluboka dýchal. Neochotně a opatrně oni dva projeli přes most. Na druhé straně obrátili koně a podívali se zpět. Čarodějův kůň začal kráčet bez pobízení. Zedd i nadále držel paže od sebe, měl zakloněnou hlavu a zavřené oči. Když se dostal na jejich stranu, paže sklonil a podíval se na ně. Richard a Kahlan jej upřeně pozorovali.

„Možná jsem se mýlil,“ řekl Richard. „Možná by most to zatížení vydržel.“  

Zedd se usmál. „Možná ano.“ Bez toho, aby se ohlédl, luskl prsty. Most se s rámusem zřítil do řeky. Nosníky sténaly, jak je proud trhal od sebe a bral po proudu dolů. „A naopak, možná ne. Nemohl jsem to ponechat náhodě. Někdo by mohl jít na druhou stranu a mohl by se zranit.“

Richard zavrtěl hlavou. „Jednoho dne, příteli můj, si budeme muset sednout a důkladně si pohovořit.“ Otočil svého koně a opět se vydal na cestu. Zedd se podíval na Kahlan a pokrčil rameny. Usmála se a zamrkala na něj, pak se otočila a rozjela se za Richardem.

Jeli dál po ponuré stezce a pozorovali okolní les. Richard přemýšlel, co jiného je ještě Zedd schopen udělat. Nechal koně, ať si v rostoucí tmě vybírá cestu sám, a myslel na to, jak daleko se ještě může táhnout tento mrtvý svět nebo zda je stezka ještě někdy z něj vyvede. S nocí se do lesa vracel život, bylo slyšet divné volání zvířat a chrastivé zvuky. Jeho kůň řehtal na věci, které nebylo vidět. Na uklidnění jej poplácal po krku a zkontroloval nebe, zda tam nejsou garové. Bylo to beznadějné, na nebe neviděl. Ale pokud by garové přiletěli, velmi těžko by je všechny tři překvapili, protože klenba pokroucených mrtvých stromů a větví by jim zabránila přiblížit se nepozorovaně. Zvířata ve větvích byla možná větším nebezpečím než garové. Nevěděl o nich nic a nebyl si jist, zda by se něco o nich dozvědět chtěl. Uvědomil si, jak mu buší srdce.

Asi po hodině zachytil zvuk něčeho, co se prodírá křovím dosti daleko po jejich levé straně. Jak to přicházelo, tak to lámalo větve. Pobídl svého koně do poklusu a ujistil se, že Kahlan a Zedd se drží s ním. Ať to je cokoli, drželo to s nimi krok. Nepovede se jim utéct. Odřízne jim to cestu. Napadlo jej, že by to mohl být Slídič. Na druhou stranu to nemusí být on.

Richard vytasil Meč pravdy, naklonil se kupředu, koleny sevřel koně a pobídl ho do trysku. Napjal svaly, když kůň uháněl po stezce. Nevěděl, zda s ním Zedd a Kahlan udržují krok, a teď na to vlastně ani nemyslel. Jeho mysl se soustředila na to, aby v temnotě před sebou něco viděl. Snažil se vidět, jestli se na něj něco nevrhá. Zlost uvnitř se vymykala ze svých pout, necítil nic kromě vzrušení a touhy. Se zaťatými zuby a s vražednými úmysly se hnal kupředu. Hluk koňských kopyt dopadajících na cestu mu zabraňoval slyšet, co se děje v lese, věděl však, že tam něco je a že se to blíží.

Pak spatřil černý stín, jak se pohybuje na pozadí sotva patrných obrysů stromů. Vyrazilo to z lesa na stezku několik metrů před ním. Zvedl meč a zaútočil na to, v mysli si představoval, co s tím udělá. Nehybně to na něj čekalo.

V poslední chvíli si uvědomil, že to je Slídič. Měl zvednutou paži, aby jej zastavil, v ruce se mu rýsoval okovaný palcát.

„Jsem rád, že jsi obezřetný,“ řekl hraničář.  

„Slídiči! Vystrašil jsi mě k smrti!“  

„Ty jsi mně taky chvíli dělal starosti.“ Kahlan a Zedd je dojeli. „Jeďte těsně za mnou. Richarde, ty se drž vzadu a měj meč venku z pochvy.“  

Slídič otočil koně a rozjel se tryskem, ostatní jej následovali. Richard nevěděl, zda je něco pronásleduje nebo ne. Slídič se nechoval, jako kdyby se připravoval bojovat, řekl mu však, aby měl meč obnažený. Richarď se neustále ostražitě ohlížel. Všichni byli přikrčení pro případ, že by tam byly nízké větve.

Bylo to nebezpečné hnát ve tmě koně takovým tempem, Slídič si to jistě uvědomoval.

Dostali se na rozcestí, v ten den to bylo první. Hraničář bez zaváhání odbočil vpravo, pryč od hranice. Zanedlouho byli z lesa venku, světlo měsíce zalévalo otevřenou krajinu vlnících se kopců a osamělých stromů. Po chvíli Slídič zpomalil a dovolil koním jít.

Richard vsunul meč do pochvy a přiblížil se k ostatním. „Co to všechno mělo znamenat?“

Slídič si pověsil palcát zpět na opasek. „Sledují nás bytosti z hranice. Když se vzdalovaly od hranice, aby vás dostaly, byl jsem tam já a překazil jsem jim jejich choutky. Některé z nich se vrátily zpět, jiné vás nadále sledovaly zevnitř hranice, kam jsem za nimi nemohl. Proto jsem nechtěl, abyste jeli příliš rychle. Nemohl bych s vámi v lesích držet krok, předběhly by mě a pak by vás dostaly. Teď jsem vás odvedl od hranice, protože jsem chtěl, aby se náš pach na noc dostal od nich dál. Je nebezpečné cestovat v noci tak blízko hranice. Utáboříme se na jednom z tamtěch pahorků.“ Ohlédl se na Richarda. „Mimochodem, proč jste se zastavili? Říkal jsem vám, že to nemáte dělat.“

„Dělal jsem si o tebe starosti. Slyšel jsem vytí. Chtěl jsem ti jet na pomoc. Zedd a Kahlan mi to rozmluvili.“ Richard si myslel, že se Slídič rozzlobí, nestalo se to však.  

„Díky, ale už to nedělej. Zatímco jsi tam stál a přemýšlel, málem vás dostaly. Zedd a Kahlan měli pravdu. Příště se s nimi nedohaduj.“  

Richard cítil, jak mu rudnou uši. Věděl, že mají pravdu, to však neměnilo nic na pocitu, že nepomohl příteli.

„Slídiči,“ zeptala se Kahlan, „ty jsi řekl, že někoho dostaly. Je to pravda?“  

Jeho obličej byl v měsíčním světle tvrdý jako kámen. „Ano. Jednoho z mých mužů. Nevím kterého.“ Otočil se zpět ke stezce a jel dále beze slov.

Tábor rozbili na vysokém vršku, aby měli nerušený výhled na všechno, co by se mohlo přibližovat. Slídič a Zedd se postarali o koně, zatímco Richard s Kahlan rozdělali oheň, vybalili chléb, sýr, sušené ovoce a začali vařit prosté jídlo. Šla s ním hledat dřevo na oheň mezi řídké stromy a pomohla mu ho přinést zpět. Řekl jí, že z nich dvou je dobrý tým. Trochu se usmála a otočila se. Vzal ji za rameno a otočil nazpět.

„Kahlan, kdybys to byla ty, jel bych za tebou,“ řekl a myslel to ještě vážněji, než to mohl vyjádřit slovy. 

Upřeně se mu podívala do očí. „Richarde, prosím tě, to tedy neříkej.“ Jemně si rameno vysvobodila a šla zpátky do tábora.

Když se ostatní dva vrátili od koní a dostali se do světla ohně, Richard uviděl, že pochva uvázaná přes Slídičovo rameno je prázdná, krátký meč tam nebyl. Jedna z jeho válečných sekyr a několik dlouhých nožů taky zmizelo. Ne že by přišel o všechny zbraně - to ani zdaleka.

Palcát, který mu visel z opasku, byl celý pokryt krví, krví byly promáčené rukavice, krví byl potřísněn od hlavy až po paty. Bez jakékoliv poznámky vytáhl nůž a vypáčil nažloutlý zub dlouhý na tři palce z palcátu, kde byl zaklíněn mezi dva hřeby, a hodil zub do temnoty za sebou. Poté, co si setřel krev z rukou a obličeje, sedl si k ohni s ostatními.

Richard hodil do ohně větev. „Slídiči, co to bylo za stvoření, která nás pronásledovala? A jak se něco může dostat do hranice nebo z ní?“

Slídič si vzal pecen chleba a utrhl z něj asi třetinu. Podíval se Richardovi do očí. „Říká se jim srdcoví psi. Jsou asi dvakrát větší než vlci. Jsou robustní, jejich hlavy mají zploštělé velké čenichy plné zubů. Jsou krutí. Nejsem si jist, jakou mají barvu. Za kořistí vycházejí pouze v noci, platilo to tedy až do dnešního dne. V lese však byla příliš velká tma, abych to zjistil, a kromě toho jsem byl příliš zaneprázdněn. Bylo jich pohromadě více, než jsem kdykoliv předtím viděl.“

„Proč se jim říká srdcoví psi?“  

Slídič žvýkal kousek chleba a díval se na něj pronikavým pohledem. „Na tuto záležitost není jednotný názor. Srdcoví psi mají velké zakulacené uši a výborný sluch. Někdo říká, že dokáží najít člověka podle tlukotu jeho srdce.“ Richardovi se rozšířily oči. Slídič se opět zakousl do chleba a chvíli žvýkal. „Jiní říkají, že jméno srdcoví psi dostali podle toho, jak zabíjejí. Napadají tě na prsou. Většina dravců útočí na krk, srdcoví psi však ne. Ti jdou přímo po tvém srdci a mají zuby dostatečně velké na to, aby to dokázali. A je to první věc, kterou snědí. Pokud je tam víc psů, tak se o srdce poperou.“

Zedd si naložil misku dušeným masem a podal naběračku Kahlan.

Richard nějak ztrácel chuť k jídlu, zeptat se však musel. „A co si myslíš ty?“

Slídič pokrčil rameny. „No, nikdy jsem za tmy na hranici neseděl tak zticha, abych mohl zjistit, zda slyší tlukot mého srdce.“ Opět se zakousl do chleba a díval se na svou hruď, jak žvýkal. Odtáhl od sebe těžké brnění. Na kroužcích bylo vidět dva dlouhé a klikaté šrámy. Ulámané kousky žlutých zubů byly vklíněny mezi zdeformované články brnění. Kožená halena pod ním byla nasáklá psí krví. „Ten, který udělal toto, měl v hrudi můj zlomený krátký meč a tehdy jsem byl ještě na koni.“ Podíval se na Richarda a povytáhl obočí. „Odpovídá to na tvůj dotaz?“

Richardovi se na pažích udělala husí kůže. „Jaký je způsob, kterým se dostávají ven z hranice a pak se do ní vracejí?“

Slídič si vzal misku s jídlem od Kahlan, která mu ji podávala. „Má to něco společného s magií hranice, byli stvořeni spolu s hranicí. Dá se říct, že jsou to strážní psi hranice. Mohou vcházet do hranice a vycházet z ní bez toho, aby je hranice spolkla. Jsou však k ní připoutáni a nemohou se od ní příliš vzdalovat. Jak hranice slábne, pokaždé se zatoulají dále od ní. To pak dělá Stezku obchodníků nebezpečnou, ale kdybychom šli jinou cestou, přidalo by to asi týden k naší pouti do Královského průchodu. Zkratka, kterou jsme použili, je jediná, jež se vzdaluje od hranice, dříve než dojedeme k Jižnímu úkrytu. Věděl jsem, že se k vám musím dostat, předtím než kolem ní projedete, jinak bychom museli noc strávit s nimi u hranice. Zítra, když to bude za slunečního světla bezpečnější, ukážu vám, jak hranice slábne.“

Richard přikývl a každý se vrátil ke svým vlastním myšlenkám.

„Jsou hnědí,“ řekla tiše Kahlan. Všichni se k ní otočili. Seděla a upřeně se dívala do ohně. „Srdcoví psi jsou hnědí a mají krátkou srst, podobnou srsti na jeleních hřbetech. Teď jsou vidět po celém Středozemí, když už nejsou drženi u hranice, která přestala existovat. Jsou šílení z toho, že ztratili důvod pro svou existenci, teď se dokonce odvažují ven i za světla.“   

Tři muži seděli nehybně a přemítali nad jejími slovy. Dokonce i Zedd přestal jíst.

„To je ohromné,“ řekl si pro sebe Richard. „A je ve Středozemí něco jiného, co je ještě horší?“  

Nemyslel to jako dotaz, byl to spíše výkřik zoufalství. Oheň praskal a ohříval jim obličeje.

Oči Kahlan se zahleděly do dálky. „Darken Rahl,“ zašeptala.

Kapitola třináctá

Richard seděl kousek od tábora, opíral se o studenou skálu, svůj plášť měl ovinut těsně kolem sebe a díval se směrem k hranici. Slabý větřík, který teď vál, měl ledový dech. Slídič mu přidělil první hlídku. Zedd měl mít druhou a hraničář třetí. Kahlan protestovala, že nebyla přidělena na žádnou hlídku, ale nakonec se podřídila Slídičovu přání.

Měsíc osvětloval pláň, která vedla k hranici. Bylo to území nevelkých vršků, malých skupinek stromů a úzkých říček. Na to, jak bylo blízko pochmurným pohraničním lesům, vypadalo příjemně. Samozřejmě, lesy asi taky vypadaly příjemně, předtím než Darken Rahl uvedl do hry schránky Ordenu a začal s ničením hranice. Slídič řekl, že si nemyslí, že by se srdcoví psi zatoulali až tak daleko od hranice, kdyby se však mýlil, tak je Richard chtěl vidět přicházet. Projel rukou po jílci svého meče, aby získal pocit jistoty. Nahmatal na něm slovo Pravda a zamyšleně objížděl prstem vypouklá písmena, zkoumal přitom noční nebe a říkal si, že jej už nesmí překvapit garové. Byl rád, že má první hlídku, protože nebyl ospalý. Byl unavený, ale nebyl ospalý. Přesto však zazíval.

Hory, které byly součástí hranice, se rozkládaly na okraji temnoty, vystupovaly za rozcuchaným kobercem lesů jako hřbet temné příšery, která byla příliš velká, aby se ukryla celá. Richard přemýšlel, jaký druh bytostí se na něj dívá z toho černého chřtánu. Slídič mu řekl, že hory se snižují, jak pokračují na jih. V místě, kam jedou, prakticky mizejí.

Nečekaně se objevila Kahlan. Zachumlaná do pláště se tiše přiblížila tmou a pevně se k němu přitiskla, aby jí bylo tepleji. Zbloudilé kadeře jejích hedvábných vlasů se z boku dotýkaly jeho obličeje. Rukojeť jejího nože ho dloubala do boku. Neříkal nic, neboť se obával, Že když něco řekne, tak že se odtáhne. Nechtěl, aby se pohnula.

„Ostatní už spí?“ zeptal se tiše a ohlédl se. Přikývla. „Jak to můžeš říci?“ zeptal se s úsměvem. „Zedd spí s očima otevřenýma.“  

Usmála se na něj. „Všichni čarodějové tak spí.“

„Opravdu? Myslel jsem, že to dělá jenom Zedd.“  

Když chvíli pozoroval údolí, zda neuvidí nějaký pohyb, cítil na sobě její oči. „Nejsi ospalá?“ Byla tak blízko u něj, že mu stačilo mluvit šeptem.

Pokrčila rameny. Lehký větřík jí přetáhl několik vlasů přes obličej. Natáhla ruku a dala je pryč. Její oči nalezly ty jeho. „Chtěla jsem ti říci, že je mi to líto.“

Moc si přál, aby mu položila hlavu na rameno, neudělala to však. „Co je ti líto?“

„Co jsem ti předtím řekla. To, že bych nechtěla, abys za mnou šel. Nechci, aby sis myslel, že si tvého přátelství nevážím. Velmi si ho vážím. Jde však o to, že co děláme teď, je důležitější než někdo z nás.“  

Věděl, že tím myslela mnohem více, než řekla, stejně jako předtím on. Podíval se jí do očí a cítil její dech na svém obličeji.

„Kahlan, ty někoho máš?“ V srdci pocítil bodec strachu, musel se však zeptat. „Myslím někoho tam doma, kdo na tebe čeká? Kdo tě miluje?“  

Pohled jejích zelených očí cítil dlouho. Neuhnula zrakem, její oči se však naplnily slzami. Po čem na světe nejvíc toužil, bylo obejmout ji a políbit.

Natáhla ruku a jemně mu prsty pohladila obličej. Odkašlala si. „To není tak jednoduché, Richarde.“

„Ale je. Buď máš, nebo nemáš.“  

„Mám své závazky.“  

Chvíli se zdálo, že mu něco chce říci, něco tajného.

V měsíčním světle vypadala velmi krásná. Nebylo to však jenom tím, jak vypadala, bylo to tím, jaká je uvnitř, počínaje inteligencí a odvahou a konče její vtipností a jejím zvláštním úsměvem, který byl pouze pro něj. Aby uviděl tento úsměv, tak by zabil i draka, pokud by něco takového existovalo. Věděl, že v životě už nebude chtít nikoho jiného. Raději stráví zbytek svého života sám než s někým jiným. Nemůže už být nikdo jiný.

Zoufale ji toužil obejmout. Bolestivě si přál ochutnat její měkké rty. Nemohl si vysvětlit, kde se bere stejný pocit, jaký měl před tím, než jel přes most. Byl to silný varovný pocit, silnější než jeho touha políbit ji. Něco mu říkalo, že kdyby to udělal, překročil by ten most, který by překročit neměl. Vzpomněl si, jak vzplála magie, když se dotkla jeho ruky držící meč. S tím mostem měl pravdu, takže jí teď ani nepoložil paži kolem ramen.

Odvrátila oči a podívala se na zem. „Slídič řekl, že další dva dny budou tvrdé. Myslím, že bych se raději měla trochu vyspat.“

Věděl, že nemůže dělat nic s tím, co se jí točí hlavou. Nemohl ji k ničemu nutit. Bylo to něco, co musela zvládnout sama.  

„Máš vůči mně taky závazek,“ řekl jí. Podívala se na něj a tázavě svraštila čelo, on se na to usmál.  

„Slíbila jsi, že budeš mou průvodkyní. Budu na tobě chtít, abys tento slib dodržela.“  

Usmála se a mohla pouze přikývnout, neboť kvůli slzám nemohla mluvit. Políbila konec svého prstu a přitiskla mu ho na tvář. Pak vklouzla do noci.

Richard seděl v temnotě, pokoušel se polknout chuchvalec ve svém krku. Dlouho poté, co odešla, mohl ještě na tváři cítit místo, kterého se dotkl její prst, její polibek.

Noc byla tak tichá, že Richard měl pocit, že je jediným člověkem na celém světě, který bdí. Hvězdy blikaly, podobaly se Zeddovu kouzelnému prachu, jenž primrzl na oblohu. Měsíc se na něj shůry tiše díval. Dnes v noci dokonce nevyli ani vlci. Osamělost hrozila, že jej rozdrtí.

Přišel na to, že si přeje, aby je něco napadlo, mohl by pak myslet na něco jiného. Vytáhl svůj meč, a aby měl co dělat, začal cípem pláště leštit jeho již lesklou čepel. Byl to jeho meč, který mohl používat tak, jak chtěl. To mu řekl Zedd. Ať už se to Kahlan bude líbit nebo ne, použije ho na její ochranu. Pronásledovali ji. Všechno, co se jí pokusí dotknout, se bude muset nejprve dostat přes jeho meč.

Myšlenky na její pronásledovatele, na komando a na Darkena Rahla rozpálily jeho zlost. Přál si, aby teď byli tady, aby mohl skoncovat s tou hrozbou. Hladověl po nich. Srdce mu prudce bilo a zuby měl zaťaté.

Náhle si uvědomil, že to byla zlost meče, která budila ze spánku jeho vlastní zlost. Meč byl vytažen ze své pochvy a pouhá myšlenka, že něco ohrožuje Kahlan, vyvolávala zlost meče i jeho vlastní. Byl překvapen, že to do něj vstupovalo tak tiše, tak nepozorovaně a tak svůdně. Jde o to, jak to vnímáš, řekl čaroděj. Co tedy vnímalo kouzlo meče v něm samém?

Richard zasunul meč zpět do pochvy, potlačil zlost a cítil, jak jej opět zachvacuje melancholie, když znovu začíná pozorovat okolí a nebe. Postavil se a začal kráčet kolem tábora, aby zahnal ztrnulost v nohou. Pak se opět posadil na skálu a byl neutěšitelně smutný.

Hodinu před koncem hlídky uslyšel tiché kroky, které poznával. Byl to Zedd s kouskem sýra v každé ruce a bez pláště, měl na sobě pouze svou prostou řízu.

„Proč jsi už vzhůru? Ještě není čas tvé hlídky.“  

„Pomyslil jsem si, že by se ti mohla líbit společnost přítele. Taky jsem ti přinesl kousek sýra.“  

„Ne, díky. Myslím tím ten sýr. Přítomnost přítele však přivítám.“  

Zedd se posadil vedle něj, přitáhl si hubená kolena k hrudi a zakryl si je řízou. Byl vlastně uprostřed malého stanu. „V čem je problém?“

Richard pokrčil rameny. „Myslím si, že v Kahlan.“ Zedd neříkal nic. Richard se na něj podíval. „Je tím prvním, na co myslím, když vstanu, a tím posledním, když usínám. Nikdy jsem se tak necítil, Zedde, a nikdy jsem se necítil tak osamělý.“

„Rozumím.“ Zedd položil sýr na skálu.  

„Vím, že mě má ráda, mám však pocit, že si ode mě udržuje odstup. Když jsme dnes večer připravovali tábor, tak jsem jí řekl, že kdyby se jednalo o ni, podobně jak se dnes jednalo o Slídiče, tak bych se za ní rozjel. Před chvílí přišla za mnou. Řekla mi, že nechce, abych za ní chodil, myslela tím však mnohem víc. Myslela tím, abych s ní nechtěl chodit a konec.“  

„Hodná holka,“ zamumlal pro sebe Zedd.  

„Co?“ 

„Řekl jsem, že je to hodná holka. Všichni ji máme rádi. Richarde, ona je však ještě něco jiného. Má své povinnosti.“ 

Richard se zamračil na starce. „Co to je, to něco jiného?“

 Zedd se trochu zaklonil. „Já ti to nemohu říci. Na to ti může dát odpověď pouze ona. Myslel jsem si, že to už udělala.“ Starý muž položil ruku kolem Richardových velikých ramen. „Abys měl lepší pocity, jediný důvod, proč ti to ještě neřekla, je ten, že jí na tobě záleží více, než by mělo. Obává se, že ztratí tvé přátelství.“ 

„Ty znáš její tajemství, Slídič je zná taky, vidím mu to na očích. Každý ho zná, já však ne. Pokoušela se mi ho říci dnes večer, nedokázala to však. Neměla by se obávat, že ztratí mé přátelství, to se nikdy nestane.“  

„Richarde, ona je nádherný člověk, není však určená pro tebe. Nemůže být tvou.“  

„Proč?“ 

Zedd si sundával něco z rukávu. Když promluvil, tak se vyhýbal Richardovým očím. „Dal jsem své slovo, že ji nechám, aby ti to řekla. Musíš mi ale věřit v tom, že ona nemůže být taková, jakou bys ji chtěl mít. Najdi si jinou dívku. Je jich plná země. Vždyť polovina z lidí jsou dívky, máš si z čeho vybírat. Vyber si jinou.“

Richard přitáhl kolena k tělu, objal je rukama a podíval se jinam. „V pořádku.“

Zedd se na něj překvapeně podíval, pak se usmál a poplácal svého mladého přítele po zádech.

„V pořádku, ale pod jednou podmínkou,“ dodal Richard a prohlížel si pohraniční lesy. „Odpovíš mi na jeden dotaz, čestně, pravdička jako pečená žabička? Pokud odpovíš ano, tak učiním, o co mě žádáš.“  

„Jeden dotaz? Pouze jediný dotaz?“ opatrně se zeptal Zedd a přiložil si kostnatý prst ke spodnímu rtu.  

„Jeden dotaz.“  

Zedd se na chvíli zamyslel. „Tak dobře. Jeden dotaz.“

Richard se pronikavě podíval na starce. „Předtím než sis vzal svou ženu, kdyby ti někdo - dobře, udělám to pro tebe lehčí, abys mohl říci ano - kdyby někdo, komu důvěřuješ, někdo, koho máš rád jako otce, tedy kdyby tato osoba přišla k tobě a řekla ti, že si máš vybrat někoho jiného, udělal bys to?“

Zedd odvrátil svůj pohled od Richardových očí a zhluboka se nadechl. „Do pytle! Teď si asi myslíš, že bych se už měl naučit, že nemám nechat hledače, aby mi dával otázky.“

„Myslel jsem si to.“  

Zedd odhodil sýr do tmy. „To však nemění nic na skutečnosti, Richarde! Mezi vámi dvěma to nebude fungovat. Neříkám ti to proto, abych ti způsobil bolest. Mám tě rád jako svého syna. Kdybych uměl změnit řád světa, udělal bych to. Už kvůli tobě bych si přál, aby to bylo jinak, neexistuje však žádná možnost, aby to fungovalo. Kahlan to ví, a pokud se budeš o to snažit, tak jí jenom způsobíš bolest. Vím, že to bys nechtěl.“

Richardův hlas byl tichý a klidný. „Ty sám jsi řekl, že jsem hledač. Existuje způsob a já jej najdu.“

Zedd smutně zavrtěl hlavou. „Přál bych si, aby byl. Není tomu tak.“

„Co mám tedy dělat?“ tiše se zeptal Richard zlomeným hlasem. 

Jeho starý přítel jej objal hubenými pažemi a přitiskl jej v temnotě k sobě. Richard byl jako omráčen.

„Buď jejím přítelem, Richarde. To ona potřebuje. Nemůžeš však být ničím víc.“  

Richard v Zeddově náručí přikývl.

Za několik minut se hledač s podezřívavým pohledem odtáhl a držel si čaroděje od sebe na délku paže.

„Proč jsi sem přišel?“ 

„Abych si poseděl s přítelem.“ 

Richard zavrtěl hlavou. „Sem jsi přišel jako čaroděj, abys bez vědomí ostatních jednal s hledačem? Tak mi teď řekni, proč jsi tady.“

„Tak tedy dobře. Přišel jsem jako čaroděj, abych řekl hledači, že dnes málem udělal vážnou chybu.“  

Richard sundal ruku Zeddovi z ramen, díval se mu však i nadále do očí. „Vím to. Hledač nesmí ohrozit sebe, protože tím ohrožuje všechny ostatní.“

„Stejně jsi to však chtěl udělat,“ naléhal Zedd. 

„Když jsi mě ustanovil hledačem, bral jsi v úvahu všechny stránky, ty zlé i ty dobré. Povinnosti mého postavení jsou pro mě něčím novým. Je to pro mě těžké vidět přítele v nouzi a nepomoci mu. Teď uznávám, že si takový luxus nemohu dovolit. Považuj mě oficiálně za pokáraného.“  

Zedd se usmál. „Takže tato část dopadla dobře.“ Chvíli seděl a pak se jeho úsměv vytratil. „Richarde, jedná se o něco většího, než se stalo dnes. Musíš pochopit, že jako hledač můžeš způsobit smrt nevinných lidí. Aby se ti povedlo zastavit Rahla, možná budeš muset ponechat vlastnímu osudu lidi, kteří by jinak mohli být zachráněni, kdybys jim pomohl. Voják ví, že když se na bojišti sehne, aby pomohl kamarádovi sraženému k zemi, může být zasažen mečem do zad. Pokud ale má vyhrát, musí bojovat dále bez ohledu na výkřiky, které ho žádají, aby pomohl svému druhovi. Abys mohl vyhrát, musíš to být schopen udělat, možná to bude jediná možná cesta. Musíš se zatvrdit a udělat to. Toto je boj o přežití. Ti, kteří budou v této bitvě křičet o pomoc, asi nebudou vojáci, ale nezúčastnění nevinní lidé. Darken Rahl zabije každého, aby vyhrál. Ti, kteří mu bojují po boku, budou dělat to samé. Ty možná budeš muset dělat totéž. Ať se ti to líbí nebo ne, pravidla určuje útočník. Musíš podle nich hrát, nebo jinak podle nich jistě zahyneš.“

„Jak může někdo bojovat po jeho boku? Darken Rahl chce dominovat nad všemi, být pánem všech. Jak může za něj někdo bojovat?“ 

Čaroděj se opřel o skálu za ním a podíval se k pahorkům, jako kdyby tam toho viděl víc, než tam bylo. Jeho hlas byl zarmoucený. „Je to proto, že mnohým lidem musí někdo vládnout, aby se jim dobře dařilo. Ve své sobeckosti a chamtivosti se na svobodné lidi dívají jako na své utlačovatele. Chtějí mít nad sebou vůdce, který usekne vyšší rostliny, aby se slunce dostalo i k nim. Myslí si, že žádné rostlině by se nemělo dovolit vyrůstat výše než té nejkratší, takto se světlo dostane ke všem rostlinám. Raději ať jim někdo dá světlo, podle kterého se budou řídit, než by si sami měli zapálit svíčku.

Někteří z nich si myslí, že když Rahl vyhraje, tak se na ně bude usmívat a odmění je. Bezohlední jsou proto, aby si získali jeho přízeň. Někteří jsou prostě slepí, nevidí pravdu a bojují za lži, které slyší. A když už hoří světlo, co je vede, pak někteří zjišťují, že je poutají řetězy, tehdy je už však pozdě.“ Zedd si shrnul rukávy řízy a povzdechl si. „Války byly vždy, Richarde. Každá válka, to je vražedný boj mezi nepřáteli. Žádná armáda však zatím netáhla do boje, kdy by si myslela, že stvořitel je na straně jejich nepřátel.“

Richard zavrtěl hlavou. „To nedává smysl.“

„Jsem si docela jistý, že si přívrženci Rahla myslí, že jsme krvelačná a všeho schopná monstra. Jistě jim byly vyprávěny nekonečné příběhy o nemilosrdné brutalitě jejich nepřátel. Jsem si jist, že nikdo z nich o Darkenovi Rahlovi toho neví více, než co jim řekl sám Darken Rahl.“ Čaroděj se zachmuřil, jeho inteligentní oči byly pronikavé. „Může to být zvrácená logika, ale tím to není méně hrozivé nebo to nepřestalo být smrtelně nebezpečné. Přívržencům Rahla stačí, aby nás rozdrtili, nepotřebují chápat nic jiného. Ale když chceš nad silnějším nepřítelem vyhrát ty, musíš používat hlavu.“  

Richard si prsty prohrábl vlasy. „To mě nechává v pořádně těsné díře. Možná budu muset nechat umřít nevinné lidi, nemohu však zabít Darkena Rahla.“

Zedd se na něj významně podíval. „Ne. Nikdy jsem ti neříkal, že nemůžeš zabít Darkena Rahla, říkal jsem pouze, že jej nemůžeš zabít pomocí meče.“

Richard se upřeně zadíval na svého starého přítele. Měsíční svit slabě osvětloval jeho hranatý obličej, Jiskřičky zamyšlení zasvítily v temnotě jeho nálady.

„Zedde,“ zeptal se tiše, „musel jsi to udělat? Musel jsi nechat umřít nevinné lidi?“  

Zeddův obličej nabyl tvrdého a vážného výrazu. „Bylo to v poslední válce a nyní opět, děje se to právě teď, když spolu mluvíme. Kahlan mi řekla, že Rahl zabíjí lidi, aby zjistil mé jméno. Nikdo mu je nemůže dát, on však stále zabíjí a doufá, že mu je nakonec někdo řekne. Mohl bych se mu vzdát a zastavit to zabíjení, pak bych však nemohl pomáhat při jeho přemožení a zemřelo by o mnoho více lidí. Je to bolestná volba, nechat pár lidí zemřít strašlivou smrtí, nebo jich nechat zemřít strašlivou smrtí ještě více.“

„Je mi to líto, příteli můj.“ Richard se těsněji zamotal do pláště, byl promrzlý zvenčí i zevnitř. Podíval se do dálky na tichou krajinu a pak opět na Zedda. „Setkal jsem se s noční bludičkou Šar těsně předtím, než zemřela. Obětovala život, aby se sem Kahlan dostala, aby ostatní mohli žít. Kahlan taky nese břímě, že nechává ostatní umírat.“ 

„Nese,“ řekl Zedd tiše. „Bolí mě srdce, když si představím, co musely vidět oči té dívky, A co možná budou muset vidět tvé oči.“  

„Na základě toho se problém vztahu nás dvou zdá docela malý.“ 

Zeddův výraz změkl soucitem. „Nebolí však o nic méně.“

Richard opět prozkoumal obzor. „Zedde, ještě něco. Předtím než jsme došli do tvého domu, tak jsem Kahlan nabídl jablko.“

Zedd se překvapením zasmál. „Ty jsi nabídl červené ovoce někomu ze Středozemí? To se rovná hrozbě smrtí, chlapče. Ve Středozemí je červené ovoce každého druhu smrtelným jedem.“

„Ano, teď už to vím, ale tehdy jsem to nevěděl.“ 

Zedd se naklonil k němu s povytaženým obočím. „Co řekla?“

Richard se na něj úkosem podíval. „Nejde o to, co řekla, ale o to, co udělala. Popadla mě za krk. Na chvíli jsem v jejích očích viděl, že se mě chystá zabít. Nevím, jak mě chtěla zabít, jsem si však jistý, že to udělat chtěla. Váhala s tím tak dlouho, že jsem jí to stačil vysvětlit. Jde o to, že je mou kamarádkou a že mi několikrát zachránila život. V té chvíli se mě ale chystala zabít.“ Richard se odmlčel. „To je částí toho, co mi říkáš, je to tak?“

Zedd zhluboka vydechl a přikývl. „Je to tak. Richarde, pokud bys mě podezříval z toho, že jsem zrádce, neměl bys jistotu, pouze mě budeš podezřívat, a budeš vědět, že kdyby to byla pravda, naše věc by byla ztracená, byl bys schopen mě zabít? Pokud bys neměl dost času nebo bys nevěděl jak zjistit pravdu, měl bys pouze silné přesvědčení, že jsem zrádce, a věděl bys o tom pouze ty, mohl bys mě na místě zabít? Mohl by ses vrhnout na svého starého přítele s vražednými úmysly? Měl bys dostatek síly, abys to udělal?“

Zeddův pohled jej pálil. Richard byl omráčen. „Já... já nevím.“

„Raději bys měl vědet, že to dokážeš, jinak se nemíchej do pronásledování Rahla. Jinak nebudeš mít odhodlání žít a zvítězit. Můžeš být přinucen k tomu, abys ve vteřině udělal rozhodnutí o životě a smrti. Kahlan si to uvědomuje. Ona ví, co by se stalo, kdyby selhala. Ona to odhodlání má.“  

„Stejně zaváhala. Podle toho, co říkáš, udělala chybu. Mohl jsem ji přemoci. Měla mě zabít dříve, než bych tu příležitost měl já.“ Richard se zamračil. „A ona by neměla pravdu.“  

Zedd pomalu zavrtěl hlavou. „Nelichoť si, Richarde. Měla na tebe vztaženou ruku. Nic, co bys mohl udělat, by nebylo dost rychlé. Jí by k tomu stačila pouhá myšlenka. Měla vše pod kontrolou a mohla si dovolit dát ti možnost, abys to vysvětlil. Neudělala žádnou chybu.“

Trochu otřesený Richard ještě nebyl s to uznat pravdu. „Ty by ses však nestal zrádcem, ty bys nás nemohl zradit, stejně jako bych jí já nikdy nemohl ublížit. Nevidím v tom žádný smysl.“

„Smysl je v tom, že i kdybych se nechtěl stát, musel bys být připraven jednat, kdybych se stal. Když to bude potřebné, musíš mít dost síly i k tomu. Smysl je v tom, že i když Kahlan věděla, že jsi jejím přítelem a že jí neublížíš, tak když si myslela, že se jí ublížit pokoušíš, tak byla připravena jednat. Kdybys ji urychleně nepřesvědčil, jednala by.“  

Richard chvíli seděl, byl zticha a pozoroval svého přítele. „Zedde, kdyby to bylo obráceně, kdyby sis myslel ty, že jsem nebezpečím pro naši věc, no, víš, mohl bys...?“

Čaroděj se zaklonil, zachmuřil a bez nejmenšího náznaku emocí v hlase pronesl: „V mžiku.“

Odpověď Richarda zděsila, pochopil však, co mu jeho přítel chtěl říct. I když takový průběh byl vysoce nepravděpodobný, kdyby nedosáhli totální angažovanosti, mohlo by to znamenat jejich selhání. Kdyby zaváhali, Rahl by se nesmiloval. Zemřou. Bylo to tak jednoduché.

„Ještě stále chceš být hledačem?“ zeptal se Zedd. 

Richard se díval do neznáma. „Ano.“

„Máš strach?“ 

„Strašný.“ 

Zedd jej poplácal po koleně. „Dobře. Já ho mám taky. Měl bych obavy, kdybys ho neměl.“

Hledač se na čaroděje podíval mrazivým pohledem. „Chci, aby měl strach taky Darken Rahl.“

Zedd se usmál a přikývl. „Bude z tebe dobrý hledač, chlapče. Věř tomu.“

Richard se v duchu otřásl při myšlence, že by jej Kahlan zabila pouze proto, že jí nabídl jablko. Zamračil se. „Zedde? Proč je každé červené ovoce ve Středozemí smrtelným jedem? To není přirozené.“

Čaroděj zarmouceně zavrtěl hlavou. „Protože děti mají rády červené ovoce, Richarde.“

Richardův zachmuřený výraz se ještě prohloubil. „To nedává žádný smysl.“  

Zedd se podíval dolů, malou chvíli jeho kostnatý prst ryl do země. „Bylo to v poslední válce, zhruba v této roční době. Úroda byla sklizena. Našel jsem speciálně sestavené kouzlo. Toto kouzlo vytvořili čarodějové žijící před mnohými lety. Bylo to něco jako schránky Ordenu. Byla to jedovatá magie vztahující se k jedné dané barvě a mohla být použita pouze jednou. Nebyl jsem si jistý, jak ji použít, věděl jsem však, že je nebezpečná.“ Zedd se zhluboka nadechl a položil si ruce do klína. „Zkrátka, kouzlo se dostalo do rukou Panise Rahla a on přišel na to, jak ho využít pro své účely. Věděl, že děti milují ovoce, a chtěl nás zasáhnout přímo do srdce. Použil kouzlo k tomu, aby otrávil všechno červené ovoce. Podobá se to jedu hadího vína. Zpočátku je účinek pomalý. Trvalo to chvíli, než jsme si uvědomili, co způsobuje horečky a smrt. Panis Rahl si úmyslně vybral něco, o čem si mohl být jistý, že to budou jíst děti, nejen dospělí.“ Jeho hlas bylo sotva slyšet, když se zadíval do temnoty. „Zemřelo mnoho lidí. Mnoho dětí.“

Richard vykulil očí. „Když jsi ho našel ty, jak se k němu dostal on?“

Zedd se Richardovi podíval do očí s výrazem, který by zmrazil i letní den. „Měl jsem mladého žáka, kterého jsem cvičil. Jednoho dne jsem na něj narazil, jak si pohrává s něčím, s čím by si hrát neměl. Měl jsem o něm jistou pochybnost. Věděl jsem, že něco není v pořádku, měl jsem ho však velmi rád, a tak jsem s mým podezřením nic nedělal. Místo toho jsem se rozhodl, že si to v noci promyslím. Následující ráno byl pryč a s ním i to zvláštní kouzlo, které jsem našel. Byl to špión Panise Rahla. Kdybych zasáhl tehdy, když jsem měl zasáhnout, a zabil ho, všichni ti lidé, všechny ty děti by nemuseli zemřít.“

Richard polkl. „Zedde, to jsi nemohl vědět.“

Myslel si, že se stařec možná rozkřičí, nebo rozpláče, nebo se prudce rozběhne pryč, místo toho pouze pokrčil rameny. „Pouč se z mé chyby, Richarde. Když se ti to povede, pak všechny ty životy nebyly ztraceny jen tak pro nic za nic. Možná ti jejich osud může být poučením, které ti pomůže zachránit všechny před tím, co jim chystá Darken Rahl, pokud vyhraje.“

Richard si začal třít ramena, pokoušel se do nich vetřít alespoň trochu tepla. „Proč není červené ovoce v Západozemí jedovaté?“

„Každé kouzlo má své hranice působení. Tyto byly určeny vzdáleností od místa, kde bylo použito. Bylo účinné až do míst, kde se setkávají hranice mezi Západozemím a Středozemím. Hranice se nemohla nacházet v místech, kde bylo účinné jedovaté kouzlo, protože pak by se kouzlo ocitlo v Západozemí.“  

Richard seděl v zachmuřeném, studeném mlčení a chvíli se věnoval svým myšlenkám. Pak se zeptal: „Existuje způsob, jak to kouzlo zrušit? Aby červené ovoce již nebylo jedovaté?“

Zedd se usmál. Richard to považoval za divné, že se usmívá teď, byl však rád, že vidí úsměv. „Chlapče, myslíš jako čaroděj. Myslíš na to, jak kouzlo odstranit.“ Zamyšleně svraštil čelo, když se opět zadíval do noci. „Mohl by existovat způsob, jak kouzlo odstranit. Musel bych jej nejdříve prostudovat a zjistit, co mohu udělat. Pokud se nám povede porazit Darkena Rahla, tak se do tohoto úkolu míním pustit.“

„Dobře.“ Richard si ještě těsněji otočil plášť  kolem sebe. „Každý by měl mít možnost sníst jablko, když na něj dostane chuť. Především děti.“ Podíval se na starce. „Zedde, slibuji ti, že si tvou lekci budu pamatovat. Nezklamu tě, nechci, aby byli zapomenuti všichni lidé, kteří zemřeli.“  

Zedd se usmál a láskyplně prošel rukou po Richardových zádech.

Dva přátelé seděli a mlčeli, sdíleli ticho noci a ticho vzájemného porozumění. Mysleli na to, co ještě neznají, na to, co přijde.

Richard myslel na to, co bude třeba udělat, na Panise Rahla a na Darkena Rahla. Myslel na to, jak. beznadějně to všechno vypadá. Mysli na řešení, říkal si, ne na problém, jsi přece hledačem.

„Čaroději, potřebuji, abys něco udělal. Myslím si, že je načase, abychom zmizeli. Rahl nás už dosti dlouho sledoval. Co můžeš udělat s tím oblakem?“  

„Víš, že si myslím, že máš pravdu? Pouze si přeji, abych věděl, jak byl na tebe napojen, abych ho mohl odpojit, na to však nemohu přijít. Takže budu muset udělat něco jiného.“ Zamyšleně si projížděl palcem a ukazováčkem po ostrých hranách čelisti. „Zapršelo nebo bylo stále zataženo od té chvíle, co tě začal sledovat?“  

Richard se zamyslel, pokoušel se připomenout si každý den. Většinu času toho moc nevnímal, jak byl zasažen vraždou otce. Zdálo se to být tak dávno.  „Noc před tím, co jsem našel hadí víno, tak ve Venském hvozdu pršelo, když jsem tam však došel, vyjasnilo se. Ne, nepršelo. Nevzpomínám si, že by od zavraždění mého otce bylo zataženo. Přinejmenším to nikdy nebylo více než pár řídkých oblaků někde vysoko. Jaký to má význam?“

„No, znamená to, že si myslím, že existuje způsob, jak oklamat oblak, i když jej nemohu od tebe odpojit. Od té doby bylo nebe čisté, znamená to tedy, že za to je asi odpovědný Rahl. Odstranil ostatní oblaka, aby mohl lehce najít ten svůj. Jednoduché, ale účinné.“  

„Jak mohl odstranit oblaka?“  

„Použil kouzlo na ten svůj oblak, aby odpuzoval ostatní oblaka, a nějakým způsobem ho napojil na tebe.“  

„Proč pak na něj nepoužiješ silnější kouzlo, aby přitahoval další oblaka. Dříve než si to uvědomí, ztratí ho a nebude ho moci nalézt, aby tě překonal dalším kouzlem. Když použije silnější kouzlo, aby odstranil oblaka a našel ten svůj oblak, nebude vědět, co jsi udělal. Silnější kouzlo, které bude odhánět oblaka, zlomí propojení na mě.“ 

Zedd se na něj podíval s nevěřícím výrazem a zamrkal. „Do pytle, Richarde, to je přesně ono! Chlapče můj, z tebe by byl vynikající čaroděj.“

„Děkuji, jen to ne. Už mám jedno nesplnitelné poslání.“  

Zedd se trochu odtáhl a zachmuřil se, neřekl však nic. Jeho tenká paže sáhla pod řízu, vytáhla skálu a hodila ji na zem před nimi. Postavil se a jeho prsty se točily do kolečka nad malou skálou, až z ní náhle byla velká skála.

„Zedde, to je tvá oblačná skála!“  

„Ve skutečnosti, chlapče, to je čarodějnická skála. Kdysi dávno mi ji dal můj otec.“  

Čarodějovy prsty se točily stále rychleji, až vytrysklo světlo, objevily se vířící jiskry a barevné záblesky. Pokračoval v točení prstů, mísil jimi světlo. Neozýval se žádný zvuk, bylo pouze cítit, příjemnou vůni jarního deštíku. Zdálo se, že čaroděj je spokojen s výsledkem.

„Postav se na skálu, chlapče.“  

Richard trochu zaváhal a pak vstoupil do světla. Lechtalo ho a cítil jeho teplo na své kůži. Bylo to, jako kdyby ležel svlečen na horkém letním slunci poté, co si byl zaplavat. Slunil se v teplém bezpečném pocitu a odevzdával se mu. Ruce mu vzlétly od boků, až byly horizontálně od těla. Zaklonil hlavu, zhluboka dýchal a zavřel oči. Byl to nádherný pocit, jako kdyby se vznášel ve vodě, on se ale vznášel ve světle. Projela jím vlna radostné nálady, jeho mysl pociťovala nadnášející nadčasové propojení se vším kolem něj. Byl spojen v jeden celek se stromy, s trávou, brouky, ptáky a zvířaty, s vodou i se samotným vzduchem. Nebyl oddělenou bytostí, byl částí velkého celku. Chápal vzájemnou propojenost všech věcí a bytostí novým způsobem, viděl sebe sama, jak je zároveň bezvýznamný a mocný. Viděl svět očima všech bytostí kolem něj. Byl to šokující a nádherný pohled. Vstoupil do ptáka, který letěl nad ním, a díval se na svět jeho očima, lovil s ním myši, protože měl hlad a měl potřebu lovit, pozoroval oheň pod sebou a lidi spící u něj.

Richard nechal svou identitu rozvát větrem. Stal se nikým a každým, cítil palčivost jejich potřeb, cítil jejich strach, vychutnával jejich radost a rozuměl jejich touhám. Pak to všechno nechal rozplynout do nicoty, až se kolem něj vytvořila prázdnota. Byl ve vesmíru sám. Byl jedinou živou bytostí, jedinou bytostí, která jako taková existovala. Pak dovolil, aby jím prostoupilo světlo. Světlo, které zrodilo ostatní, co kdysi používali tu stejnou skálu: Zedda, Zeddova otce a čaroděje, kteří byli před ním v průběhu nesčetného počtu let, mnoha tisíců let, všichni byli tady najednou. Jejich podstaty jím prostupovaly a spájely se s ním, zatímco mu po tvářích stékaly slzy úžasu nad vším.

Zeddovy ruce se natáhly a sypaly kouzelnický prášek. Kroužil kolem Richarda a měnivě se leskl. Richard se stal středem jeho víření. Jiskry zmenšily poloměr svého kroužení a soustředily se mu na prsou. Se zvonivým zvukem podobným cinkání krystalového lustru ve větru se prach vznesl do nebe, jako kdyby lezl po šňůře draka, bral s sebou ten zvuk výše a výše, až dosáhl oblak. Oblak pohltil prášek a prosvětlil se zevnitř vířivými barevnými záblesky. Po celém obzoru se začalo blýskat, klikaté blesky trhaly nebe různými směry, byly mocné, dychtivé a netrpělivé.

Blýskání náhle ustalo, světlo uvnitř oblaku postupně mizelo, světlo z kouzelnické skály se stáhlo do sebe a pak taky zmizelo. Náhle bylo ticho. Richard opět stál na obyčejné skále. Podíval se vykulenýma očima na Zeddův usmívající se obličej.

„Zedde,“ zašeptal, „teď už vím, proč na té skále stojíš tak často. Nikdy ve svém životě jsem nepocítil něco podobného. O ničem takovém jsem nevěděl.“  

Zedd se chápavě usmál. „Ty jsi přirozený talent, chlapče. Paže jsi držel tak, jak mají být, hlava měla ten správný záklon, dokonce i tvá záda byla správně ohnutá. Udělal jsi to stejně jako kachňátko, když se poprvé dostane do rybníka. Máš všechny vlastnosti opravdového čaroděje.“ Škodolibě se naklonil dopředu. „A teď si představ, že to děláš nahý.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“ udiveně se zeptal Richard.  

„Přirozeně. Šaty brání plnému prožitku.“ Zedd objal Richarda kolem ramen. „Jednoho dne tě to nechám vyzkoušet.“  

„Zedde, proč jsi chtěl, abych to udělal? To nebylo potřebné. Mohl jsi to udělat sám.“  

 „Jak se teď cítíš?“  

„Nevím. Nějak jinak. Uvolněně. Mám jasnou hlavu. Myslím, že už nejsem tak přetížený, tak sklíčený.“  

„Proto jsem chtěl, abys to udělal, kamaráde. Proto, neboť jsi to potřeboval. Měl jsi za sebou těžkou noc. Nemohu změnit problémy, mohu ti však pomoci, aby ses lépe cítil.“  

„Díky, Zedde.“  

„Jdi se trochu vyspat, už začala má hlídka.“ Zamrkal na Richarda. „Když někdy změníš svůj názor na to, zda chceš být čarodějem, byl bych pyšný, kdybych tě mohl přivítat v bratrstvu.“  

Zedd pozvedl paži. Z temnoty k němu připlul kus sýra, který předtím odhodil.

Kapitola čtrnáctá

Slídič zadržel koně. „Tady bude dobré místo.“

Vedl ostatní tři ze stezky přes otevřený pás dávno mrtvého smrkového porostu, stříbrně šedé kostry stromů byly téměř bez větví, na několika místech bylo vidět chomáče matně zeleného mechu. Měkká země byla poseta hnijícími kostrami bývalých velikánů. Hnědé močálové rostliny s plochými listy nepořádně rozházenými minulými bouřemi vypadaly pod jejich nohama jako propletené moře mrtvých hadů.

Koně si opatrně vybírali cestu touto spletí. Teplý vzduch plný vlhkosti byl prosycen zápachem rozkladu. Záplava moskytů je pronásledovala všude, kam šli. Jak Richard zjistil, byly to jediné známky života. I když bylo toto místo otevřené, nebe poskytovalo málo světla, neboť hrubá jednolitá vrstva mraků těžce visela těsně nad zemí. Pásy mlhy se táhly stříbrnými vrcholky těch stromů, které ještě stály, a zanechávaly je vlhké a lesklé.

Slídič jel napřed, ukazoval cestu Zeddovi a Kahlan, Richard byl vzadu a sledoval, jak klikatě postupují vpřed. Viditelnost byla omezená na pár desítek metrů. I když Slídič nevypadal, že by se něčeho obával, Richard ostře pozoroval okolí. Bylo toho dost, co by se k nim mohlo nepozorovaně připlížit. Všichni čtyři plácali po moskytech na sobě. S výjimkou Zedda měli všichni těsně kolem sebe obtočené pláště, aby je před nimi chránily. Zedd, který se vyhýbal nošení pláště, uždiboval ze zbytků od oběda a díval se kolem sebe, jako kdyby byl na nějakém výletu po památkách. Richard měl výborný smysl pro orientaci, teď však byl rád, že mají Slídiče, aby je vedl. V močálu vypadalo všechno stejně a z vlastních zkušeností věděl, jak lehce se dá zabloudit.

Od okamžiku, co Richard předešlou noc stál na čarodějnické skále, měl pocit, že tíha odpovědnosti už není břemenem, ale spíše možností stát se součástí něčeho spravedlivého. Nebezpečí pociťoval stejně silně, ale intenzivněji cítil svou potřebu podílet se na zastavení Rahla. Svou roli v uspořádání věcí viděl jako šanci pomoci tem, kteří neměli žádnou šanci s Darkenem Rahlem bojovat. Věděl, že z toho nemůže vycouvat, to by byl jeho konec, jakož i konec mnoha dalších lidí.

Richard pozoroval Kahlan, jak se kolébá při jízdě, její ramena se pohybovala do rytmu koně. Přál si vzít ji na místa, která znal v Hartlandském lese, na utajená místečka hluboko v horách, plná krásy a pohody. Chtěl jí ukázat vodopád, který našel, a jeskyni za ním, pak s ní poobědvat u tichého rybníka. Nebo ji vzít do města a koupit jí tam něco hezkého, vzít ji někam, jedno kam, kde by byla v bezpečí. Přál si, aby se mohla usmívat bez toho, aby se každičkou vteřinu musela obávat, že její nepřátelé se blíží. Po včerejší noci cítil, že první část jeho blouznění, že je s ní, je pouze bezobsažným přáním.

Paží vztyčenou do vzduchu je Slídič zastavil. „Tady je to místo.“

Richard se ohlédl kolem sebe, stále se nacházeli uprostřed nekonečného mrtvého a vyschlého močálu. Neviděl žádnou hranici. Na všechny strany to vypadalo stejně. Uvázali své koně o kmen ležící na zemi a chvíli kráčeli za Slídičem.

„Hranice,“ oznámil Slídič a napřáhl ruku, jako by ji představoval.  

„Nevidím nic,“ řekl Richard.  

Slídič se usmál. „Podívej se.“ Šel kupředu, rozvážně a pomalu. Jak postupoval vpřed, objevovalo se kolem něj zelené záření, které bylo zpočátku sotva vidět. Bylo stále silnější, jasnější, až se po dalších asi dvaceti krocích změnilo na pás zeleného světla po jeho bocích, který se k němu tiskl, když šel kupředu. Nejsilnější bylo těsně u něj a mizelo asi tři metry od něj a nad ním. Bylo intenzivnější každým krokem, který udělal. Vypadalo to jako zelené sklo, vlnité a pokřivené. Richard však přes to sklo viděl, viděl mrtvé stromy na druhé straně. Slídič se zastavil a začal se vracet. Zelený pás a pak zelená záře slábly, až nakonec zmizely, když se k nim vrátil. Richard si vždy myslel, že hranice bude něco jako zeď, něco, co je vidět.

„Tak to je ona?“ řekl Richard trochu zklamaně. 

„Co víc chceš? Tak se podívej na toto.“ Slídič prohledával zem, vybíral si větve a zkoušel jejich sílu. Většina z nich byla shnilá a šla lehce zlomit. Nakonec našel jednu, dlouhou asi čtyři metry, která byla dostatečně silná a vyhovovala mu. Nesl ji zpátky do zářícího světla a pak až k zelenému pásu. Držel větev za silnější konec a přitlačil ji k neviditelné zdi. Po dvou metrech konec větve začal mizet, on tlačil dále, až mu v ruce zůstal dvoumetrový klacek z původně čtyřmetrové větve. Richard byl zmaten. Mohl vidět přes zeď na druhou stranu, neviděl však druhý konec klacku. To se zdálo být nemožné.  

Ihned poté, co Slídič zatlačil klacek tak daleko, jak se jen odvážil, prudce jím to trhlo. Nebylo nic slyšet. Přitáhl klacek zpět a vrátil se k ostatním. Otočil k nim roztřepený konec teď již jenom dvoumetrového klacku. Konec byl pokrytý slinami.

„Srdcoví psi,“ řekl a zašklebil se. 

Zedda to zjevně nudilo. Kahlan se nebavila. Richard byl ohromen. Jelikož to vypadalo tak, že má pouze jednoho posluchače, Slídič Richarda chytl za košili a odvedl jej pryč. „Tak pojď, ukážu ti, jaké to vlastně je.“ Jak šli, zahákl svou pravou paži do Richardovy levé a poučoval ho: „Jdi pomalu, řeknu ti, když se dostaneme dost daleko. Drž se mé ruky.“ Pomalu kráčeli dopřeďu.

Začalo svítit zelené světlo. Každým krokem se stávalo silnějším. Bylo však jiné než to, které viděl, když tam Slídič šel sám. Tehdy světlo bylo po jeho obou bocích a nad ním, teď bylo všude kolem. Bylo slyšet bzučení, které se podobalo zvuku tisíců čmeláků. Každým krokem se zvuk stával hlubším, nezesiloval však. Zelené světlo bylo stále sytější a les kolem stále tmavší, jako kdyby nastávala noc. Pás zeleného světla byl před nimi, vyrostl tam z ničeho, zelená záře byla všude. Richard teď sotva viděl les, ohlédl se a vůbec neviděl Zedda ani Kahlan.

„Teď opatrně,“ varoval Slídič. Tlačili na zelený pás a pomalu postupovali vpřed. Richard cítil, jak mu tlačí na tělo.  

Pak všechno ostatní zmizelo, jako kdyby se ocitl v nějaké jeskyni uprostřed noci. Existovala pouze zelená záře kolem něj a Slídiče. Richard se pevněji chytil Slídičovy paže. Zdálo se mu, že bzučení vibruje v jeho hrudi.

Dalším krokem se zelený pás zdi náhle změnil. „To stačí,“ řekl Slídič a jeho hlas měl ozvěnu. Stěna se stala temně průhlednou, jako kdyby se Richard díval do hlubokého rybníka uprostřed tmavých lesů. Slídič nehybně stál a pozoroval Richarda.

Na druhé straně byly nějaké stíny.

Inkoustově černé stíny se kolébaly v šeru na druhé straně stěny, byly to příšery, které poletovaly v hlubinách.

Mrtví ve svém království.

Něco se pohybovalo; stále rychleji se to k nim přibližovalo. „Psi,“ řekl Slídič.

Richard začal mít podivný pocit touhy. Touhy po temnotě. Uvědomil si, že bzučení nebyl pouhý zvuk, že to byly hlasy.

Hlasy, které mumlaly jeho jméno.

Tisíce vzdálených hlasů po něm volalo. Černé stíny se hromadily, volaly k němu a napřahovaly k němu své ruce.

Náhle a neočekávaně měl silný pocit osamělosti, cítil osamělost svého života, všeho žití. K čemu je třeba bolestně žít, když tam jsou oni a čekají na něj. Čekají, aby jej mohli přivítat. Už nikdy nebude sám. Černé stíny připluly šerem blíže, volaly jej. Začal rozeznávat jejich obličeje. Bylo to, jako kdyby se díval přes zakalenou vodu. Přicházely a on toužil přejít přes zeď, aby byl s nimi.

A pak uviděl otce.

Richardovi se rozbušilo srdce. Jeho otec na něj truchlivě volal, byl to táhlý a žalostný výkřik. Ramena měl napřažená, zoufale se snažil dosáhnout na svého syna. Byl hned za zdí. Richard cítil, že mu srdce puká touhou. Bylo to tak dlouho, co neviděl svého otce. Kvílel kvůli němu, strašně se jej chtěl dotknout. Pak už nebude mít nikdy z ničeho strach. Stačí, aby se napřáhl ke svému otci. Pak bude v bezpečí.

Navždy v bezpečí.

Richard se pokoušel napřáhnout ke svému otci, pokoušel se k němu dostat, pokoušel se dostat přes tu stěnu: Něco mu drželo paži. Podrážděně sebou trhal stále víc. Někdo mu bránil dostat se k otci. Vykřikl na toho, kdo jej držel, aby jej pustil. Jeho hlas zněl dutě a prázdně.

A pak jej někdo začal táhnout pryč od otce.

Jeho zlost se probudila k životu. Někdo se jej pokoušel tahat za rameno. Zuřivé se chopil meče. Velká dlaň sevřela tu jeho v železném objetí. Křičel s nespoutanou zuřivostí, mohutné se snažil vysvobodit meč, velká ruka však nepovolovala, táhla jej a on se potácel pryč od svého otce. Richard bojoval, byl však tažen pryč.

Temnota byla náhle vystřídána zeleným pásem, jak byl tažen dál. Byl to Slídič, kdo jej táhl pryč ze zeleného světla. Svět se k němu vrátil s nepříjemným otřesem. Vrátil se k němu vyschlý a mrtvý močál.

Jak Richard náhle přišel k sobě, tak se zděsil nad tím, co málem udělal. Slídič mu pustil ruku s mečem. Richard se třásl, položil ruku velkému muži kolem ramen, aby měl oporu. Snažil se popadnout dech, když vystupovali ze zeleného světla. Zalila ho vlna úlevy.

Slídič se k němu mírně naklonil a pátravě se mu podíval do očí. „Jsi v pořádku?“

Richard přikývl, byl příliš zdrcen na to, aby promluvil. Pohled na otce přivolal zpět zdrcující žal. Musel se soustředit i na pouhé dýchání, na to, aby stál na nohou. Bolelo jej v krku. Uvědomil si, že nedýchá a že se dusí, po celou dobu o tom ale nevěděl.

Hrůza zachvátila Richardovu mysl, když si uvědomil, jak blízko se dostal k tomu, aby přešel přes stěnu, aby nalezl smrt. Vůbec nebyl připraven na to, co tam bylo. Kdyby tam nebyl Slídič a nedržel ho, byl by teď mrtev. Chtěl podlehnout podsvětí. Zdálo se mu, že nepoznává sám sebe. Jak jen mohl chtít podlehnout? To byl tak slabý? Tak křehký?

Richardovi se bolestí točila hlava. Nemohl z mysli vypudit obraz otcova obličeje, to, jak otec po něm toužil, jak na něj volal, jak byl zoufalý. Strašně toužil po tom být s ním. Bylo by to tak lehké. Tato představa se mu proháněla hlavou a odmítala odejít. Nechtěl, aby odešla, chtěl se za ní vrátit. Cítil to volání, i když mu vzdoroval.

Kahlan tam stála a čekala na ně; byla na pokraji zeleného světla, když se objevili. Protektorsky mu položila ruku kolem pasu a odtáhla ho od Slídiče. Druhou rukou ho chytila za bradu a otočila mu hlavu tak, aby se na ni musel dívat.

„Richarde, poslouchej mě. Mysli na něco jiného. Soustřeď se. Musíš myslet na něco jiného. Chci, aby sis vzpomněl na všechny křižovatky všech stezek v Hartlandském lese. Můžeš to pro mě udělat? Prosím! Udělej to teď. Řekni mi o každé.“  

Přikývl a začal si připomínat stezky.

Kahlan se zuřivě otočila ke Slídičovi, udeřila jej vší silou do obličeje,

„Ty bastarde!“ vykřikla. „Jak jsi mu to jenom mohl udělat!“ Vložila do toho celou váhu a udeřila jej ještě jednou. Vlasy jí zakryly obličej. Slídič se jí v tom nesnažil zabránit. „Ty jsi to udělal schválně! Jak jsi to jenom mohl udělat!“ Rozehnala se na něj potřetí, tentokrát jí však ruku zachytil v rozmachu.  

„Chceš, abych ti to řekl, nebo mě chceš dále bít?“  

Vysvobodila si ruku, zlobně se na něj podívala, hruď se jí přitom prudce zvedala. Trocha vlasů se jí přichytila na obličeji.

„Je to nebezpečné procházet Královským průchodem. Není to rovný průchod, klikatí se a zatáčí. V některých místech je velmi úzký, obě stěny hranice se málem dotýkají. Stačí jen krok na jednu nebo druhou stranu a člověk je ztracen. Ty ses dostala přes hranici, to stejné platí pro Zedda. Vy dva to chápete. Není ji vidět, dokud se do ní nevstoupí, jinak totiž nelze vidět, kde se nachází. Já to vím pouze proto, že jsem tam strávil celý život. A teď, když se hranice ztrácí, je to ještě nebezpečnější. Je totiž snazší dostat se přes ni. Když se dostanete do průchodu a něco vás začne pronásledovat, Richard by mohl proběhnout do podsvětí bez toho, aby věděl, co to je.“  

„To není žádné vysvětlení! Měl jsi ho varovat!“  

„Zatím jsem neměl dítě, které by dostalo patřičný respekt před ohněm, dokud do něj jednou nestrčilo ruku. Žádné vyprávění nedokáže udělat to, co jedno strčení ruky do ohně. Pokud by Richard nechápal, jaké to je, ještě předtím, než vejde do Královského průchodu, nevyšel by z něj na druhé straně. Ano, vzal jsem ho tam úmyslně, abych mu to ukázal. Abych ho udržel naživu.“  

„Mohl jsi mu to říci!“ 

Slídič zavrtěl hlavou. „Ne, musel to uvidět sám.“

„Nechte už toho!“ řekl Richard. Hlavu měl už konečně čistou. Všichni se otočili k němu. „To ještě musí přijít den, ve kterém mě někdo z vás tří nevystraší na smrt. Vím však, že vám všem leží na srdci mé největší dobro. Teď si však musíme dělat starosti s důležitějšími věcmi. Slídiči, jak víš, že hranice slábne? Co se změnilo?“  

„Stěna se rozpadá. Předtím jsi nemohl vidět přes zelené světlo do temnoty. Na druhé straně se nedalo vidět nic.“  

„Slídič má pravdu,“ podotkl Zedd. „Mohl jsem to vidět odsud.“  

„Jak dlouho potrvá, než se zhroutí?“ zeptal se Richard čaroděje. 

Zedd pokrčil rameny. „To je těžko říci.“

„Tak to odhadni!“ naléhal Richard. „Dej mi nějaký údaj. Tvůj kvalifikovaný odhad.“  

„Vydrží ještě tak dva týdny. Ne však více než šest nebo sedm.“ 

Richard se na chvíli zamyslel. „Nemůžeš použít svou magii, abys ji posílil?“

„Nemám takovou moc.“  

„Slídiči, myslíš si, že Rahl ví o Královském průchodu?“  

„Jak to mám vědět?“  

„Dobře, dostal se tedy někdy přes průchod?“  

Slídič se nad dotazem zamyslel. „Nevím o tom.“

„Pochybuji,“ dodal Zedd. „Rahl může cestovat podsvětím, nepotřebuje průchod. Likviduje hranici, nemyslím si, že se stará o nějaký malý průchod.“  

„Nestarat se je něco jiného než nevědět,“ řekl Richard. „Nemyslím si, že bychom tady měli jen tak postávat. Dělám si starosti z toho, že může vědět, kam máme namířeno.“  

Kahlan si sundala vlasy z obličeje. „Co tím myslíš?“

Richard se na ni soucitně zadíval. „Myslíš si, že to byla tvá matka a tvá sestra, které jsi viděla, když jsi tam byla?“

„Myslela jsem si to. Ty si myslíš něco jiného?“  

„Nemyslím si, že to byl můj otec.“ Podíval se na čaroděje. „Co si myslíš ty?“  

„To nelze říci. Nikdo ve skutečnosti toho až tak moc o podsvětí neví.“  

„Darken Rahl to však ví,“ hořce pronesl Richard. „Nemyslím si, že by můj otec toužil po mně takovým způsobem. Vím však, že Rahl ano. Takže přes to, co tvrdily mé oči, je nanejvýš pravděpodobné, že se mě pokoušel dostat některý ze žáků Darkena Rahla. Ty jsi řekl, že nemůžeme jít přes hranici, protože od nás očekávají, že to uděláme, a čekají tam, aby nás dostali. Myslím, že to, co jsem tam viděl, byli jeho stoupenci v podsvětí. A ti přesně vědí, kde jsem se hranice dotkl. Pokud mám pravdu, tak se Rahl zanedlouho dozví, kde jsme. Nechtěl bych zůstat a čekat, jestli mám pravdu.“  

„Richard má pravdu,“ řekl Slídič. „A my se musíme dostat do Skowského močálu do příchodu noci, dříve než se na lov vydají srdcoví psi. Je to jediné bezpečné místo odsud až po Jižní úkryt. Do Jižního úkrytu se dostaneme zítra v předvečer a tam budeme před psy v bezpečí. Druhý den navštívíme mou přítelkyni. Je to Adie, kostní žena. Žije hned u průchodu. Budeme potřebovat její pomoc, abychom se přes něj dostali. Dnes večer je však naší jedinou záchranou močál.“ 

Richard se právě chtěl zeptat, co to je kostní žena, a proč potřebují její pomoc, aby se dostali na druhou stranu hranice, když náhle vzduchem projel temný nejasný stín a narazil do Slídíce tak silně, že jej povalil přes několik ležících kmenů. S neuvěřitelnou rychlostí se ta černá věc omotala jako bič Kahlan kolem nohou a srazila ji na zem. Vykřikla Richardovo jméno, on se po ní vrhnul a zachytil ji. Vzájemně se chytili za zápěstí. Oba je to po zemi tahalo směrem k hranici.  

Zeddovy prsty vystřelily přes jejich hlavy oheň. Zasvištěl kolem a zmizel. Další černé chapadlo bleskurychle udeřilo do čaroděje, který proletěl vzduchem. Richard se nohou zachytil za větev na ležícím kmeni. Jelikož byla shnilá, ulomila se. Přetočil se a pokusil se zarýt podpatky do země. Holínky mu klouzaly po mokrých močálových rostlinách. Zarazil podpatky do země, neměl však dost síly na to, aby je udržel oba a zabránil tím jejich vlečení po zemi. Potřeboval volné ruce.

„Chyť se mě kolem pasu!“ zakřičel. 

Kahlan se prudce vrhla vpřed, zachytila se ho rukama a pevně se držela. Hadovita věc, která byla obtočená kolem jejích nohou, se zavlnila a zachytila se pevněji. Kahlan vykřikla, jak ji ta věc zmáčkla. Richard vytrhl meč a naplnil vzduch jeho řinčením.

Jak je to tahalo dál, začínala se kolem, nich objevovat žhnoucí zelená záře.

Richarda zaplavila zlost, jeho nejhorší obava se začínala naplňovat. Něco se pokoušelo Kahlan dostat. Zelená zář se stávala silnější. Jak byl tažen po zemi, nemohl dosáhnout na tu věc, která je táhla. Kahlan se jej pevné držela kolem pasu, její nohy byly příliš daleko a to, co ji drželo za nohy, bylo ještě dále.

„Kahlan, pusť se mě!“ 

Byla příliš vystrašená na to, aby to udělala. Pevně a zoufale se jej držela a supěla bolestí. Zelený pás se blížil, jak je to tahalo dál. Bzučení v jeho uších bylo už hlasité.

„Pusť se mě!“ zakřičel ještě jednou. 

Pokusil se vypáčit její ruce od svého pasu. Stromy močálu začaly mizet v temnotě. Richard cítil tlak stěny. Nemohl uvěřit tomu, jak pevně se jej držela. Jak byl zády tažen po zemi, pokoušel se dosáhnout za sebe a uvolnit její ruce, nešlo to však. Jeho jedinou šancí bylo postavit se na nohy.

„Kahlan! Musíš se mě pustit, nebo zahyneme! Nepřipustím, aby tě to dostalo! Věř mi! Pusť se mě!“ Nevěděl, jestli říká pravdu, byl si však jist, že to je jejich jediná šance.  

Kahlaji se ho držela tak, že měla hlavu přitisknutou k jeho žaludku. Podívala se na něj a obličej se jí zkroutil bolestí, když ji ta černá věc sevřela. Vykřikla a pak se ho pustila.

Richard byl v mžiku na nohou. Když vyskakoval, objevila se před ním temná zeď. Sahal po něm jeho otec. Popustil uzdu své zuřivosti a zamával mečem vší silou, kterou ještě měl. Čepel prorazila bariéru a projela věcí, o které věděl, že není jeho otcem. Temný stín zakvílel a rozprskl se do oblaku nicoty.

Podrážky bot Kahlan byly již u stěny, temná věc jí pevně ovíjela nohy, mačkala je a táhla za sebou. Pozvedl meč. Zmocnila se ho vražedná touha.

„Richarde, ne! Je to má sestra!“  

Věděl, že to není její sestra, stejně jako to nebyl jeho otec. Plně se odevzdal palčivé touze a vší silou udeřil mečem. Meč opět projel stěnou a rozsekl tu odpornou věc, která držela Kahlan. Objevila se změť záblesků, bylo slyšet nelidské vytí a nářek. Kahlan měla nohy volné. Ležela roztažená na břiše.

Richard se nestaral o to, co se děje kolem, vsunul jí ruku pod pas a jediným pohybem ji zvedl ze země. Držel ji pevně přitisknutou k sobě a meč měl natažený směrem ke stěně, když ustupoval od hranice. Neustále se od ní vzdaloval a vyhlížel každičký pohyb, každý náznak útoku. Dostali se ven ze zelené záře.

Šel dál, až byl dost daleko, až byl u koní. Když se nakonec zastavil a pustil ji, Kahlan se otočila a objala jej. Celá se při tom třásla. Musel ovládnout svou zlost. Ta jej nutila vrátit se a zaútočit. Věděl, že bude muset odložit meč, aby utišil zuřivost a potřebu útočit, neodvažoval se to však udělat.

„Ostatní, kde jsou ostatní?“ zeptala se v panice. „Musíme je najít.“ 

Kahlan se jej pustila a rozběhla se zpět. Richard ji zachytil za zápěstí, málem ji strhnul z nohou.

„Zůstaň tady,“ zaječel na ni s větší zlostí, než bylo třeba, a přitlačil ji k zemi.  

Richard nalezl Zedda zhrouceného v bezvědomí. Když se nad starcem skláněl, něco mu prolétlo nad hlavou. Jeho zlost explodovala. Rychle se i s mečem otočil a čepel projela temným stínem. Pahýl se stáhnul do hranice s pronikavým jekotem a useknutá část se ve vzduchu vypařila. Richard jednou rukou zvedl Zedda, přehodil si jej přes rameno jako pytel pšenice a odnesl jej ke Kahlan. Tam jej jemně položil na zem. Dala si čarodějovu hlavu do klína a hledala rány. Richard byl přikrčen, když běžel zpátky, ale očekávaný útok nepřicházel. Přál si, aby přišel, toužil po tom boji, chtěl udeřit. Nalezl Slídiče částečně zaseknutého pod kmenem. Richard zachytil za brnění a otočil ho. Krev vytékala z rány na boku Slídičovy hlavy. V ráně byla špína.  

Richardovi se v hlavě honily myšlenky jedna za druhou. Snažil se přijít na to, co by měl dělat. Nemohl Slídiče zvednout jednou rukou, neodvažoval se však odložit meč. Věděl, že nechce, aby mu Kahlan přišla na pomoc, chtěl, aby zůstala vzadu v bezpečí. Richard se pořádně zachytil hraničářovy kožené haleny a začal jej táhnout. Kluzké močálové rostliny mu to trochu ulehčovaly, stejně to však bylo těžké, neboť musel obcházet několik padlých stromů. Byl překvapen, že jej nic nenapadlo. Možná to zranil, možná to i zabil. Přemýšlel nad tím, zda lze zabít to, co už je mrtvé. Meč měl v sobě magii. Richard nevěděl, čeho všeho byl meč schopen, nebyl si jistý ani v tom, zda ty stíny v hranici byly mrtvé. Pak konečně přitáhl Slídiče ke Kahlan a Zeddovi. Čaroděj byl stále v bezvědomí.

Obličej Kahlan byl od starostí bílý. „Co budeme dělat?“

Richard prozkoumal okolí. „Nemůžeme zůstat tady a nemůžeme je tady nechat. Dejme je na koně a vypadněme. Postaráme se o jejich rány ihned, jak budeme v bezpečné vzdálenosti.“

Mraky byly ještě hustší než předtím a mlha všechno pokrývala mokrým leskem. Poté, co Richard zkontroloval výhled na všechny strany, odložil meč a bez potíží položil Zedda přes koně. Se Slídičem to bylo těžší. Byl velký a všechny jeho zbraně byly taky těžké. Krev rytmicky vytékala z rány na jeho spánku, promáčela mu vlasy. Když jej přehodil přes koně, rána začala krvácet ještě více. Richard se rozhodl, že ji nemůže nechat bez ošetření. Rychle ze svého tlumoku vybral list rostlinky aum a proužek látky. Zmačkal list, aby z něj vytékala léčivá šťáva, a přitlačil ho k ráně. Kahlan ovázala látkou Slídičovu hlavu. Klůcek téměř okamžitě prosákl, věděl však, že list aumu krvácení za chvíli zastaví.

Richard pomohl Kahlan na jejího koně. Věděl, že ji nohy bolí více, než na sobě dává znát. Podal jí otěže Zeddova koně. Nasedl sám, vzal Slídičova koně a pak se pečlivě zorientoval. Věděl, že s nalezením stezky budou mít problémy, mlha byla stále hustší a viditelnost omezená. Zdálo se, že ze všech stran je ze stínů pozorují duchové. Nemohl se rozhodnout, jestli má být první on nebo Kahlan. Nevěděl, ze které strany by jí mohl nejlépe ochraňovat, tak jí jel po boku. Zedd a Slídič nebyli ke koňům přivázáni, mohli by z nich lehce sklouznout, museli tedy jet pomalu. Mrtvý smrkový porost vypadal stejně ve všech směrech, oni nemohli jet přímo, neboť museli kličkovat kolem spadlých stromů. Richard vyplivoval moskyty, kteří mu neustále létali do úst.

Nebe mělo všude stejnou ocelově šedou barvu, vůbec nebylo možné zjistit, kde je slunce, a zorientovat se. Po chvíli si Richard nebyl vůbec jistý, jestli jedou správným směrem, zdálo se mu ale, že už dávno měli na stezku narazit. Orientoval se podle stromů, které mohly posloužit jako orientační body, a když se k takovému stromu dostal, vybral si vpředu nějaký nový a přitom doufal, že jedou přímo vpřed. Věděl, že když se to má dělat správně, potřeboval by mít v jedné linii alespoň tři stromy, aby mohl mít jistotu, že jeho trasa je přímá. V mlze však tak daleko neviděl. Nemohl mít jistotu, že je nevodí do kolečka. A i kdyby je vedl přímým směrem, neměl jistotu, že ten směr vede ke stezce.

„Jsi si jist, že jedeme správným směrem?“ zeptala se Kahlan. „Všechno vypadá stejně.“  

„Ne, zatím jsme však alespoň nenarazili na hranici.“ 

„Nemyslíš si, že bychom měli zastavit a ošetřit je?“ 

„Neriskujme to. Mohli bychom například být tři metry od podsvětí.“ 

Kahlan se ustaraně rozhlédla. Richard přemýšlel, zda by ji tady neměl s oběma přáteli nechat a jít hledat stezku. Tento nápad však ihned zavrhl, neboť se obával, že by ji pak nemusel najít. Musí zůstat pohromadě. Začal si lámat hlavu nad tím, co budou dělat, když do setmění nenaleznou stezku. Jak se ubrání srdcovým psům? Když jich bude mnoho, všechny najednou nezastaví ani meč. Slídič řekl, že se do močálu musí dostat před příchodem noci. Neřekl ani proč, ani jak je močál ochrání. Hnědé močálové rostliny se kolem nich táhly jako nekonečné moře, z jehož mělčin všude vyčnívaly stromy.  

Po jejich levé straně se objevil dub, pak jich tam bylo více. Některé stromy měly listy, které se v mlze tmavé zeleně a mokře třpytily. Toto nebyl směr, kterým přijeli. Richard odbočil trochu doprava, sledoval přitom okraj mrtvého močálu a doufal, že jej přivede nazpět ke stezce.

Z křoví mezi duby je pozorovaly stíny. Namlouval si, že stínům přidává oči pouze jeho představivost. Nefoukal žádný vítr, nic se nehýbalo a nic nebylo slyšet. Zlobil se sám na sebe, že zabloudili, i když věděl, že se to na takových místech může lehce stát. On byl průvodcem a to, že zabloudil, bylo něco neodpustitelného.

Richard si s ulehčením oddechl, když stezku konečně uviděl. Rychle sesedli z koní a zkontrolovali své dva svěřence. U Zedda nebyla patrná žádná změna, Slídičovi alespoň přestala krvácet rána. Richardovi nenapadalo nic, čím by jim mohl pomoci. Nevěděl, zda jsou v bezvědomí z nějakého nárazu nebo zda jejich stav nebyl způsoben magií z hranice. Nevěděla to ani Kahlan.

 „Co si myslíš, že bychom měli udělat?“ zeptala se ho. 

Richard se snažil nevypadat tak ustaraně, jak ve skutečnosti byl. „Slídič řekl, že se musíme dostat do močálu, nebo nás dostanou psi. Nepomůže jim, když je tady položíme na zem, abychom je ošetřili a čekali, až přijdou k sobe, a kdyby nás pak všechny dostali psi. Jak to vidím, máme dvě možnosti: nechat je tady, nebo je vzít s námi. Za žádnou cenu je tady nenechám. Pojď, přivážeme je na koně, aby z nich nespadli, a pojedeme k močálu.“

Kahlan souhlasila. Rychle své přátele přivázali ke koním. Richard Slídičovi převázal obvaz a trochu vyčistil ránu. Mlha přecházela do lehkého deštíku. Hrabal se v tlumocích, nalezl přikrývky a sundal nepromokavé plátno, do kterého byly zabalené. Přes každého přítele přehodili přikrývku a přes ni dali nepromokavé plátno, aby byli v suchu, a křížem krážem to převázali, aby se to z nich nesvezlo.

Když byli hotovi, Kahlan jej nečekaně objala a pevně k sobě na chvíli přitiskla. Své sevření uvolnila dříve, než ho mohl opětovat.

„Děkuji ti za svou záchranu,“ řekla potichu. „Z hranice mám hrůzu.“ Rozpačitě se na něj podívala. „A když mi připomeneš, že jsem říkala, abys za mnou nechodil, tak tě kopnu.“ Usmívala se a dívala se na něj zpod obočí.  

„Ani slovíčkem, to ti slibuji.“ 

Taky se na ni usmál, přetáhl jí kapuci přes hlavu a skryl pod ní její vlasy, aby zůstaly suché i v tomto dešti. Pobídl svého koně a vydali se po stezce.

Les byl úplně opuštěný. Ze změti větví nad jejich hlavami padaly kapky deště. Větve se natahovaly na stezku, jako by to byly pařáty, které se napřahují, aby uchvátily jezdce i koně. Bez toho, aby je vlastní jezdci řídili, koně opatrně klusali prostředkem cesty, uši jim stříhaly z jedné strany na druhou, jako kdyby naslouchali stínům. Křoví po obou stranách bylo tak husté, že by se nemohli dostat mezi stromy, kdyby museli sejít ze stezky. Kahlan se ještě těsněji zabalila do pláště. Mohli jenom dopředu nebo dozadu. Dozadu se však nedalo jet. Zbytek odpoledne a večer jeli rychle.

Když smrt dne začala krást matné šedivé světlo, nebyli ještě u močálu a nijak nemohli zjistit, jak daleko od něj jsou. Zdáli přes neprostupné lesy přicházelo vytí. Dech se jim zarazil.

Blížili se srdcoví psi.

Kapitola patnáctá

Koně nebylo třeba pobízet do běhu. Běželi po stezce ze všech sil, jejich jezdci se je nepokoušeli zpomalit. Vytí srdcových psů ještě posilovalo jejich úsilí. Voda a bláto stříkaly, jak jejich kopyta bušila do země, a déšť jim pramínky stékal po bocích. Bylo to bláto, které vyhrávalo a stříkanci pokrývalo jejich nohy a břicha a tvrdlo tam. Když psi zavyli, koně odpovídali frkáním plným hrůzy.

Richard nechal Kahlan jet první, chtěl být mezi ní a pronásledovateli. Zvuky srdcových psů byly ještě vzdáleny, byly ještě u hranice. Z toho, jak se zleva zešikma přibližovaly, věděl, že to je pouze otázkou času, kdy je dostihnou. Kdyby mohli zabočit vpravo a dát se směrem od hranice, měli by asi šanci psům uniknout, les však byl hustý a neproniknutelný. Postupovali by pomalu, i kdyby v něm našli průchod. Byla by to jistá smrt, kdyby to zkusili. Jejich jedinou šancí bylo zůstat na cestě a dostat se k močálu dříve, než budou dostiženi. Richard nevěděl, jak daleko to je nebo co udělají, když se tam, dostanou, věděl pouze to, že se tam dostat musí.

Jak se blížila noc, tak se barvy dne slévaly do temné šedi. Déšť mu bičoval obličej malými studenými žihadly, ohříval se, mísil se s jeho potem a pak mu stékal za krk. Richard se díval na těla svých dvou přátel, jak na koních poskakují a natřásají se. Doufal, že jsou bezpečně přivázáni, doufal, že jejich zranění nejsou nebezpečná, a doufal, že zanedlouho procitnou. Jízda jim jistě nedělá dobře. Kahlan se neobracela ani neohlížela. Soustředila se na svůj úkol, temný obrys její postavy byl sehnut nad cválajícím koněm.

Cesta se točila sem a tam, proplétala se impozantními znetvořenými duby a skalnatými výběžky. Mrtvých stromů bylo stále méně. Listí dubů, jasanů a javorů odřezávalo jezdce od posledních náznaků nebe, stezka byla z toho důvodu ještě temnější. Psi se k nim přiblížili, když začali sestupovat do promočeného cedrového lesa. Richard to pokládal za dobré znamení, cedry totiž často rostou na mokrých půdách.

Kůň s Kahlan zmizel za ohybem klesající stezky. Richard dosáhl okraje strmého svahu a opět ji spatřil, když sestupovala do prohlubeniny v zemi. Do dálky se táhly propletené vrcholky stromů, pokud tedy v mlze a šeru dobře viděl. Konečně se dostali ke Skowskému močálu.

Zaútočil na něj pach vlhka a rozkladu, když ji rychle následoval kudrnatými výběžky mlhy, které se při jejich přechodu rozhýbaly a rozvířily. Z husté vegetace vycházelo ostré štěkání a houkání, vytí srdcových psů přicházelo zezadu a bylo stále bližší. Dřevnaté liány visely z lesklých pokroucených větví stromů. Ty stály ve vodě na kořenech vypadajících jako drápy, menší výhonky s listy se obtáčely kolem všeho, co je mohlo unést. Zdálo se, že všechno roste na něčem jiném a hledá to způsob, jak získat výhodnější pozici. Voda, tmavá a poklidná, ležela nehybně. Plazila se pod shluky keřů, obepínala skupiny stromů se širokými spodky kmenů. Žabinec plaval v tlustých kobercích po jejím povrchu a vypadal jako ošetřovaný trávník. Zdálo se, že bujný porost pohlcuje dusot kopyt jejich koní a nad vodu pouští pouze zvuky přírody.

Cesta se zúžila na chodník, který se snažil zůstat nad černou vodou. Museli zpomalit koně z obavy, že by si mohli na kořenech zlámat nohy, Richard viděl, že u koně s Kahlan se povrch vody líně zavlnil, něco se tam pohybovalo. Uslyšel psy, že jsou na okraji prohlubně. Při zavytí se Kahlan otočila. Když zůstanou na stezce, psi se k nim dostanou za pár minut. Richard se podíval kolem a vytasil meč. Ten nad temnou vodu vyslal své zvláštní řinčení. Kahlan se zastavila a podívala se na něj.  

„Tam,“ ukázal mečem napravo přes vodu, „na ten ostrov. Vypadá dostatečně vysoký na to, aby byl suchý. Možná srdcoví psi neumí plavat.“  

Považoval to za chabou naději, nenapadalo jej však nic jiného. Slídič řekl, že v močálu budou před psy v bezpečí, neřekl však proč. Toto bylo jediné odůvodnění, které dokázal vymyslet. Kahlan neváhala. Ihned zavedla koně do vody a táhla za sebou Zeddova koně. Richard jel těsně za ní se Slídičovým koněm. Pozoroval stezku a viděl, jak se něco pohybuje v mezerách mezi stromy. Zdálo se, že voda je zhruba metr hluboká a dno je bahnité. Řasy utržené od kořenů vyplouvaly na povrch, jak se před ním brodil Kahlanin kůň a neustále se přibližoval k ostrovu.

Pak uviděl hady.  

Temná těla se svíjela ve vodě těsně pod její hladinou a blížila se k nim ze všech stran. Někteří zvedali hlavy nad hladinu a kmitali rudými jazyky do vlhkého vzduchu. Na jejich tmavě hnědých tělech byly skvrny barvy mědi, v temné vodě byli téměř neviditelní a téměř nečeřili hladinu, když plavali. Richard ještě nikdy neviděl tak velké hady. Kahlan se dívala na ostrov a zatím je nezpozorovala. Suchá země byla příliš daleko. Věděl, že se tam nedostanou dříve, než k nim doplavou hadi.  

Richard se otočil a podíval se dozadu, aby zjistil, jestli by se jim podařilo dostat zpět na pevnou zem. Na místě, kde sešli ze stezky, byly shromážděny tmavé stíny srdcových psů, kteří vrčeli a cenili zuby. Velká černá těla s hlavami skloněnými k zemi chodila sem a tam po břehu. Psi se snažili vejít do vody a dosáhnout na kořist, místo toho však pouze vyli.

Richard ponořil špičku meče do vody, tvořila se za ní malá brázdička, a připravoval se udeřit na prvního hada, který se k nim přiblíží. Stalo se ale něco překvapivého. Když se meč ponořil do vody, hadi se náhle obrátili a svíjeli se pryč tak rychle, jak jim to jen šlo. Magie meče je neznámým způsobem zastrašila. Nebyl si jistý, proč magie funguje, byl však rád, že je tomu tak.

Propracovávali se mezi velkými kmeny stromů, které v třasovisku stály jako sloupy. Oba museli odhrnovat na stranu liány a pásy mechu, když kolem nich projížděli. Když jeli přes oblasti s mělčí vodou, špička jeho meče nedosahovala do vody. Hadi se okamžitě vraceli. Sklonil se a opět ponořil špičku meče do vody. Hadi se zase obrátili a nechtěli s nimi mít nic společného. Richard přemýšlel, co se stane, až se dostanou na suchou zem. Polezou tam hadi za nimi? Bude magie meče působit i mimo vodu a zahánět je? Hadi mohou pro ně představovat stejný problém jako srdcoví psi.  

Voda stékala z břicha Kahlanina koně, když vylézal na ostrov. Na nejvyšším místě uprostřed ostrova bylo několik topolů a na druhé straně malého kopečku u břehu rostly cedry, většina ostrova však byla pokryta rákosem a skupinkami kosatců. Aby zjistil, co se stane, Richard vytáhl meč z vody dříve, než z ní byl venku. Hadi se k němu začali přibližovat. Když vyšel z vody, pár se jich obrátilo a odplavalo, několik se jich pohybovalo u břehu. Žádný jej však nepronásledoval na suchou zem.

Byla už skoro tma, když Richard položil Zedda a Slídiče pod topoly na zem. Z tlumoků vytáhl nepromokavou plachtu a natáhl ji mezi stromy, aby vytvořil malý přístřešek. Všechno bylo mokré. Protože však nefoukal žádný vítr, provizorní stavba je ochránila před větší částí deště. Prozatím se oheň nedal rozdělat, neboť všechno dřevo, které se dalo nalézt, bylo pořádně promočené. Ještě že noc nebyla studená. V mokré tmě neustále kvákaly žáby. Richard položil pár svící na kus dřeva, aby pod přístřeškem měli alespoň trochu světla.

Společně zkontrolovali Zedda. Neviděli na něm žádnou známku poranění, zůstával vsak v bezvědomí. Slídičův stav se taky nezměnil.

Kahlan pohladila Zeddovo čelo. „Pro čaroděje není dobrým znamením, když má oči zavřené. Nevím, jak bych mu mohla pomoci.“

Richard zavrtěl hlavou. „Ani já to nevím. Můžeme být rádi, že nemají horečku. Možná bude v Jižním úkrytu ranhojič. Udělám nosítka, která budou koně tahat. Myslím si, že to bude lepší, než kdyby se vezli tím způsobem co dnes.“  

Kahlan vytáhla dvě další přikrývky, aby přátelé byli v teple, pak si s Richardem sedli ke svíčkám. Kolem všude kapala voda. Žhnoucí žluté oči čekaly na stezce, prosvítaly temnotou mezi stromy. Jak srdcoví psi chodili sem a tam, oči se pohybovaly dopředu a dozadu. Občas mohli Richard a Kahlan zaslechnout zklamané zaštěknutí. Přes tmavou vodu pozorovali své pronásledovatele.  

Kahlan se upřeně dívala na žhnoucí oči. „Přemýšlím, proč nešli za námi.“

Richard se na ni ze strany podíval. „Myslím, že se bojí hadů.“

Kahlan vyskočila na nohy, rychle se podívala kolem sebe, hlavou přitom nadzvedávala plachtovinu. „Hadi, jací hadi? Nenávidím hady,“ řekla výbušně.

Podíval se na ni. „Je to nějaký druh velkých vodních hadů. Odplavali, když jsem položil meč do vody. Nemyslím, že bychom se jich měli obávat, nešli za námi na suchou zem. Myslím si, že jsme v bezpečí.“

Opatrně se podívala kolem sebe, přitáhla si plášť těsněji k sobě a pak se posadila. Tentokrát však nebyla od něj tak daleko. „Měl jsi mi o nich říci,“ řekla vyčítavě.

„Nevěděl jsem o nich, až dokud jsem je nespatřil. Psi byli těsně za námi. Nemyslil jsem si tehdy, že máme na vybranou, a nechtěl jsem tě vystrašit.“  

Dále už nic neříkala. Richard vytáhl klobásu a pecen tvrdého chleba, byl to jejich poslední. Roztrhl pecen napůl a klobásu nakrájel na kousky, z nichž jí několik dal. Každý si naplnil plechový hrníček dešťovou vodou, která kapala z plachtoviny. Jedli beze slova a dívali se kolem sebe po nejmenším náznaku ohrožení, poslouchali přitom monotónní déšť.

„Richarde,“ zeptala se po chvíli, „viděl jsi tam v hranici mou sestru?“  

„Ne, neviděl. Ať bylo to, co tě drželo, cokoli, nepřipadalo mi to jako člověk. Vsadil bych se, že ta věc, kterou jsem předtím srazil mečem, ti vůbec nepřipadala jako můj otec.“ Potřásla hlavou na souhlas. „Myslím si,“ řekl, „že aby nás oklamali, vystupují v podobě osoby, kterou bys chtěla vidět.“  

„Myslím, že máš pravdu,“ povzdechla si a kousla do klobásy. Když dožvýkala, dodala: „Jsem tak ráda. Velmi nerada bych si myslela, že jsme jim ublížili.“  

Přikývl na souhlas a podíval se kolem sebe. Měla mokré vlasy, pár z nich se jí přilepilo na tvář. „Je však tady ještě něco jiného, co mi připadá divné. Když ta věc z hranice, ať to bylo cokoli, zaútočila na Slídiče, byla rychlá a trefila se napoprvé přímo do něj, a dříve než jsme mohli udělat cokoli, bez problémů popadla i tebe. Zedda taky dostala napoprvé. Ale když jsem se pro ně vracel, pokusila se dostat mě, nestrefila se a více se už o to nepokusila.“

„Všimla jsem si toho, když se to stalo,“ řekla. „Minulo tě to o velký kus. Vypadalo to, jako kdyby to nevědělo, kde jsi. Okamžitě to vědělo, kde jsme my tři, zdálo se ale, že to nemohlo najít tebe.“  

Richard se na chvíli zamyslel. „Možná to udělal ten meč.“

Kahlan pokrčila rameny. „Ať to bylo, co to bylo, jsem za to vděčná.“

Nebyl si tak docela jistý, že to byl meč. Hadi se obávali meče a plavali pryč. Ta věc v hranici strach neukazovala, vypadalo to prostě tak, že jej nemohla najít. Přemýšlel ještě nad jednou věcí. Když udeřil mečem přízrak, který vypadal jako jeho otec, nepocítil žádnou bolest. Zedd mu řekl, že bude muset zaplatit za každé usmrcení mečem a že bude cítit bolest z toho, co udělal. Možná necítil žádnou bolest proto, že to již bylo mrtvé. Možná si to všechno jenom představoval a nic z toho se nestalo. Tak to však nemohlo být, protože to napadlo jeho přátele. Jeho jistota, že nerozsekal svého otce, se začala rozplývat.

Dojedli v tichu, Richard přitom rozmýšlel, co může udělat pro Zedda a Slídiče. Nemohl udělat nic. Zedd měl u sebe léky, ale pouze on věděl, jak je užívat. Možná je srazila magie z hranice. Zedd znal taky magii, byl to však pouze on, kdo ji uměl používat.

Richard vyndal jablko a rozkrájel je na čtvrtky, vykrojil jádřinec a polovinu dal Kahlan. Přitáhla se blíže k němu, a když jedla, opírala si hlavu o jeho rameno.

Zeptal se: „Jsi unavená?“

Přikývla a pak se usmála. „A bolí mě i ta místa, o kterých nemohu mluvit.“ Snědla další kousek jablka. „Víš něco o Jižním úkrytu?“

„Když jiní průvodci procházeli Hartlandem, slyšel jsem je o něm mluvit. Podle toho, co říkali, je to místo plné zlodějů a ztracených existencí.“  

„To ale nevypadá na místo, kde by měli ranhojiče.“ Richard neodpověděl. „Co budeme dělat v tom případě?“  

„To nevím, ale jejich stav se zlepší a budou v pořádku.“  

„A co když nebudou?“ naléhala na něj.  

Vyndal z úst jablko a podíval se na ni. „Kahlan, co se mi tím snažíš říci?“

„Říkám, že musíme být připraveni opustit je. Pokračovat sami.“  

„To nemůžeme,“ odpověděl pevným tónem. „Potřebujeme je oba. Pamatuješ si, když mi Zedd dal meč? Řekl, že ode mě chce, abych nás dostal na druhou stranu hraníce. Řekl, že má plán. Neřekl mi, jaký to je plán.“ Podíval se na psy za vodou. „Potřebujeme je,“ řekl ještě jednou.  

Sundávala slupku z kousku jablíčka. „Co kdyby dnes večer zemřeli? Co bychom pak dělali? Museli bychom pokračovat.“

Richard věděl, že ho pozoruje, nepodíval se však na ni. Chápal, jak nutně potřebuje zastavit Rahla. Cítí stejnou naléhavost a nedovolí, aby je něco zastavilo, i kdyby to znamenalo opustit jejich přátele; k tomuto stavu uvažování se ale zatím ještě nedostal. Věděl, že se pouze pokouší získat jistotu v tom, že k tomu má dostatek přesvědčení a dostatek odhodlání. Svému poslání již toho obětovala mnoho a stejně jako on ztratila toho kvůli Rahlovi mnoho. Chtěla vědět, zda je schopen pokračovat za každou cenu, zda je ji schopen vést.

Svíčky jí tlumeně ozařovaly obličej, byl to jen malý kousek světla v temnotách. Odrazy plamenů jí tančily v očích. Věděl, že mu to říká nerada.

„Kahlan, jsem hledač. Chápu břemeno této odpovědnosti. Chci udělat všechno potřebné k zastavení Darkena Rahla. Všechno. Na to můžeš vzít jed. Nechci však lehkomyslně obětovat životy svých přátel. Zatím máme dost skutečných starostí, nevymýšlejme si k tomu ještě další.“  

Déšť kapal ze stromů do vody, dopad kapek se dutě rozléhal tmou. Položila mu ruku na rameno, jako kdyby chtěla říci, že je jí to líto. Věděl, že k lítosti nemá důvod, pokoušela se pouze podívat se pravdě do očí. Přinejmenším jedné z možných pravd. Chtěl jí dodat jistotu.

„Když jim nebude lépe,“ řekl a díval se jí do očí, „a pokud nalezneme bezpečné místo, na kterém bychom je mohli nechat, u někoho důvěryhodného, uděláme to a budeme pokračovat.“  

Přikývla. „To jsem měla na mysli.“

„Vím.“ Dojedl jablko. „Proč si nepospíš? Budu mít hlídku.“  

„Nemohla bych spát,“ řekla a ukázala hlavou na srdcové psy, „když nás tak pozorují. Nebo když jsou všude kolem hadi.“  

Richard se na ni usmál, „Tak dobře. Co kdybys mi tedy pomohla postavit nosítka, která budou tahat koně? Tak budeme moci ráno odsud odejít ihned poté, co zmizí psi.“

Opětovala jeho úsměv a vstala. Richard si vybral u Slídiče zlověstně vypadající válečnou sekyru a zjistil, že je stejně dobrá na dřevo jako na maso a kosti. Nebyl si úplně jistý, zda by Slídič souhlasil s tím, aby se jedna z jeho nejcennějších zbraní používala tímto způsobem; vlastně si uvědomoval docela dobře, že by s tím nesouhlasil. Sám pro sebe se usmál. Nemohl se dočkat, až mu to bude vyprávět. V duchu si představoval, jak jeho velký přítel nesouhlasně svraští čelo. Je jasné, že Slídič bude muset tento příběh s každým dalším vyprávěním trochu přikrášlit. Pro Slídiče byl příběh bez přikrášlení jako maso bez omáčky, stejně suchý a nezáživný.

Říkal si, že se jeho přátelé musejí uzdravit. Zkrátka musejí. Neunesl by to, kdyby zemřeli.

Trvalo několik hodin, než byli hotovi. Kahlan se držela blízko něj, jelikož se bála hadů. Srdcoví psi je celou tu dobu pozorovali. Chvíli si Richard myslel, že použije Slídičův samostříl, aby dostal některého ze psů, nakonec se však rozhodl proti tomu. Slídič by se zlobil, že nesmyslně plýtvá vzácnými střelami. Psi je nemohli dostat a s příchodem světla odejdou.

Když byli hotoví, zkontrolovali své přátele a opět si spolu sedli ke svíčkám. Věděl, že Kahlan je unavená - on sám sotva udržel oči otevřené - ona se však ani teď nechtěla uložit ke spánku. Nechal ji tedy, aby se o něj opřela. V okamžiku se její dech zpomalil a usnula. Byl to přerušovaný spánek a viděl na ní, že má zlé sny. Když začala mumlat a trhat sebou, tak ji vzbudil. Dýchala rychle a málem plakala.

„Noční můry?“ zeptal se, a aby ji uklidnil, hladil jí vlasy klouby prstů.  

Kahlan přikývla. „Zdálo se mi o té věci z hranice, která se mi omotala kolem nohou. Zdálo se mi, že to byl velký had.“

Richard ji objal kolem ramen a pevně přitiskl k sobě. Nenamítala proti tomu nic. Skrčila však kolena a objala je rukama, když se k němu tulila. Měl obavu, že by mohla uslyšet bušení jeho srdce. Pokud ho slyšela, tak nic neříkala a velmi rychle opět usnula. Naslouchal jejímu dechu, žábám a dešti. Spokojeně spala. Sevřel ruku kolem zubu pod košilí. Pozoroval srdcové psy a oni pozorovali jeho.

Vzbudila se nad ránem, když ještě byla tma. Richard byl tak unavený, že jej bolela hlava. Kahlan na něj naléhala, aby si lehl a chvíli si pospal, zatímco ona bude držet hlídku. Nechtělo se mu, chtěl ji dále držet v náručí, byl však příliš ospalý na to, aby se dohadoval.

Když jím jemně zatřásla, aby se probudil, bylo už ráno. Slabé šedivé světlo se prodíralo tmavou zelení močálu a hustou mlhou, ve které se svět zdál malý a těsný. Voda kolem nich vypadala, jako kdyby se v ní macerovaly hnijící rostliny. Byla to tekutina, která se občas zavlnila neviditelným životem pod hladinou. Černé oči, které nemžikaly, vyčuhovaly ze žabince a pozorovaly je.

„Srdcoví psi jsou pryč,“ řekla. Vypadala více suchá než v noci. 

„Jak dlouho?“ zeptal se a mnul si strnulé paže. 

„Odešli před dvaceti minutami nebo před půl hodinou. Když se rozednilo, najednou v mžiku zmizeli.“  

Kahlan mu podala hrnek horkého čaje. Richard se na ni tázavě podíval.

Usmála se. „Držela jsem ho nad svíčkou, až byla voda horká.“

Byl překvapen její vynalézavostí. Podala mu kousek sušeného ovoce a sama taky něco pojedla. Zpozoroval válečnou sekyru, jak se jí opírá o nohu, a pomyslel si, že ona opravdu ví, jak držet hlídku.

Ještě stále jemně pršelo. Z druhé strany močálu se ostře ozývali neznámí ptáci rychlými chraptivými výkřiky a jiní ptáci jim v dálce odpovídali. Hmyz se vznášel těsně nad hladinou a občas bylo slyšet neviditelné zašplouchání.

„Jsou vidět nějaké změny u Zedda nebo u Slídiče?“ zeptal se. 

Zdálo se, že se jí nechce odpovědět. „Zedd má pomalejší dech.“

Richard k němu rychle zašel a zkontroloval ho. Zdálo se, že Zedd už nežije. Obličej měl propadlý a šedivý. Přiložil ucho k hrudi starce a zjistil, že mu srdce tluče normálně, že dýchá pomaleji a že jeho kůže je studená a lepkavá.

Řekl: „Myslím, že teď už jsme bezpeční před srdcovými psy. Měli bychom vyrazit a zjistit, zda se nám povede nalézt nějakou pomoc.“

Richard o ní věděl, že se bojí hadů - on se bál taky a řekl jí to. Nedovolila, aby to bránilo tomu, co musejí udělat. Věřila tomu, když jí řekl, že hadi se nepřiblíží k meči, a brodila se bez zaváhání vodou, když jí řekl, aby šla. Museli vodu přejít nadvakrát, jednou se Zeddem a Slídičem a podruhé proto, aby přenesli části nosítek, které šlo používat pouze na suché zemi.

Žerdi připevnili ke koním, nosítka však zatím používat nemohli, neboť změť kořenů na stezce v močálu by dělala jízdu příliš kodrcavou. Budou muset počkat, až budou na lepším podkladu, když se dostanou ven z močálu.

Až uprostřed dopoledne se dostali na lepší cestu. Zastavili se pouze k tomu, aby své dva postižené přátele uložili do nosítek a zabalili je do přikrývek a nepromokavého plátna. Richard byl potěšen tím, že konstrukce se žerděmi dobře funguje, že je vůbec nezpomaluje a že bláto jím hezky pomáhá klouzat po cestě. Oba měli oběd na koních, navzájem si podávali jídlo, jak jeli vedle sebe. Zastavovali se pouze k tomu, aby zkontrolovali stav Zedda a Slídiče, a pak se opět vydávali do deště.

*****

Před příchodem noci se dostali do Jižního úkrytu. Město nebylo ničím jiným než hromadou zchátralých stavení rozházených mezi duby a buky. Vypadalo to téměř tak, jako kdyby se chtěla distancovat od silnice, od dotazů, od počestných pohledů. Žádné ze stavení nevypadalo na to, že by někdy vidělo barvu. Některá z nich byla vyspravena plechem, který ve vytrvalém dešti bubnoval. Uprostřed domů se nacházelo skladiště a hned vedle něj byla jednopatrová budova. Neobratně vyvedený štít ji prohlašoval za hospodu, neuváděl však její jméno. Žluté světlo lamp přicházející z oken v přízemí bylo jedinou barvou, která se lišila od šedivosti dne i budovy. Hromady odpadků se opile opíraly o zdi budovy a vedlejší dům se ze sympatie s hromadou odpadků nakláněl taky.

„Drž se těsně u mě,“ řekl Richard, když sesedli z koní. „Zdejší muži jsou nebezpeční,“  

Kahlan se koutkem úst podivně usmála. „Jsem na ten typ zvyklá.“

Richard přemýšlel, co tím myslela, ale nevyptával se.

Když vešli do dveří, tak všechen hovor umlkl a všechny obličeje se k nim otočily. Hospoda vypadala tak, jak Richard očekával. Petrolejové lampy osvětlovaly místnost naplněnou oblaky čpavého kouře z dýmek. Nepravidelně rozmístěné stoly byly neohoblované, některé z nich byly vlastně pouhé desky položené na sudech. Nebyly tam žádné židle, pouze lavice. Nalevo byly zavřené dveře, které asi vedly do kuchyně. Napravo, ve stínu, bylo schodiště bez zábradlí, které vedlo k pokojům pro hosty. Podlaha, na které bylo vidět stezky prošlapané smetím, byla pokrytá tmavými skvrnami a kaňkami.

Muži, to byl samý zálesák, pocestný a problém. Mnozí měli nepěstované plnovousy. Mnozí byli velcí. Místnost páchla pivem, kouřem a potem.

Kahlan, vzpřímená a hrdá, stála vedle něj. Nebyla člověkem, který by se nechal jen tak zastrašit. Richard přemýšlel, že by přece jenom mohla být trochu vystrašená. Vyjímala se mezi tou chátrou jako zlatý prsten na žebrákovi. Její držení těla ještě zvětšovalo problém.

Když dozadu přehodila kapuci svého pláště, všude se objevily široké úsměvy, které odhalovaly množství zkažených nebo chybějících zubů. Hladové výrazy v očích mužů se neshodovaly s jejich úsměvy. Richard si přál, aby byl Slídič vzhůru.

S nepříliš dobrým pocitem si uvědomil, že se schyluje k potížím.

Robustní chlap přišel k nim a zastavil se. Měl na sobě košili bez rukávů a zástěru, která vypadala tak, že nikdy nebyla bílá. Temeno jeho lesklé vyholené hlavy odráželo světlo lamp a kudrnaté chlupy na jeho silných pažích vypadaly, že chtějí soutěžit s jeho plnovousem. Utřel si ruce do špinavého hadru, který si pak přehodil přes rameno.

„Mohu vám něčím posloužit?“ zeptal se muž chraptivým hlasem. Jazykem převaloval v ústech párátko a čekal. 

Pohledem a tónem vlastního hlasu Richard upozornil muže, že nesnese žádné potíže. „Je v tomto městě ranhojič?“

Hospodský uhnul pohledem ke Kahlan a pak se opět podíval na Richarda. „Není.“

Richard si všiml, že tento muž má na rozdíl od ostatních v očích normální výraz, když se dívá na Kahlan. To mu řeklo něco důležitého. „Pak bychom si přáli pokoj.“ Ztišil hlas. „Venku máme dva přátele, kteří jsou zranění.“

Muž vytáhl párátko z úst a založil si ruce. „Nepotřebuji žádné potíže.“

„Ani já,“ řekl Richard s předstíranou zlobou.  

Plešatý muž si prohlédl Richarda odshora dolů, jeho oči se na okamžik zachytily na meči. Ruce měl ještě založené, když si o Richardovi dělal úsudek. „Kolik pokojů potřebujete? Mám dost plno.“

„Jeden bude úplně stačit.“  

Uprostřed místnosti se postavil obrovitý muž. Z hřívy dlouhých nečesaných rudých vlasů se díval zlýma očima, posazenýma příliš u sebe. Předek jeho hustého vousu byl mokrý od piva. Přes jedno rameno měl přehozenou vlčí kůži. Ruka mu spočívala na rukojeti dlouhého nože.

„Chlapče, ty máš ale draze vypadající děvku,“ řekl rudovlasý muž. „Nepředpokládám, že ti bude vadit, když přijdeme do tvého pokoje a trochu si ji podáme?“  

Richard se upřeně podíval muži do očí. Věděl, že to byla výzva, která mohla být srovnaná pouze krví. Jeho oči se nehýbaly. Jeho ruka se ale pohybovala - pomalu - k meči. Začala v něm tepat zuřivost a byla plně vzhůru ještě dříve, než se jeho prsty dotkly jilce.

Toto je den, kdy bude muset zabíjet jiné lidi.

Mnoho jiných lidí.

Richardova dlaň se sevřela kolem jilce pokrytého zlatým drátem, až mu zbělaly klouby prstů. Kahlan jej neustále tahala za rukáv paže s mečem. Potichu říkala jeho jméno s důrazem na konci, jak to kdysi dělávala jeho máma, když ho varovala, aby něco nedělal. Úkradkem se na ni podíval. Atraktivně se usmívala na rudovlasého muže.

„Vy jste to všichni špatně pochopili,“ řekla hrdelním hlasem. „Vězte, že mám dnes volno. Pro tuto noc jsem si najala já jeho.“ Plácla Richarda po zadku. Byla to pořádná rána. Překvapilo ho to natolik, že znehybněl. Olízla si vrchní ret, jak se dívala na rudovlasého muže. „Pokud si však své peníze pořádně neodpracuje, ty budeš první, kterého zavolám, aby vyplnil mezeru.“ Chlípně se usmála.  

Na chvíli se rozhostilo naprosté ticho. Richard vší silou vzdoroval nutkám vytasit meč. Zadržoval dech a pozoroval, kterým směrem se věci vyvinou. Kahlan se nadále usmívala způsobem, který jeho zlost ještě zvětšoval.

Život a smrt se navzájem měřily v očích rudovlasého muže. Nikdo se nehýbal. Pak široký úsměv přepůlil jeho obličej a on zařval smíchy. Všichni ostatní začali hulákat, pokřikovat a smát se. Muž se posadil a ostatní začali opět mluvit, Richarda a Kahlan už ignorovali. Richard si oddechl. Hospodský se k nim opět otočil. Uznale se usmál na Kahlan.

„Děkuji vám, paní. Jsem rád, že vaše hlava je rychlejší než ruka vašeho přítele. Toto místo vám nemusí připadat nějak zvláštní, je však moje a vy jste se zasloužila, že zůstalo celé.“  

„Děkuji,“ řekla Kahlan. „Máte pro nás pokoj?“  

Hospodský si opět vložil párátko do koutku úst. „Je tam jeden v patře, na konci haly napravo. Je jediný, který má na dveřích západku.“

„Máme venku dva přátele,“ řekl Richard. „Hodila by se mi nějaká pomoc, abych je tam nahoru dostal.“  

Muž ukázal hlavou na místnost plnou lidí. „Nebylo by dobré, aby hromada chlapů viděla, že vás zatěžují zranění společníci. Vy dva jděte nahoru do pokoje, přesně tak, jak to očekávají. Můj syn je v kuchyni. Vyneseme vaše přátele zadním schodištěm, takže je nikdo neuvidí.“ Richardovi se ten nápad nelíbil. „Tak mi alespoň trochu důvěřuj, příteli,“ řekl druhý muž tichým hlasem, „nebo ublížíš svým přátelům. Mimochodem, jmenuji se Bill.“

Richard se podíval na Kahlan, její obličej neměl žádný výraz. Podíval se opět na hostinského. Muž byl houževnatý, otrlý, nevypadal však, že by byl nečestný. Přesto váhal, vždyť byly v sázce životy jeho přátel. Snažil se, aby jeho hlas nezněl až tak výhružně, jaký měl pocit.

„V pořádku, Bille, uděláme, co chceš.“ 

Bill se slabě usmál a přikývl, přitom přesouval párátko v ústech z jedné strany na druhou.

Richard a Kahlan vyšli do pokoje a čekali. Strop byl až nepohodlně nízko. Zeď u postele pro jednoho byla pokryta letitými nánosy plivanců. V protějším rohu byl třínohý stolek a krátká lavice. Jediná petrolejka na stolku vydávala slabé světlo. V místnosti bez oken již nic dalšího nebylo a pokoj vyvolával pocit pustoty. Páchlo v něm zatuchlinou. Richard se procházel pokojem, zatímco Kahlan seděla na posteli, pozorovala ho a vypadala trochu nesvá. Nakonec se u ní zastavil.

„Nemohu uvěřit tomu, cos tam dole prováděla.“ 

Vstala a zahleděla se mu do očí. „Záleží na výsledku, Richarde. Kdybych tě nechala udělat to, co jsi chtěl, tvůj život by byl ve velkém nebezpečí. Kvůli něčemu nepodstatnému.“

„Ti muži si však myslí...“ 

„Tobě záleží na tom, co si ti muži myslí?“ 

„Ne... ale...“ Cítil, jak mu rudne obličej. 

„Přísahala jsem, že život hledače budu chránit svým vlastním životem. Udělala bych cokoliv, co by tě ochránilo.“ Významně se na něj podívala a povytáhla obočí. „Cokoliv.“  

Bezmocně se pokoušel vymyslet, jak by slovy vyjádřil, jak je rozzloben, aby to však nevypadalo, že se zlobí na ni. Byl předtím na pokraji konfliktu, který mohl přinést smrt. Mohlo ho vyvolat jedno nevhodné slovo. Bylo mučivě obtížné z tohoto konfliktu vycouvat. Ještě stále cítil krev bušící neovladatelnou touhou po zabíjení. Těžko se dalo porozumět způsobu, kterým zlost palčivou touhou deformovala jeho logické uvažování, ještě méně jí to mohl vysvětlit. Pohled do jejích zelených očí ho uklidňoval a ochlazoval jeho zlost.

„Richarde, musíš myslet na to, na co myslet máš.“ 

„Co tím myslíš?“ 

„Myslím tím na Darkena Rahla. Tvá mysl se má soustřeďovat na něj. Ti muži dole jsou pro nás bezvýznamní. Musíme se jenom kolem nich dostat, to je vše. Nic jiného. Zbytečné na ně nemysli. Je to zbytečné. Věnuj svou energii našemu poslání.“  

Vydechl a přikývl. „Máš pravdu. Promiň mi to. Dnes večer jsi se zachovala statečně. Až tak statečně, že se mi to nelíbilo.“

Objala ho, položila mu hlavu na prsa a pomalu se k němu přitiskla. Ozvalo se tiché zaklepání. Poté, co se přesvědčil, že to je Bill, Richard otevřel dveře. Hospodský se synem nesli Slídiče a opatrně jej položili na podlahu. Když hostinského syn, vytáhlý mladík, uviděl Kahlan, okamžitě a beznadějně se do ní zamiloval. Richard sice chápal jeho pocity, nelíbily se mu však.

Bill napřáhl svůj palec. „To je můj syn Randy.“ Randy byl v transu a hltal Kahlan svým pohledem. Bill se otočil k Richardovi, utíral si přitom temeno hadrem, který měl přehozený přes rameno. Ještě stále měl v ústech párátko.

„Neřekl jsi mi, že tvým přítelem je Dell Brandstone.“  

V Richardovi vzplála opatrnost. „A to je problém?“

Bill se usmál. „Ne pro mě. Měl jsem s hraničářem nějaké rozepře, je to však spravedlivý chlap. Nedělá mi potíže. Někdy tady bydlí, když pracuje v okolí. Chlapi zdola by ho ale mohli roztrhat na kousky, kdyby věděli, že je tady nahoře.“

„Měli by to zkusit,“ opravil jej Richard.  

Úsměv zvedl koutky Billových úst. „Přineseme toho druhého.“

Když odešli, Richard dal Kahlan dva stříbrňáky. „Když se vrátí, dej jeden klukovi. Ať zavede koně do stáje a postará se o ně. Řekni mu, že když je bude celou noc strážit a bude je mít pro nás za úsvitu připravené, tak mu přidáš ještě jeden.“ „Proč si myslíš, že to udělá?“

Richard se krátce zasmál, „Nestarej se, on to udělá, když ho požádáš. Jen se u toho usmívej.“

Bill se vrátil a měl Zedda ve svých silných pažích. Randy šel za ním a nesl většinu jejich zavazadel. Bili jemně položil Zedda na podlahu vedle Slídiče. Podíval se na Richarda zpod kudrnatého obočí, pak se otočil ke svému synovi.

„Randy, přines této mladé dámě umyvadlo a džbán vody. A ručník. Čistý ručník. Asi se bude chtít umýt.“  

Randy pozadu vyšel z místnosti, u toho se usmíval a klopýtal. Bill ho pozoroval, jak odchází, a pak se obrátil k Richardovi a upřeně se na něj podíval. Z úst vyndal párátko.

„Ti dva jsou ve špatném stavu. Nebudu se tě vyptávat, co se jim stalo, protože inteligentní člověk by mi to neřekl. Myslím si, že jsi inteligentní člověk. Nemáme tady ranhojiče, existuje však někdo, kdo by mohl pomoci. Je to žena jménem Adie. Říkají jí kostní žena. Většina lidí se jí bojí. Ti chlapi zespoda se k jejímu domu nepřiblíží.“  

Richard si vzpomněl, jak Slídič říkal, že kostní žena je jeho přítelkyní. Zamračil se. „Proč?“

Bill vrhl pohled na Kahlan, pak se podíval na Richarda a přivřel oči. „Protože jsou pověrčiví. Jednak si myslí, že přináší smůlu, jednak proto, že bydlí blízko hranice. Říkají, že lidé, kteří se jí nelíbí, mají zlozvyk umírat. Pochopte, neříkám, že to je pravda. Já tomu nevěřím. Myslím, že se to všechno vylíhlo jenom v jejich hlavách. Není ranhojičkou, znám však lidi, kterým pomohla. Možná dokáže pomoci vašim přátelům. Přinejmenším doufejte, že jim pomůže, protože bez pomoci už dlouho nevydrží.“

Richard si prsty prohrábl vlasy. „Jak nalezneme tu kostní ženu?“

„Dejte se doleva po stezce před stájemi. Je to asi čtyřhodinová jízda.“ 

Richard se zeptal: „A proč nám pomáháš?“

Bill se usmál a založil si své svalnaté paže na hrudi. „Řekněme, že pomáhám hraničáři. Udržuje v patřičných mezích některé z mých zákazníků a hraničáři pro mě představují i nějaké peníze od vlády, když sem služebně přicházejí a když si kupují něco z mého skladu zásob. Pokud to přežije, tak mu určitě nezapomeň říci, že jsem to byl já, kdo pomáhal při záchraně jeho života.“ Spokojeně se usmál. „To ho pořádně rozčilí.“

Richard se zasmál. Chápal, co tím chce Bill říci. Slídič nesnášel, když mu někdo pomáhal. Bill opravdu Slídiče znal. „Nepochybně mu řeknu, žes mu zachránil život.“ Vypadalo to, že hospodský má radost. „Jelikož kostní žena žije sama až u hranice a chci ji požádat o pomoc, myslím si, že by to nebyl špatný nápad, kdybych jí něco přinesl. Můžeš pro ni připravit nějaké zásoby?“

„Jistě. Jsem oficiální dodavatel, platí mi to z Hartlandu.  Přirozeně,  ta zlodějská rada z toho většinu dostane zpět v daních. Mohu to zapsat do účetní knihy s vládou, pokud jste tady služebně.“  

„Ano, to jsme.“  

Randy se vrátil s umyvadlem, vodou a ručníkem. Kahlan mu do dlaně položila stříbrňák a požádala ho, aby se postaral o koně. Podíval se na otce, zda souhlasí. Bill přikývl.

„Jen mi řekněte, který kůň je váš, budu o něj obzvlášť pečovat,“ řekl Randy se širokým úsměvem. 

Kahlan se na něj taky usmála. „Všechny jsou moje. Postarej se o všechny, závisí na nich můj život.“

Randyho obličej zvážněl. „Můžete se na mě spolehnout.“ Nevěděl, co má dělat s rukama, tak je nakonec zastrčil do kapes. „Nikoho k nim nepustím.“ Šel pozpátku ke dveřím, a když z něj byla vidět pouze hlava, dodal: „Chtěl bych, abyste věděla, že nevěřím ani slovo z toho, co ti chlapi dole o vás povídají. Řekl jsem jim to.“

Kahlan se proti své vůli zasmála. „Děkuji ti, nechtěla bych však, aby ses kvůli mně vystavoval nebezpečí. Prosím tě, vyhýbej se těm lidem. A neříkej jim, že jsi se mnou mluvil, mohlo by je to povzbudit.“

Randy se zašklebil, přikývl a odešel. Bill zakoulel očima a s úsměvem se otočil ke Kahlan.

„Neměla bys náhodou v úmyslu zůstat tady a vzít si kluka? Udělalo by mu dobře, kdyby měl ženu.“  

Zvláštní panický výraz se mihl v Kahlaniných očích. Sedla si na postel a dívala se do země.

„Děvenko, to jenom žertuji,“ řekl omluvně Bill. Otočil se opět k Richardovi.  

„Donesu vám dvěma večeři. Maso a vařené brambory.“  

Richard se podezřívavě zeptal: „Maso?“

Bill se spokojeně zasmál. „Neměj starosti. Neodvážil bych se těm lidem servírovat špatné maso. Mohl bych přijít o hlavu.“

Za pár minut se vrátil a položil dva kouřící talíře na stolek.

„Děkuji ti za pomoc,“ řekl Richard. 

Bill povytáhl obočí. „Neboj se, všechno vyúčtuji. Ráno přinesu knihu, abys ji podepsal. Bude někdo v Hartlandu znát tvůj podpis?“

Richard se usmál. „Myslím si, že ano. Jmenuji se Richard Cypher. Můj bratr je prvním radním.“

Bili sebou překvapením trhl, otřáslo to jím. „Promiňte. Tedy ne to, že váš bratr je prvním radním, promiňte mi, že jsem to nevěděl. Chci tím říci, že kdybych to věděl, dal bych vám lepší ubytování. Můžete bydlet v mém domě. Není to nic zvláštního, je to vsak lepší než toto. Hned vám tam přenesu věci...“

„Bille, to je v pořádku.“ Richard přistoupil k muži a položil mu ruku na záda, aby jej uklidnil. Hospodský náhle vypadal méně divoký. „Prvním radním je můj bratr, ne já. Pokoj je v pořádku. Všechno je v pořádku.“   

„Opravdu? Všechno? Nechcete sem poslat vojáky, je to tak?“  

„Opravdu jsi nám velmi pomohl. Já nemám nic společného s armádou.“  

Bili nevypadal přesvědčen. „Cestujete s velitelem hraničářů.“

Richard se vřele usmál. „Je už mnoho let mým přítelem. Ten stařec taky. Jsou to mí přátelé, to je všechno.“

Billovi zazářily oči. „Tedy když je to pravda, mohl bych přidat pár pokojů do záznamu v účetní knize? Aby to vypadalo, že jste všichni nebyli v jednom.“

Richard se dále usmíval a poplácal muže po zádech. „To by nebylo správné. Pod to bych se nepodepsal.“

Bill si oddechl a zašklebil se. „Opravdu jste Slídičovým přítelem.“ Sám sobě si přitakal. „Teď mu věřím. Toho chlapa jsem nedokázal po celou dobu, co ho znám, přimět k tomu, aby mi zlepšil záznamy v účetní knize.“

Richard položil mužovi do dlaně trochu stříbra. „Toto však není nesprávné. Vážím si toho, co pro nás děláš. Vážil bych si taky toho, kdybys dnes večer ředil pivo. Opilí lidé velmi lehce umírají.“ Bill se chápavě usmál. Pak Richard dodal: „Máš nebezpečné zákazníky.“

Muž se díval do Richardových očí, podíval se na Kahlan a opět na něj. „Dnes večer mám,“ souhlasil.

Richard se na něj upřeně podíval. „Když dnes v noci projde někdo těmi dveřmi, tak jej zabiji a nebudu se na nic ptát.“

Bill se na něj dlouho díval. „Udělám, co mohu, aby se to nestalo. I kdybych musel rozbít pár hlav.“ Šel ke dveřím. „Snězte večeři, než vystydne. A postarejte se o svou paní, na krku jí sedí dobrá hlava.“ Otočil se ke Kahlan a zamrkal. „A je taky hezká.“

 „Ještě něco, Bille. Hranice slábne. Za pár týdnů se zhroutí. Dej na sebe pozor.“  

Mužova hruď se nadzvedla, jak se zhluboka nadechl. Držel kliku v ruce a dlouho se díval Richardovi do očí. „Myslím si, že radní jmenovali za prvního radního nesprávného z bratrů. Radními se však lidé nestávají proto, že by si dělali starosti z toho, zda konají správně. Přijdu vás vyzvednout ráno po východu slunce, když bude bezpečno.“

Jen co odešel, Richard a Kahlan si sedli těsně vedle sebe na malou lavici a dali se do jídla. Jejich pokoj byl u zadní zdi budovy, muži ve výčepu byli vpředu, takže v něm bylo větší ticho, než si Richard představoval. Všechno, co mohli slyšet od shromážděných lidí, byl pouze tlumený šum. Jídlo bylo lepší, než Richard očekával. Možná to bylo i tím, že umíral hlady. Postel se mu zdála být nádhernou, protože byl na smrt unavený. Kahlan si toho všimla.

„Včera v noci jsi měl pouze hodinu nebo dvě spánku. Budu mít první hlídku. Kdyby se muži zezdola rozhodli přijít sem, bude to až později, když si dodají odvahy. Bylo by lepší, abys byl odpočatý, kdyby přišli.“  

„Je lehčí zabíjet lidi, když si pořádně odpočineš?“  

Okamžitě ho zamrzelo, že zareagoval tímto způsobem. Nechtěl, aby to znělo až tak drsně. Uvědomil si, že svou vidličku drží, jako kdyby to byl meč.

„Je mi to líto, Richarde. Nemyslela jsem to tak. Pouze nechci, aby tě někdo zranil. Když budeš příliš unavený, nebudeš schopen ubránit ani sebe. Bojím se o tebe.“  

Honila vidličkou brambor po talíři. Její hlas byl pouhým šepotem. „Je mi tak strašně líto, že jsi byl zatažen do této šlamastyky. Nechci, abys musel zabíjet lidi. Nechtěla jsem, abys musel zabíjet ty lidi v přízemí. To je další důvod, proč jsem to udělala. Udělala jsem to proto, abys je nemusel zabíjet.“

Prohlížel si ji, ona se upřeně dívala do talíře. Bolelo ho srdce, když v jejím obličeji viděl bolest. Škádlivě do ní bouchnul ramenem.

„Této cesty bych se za nic na světě nevzdal. Umožňuje mi být s kamarádkou.“ Podívala se na něj koutkem oka a on se usmál.  

Opětovala mu úsměv a na okamžik si opřela hlavu o jeho paži, pak dojedla brambor. Její úsměv ho zahřál.

„Proč jsi chtěl, abych požádala toho kluka, aby se postaral o koně?“  

„Jedná se o výsledek. Sama jsi říkala, že to je nejdůležitější. Ubohý kluk je do tebe beznadějně zamilovaný. Protože jsi ho o to požádala ty, bude koně hlídat lépe, než bychom to dokázali my.“ Nevěřícně se na něj podívala. Ujistil ji: „Ty na muže působíš tímto způsobem.“   

Její úsměv trochu pohasl a začala vypadat znepokojeně. Richard uviděl, že se příliš přiblížil k jejímu tajemství, tak už nic neříkal. Když dojedli, přistoupila k umyvadlu, namočila do vody růžek ručníku a šla k Zeddovi. Něžně mu otřela obličej a pak se podívala na Richarda.

„Je na tom stejně, nezhoršuje se to. Richarde, prosím tě, dovol mi mít první hlídku a trochu se prospi.“ Přikývl, svalil se na postel a v mžiku spal. Někdy nad ránem ho vzbudila, aby hlídal on. Když usnula, omyl si obličej studenou vodou a pokoušel se probrat. Pak si sedl na lavici, opíral se o zeď a sledoval, zda se neobjevuje sebemenší náznak potíží. Cucal kousek křížaly a pokoušel se tím odstranit pachuť z úst.  

Hodinu před východem slunce někdo naléhavě zaklepal na dveře.

„Richarde?“ zavolal tlumený hlas, „To jsem já, Bill. Otevři dveře, máme potíže.“ 

Kapitola šestnáctá

Kahlan vyskočila z postele a vytírala si spánek z očí, když Richard odsouval závoru na dveřích. Vytáhla svůj nůž. Bill, který prudce dýchal, se vmáčkl dovnitř a svými zády dveře zavřel. Čelo měl poseto kapičkami potu.

„Co je? Co se stalo?“ vyptával se Richard. 

„Všechno bylo docela klidné,“ Bill polkl a sotva popadal dech. „Před chvílí se ale jako ze vzduchu objevili dva chlapíci. Mužové jsou to velcí, s tlustými krky a světlými vlasy. Dobře vypadají. Jsou po zuby ozbrojeni. Ten typ mužů, kterým není radno se dívat do očí.“ Několikrát se zhluboka nadechl.  

Richard se úkradkem podíval Kahlan do očí. Nebylo pochyb, co jsou to za lidi. Potíže způsobené čarodějem, na které narazilo komando, nebyly zjevně dostatečně velké.

Richard se zeptal: „Dva? Jsi si jist, že jich nebylo více?“

„Viděl jsem vcházet dva, a bylo jich dost.“ Billovy vykulené oči ho pozorovaly zpod kudrnatého obočí. „Jeden byl dosti slušně zrasován, jednu ruku měl v pásce, na druhé paží byly vidět podélné stopy po drápech. Vypadalo to však, že mu to vůbec nevadí. Začali se však vyptávat na ženu a moc to vypadalo tady na tvou paní. Jenomže nemá na sobě bílé šaty, ve kterých ji popisovali. Šli ke schodům, pak vypukla hádka o tom, kdo jí co udělá. Váš rudovlasý přítel skočil na toho s rukou v pásce a prořízl mu hrdlo od ucha k uchu. Ten druhý v okamžiku rozsekal kupu mých zákazníků. Nikdy jsem nic takového neviděl. A pak náhle zmizel, ztratil se jako pára nad hrncem. Všude je plno krve.  

Zbytek chlapů se teď dole dohaduje, kdo bude první, co...“ Podíval se na Kahlan a nic už dál neříkal. Utřel si čelo hřbetem ruky. „Randy přivádí koně k zadnímu východu, musíte ihned odejít. Jděte za Adie. Slunce vyjde za hodinu, psi jsou daleko dvě hodiny, takže budete v pořádku, pokud se neopozdíte.“

Richard uchopil Slídičovy nohy, Bill jej vzal za ramena. Řekl Kahlan, ať zavře dveře na závoru a sbalí jejich věci. Se Slídičem v rukou namáhavě sešli po zadních schodech do tmy a deště. Světlo lamp, přicházející z oken, se odráželo v loužích a zdůrazňovalo žlutými obrysy mokré, černé siluety koní. Randy je čekal, držel koně a vypadal nervózně. Položili Slídiče do nosítek a vyběhli co nejtišeji nahoru po schodech. Bill vzal Zedda do náruče, Richard a Kahlan zatím hodili na sebe pláště a popadli tlumoky. Všichni tři spěchali dolů po schodech ke dveřím, první Bill, pak Richard a Kahlan.

Když vyrazili ze dveří, málem klopýtli o Randyho roztaženého na zemi. Richard vzhlédl přesně v tom okamžiku, ve kterém se na něj vrhal rudovlasý muž. Odskočil a sotva se stačil vyhnout rozmáchlé paží s nožem. Muž se obličejem svalil do bláta. S překvapující rychlostí se dostal na kolena. Měl zuřivý výraz, ale ztuhl, protože špička meče byla pouze pár centimetrů od jeho nosu. Muž se zlostnýma černýma očima podíval nahoru. Z jeho rozcuchaných vlasů stékala voda a bláto. Richard pootočil meč o devadesát stupňů a muže plochou čepelí pořádně praštil do hlavy. Ten se bezvládně zhroutil na hromadu.

Bill položil Zedda do nosítek, Kahlan ve stejnou dobu obracela Randyho. Jedno oko měl tak nateklé, že přes něj nemohl vidět. Déšť se mu rozléval po obličeji. Zasténal. Když uviděl svým dobrým okem Kahlan, zašklebil se. S ulehčením, že není vážněji zraněn, jej krátce objala a pomohla mu vstát.

„Znenadání se na mě vrhl,“ řekl Randy omluvně. „Je mi to líto.“ 

„Jsi statečný mladý muž. Není tady nic, co by ti mělo být líto. Děkuji ti, že jsi nám pomohl.“ Otočila se k Billovi. „Tobě taky.“  

Bill se usmál a přikývl. Rychle přehodili přes Zedda a Slídiče přikrývky a nepromokavé plátno, pak naložili tlumoky. Bill jim řekl, že zásoby pro Adie jsou již naloženy na Slídičově koni. Richard a Kahlan nasedli na své koně. Hodila stříbrňák Randy mu.

„Platba při dodání, jak jsem slíbila,“ řekla mu. Zachytil minci a zeširoka se usmál.  

Richard se sklonil z koně, podal ruku Randymu a upřímně mu poděkoval. Pak důrazně ukázal prstem na Billa. „Od tebe chci, abys všechno připsal na účet. Včetně celé škody, tvého času a námahy, dopiš tam i označení hrobů. Chci, abys tam dal taky odměnu za záchranu našich životů. Pokud by rada nechtěla schválit úhradu, řekni jim, že jsi zachránil život bratra prvního radního a že Richard Cypher řekl, že když nezaplatí, že si osobně přijde pro hlavu člověka, který za to bude odpovědný. Že ji pak nabodnu na kopí a zapíchnu do trávy před domem svého bratra!“

Bill přikývl a zasmál se, že přehlušil zvuk deště. Richard přitáhl otěže, aby udržel koně na místě, protože nervózně tančil, chtěl už totiž vyrazit. Ukázal dolů na bezvědomého muže v blátě. Byl rozzuřen.

„Jediný důvod, proč jsem toho muže nezabil, je ten, že on zabil muže ještě horšího a tím nevědomky zachránil Kahlan život. Je však vinen vraždou, úmyslem vraždit a úmyslem znásilňovat. Doporučuji ho pověsit, dříve než přijde k sobě.“  

Bill se na něj podíval tvrdým pohledem. „Jako by se stalo.“

„Nezapomeň na to, co jsem řekl o hranici. Blíží se potíže. Dej na sebe pozor.“  

Bill se díval Richardovi do očí, když pokládal chlupatou paži synovi kolem ramen. „Nezapomeneme.“ Slabý úsměv zvedl konečky jeho úst. „Ať žije hledač.“

Richard se na něj překvapeně podíval a pak se zasmál. Smích částečně uhasil oheň jeho zuřivosti. „Když jsem tě poprvé uviděl,“ řekl Richard, „pomyslel jsem si, že jsi ne zcela počestný muž. Zjišťuji, že jsem se mýlil.“

Richard a Kahlan si přehodili přes hlavy kapuce a pobídli své koně do temného deště směrem ke kostní ženě.

*****

Déšť rychle skryl světla Jižního úkrytu a donutil pocestné, aby se tápavě propracovávali tmou. Slídičovi koně si opatrně vybírali, kudy půjdou po stezce. Hraničáři je cvičili pro takové úkoly, takže se v těchto nepříznivých podmínkách cítili dobře. Úsvit bez přestání bojoval o to, aby novému dni přinesl světlo. I poté, co Richard věděl, že slunce již vyšlo, svět ještě stále visel v polosvětle mezi dnem a nocí. Ráno existovalo pouze v náznacích. Déšť pomáhal ochlazovat jeho palčivou zlost.

Richard a Kahlan věděli, že poslední člen komanda se potuluje někde kolem, takže každý náznak pohybu pozorovali jako potenciální hrozbu. Věděli, že se dříve nebo později na ně vrhne. Nejistota z toho, kdy se to stane, jim narušovala soustředění. Obavy z toho, co řekl Bill, totiž že Zedd a Slídič už dlouho nevydrží, nahlodávala jeho ducha. Pokud by ta žena, Adie, nemohla pomoci, tak nevěděl, co bude dělat. Pokud by nemohla pomoci, oba jeho přátelé zemřou. Nemohl si představit svět bez Zedda. Svět bez jeho triků a pomoci, bez jeho povzbuzování by byl mrtvým světem. Uvědomil si, že se mu svírá hrdlo, když na to myslí. Zedd by mu jistě řekl, ať si nedělá starosti s tím, co bude, ale ať si dělá starosti s tím, co se stalo.

Ale to, co se stalo, vypadalo stejně špatně. Otce mu zavraždili. Darken Rahl byl blízko toho, aby měl všechny schránky. Richardovi dva nejbližší přátelé nebyli daleko smrti. Byl sám se ženou, na které mu záleželo, nemělo mu však na ní záležet. Stále ještě měla před ním tajemství, byla před ním pevně uzamčená.

Richard měl pocit, že Kahlan ve své mysli svádí trvalou bitvu. Někdy, když cítil, že se k ní přibližuje, uviděl v jejích očích bolest a obavu. Zanedlouho budou ve Středozemí, kde lidé vědí, co je zač. Chtěl, aby mu to řekla ona, nechtěl se to dozvědět od někoho neznámého. Když mu to brzy neřekne, bude se jí na to muset zeptat. Ať je to proti jeho přirozenosti, nebo ne, bude to muset udělat.

Byl hluboce zamyšlený, a tak si ani neuvědomil, že jsou na stezce již přes čtyři hodiny. Les do sebe vpíjel déšť. Stromy se nejasně krčily v mlze, mech na jejich kmenech byl živý a svěží. Jak byl zelený a kyprý, bil do očí na kůře stromů a vyjímal se v kulatých kopečcích na zemi. Lišejník na kamenech zářil v mokru jasně žlutou a rezavou barvou. Na některých místech tekla dolů po stezce voda a měnila ji na   dočasný   potůček. Žerdi Zeddových nosítek s cákáním  projížděly vodou,  kamením  a kořeny. Starcova hlava se na nerovnějších úsecích převalovala ze strany na stranu. Jeho nohy byly pouze několik centimetrů nad vodou, když překračovali rozvodněné potoky.

Richard  v nehybném  vzduchu  ucítil  příjemnou vůni dýmu ze spalovaného dřeva. Bylo to březové dřevo. Uvědomil si, že oblast, do které vstoupili, byla nějakým způsobem změněná. Vypadala stejně již celé hodiny, přesto byla jiná. Déšť stékal v tiché uctivosti před lesem. Ze všeho kolem vycházel pocit posvátnosti. Cítil se jako vetřelec, který narušuje poklid nekonečných věků. Chtěl něco říci Kahlan, ale připadalo mu, že mluvení by bylo svatokrádeží. Chápal, proč sem lidé z hospody nechtěli chodit, jejich nečisté charaktery by zde byly znesvěcením.

Dostali se k domu, který tak dobře splýval se svým okolím, že ho u stezky téměř nebylo vidět. Obláčky dřevnatého kouře vystupovaly z komína do mlžného vzduchu. Klády, ze kterých byly zdi, byly prastaré a ošlehané větrem, měly stejnou barvu jako stromy kolem. Jiná byla vlastně jenom půda, na které domek stál. Zdálo se, že dům vyrůstá z podloží lesa a že stromy kolem se nad ním naklánějí jako jeho ochránci.   Střecha  byla  pokrytá  množstvím kapradin. Menší šikmá střecha pokrývala dveře a dvorek, který byl tak malý, že na něm najednou mohli stát tak dva tři lidé. Vepředu bylo čtvercové okno se čtyřmi tabulkami skla, další okno Richard spatřil na boční zdi domku. Ani na jednom z nich nebyly záclony.

Před starým domem byl kousek půdy porostlý kapradím, které se uklánělo a přikyvovalo, když na ně kapala voda ze stromů. Mlžný opar měnil v panující vlhkosti jejich nevýraznou bledou zeleň do jasných odstínů. Úzká stezka se táhla prostředkem kapradin.

Uprostřed kapradin a uprostřed stezky stála vysoká žena. Byla vyšší než Kahlan, nebyla však tak vysoká jako Richard. Měla na sobě jednoduchou hnědou řízu z drsné tkaniny, která byla u krku zdobená červenými a žlutými symboly a ozdobami. Měla jemné a rovné vlasy, částečně černé a částečně šedivé, uprostřed byly rozdělené a zastřižené na úrovni její silné čelisti. Věk nevymazal krásu z jejího ošlehaného obličeje. Opírala se o berlu. Jedna z jejích nohou končila u kotníku. Richard před ní zvolna zastavil koně.

Žena měla úplně bílé oči.

„Já být Adie. Kdo být vy?“ Hlas Adie měl drsné, chraplavé a skřehotavé zabarvení, ze kterého šel Richardovi mráz po zádech.  

„Čtyři přátelé,“ řekl Richard uctivým tónem. Lehký deštík padal s tichým a jemným pleskáním. Čekal. 

Obličej jí pokrývaly jemné vrásky. Vyndala berlu zpod ramene a překřížila ruce na jejím horním konci. Opřela se o ni plnou vahou. Rty ženy jménem Adie se při slabém úsměvu ještě ztenčily.

„Jeden přítel,“ zachraptila. „Tři nebezpeční lidé. Rozhodnu, jestli být přátelé.“ Sama pro sebe si pokývala hlavou.  

Richard a Kahlan se úkosem na sebe podívali. Zpozorněl. Cítil se trochu nepatřičně, když seděl na koni. Připadalo mu, že když s ní mluví z koně, naznačuje to neúctu k ní. Sesedl a Kahlan ho následovala. S otěžemi koně v rukou se postavil před zvíře. Kahlan stála vedle něj.

„Jmenuji se Richard Cypher. Toto je moje kamarádka, Kahlan Amnellová.“  

Žena si prohlížela jeho obličej svýma bílýma očima. Neměl ani potuchy, zda vidí, nevěděl, jak by bylo možné, aby viděla. Otočila se ke Kahlan. Ženin chraptivý hlas řekl Kahlan několik slov vjazyce, kterému nerozuměl. Oči Kahlan byly zahleděny do očí staré ženy, pak před Adie malounko sklonila hlavu.

Byl to pozdrav. Uctivý a podřízený pozdrav. Richard v něm nikde nerozeznal slovo Kahlan  ani Amnellová. Chloupky na zátylku se mu zježily.

Kahlan byla oslovovaná svým titulem.

Byl s Kahlan dostatečně dlouho, aby z jejího postoje, jejích rovných zad a sebevědomě vztyčené hlavy poznal, že si dává pozor. Že to myslí velmi vážně. Kdyby byla kočkou, měla by záda vyklenutá do oblouku a její srst by byla zježena. Obě ženy se navzájem měřily, v tomto okamžiku u žádné z nich věk nerozhodoval. Posuzovaly si navzájem kvality, o kterých nevěděl nic. Toto byla žena, která by jim mohla ublížit, a on věděl, že by ho meč nechránil.

Adie se otočila zpět k Richardovi. „Vyjádři svou potřebu slovy, Richarde Cyphere.“

„Potřebujeme vaši pomoc.“  

Hlava Adie poskočila. „Pravda.“

„Naši dva přátelé jsou zranění. Jeden z nich, Dell Brandstone, mi řekl, že je tvůj přítel.“  

„Pravda,“ řekla opět svým chraptivým hlasem.  

„Jeden muž v Jižním úkrytu nám řekl, že byste jim mohla pomoci. Za vaši pomoc jsme vám přinesli nějaké zásoby. Mysleli jsme si, že by bylo dobré, kdybychom vám něco nabídli.“  

Adie se k němu naklonila. „Lež!“ Bouchla berlí do země. Richard i Kahlan sebou trochu trhli a ustoupili.

Richard nevěděl, co má říci. Adie čekala. „Je to pravda. Zásoby jsou přímo tady.“ Pootočil se a ukázal na Slídičova koně. „Mysleli jsme si, že by bylo dobré...“

„Lež!“ Opětovně zabouchala berlí.  

Richard si založil ruce, začínala v něm totiž stoupat zlost. Jeho přátelé umírali, zatímco si on hrál o slovíčka s touto ženou. „Co je lež?“

„'My', to je lež.“ Opět zabouchala berlí. „Ty být ten, kdo myslel přinést zásoby. Ty být ten, kdo rozhodl přinést je sem. Ne ty a Kahlan. Ty. 'My' je lež. 'Já' je pravda.“  

Richard si dal ruce podél těla. „Jaký rozdíl to představuje? 'Já', 'my', co na tom záleží?“

Upřeně jej pozorovala. „Jedno je pravda, jedno je lež. Jaký větší rozdíl by tam měl být?“

Richard si opět založil ruce na prsou a zamračil se. „Slídič to musí mít velmi těžké, když vám vypráví o svých dobrodružstvích.“

Slabý úsměv se opět objevil na obličeji Adie.  „Pravda,“ přikývla. Naklonila se trochu k němu a pokynula rukou. „Přineste své přátele dovnitř.“

Otočila se, dala si berli opět pod rameno a vydala se na cestu k domu. Richard a Kahlan se na sebe podívali a pak šli pro Slídiče. Nejdříve mu sundali přikrývky. Přiměl Kahlan, aby hraničáře vzala za nohy, on nesl tu těžší polovinu. Ihned jak přetáhli Slídiče dveřmi, Richard zjistil, proč se jí říká kostní žena.

Kosti nejrůznějších druhů se výrazně vyjímaly na tmavých zdech. Byla jimi pokryta každá zeď. Na jedné ze zdí byly police, na kterých byly lebky. Lebky zvířat, které Richard nepoznal. Většina z nich naháněla strach dlouhými zakřivenými zuby. Alespoň že žádná není lidská, pomyslel si. Některé z kostí byly sestaveny do náhrdelníků. Některé kosti byly vyzdobeny peřím a barevnými korálky, sloužily jistě k nějakým neznámým obřadům. Křídou byly kolem nich na zdi namalované kruhy. V koutě byly svazky kostí, které na hromadě nevypadaly důležitě. Kosti na zdi byly pečlivě rozmístěny s volným prostorem kolem nich, který zdůrazňoval jejich důležitost. Na římse nad krbem byla žeberní kost silná jako Richardova paže a dlouhá, jak byl vysoký. Znaky, které neznal, byly vyryty černými čarami po celé její délce. Kolem něj bylo tolik vybělených kostí, že se Richard cítil jako v břichu mrtvého zvířete.

Položili Slídiče dolů a Richardova hlava se točila kolem a všechno pozorovala. Dešťová voda kapala z Kahlan, ze Slídiče i z něj. Adie se tyčila nad ním. Byla suchá jako ty kosti kolem ní. Stála venku na dešti, byla však suchá. Richard začal pochybovat nad moudrostí svého rozhodnutí přijít sem. Kdyby mu Slídič neřekl, že Adie je jeho přítelkyně, tak by to nedělal.

Podíval se na Kahlan. „Přinesu Zedda.“ Byl to spíše dotaz než oznámení.

„Já pomohu přinést zásoby,“ nabídla se a podívala se na Adie. 

Richard jemně uložil Zedda u nohou kostní ženy. Pak společně s Kahlan naskládali zásoby na stůl. Když skončili, poodstoupili a postavili se ke svým přátelům před Adie. Oba se zvědavě dívali na kosti. Adie se dívala na ně.

„Kdo být tento?“ zeptala se a ukázala na Zedda. 

„Zeddicus Zu'l Zorander. Je to můj přítel,“ řekl.  

„Čaroděj!“ odsekla Adie.  

„Můj přítel!“ zařval Richard, který už neovládal svou zlost. 

Adie se na něj klidně podívala svýma bílýma očima a on její pohled zlostně opětoval, Zedd zemře, když se mu nepomůže, a Richard neměl žádnou chuť dovolit, aby zemřel. Adie se naklonila kupředu, položila svou vrásčitou dlaň na jeho žaludek. Byl trochu překvapen a nehybně stál, zatímco mu ho dlaní kruhovitým pohybem třela, jako kdyby se snažila něco rozeznat. Odtáhla dlaň a opatrně ji položila na svou druhou ruku na berli. Její tenké rty se roztáhly slabým úsměvem, když se na něj podívala.

„Oprávněná zlost pravého hledače. Dobře.“ Podívala se na Kahlan. „Dítě, od něj nemusíš ničeho bát. To být zlost pravdy. To být zlost zubů. Dobří nepotřebovat obávat.“ Za pomoci berle udělala několik kroků ke Kahlan. Adie položila dlaň na Kahlanin žaludek a postup zopakovala. Když skončila, položila ruku na berli a přikývla. Podívala se na Richarda.  

„Ona má oheň. Zlost v ní taky hoří. To však být zlost jazyka. Musíš se toho bát. Všichni se musí bát. To být nebezpečné, když ho někdy vypustí.“  

Richard se na Adie podezřívavě podíval. „Nemám rád hádanky, nechávají příliš mnoho místa na špatné pochopení. Když mi chcete něco říci, tak mi to řekněte.“

„Řekni mi,“ vysmívala se mu. Oči se jí přivřely. „Co být silnější, zuby nebo jazyk?“  

Richard se zhluboka nadechl. „Odpověď by zřejmě měla být zuby, proto si vybírám jazyk.“

Adie se na něj nesouhlasně zamračila. „Někdy se tvůj jazyk hýbá, a přitom by se hýbat neměl. Nech ho nehybný,“ přikázala mu chraptivě.

Richard byl trochu v rozpacích, tak se odmlčel.

Adie se usmála a přikývla. „Rozumíš?“

Richard se zamračil. „Nerozumím.“

„Zlost zubů je síla působící kontaktem. Zuřivost doteku. Zuřivost boje. Kouzlo Meče pravdy, to je kouzlo zlosti zubů. Rozervat. Vytrhnout. Zlost jazyka nepotřebovat dotyk, být to ale stejná síla. Stejně rychle ničí.“  

Richard řekl: „Nejsem si jist, co tím máte na mysli.“

Adie natáhla ruku, její dlouhý prst se k němu přiblížil a zlehka se dotýkal jeho ramene. Hlavu měl najednou plnou představy, která byla vzpomínkou, vzpomínkou na včerejší noc. Viděl lidi v hospodě. Stál před nimi s Kahlan a oni byli připraveni je napadnout. Svíral Meč pravdy v ruce a byl připraven na násilí, aby je zastavil. Věděl přitom, že je zastaví pouze krev. Pak uviděl vedle sebe Kahlan, jak mluví k davu, jak je zastavuje, jak je slovy udržuje na místě, olizuje si přitom rty a dává slovům jiný význam. Uklidňovala oheň, který v nich byl, odzbrojovala zpustlíky bez toho, aby se jich dotýkala, dělala to, co by on mečem nedokázal. Začínal rozumět, co měla Adie na mysli.

Ruka Kahlan se prudce vymrštila, popadla zápěstí Adie a odtáhla její ruku od Richarda. V jejích očích byl nebezpečný výraz, který na Adie zapůsobil.

„Přisahala jsem, že budu ochraňovat hledačův život. Pokud jsem reagovala nepřiměřené, jistě mi prominete. Nechtěla jsem se vás dotknout, nemohla bych si ale prominout, kdybych zklamala. Riskovalo by se tím příliš mnoho.“  

Adie se podívala na ruku kolem jejího zápěstí. „Chápu to, mé dítě. Promiň mi, že jsem ti nerozvážně zavdala příčinu pro znepokojení.“

Kahlan držela zápěstí ještě chvíli, aby zdůraznila své zdůvodnění, pak je pustila. Adie si položila ruku na svou druhou ruku na horním konci berle. Opět se podívala na Richarda.

„Zuby a jazyk pracují společně. To stejné platí pro magii. Ty ovládáš magii meče, magii zubů. To ti však taky dává k dispozici magii jazyka. Magie jazyka funguje proto, že ji podporuješ svým mečem.“ Pomalu otočila hlavu ke Kahlan. „Dítě, ty je máš obě. Zub i jazyk. Používáš je společně, jedno podporuje to druhé.“  

Richard se zeptal: „A jaká je čarodějova magie?“

Adie se na něj podívala a zamyslela se nad dotazem. „Být mnoho druhů magie, magie zubů a jazyka být pouze dva z nich. Čarodějové je znají všechny, s výjimkou magie podsvětí. Čarodějové používají většinu z toho, co znají.“ Pohlédla dolů na Zedda. „On být velmi nebezpečný člověk.“

„Nikdy ve vztahu ke mně neukázal nic než laskavost a porozumění. Je to laskavý člověk.“  

„Pravda. On ale taky být nebezpečný,“ opakovala Adie.  

Richard toho nechal. „A Darken Rahl? Víš o něm, jaký druh magie používá on?“

Adie přimhouřila oči. „Ach, ano,“ zasyčela. „Vím o něm. Umí používat všechny druhy magie, které umí čaroděj, a i magii, kterou čaroděj nemůže používat. Darken Rahl umí používat magii podsvětí.“

Mráz proběhl po Richardových pažích. Chtěl se zeptat, jaký druh magie měla Adie, ale rozmyslel si to. Ještě jednou se otočila ke Kahlan.

„Buď opatrná, mé dítě, ty máš opravdovou sílu jazyka. Nikdy jsi ji neviděla. Bude to něco strašného, když ji někdy rozpoutáš.“  

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla Kahlan, její čelo se zamračilo.  

„Pravda,“ přikývla Adie. „Pravda.“ Natáhla paži a jemně ji položila Kahlan na rameno, přitahovala ji prsty k sobě. „Tvá matka zemřela dříve, než jsi dospěla v ženu, předtím než jsi dorostla do věku, ve kterém by tě o ní mohla poučit.“  

Kahlan těžce polkla. „Co mě můžete o ní naučit?“  

„Nic. Je mi to líto, ale nerozumím tomu, jak působí. To být něco, co pouze tvoje matka naučit může, když dospěješ v ženu. Jelikož ti to matka neukázala, to naučení být ztraceno. Síla tam v tobě ale zůstává. Buď opatrná. Jenom protože tě to nenaučila, to neznamenat, že síla nevyjít na povrch.“  

„Znala jste mou matku?“ zeptala se Kahlan bolestným šepotem.  

Obličej Adie změkl, když se podívala na Kahlan. Pomalu přikývla. „Vzpomínám si tvé příjmení. A vzpomínám si její zelené oči, ty nebýt lehce zapomenout. Ty máš její oči. Když tě nosila, tak jsem ji znala.“

Slza se kutálela Kahlan po tváři a její hlas byl i nadále bolestný šepot. „Má matka nosila náhrdelník, byla na něm malá kostička. Dala mi ho, když jsem byla malá holčička. Vždy jsem ho nosila, měla jsem ho až do té doby... do té doby, co Dennee, děvčátko, kterému jsem říkala má sestro..., když zemřela, tak jsem náhrdelník pohřbila s ní. Vždy se jí líbil. Vy jste dala ten náhrdelník mé matce, je to tak?“

Adie zavřela oči a přikývla. „Ano, mé dítě. Dala jsem jí ho, aby ochraňoval její nenarozenou dceru, aby v bezpečí uchoval její dítě, takže bude moci vyrůst v tak silnou ženu, jako byla její matka. Teď vidím, že se tak stalo.“

Kahlan objala starou ženu. „Děkuji ti, Adie,“ řekla smutně, „za to, že jsi pomáhala mé matce.“ Adie držela berli jednou rukou a druhou jí hladila záda na znanemí opravdového soucitu. Po chvíli se Kahlan odtáhla od stařeny a utřela si slzy.

Richard uviděl příležitost a zmocnil se jí s umíněným odhodláním.

„Adie,“ řekl tichým hlasem, „pomohla jste Kahlan ještě před jejím narozením. Pomozte jí i teď. Její život a životy velkého počtu ostatních lidí jsou v sázce. Darken Rahl ji pronásleduje, pronásleduje taky mě. Potřebujeme pomoc těchto dvou lidí. Pomozte jim, prosím. Pomozte Kahlan.“  

Adie se na něj slabě usmála. Sama sobě si nad něčím přikývla. „Čaroděj si své hledače vybírá dobře. Štěstím pro tebe je, že trpělivost není nezbytná podmínka pro tento post. Buď klidný, nedovolila bych ti přinést je dovnitř, kdybych jim nechtěla pomoci.“

„No, možná to nevidíte,“ naléhal, „ale Zedd je v obzvlášť špatném stavu. Sotva dýchá.“  

Oči Adie jej pozorovaly s docházející trpělivostí. „Řekni mi,“ pronesla svým chraptivým hlasem, „znáš Kahlanino tajemství, to tajemství, které před tebou skrývá?“

Richard neříkal nic a snažil se na sobě nic neukázat. Adie se otočila ke Kahlan.

„Řekni mi, dítě, znáš to tajemství, které on před tebou skrývá?'' Kahlan nic neříkala. Adie se opět podívala na Richarda. „Zná čaroděj to tajemství, které před ním skrýváš? Ne. Znáš to tajemství, které před tebou skrývá čaroděj? Ne. Tři slepí lidé. Hmmm? Zdá se, že vidím lépe než ty.“  

Richard přemýšlel, jaké tajemství před ním Zedd skrývá. Povytáhl obočí. „A které z těch tajemství znáte vy, Adie?“

Tenkým prstem ukázala na Kahlan. „Pouze její.“

Richardovi se ulevilo, nenechal však na sobě nic znát. Byl už na pokraji paniky. „Každý má své tajemství, Adie, a má právo je skrývat, když je to potřebné.“

Její úsměv se prohloubil. „To být pravda, Richarde Cyphere.“

„Co tedy s těmito dvěma?“  

Zeptala se: „Víš, jak je uzdravit?“

„Ne. Kdybych to věděl, tak bych to již zřejmě udělal.“  

„Tobě je možné prominout tvou netrpělivost. Je správné bát se o životy svých přátel. Nezazlívám ti tvé starosti. Buď ale klidný, já jim pomáhala od chvíle ty je sem přinesl.“  

Richard se na ni zmateně podíval. „Opravdu?“

Přikývla. „Oni být sražení tvorem z podsvětí. Zabere to jistou dobu, než procitnou, několik dní. Kolik dnů, nevím říci. Budou vysušení. Nedostatek vody bude pro ně smrt, proto je třeba vzbudit je natolik, aby pít, nebo zemřou. Čaroděj dýchá pomalu ne proto, že mu je hůř, ale proto, že takto čarodějové šetří síly, když mají potíže - dostanou se do hlubšího spánku. Musím je oba vzbudit, aby se napili. Nebudete moci k nim mluvit, oni vás nebudou poznávat, tak nemějte strach, když to uvidíte. Jdi do kouta a přines kbelík s vodou.“

Richard přinesl vodu a pak pomohl Adie, aby se posadila se zkříženýma nohama u hlav Zedda a Slídiče. Stáhla Kahlan těsně k sobě. Požádala Richarda, aby z poličky přinesl věc složenou z kostí.

Jedna její část se velmi podobala lidské stehenní kosti. Celá věc měla tmavě hnědou patinu a vypadala velmi starobyle. Na spodku kosti byly vyřezané znaky, které Richard neznal. Na jednom konci byly dva vršky lebek, každý po jedné straně zakulacení kloubu na kosti. Byly hladce uřezány na polokoule a pokrývala je nějaká vyschlá kůže. Uprostřed každé kůže byl uzel, který vypadal jako pupík. Po okraji každé kůže, tam kde byla napnutá přes okraj lebek, byly rovnoměrně rozmístěné chomáče hrubých černých žíní. Byly tam přivázané nití s perličkami, která byla stejná jako nit, která zdobila výstřih řízy, co měla Adie na sobě. Vršky lebek mohly být docela dobře lidské. Uvnitř něco chřestilo.

Richard tu věc uctivě podal Adie. „Co to tam chřestí?“

Bez toho, aby se na něj podívala, řekla: „Vysušené oči.“

Adie potřásala chřestidlem a projížděla jím pomalu ze strany na stranu nad hlavami Zedda a Slídiče, přitom mumlala zaříkadlo v cizí řeči. Byla to řeč, kterou mluvila s Kahlan. Chřestidlo vydávalo dutý dřevěný zvuk. Kahlan seděla vedle stařeny se zkříženýma nohama a se skloněnou hlavou. Richard stál vzadu a pozoroval to.

Asi za deset až patnáct minut mu Adie pokynula, aby se přiblížil. Zčistajasna se Zedd posadil a otevřel oči. Richard pochopil, že od něj chtěla, aby mu dal vodu. Pokračovala v monotónním prozpěvování, zatímco on nabral do naběračky vodu a přidržel ji Zeddovi u úst. Dychtivě ji vypil. Richard byl dojat, když viděl starce, jak se posadil a otevřel oči, přesto, že nemohl mluvit, přesto, že nevěděl, kde je. Zedd vypil polovinu kbelíku vody. Když skončil, opět si lehl a zavřel oči. Slídič, který byl na řadě po něm, vypil druhou polovinu vody.

Adie podala Richardovi kostěné chřestidlo a požádala jej, aby je vrátil na poličku. Jako další věc jej požádala, aby přinesl hromadu kostí z kouta a naskládal polovinu nad Zeddovým tělem a polovinu nad tělem Slídiče. Přitom mu říkala, jak má umístit každou kost, aby byl vytvořen nějaký obrazec, který mohla vidět pouze ona nebo kterému mohla porozumět pouze ona. Nakonec mu nařídila, aby naskládal žebra do podoby kol od vozu s nábojem umístěným nad hrudí každého muže. Když skončil, pochválila ho za dobrou práci. Nebyl na to nějak zvlášť hrdý, neboť mu řídila ruku při každém pohybu. Adie se na něj podívala svýma bílýma očima.

„Umíš vařit?“  

Richard si připomněl dobu, kdy mu Kahlan řekla, že jeho kořeněná polévka chutnala stejně jako její, že jejich dvě země byly velmi podobné. Adie pocházela ze Středozemí, možná by chtěla něco ze své domoviny. Usmál se na ni.

„Byl bych poctěn, kdybych mohl připravit kořeněnou polévku.“  

Radostí bez sebe plácla rukama. „To by bylo nádherné. Už léta jsem neokusila pořádnou kořeněnou polévku.“

Richard se odebral do protilehlého rohu pokoje, posadil se ke stolu a začal krájet zeleninu a míchat koření. Pracoval více než hodinu a pozoroval obě ženy, jak sedí na podlaze a mluví neznámou řečí. Šťastně si pomyslel, že jsou jako dvě ženy, které si vyměňují novinky o tom, co se stalo doma. Měl dobrou náladu, někdo už konečně začal dělat něco, aby pomohl Zeddovi a Slídičovi. Někdo, kdo věděl, v čem je problém. Když skončil a dal polévku na oheň, nechtěl je rušit - obě vypadaly, že se dobře baví - tak se zeptal Adie, zda by jí neměl nasekat nějaké palivové dříví. Vypadala, že ji tento nápad potěšil.

Vyšel ven, sundal si zub z krku a dal si ho do kapsy. Košili nechal na verandě, aby zůstala suchá. Vzal si meč a šel za dům. Adie mu řekla, že hromadu palivového dřeva nalezne tam. Klády si dával na kozu a řezal je na správnou délku. Většinou to bylo březové dřevo, které se staré ženě nejlépe řeže. Vybíral si javorové klády, protože je to výborné palivové dřevo, špatně se však řeze. Okolní les byl temný a hustý, neměl však pocit, že by mu z něj hrozilo nebezpečí. Vyvolával spíše pocit, že je vítán, že je chráněn a v bezpečí. Někde tam však byl ten poslední muž z komanda, který pátral po Kahlan.

Myslel na Michaela a doufal, že je v bezpečí. Michael nevěděl, co Richard dělá, a možná se diví, kde je. Pravděpodobně si dělá starosti. Richard chtěl zajít do Michaelova domu, když odešli od Zeddova domku, nebyl však na to čas. Rahl je málem dostal. Přál si, aby tehdy mohl svému bratrovi říci alespoň jedno slovíčko. Michael bude ve velkém nebezpečí, když se zhroutí hranice.

Když už byl řezáním dřeva unaven, začal nařezané dřevo sekat. Přinášelo mu to dobrý pocit, že používá své svaly, že je od námahy zpocený, že dělá něco, kde nemusí myslet. Chladný déšť na horkém těle byl příjemný a ulehčoval mu práci. Aby se u toho trochu pobavil, při spouštění sekery dolů si představoval, že dřevo je hlava Darkena Rahla. Pro změnu si občas představoval, že to je gar. Když byl kus dřeva obzvlášť houževnatý, představil si, že to je hlava rudovlasého muže.

Kahlan se objevila venku a zeptala se ho, zda může přijít dovnitř a najíst se. Richard si vůbec neuvědomoval, že se už začalo stmívat. Když odešla, šel ke studni a vylil na sebe kbelík vody, aby smyl pot. Kahlan a Adie seděly u stolu, a protože tam byly pouze dvě židle, přinesl si dovnitř kus kulatiny, aby měl na čem sedět. Když se posadil, Kahlan před něj postavila misku polévky a podala mu lžíci.

„Richarde, dal jsi mi nádherný dárek,“ řekla Adie.  

„A jaký to je dárek?“ Foukal do lžíce s polévkou, aby ji ochladil. 

Podívala se na něj svýma bílýma očima. „Neuraž se, ale dal jsi mi čas, abych mluvila s Kahlan mým rodným jazykem. Neumíš si představit, jakou mi to udělalo radost. Už je to tolik let. Jsi velmi vnímavý člověk. Jsi pravý hledač.“

Richard na ni zazářil. „Vy jste mi taky dala něco vzácného. Životy mých přátel. Děkuji vám za to, Adie.“

„A tvá kořeněná polévka být nádherná,“ dodala poněkud překvapeně.  

„Ano.“ Kahlan na něj zamrkala. „Je stejně dobrá jako ta, kterou dělám já.“  

Adie řekla: „Kahlan mi řekla o Darkenovi Rahlovi a o hroutící se hranici. To vysvětluje mnoho věcí. Řekla mi, že víš o průchodu a že se jím chceš dostat do Středozemí. Teď se musíš rozhodnout, co uděláš.“ Vzala si lžíci polévky.

„Co tím myslíte?“  

„Je nutné je každý den budit, aby se napili a snědli ovesnou kaši. Tví přátelé spát po mnoho dní, pět, možná deset. Jako hledač se musíš rozhodnout, jestli budeš na ně čekat, nebo jestli půjdeš dál. My ti nemůžeme pomoci, rozhodnout se musíš sám.“   

„Budete mít s nimi spoustu práce, když jste sama.“  

Adie přikývla. „Ano. Nebude to ale tolik práce jako hledání schránek, jako zastavení Darkena Rahla.“ Snědla ještě trochu polévky a dívala se na něj.

Richard nepřítomně míchal lžící polévku v misce. Rozhostilo se dlouhé ticho. Podíval se na Kahlan, ta však nedávala najevo nic. Věděl, že mu nechce zasahovat do rozhodování. Podíval se dolů na svou polévku.

„Každý den, který uplyne,“ řekl nakonec tiše, „přivádí Rahla blíž k poslední schránce. Zedd mi řekl, že má plán. To neznamená, že ten plán je dobrý. A když se nakonec probudí, možná už nebude dost času na jeho uplatnění. Mohli bychom prohrát ještě předtím, než jsme začali.“ Podíval se Kahlan do jejích zelených očí. „Nemůžeme čekat. Nemůžeme to riskovat, na vážkách je toho příliš mnoho. Musíme odejít bez něj.“ Kahlan se na něj povzbudivě usmála. „Stejně jsem nepočítal s tím, že nechám Slídiče jít s námi. Mám pro něj důležitější práci.“  

Adie se napřáhla přes stůl a položila svou stařeckou dlaň na jeho ruku. Byla na dotek měkká a teplá. „To rozhodnutí nebylo lehko udělat. Není lehké být hledačem. To, co je vpředu před tebou, být těžší než tvé nejhorší obavy.“

Přinutil se usmát. „Alespoň mi zůstala má průvodkyně.“

Všichni tři tiše seděli a mysleli na to, co bude nutno udělat.

„Oba byste se dnes měli dobře vyspat,“ řekla Adie. „Budete to potřebovat. Po večeři vám řeknu, co budete potřebovat vědět, abyste se dostali průchodem.“ Jednoho po druhém si je prohlédla a její hlas se stal ještě chraptivějším. „A budu vám vyprávět, jak já ztratila nohu.“ 

Kapitola sedmnáctá

Richard položil lampu na okraj stolu nedaleko zdi a zapálil ji klacíkem sebraným z ohně. Oknem se dovnitř dostávaly zvuky mírného deště a nočních zvířat. Cvrlikání a zvuky malých zvířat, žijících si své noční životy, mu byly známé, byly to uklidňující zvuky domova. Jeho poslední noc ve vlasti, pak se vydá do Středozemí. Tak, jak to předtím udělal jeho otec. Musel se zasmát nad ironií osudu. Jeho otec přinesl ze Středozemí Knihu počítaných stínů a on ji tam teď nesl zpět.

Posadil se na kus kulatiny proti Kahlan a Adie. „Tak mi řekněte, jak nalezneme průchod?“

Adie se ve své židli naklonila dozadu a máchla paží ve vzduchu. „Ty ho už našel. Ty být v průchodu. Tedy ty být u jeho ústí.“

„A co potřebujeme vědět, abychom se jím dostali?“  

„Průchod není součást podsvětí, ale přesto být zemí mrtvých. Vy živoucí. Zvířata pronásledují živoucí, když oni dosti velicí, a tak jim zajímaví.“  

Richard se podíval na nehybný obličej Kahlan, pak se jeho pohled vrátil k Adie. „Jaká zvířata?“

Její prst postupně ukázal na všechny čtyři zdi místnosti. „To kostí těch zvířat. Vaši přátelé byli zasaženi věcmi z podsvětí. Kosti matou jejich moc. Proto já řekla, že vašim přátelům pomáhám od okamžiku, co jste je sem přinesli. Kosti způsobují, že magický jed odchází z jejich těl,  a přerušují spánek smrti. Kosti zabraňují zlu, aby se sem dostalo. Zvířata mě nemohou najít, protože cítí zlo kostí a to je  oslepuje.  Myslí si,  se jsem jedna z nich.“

Richard se naklonil kupředu. „Kdybychom si nějaké kosti vzali s sebou, chránily by nás?“

Adie se malounko pousmála, kolem očí se jí vytvořily vrásky. „Velmi dobře. To přesně to, co musíš udělat. Tyto kosti mrtvých mají kouzlo, které tě pomůže ochraňovat. V tom ale být více. Pozorně poslouchej, co ti řeknu.“

Richard si propletl prsty a přikývl.

„Nemůžete si vzít koně, stezka pro ně příliš úzká. Být místa, kam nevejdou. Nesmíš sejít ze stezky - velmi nebezpečné dělat něco takové. A nesmíš zastavit kvůli spánku. Potrvat to den a noc a většinu dalšího dne, abys prošel.“  

Richard se zeptal: „Proč se nemůžeme zastavit a vyspat se?“

Adie  si je oba přeměřila bílýma očima.   „Tam v průchodu jiné věci kromě zvířat. Ty vás dostanou, když nadlouho zastavíte.“

Kahlan se zeptala: „Věci?“

Adie přikývla. „Často chodím do průchodu. Pokud si dáváte pozor, je to dosti bezpečné. Když si nedáváte  pozor,  tam  věci,  které  vás  dostanou.“ Její chraptivý hlas se trpce ztišil. „Příliš jsem si věřila. Jeden den jsem dlouho šla a byla pak velmi unavená. Byla jsem jistá, že dobře znám nebezpečí, tak jsem sedla ke stromu, opřela se a zdřímla si. Bylo to pouze několik minut.“ Položila dlaň na svou nohu a pomalu ji masírovala. „Když jsem spala, tak se mi na nárt přichytil skřipník.“

Kahlan se otřásla. „Co to je skřipník?“

Adie se na ni chvíli beze slova dívala. „Skřipník, to zvíře, které má po celém hřbetě pancéř a bodliny po celém jeho spodním okraji. Vespod má mnoho nožek, každá končí ostrým zahnutým drápem. Tlamu má jako pijavice, se spoustou zubů dokola. Obtočí se kolem oběti, takže z něj navenek čouhá pouze pancéř. Svými drápy se zavrtává do masa, aby byl pořádně přichycen a nešlo ho odtrhnout. Pak se do tebe zakousne a saje z tebe krev, drápy zavrtává stále hlouběji.“

Kahlan konejšivě položila ruku Adie na rameno. Světlo lampy dodávalo bílým stařeniným očím slabý oranžový nádech. Richard se ani nepohnul, všechny svaly měl napjaté.

„Měla jsem u sebe sekeru.“ Kahlan zavřela oči, jak skláněla hlavu. Adie pokračovala: „Pokusila jsem se skřipníka zabít, nebo jej alespoň ze mě sundat. Věděla jsem, že když neudělám to, tak ze mne vysaje životodárnou krev. Jeho pancíř byl tvrdší sekery. Velmi jsem se na sebe zlobila. Skřipník je jedno z nejpomalejších zvířat v průchodu, je však rychlejší než spící hlupák.“ Podívala se Richardovi do očí. „Jenom jedna věc mi mohla zachránit život. Tu bolest jsem už nemohla snésti, jeho zuby mi skřípaly o kost. Uvázala jsem proužek plátna o stehno a položila nohu na kládu. Sekerou jsem usekla chodidlo a nárt.“   

Ticho v malém domku bylo křehké. Pohybovaly se pouze Richardovy oči, aby se podívaly do očí Kahlan. Viděl v nich zármutek nad starou ženou a viděl, jak se v nich odráží jeho vlastní žal. Nedokázal si představit odvahu, kterou je třeba mít k tomu vzít sekeru a useknout si vlastní nohu. Zvedal se mu žaludek. Tenké rty Adie se roztáhly do chmurného úsměvu. Jednou rukou se napřáhla přes stůl, aby vzala Richarda za ruku, druhou vzala za ruku Kahlan. Držela jim ruce v pevném sevření.

„Tento příběh vám nevyprávím proto, abyste mě litovali. Říkám ho jenom proto, abyste se vy dva nestali v průchodu něčí obětí. Sebedůvěra může být nebezpečná. Strach vám někdy pomůže zůstat v bezpečí.“  

„Myslím si, že budeme velmi bezpeční,“ řekl Richard.  

Adie se nadále usmívala a souhlasně přikývla. „Dobře. Ještě jednu věc. V půli cesty průchodem místo, kde obě stěny hranice velmi blízko u sebe, málem se dotýkají. Říkat mu Soutěska. Když přijdete ke skále velké jako tento dům a rozeklané uprostřed, tam to místo. Musíte projít skálou. Neobcházejte ji, i kdyby se vám to chtělo udělat, je tam smrt. A za skálou musíte projít mezi stěnami hranice. Je to nejnebezpečnější místo průchodu.“ Položila Kahlan ruku na rameno a pevněji sevřela Richardovi ruku. Střídavě se na ně dívala. „Budou vás z hranice volat. Budou chtít, abyste za nim šli.“ Kahlan se zeptala:  

Kdo?“

Adie se k ní naklonila. „Mrtví. Může to být kdokoliv, koho znáš a kdo je mrtev. Tvá matka.“

Kahlan se kousla do spodního rtu. „Jsou to skutečně mrtví?“

Adie zavrtěla hlavou. „Nevím, dítě moje. Nemyslím si však, že by to byli.“

„Já si to taky nemyslím,“ řekl Richard, spíše kvůli tomu, aby si přidal jistoty.  

„Dobře,“ zachraptila Adie. „Neustále na to myslete. Pomůže vám to odolat. Budou vás lákat jít za nimi. Když to uděláte, tak jste ztraceni. A pamatujte, v Soutěsce je ještě důležitější držet se neustále na stezce. Jeden nebo dva kroky na kteroukoliv stranu znamená, že jste zašli příliš daleko, stěny hranice tak blízko. Nebudete se moci vrátit zpět, nikdy se nevrátíte.“  

Richard zhluboka vydechl. „Adie, hranice se hroutí. Předtím než byl sražen, Zedd mi řekl, že již může pozorovat změny. Slídič řekl, že se předtím nedalo vidět, co je v ní, a že teď se bytosti podsvětí dostávají ven. Myslíte si, že to ještě bude pro nás bezpečné, když budeme procházet Soutěskou?“

„Bezpečné? Nikdy jsem neříkala, že to bezpečné. Nikdy nebude bezpečné jít Soutěskou. Mnozí posedlí chamtivostí, ale bez pevné vůle, pokoušeli projít a nikdy nevyšli na druhé straně.“ Naklonila se k nim blíže. „Dokud tam hranice bude, do té doby tam taky musí být průchod. Zůstaňte na stezce. Neustále myslete na své povinnosti. Pomáhejte si, když to bude zapotřebí, a dostanete se na druhou stranu.“  

Adie pozorně sledovala jeho obličej. Richard se otočil k zeleným očím Kahlan. Přemýšlel, zda Kahlan a on dokážou odolat hranici. Vzpomněl si, jaký to byl pocit, když do ní chtěl vkročit, když po ní toužil. V Soutěsce to budou mít po obou stranách. Věděl, jakou hrůzu před podsvětím má Kahlan, měla k tomu dobrý důvod, ona v něm už byla. Netoužil po tom, aby se k němu nějak dostal on sám.

Richard zamyšleně svraštil čelo. „Řekla jste, že Soutěska je uprostřed průchodu. Nedostaneme se tam v noci? Jak budeme vidět, abychom zůstali na stezce?“

Adie položila ruku Kahlan na rameno, aby si pomohla vstát. „Pojďte,“ řekla, když si založila berli pod paži. Pomalu ji následovali, jak se dostávala k policím. Její štíhlé prsty držely kožený váček.

Obrátila se k Richardovi. „Nastav ruku.“  

Nastavil před ní ruku dlaní nahoru. Položila na ni, svou dlaň a on ve své ruce ucítil něco hladkého. Svým rodným jazykem zamumlala několik slov.

„Ta slova říkají, že ti ho dávám dobrovolně.“ Richard uviděl, že v jeho dlani spočívá kámen veliký asi jako vejce tetřeva. Byl hladký a vyleštěný, byl tak tmavý, že se zdálo, že může do sebe vtáhnout světlo z pokoje. Na povrchu nemohl rozeznat nic kromě vrstvy lesku. Pod ní byla černá prázdnota.  

„Toto je noční kámen,“ řekla odměřeným chrapotem.  

„A co s ním mám dělat?“ 

Adie zaváhala, její pohled se na zlomek vteřiny obrátil k oknu. „Když tma a ty opravdu máš potřebu, vytáhni noční kámen a ten bude svítit, abys našel cestu. Funguje pouze pro svého majitele, a to jenom tehdy, když ho od posledního majitele dostal dobrovolně. Řeknu čaroději, že jej máš. On zná kouzlo, jak jej najít, takže vás bude moci nalézt.“

Richard zaváhal. „Adie, to musí být drahocennost. Necítím se na to, abych ho přijal.“

„Za těch správných podmínek je všechno drahocenné. Pro člověka umírajícího žízní je voda cennější nad zlato. Pro tonoucího člověka má voda malou cenu a je velkým problémem. Právě teď ty velmi žíznivý člověk. Já žízním po tom, aby byl zastaven Darken Rahl. Vezmi si noční kámen. Když pocítíš váhu odpovědnosti, můžeš mi ho jednoho dne vrátit.“  

Richard přikývl, vložil kámen do koženého váčku a pak si dal váček do kapsy. Adie se otočila ještě jednou k polici a vzala z ní jemný náhrdelník a podržela ho před Kahlan, aby si ho prohlédla. Několik červených a žlutých korálků bylo připevněno po obou stranách kulaté kosti. Kahlan se rozzářily oči a pusa se jí otevřela překvapením.

„Je stejný jako ten, co měla moje matka,“ řekla s potěšením.   

Adie jí ho přetáhla kolem hlavy, když si Kahlan nadzvedla masu svých tmavých vlasů. Kahlan se podívala na náhrdelník a s úsměvem ho vzala mezi ukazovák a palec.

„Teď tě bude ukrývat v průchodu před zvířaty a jednoho dne, když budeš nosit dítě, bude ho ochraňovat a pomůže, aby z ní vyrostla stejně silná žena jako ty.“  

Kahlan objala stařenu a dlouho ji pevně k sobě tiskla. Když se od sebe oddělily, obličej Kahlan měl ustrašený výraz. Řekla několik slov v jazyce, kterému Richard nerozuměl. Adie se pouze usmála a soucitně ji poplácala po rameni. „Vy dva byste teď měli jít spát.“

„A co já? Neměl bych taky mít kost, která by mě skryla před zvířaty?“  

Adie si pozorně prohlížela jeho obličej a pak se podívala na jeho hruď. Pomalu k němu natáhla ruku. Její prsty se narovnaly a váhavě se dotkly jeho košile a zubu pod ní. Odtáhla svou ruku a opět se mu podívala do očí. Nějakým způsobeni se dozvěděla, že tam zub je. Richardovi se zatajil dech.

„Muži z Hartlandu, ty nepotřebuješ žádnou kost. Zvířata tě nemohou vidět.“  

Jeho otec mu řekl, že to, co chránilo knihu, bylo zlou bestií. Uvědomil si, že zub byl příčinou toho, že věci z hranice ho nemohly najít, i když našly ostatní. Kdyby nebylo zubu, byl by sražen stejně jako Zedd a Slídič a Kahlan by teď byla v podsvětí. Richard se snažil, aby jeho obličej nic neprozradil. Zdálo se, že Adie pochopila narážku, a zůstala zticha. Kahlan vypadala zmateně, na nic se však nevyptávala.

„A teď spěte,“ řekla Adie.   

Kahlan odmítla nabídku Adie, ať použije její postel. Spolu s Richardem si rozestlali nedaleko ohně a Adie se odebrala do svého pokoje. Richard přiložil do ohně několik polen. Vzpomněl si, jak byla Kahlan ráda u ohně. Chvíli poseděl u Zedda a Slídiče, uhladil starcovy bílé vlasy a poslouchal jeho pravidelný dech. Strašně nerad opouštěl své přátele. Obával se toho, co bylo před ním. Přemýšlel, zda Zedd věděl, kde by se dala hledat ta schránka. Richard si přál poznat Zeddův plán. Možná obsahoval nějaký čarodějnický trik, který chtěl na Darkenovi Rahlovi vyzkoušet.

Kahlan seděla se zkříženýma nohama u ohně na podlaze a pozorovala Richarda. Když se vrátil ke své přikrývce, lehla si na záda a po pás se přikryla. Dům byl tichý a vyvolával pocit bezpečí. Venku stále pršelo. Byl to dobrý pocit být u ohně. Byl unaven. Richard se otočil ke Kahlan, loket měl na podlaze a hlavu měl položenou do dlaně. Upřeně se dívala do stropu a mezi palcem a ukazováčkem protáčela kůstku na náhrdelníku. Pozoroval, jak jí při dýchání stoupá a klesá hruď.

„Richarde,“ zašeptala a nepřestala se dívat do stropu. „Je mi líto, že je tady musíme nechat.“  

„Já to vím,“ zašeptal jí nazpět. „Mně je to taky líto.“  

„Doufám, že nemáš pocit, že jsem tě to donutila udělat. Že je to kvůli k tomu, co jsem ti řekla, když jsme byli v močálu.“  

„Ne, je to správné rozhodnutí. Každý den přibližuje zimu. Nebylo by to pro nás dobré, kdybychom čekali s nimi, mezitím by Rahl mohl získat schránky. Pak bychom byli všichni mrtví. Pravda zůstává pravdou, nemohu se na tebe zlobit za to, že ji řekneš.“  

Naslouchal praskání a sycení ohně a pozoroval její obličej a vlasy rozhozené po podlaze. Viděl tepnu na jejím krku, jak pulzovala bušením jejího srdce. Myslel si, že má nejhezčí krček, který kdy viděl. Někdy vypadala tak nádherně, že se na ni sotva dokázal dívat, a současně nemohl od ní odvrátit zrak. Ještě stále měla mezi prsty náhrdelník.

„Kahlan?“ Otočila k němu oči. „Když ti Adie řekla, že náhrdelník bude ochraňovat tebe a jednoho dne taky tvé dítě, co jsi jí řekla?“  

Hleděla na něj dlouho. „Poděkovala jsem jí, ale řekla jsem jí, že si nemyslím, že budu žít tak dlouho, abych dítě mohla mít.“

Richard pocítil, jak mu na pažích naběhla husí kůže. „Proč bys něco takového říkala?“  

Její oči se trhavě pohybovaly, jak studovala různá místa jeho obličeje. „Richarde,“ řekla tiše, „v mé vlasti se rozšířilo šílenství. Je to šílenství, které si ty nedokážeš představit. Jsem sama. Jich je mnoho. Viděla jsem lepší lidi, než jsem já, jak šli proti němu a jak byli zmasakrováni. Já neříkám, že si myslím, že se nám to nepovede, ale nemyslím si, že budu žít tak dlouho, abych to zjistila.“

I když to neříkala, Richard věděl, že si nemyslí, že by to taky on mohl přežít. Snažila se ho neodstrašit, myslela si však, že on při tom pokusu též zahyne. Proto nechtěla, aby mu Zedd dal Meč pravdy, aby ho ustanovil hledačem. Měl pocit, jako kdyby se mu srdce zastavilo v hrdle. Věřila tomu, že je vede do záhuby.

Možná měla pravdu. Nakonec věděla více než on o tom, čemu se staví na odpor. Musí mít hrůzu před opětovným návratem do Středozemí. Nikde však neexistoval úkryt. Noční bludička řekla, že útěk znamenal jistou smrt.

Richard si políbil koneček prstu a dotkl se kosti na náhrdelníku. Opět se podíval do jejích mírných očí.

„Přidávám vlastní přísahu k ochraně, kterou ti dává kost,“ řekl šeptem. „Tobě teď a tady a každému dítěti, které v budoucnosti budeš mít. Nevyměním ani jeden den strávený s tebou za celý život bezpečného otroctví. Přijal jsem post hledače dobrovolně. A když Darken Rahl uvrhne celý svět do šílenství, pak zemřeme s meči v našich rukou a ne s řetězy na našich křídlech. Neuděláme jim to lehké, aby nás zabili, zaplatí za to vysokou cenu. Budeme bojovat do posledního dechu, když to bude zapotřebí, a kéž mu v okamžiku naší smrti uštědříme takovou ránu, ze které bude hnít a která si nakonec vyžádá jeho život.“  

Na jejím obličeji se objevil úsměv a její pohled se zachytil v jeho ocích. „Kdyby tě Darken Rahl znal tak dobře jako já, měl by jistě důvod, aby nemohl spát. Děkuji dobrým duchům, že hledač nemá žádný důvod, aby mě v hněvu pronásledoval.“ Položila si hlavu na paži. „Máš zvláštní dar zlepšovat mi náladu, Richarde Cyphere, i když vyprávíš o mé vlastní smrti.“

Usmál se. „K tomu jsou na světě kamarádi.“ Richard ji pozoroval ještě chvíli poté, co zavřela oči, až ho potichu přemohl spánek. Jeho poslední myšlenky před jeho příchodem byly o ní.

*****

První náznak rána byl ponurý a vlhký, nepršelo už však. Kahlan na rozloučenou objala Adie. Richard stál před starou ženou a díval se jí do bílých očí.

„Musím vás požádat, abyste splnila důležitý úkol. Musíte Slídičovi předat vzkaz od hledače. Řekněte mu, ať se vrátí do Hartlandu a varuje prvního radního, že se hranice zanedlouho zhroutí. Musí být připraveni bojovat s jakoukoli invazí. Nesmí dopustit, aby Západozemí padlo stejným způsobem, jak se to stalo se Středozemím. Každé vojsko, které přijde zpoza hranice, musí být považováno za invazní síly. Ať  Michaelovi řekne, že to byl Rahl, kdo zabil našeho otce, a že ti, kteří přijdou, nebudou přicházet v míru. Jsme ve válce a já jsem se už do boje zapojil. Když můj bratr nebo armáda nevyslyší mé varování, pak musí Slídič opustit vládní službu a shromáždit hraničáře, aby se postavili Rahlovým vojskům na odpor. Jeho armáda se vlastně nesetkala se žádným odporem, když zabírala Středozemí. Když budou muset pořádně prolévat krev, aby dobyli Západozemí, možná ztratí odvahu. Řekněte mu, ať nemá s nepřítelem žádné slitování, ať nebere žádné zajatce. Nemám radost, když dávám takové rozkazy, ale Rahl bojuje tímto způsobem. Buď se s ním utkáme za jeho podmínek, nebo podle nich zahyneme. Kdyby mělo Západozemí padnout, očekávám, že hraničáři si před smrtí za to vyberou strašlivou cenu. Když bude mít Slídič armádu a hraničáře shromážděné, může mi přijít na pomoc, pokud bude chtít, protože my musíme za každou cenu zabránit Rahlovi, aby se dostal ke všem třem schránkám.“ Richard se podíval do země. „Ať řekne mému bratrovi, že ho mám rád a že mi chybí.“ Zvedl pohled a podíval se, jak se Adie tváří. „Zapamatujete si to všechno?“  

„Nemyslím, že bych to mohla zapomenout, i kdybych to chtěla. Řeknu tvá slova hraničáři. Co mám říci čaroději?“  

Richard se usmál. „Že lituji, že jsem nemohl na něj čekat, a že vím, že on to pochopí. Když bude zdráv, nalezne nás podle nočního kamene. Doufám, že do té doby najdu jednu ze schránek.“

„Přeji hledači sílu,“ řekla chraptivě Adie, „a tobě taky, dítě moje. Je před námi hrozná doba.“ 

Kapitola osmnáctá

Poté, co opustili dům Adie, stezka byla ještě natolik široká, že Richard a Kahlan mohli jít vedle sebe. Oblaka visela kalně a výhružně, nepršelo však. Oba se pořádně zachumlali do svých plášťů. Vlhké, hnědé borovicové jehličí vystýlalo stezku vedoucí lesem. Mezi velkými stromy bylo málo porostu, takže měli volný výhled na značnou vzdálenost. Kapradiny pokrývaly zem mezi stromy vějířovitými pásy, sem a tam ležely mrtvé stromy, vypadaly, jako kdyby byly v péřové posteli. Veverky jim spílaly, když kolem nich procházeli, zatímco ptáci zpívali s monotónním přesvědčením.

Richard otrhával v chůzi větev malé balzámové jedle, strhával jehličí mezi palcem a ohybem ukazováčku.

„Adie je něčím víc, než se zdá,“ řekl konečně něco.  

Kahlan se na něj podívala, jak šli. „Je to kouzelnice.“

Richard se na ni úkosem překvapeně podíval. „Opravdu? Nevím přesně, co je kouzelnice.“  

 „Je o něco více než my, ale méně než čaroděj.“  

Richard přivoněl k aromatickému balzámovému jehličí a pak ho odhodil. Je možné, že je více než on, pomyslel si Richard, nebyl si však úplně jistý, že byla více než Kahlan. Vzpomínal si na výraz, který se objevil u Adie, když ji Kahlan popadla za zápěstí. Byl to výraz hrůzy. Připomněl si Zeddův výraz, když ji poprvé uviděl. Co to je za moc, která dokáže vystrašit kouzelnici a čaroděje? Jak to dělala, že vyvolávala nezvučný hrom? Věděl, že to udělala dvakrát, jednou s komandem a podruhé s Šar, s noční bludičkou. Richard si vzpomínal na bolest, která následovala. Kouzelnice větší než Kahlan? Pochyboval o tom.

„Proč Adie žije v průchodu?“  

Kahlan si přehodila pramen vlasů přes rameno. „Začali ji unavovat lidé, kteří chodili za ní a chtěli od ní zaklínadla a lektvary. Chtěla být sama, aby mohla studovat to, co kouzelnice studují. Bylo to něco jako vyšší poslání, jak tomu říkala ona.“

„Myslíš si, že bude v bezpečí, když se hranice zhroutí?“  

„Doufám v to, mám ji ráda.“  

„Já taky,“ dodal s úsměvem.   

Stezka místy prudce stoupala a někdy je nutila jít za sebou, když se točila po prudkých skalnatých svazích a procházela přes hřebeny. Richard nechal Kahlan jít jako první, aby na ni mohl dávat pozor, aby měl jistotu, že nezbloudila ze stezky. Někdy jí stezku musel ukázat. Jeho zkušenost průvodce mu umožňovala stezku vidět, zatímco jejímu nezkušenému oku se skrývala. Jindy byla stezka pořádně prošlapaná. Les byl hustý. Stromy vyrůstaly z trhlin ve skalách, které vyčnívaly ze spadaného listí. Lehká mlha poletovala mezi stromy. Kořeny, které vyhřezávaly ze škvír, umožňovaly zachytit se na místech prudkého stoupání. Bolely ho nohy, když sestupoval po mimořádně prudkých spádech temné stezky.

Richard přemýšlel nad tím, co budou dělat, až se konečně dostanou do Středozemí. Spoléhal na to, že mu Zedd objasní svůj plán, když se dostanou přes průchod. Teď ale byli bez Zedda a bez plánu. Cítil se trochu hloupě, když do Středozemí vyrážel za těchto okolností. Co má dělat, až se tam dostanou? Stát tam, dívat se kolem sebe, pak si vyvěstit, kde schránka je, a vydat se za ní? Nepřipadalo mu to jako dobrý plán. Neměli čas, aby se bezcílně potulovali a doufali, že na něco někdy narazí. Nikdo tam nebude na něj čekat, aby mu řekl, kam se má vydat dál.

Dostali se k příkré hromadě skal. Stezka vedla její přední stranou. Richard zkoumal terén. Bylo by snazší obejít hromadu než se šplhat po výstupcích skal, nakonec se ale rozhodl, že to neudělá. Myšlenka, že hranice může být kdekoliv, mu pomohla v rozhodování. Musí být důvod, že stezka tudy vede. Šel první, pak vzal Kahlan za ruku a pomohl jí nahoru.

Richardovi při chůzi něco neustále vrtalo v hlavě. Někdo skryl jednu ze schránek, jinak by ji Rahl už měl. Když ji nemohl najít Rahl, jak to měl udělat Richard? Neznal ve Středozemí nikoho, nevěděl, kde má hledat. Někdo však věděl, kde je poslední schránka, jedině takto ji mohli najít. Nemohou hledat schránku, musejí hledat někoho, kdo by jim mohl povědět, kde se nachází.

Magie, napadlo ho. Středozemí bylo zemí magie. Možná někdo ovládající magii by mu mohl říci, kde je schránka. Musí hledat někoho se správným druhem magie. Adie mohla o něm říkat věci bez toho, aby ho předtím viděla. Někde musí být někdo s magií, kdo by jim řekl, kde schránka je, bez toho, aby ji někdy viděl. Samozřejmě že tu osobu budou muset přesvědčit, aby jim to řekla. Je možné, že když někdo skrývá tyto vědomosti před Darkenem Rahlem, rád pomůže Rahla zastavit. Připadalo mu, že v jeho myšlenkách bylo příliš mnoho chtění a přání.

Bylo tady něco, o čem věděl: i kdyby Rahl dostal všechny tři schránky, bez knihy nebude vědět, která schránka je která. Jak šli po stezce, Richard si v duchu recitoval Knihu počítaných stínů a pokoušel se najít způsob, jak Rahla zastavit. Jelikož to byl návod na používání schránek, měl by obsahovat i způsob, jak jejich použití zastavit. V knize však nic takového nebylo. Skutečné vysvětlování, co dokáže která schránka, návod, jak zjistit, která schránka je která, a jak jednu z nich otevřít, to všechno zabíralo jenom relativně malou část na konci knihy. Richard této části velmi dobře rozuměl, neboť byla jasná a přesná. Většinu knihy však zabíraly pokyny, jak čelit nepředvídaným okolnostem, jak vyřešit problémy, které by mohly držiteli schránek bránit v úspěchu. Kniha dokonce začínala postupem, jak si ověřit pravdivost instrukcí.

Kdyby mohl vytvořit jeden z těchto problémů, pak by mohl zastavit Rahla, protože Rahl neměl knihu, aby mu pomohla. Většinu problémů však představovaly věci, které nemohl žádným způsobem vyvolat, problémy se sklonem slunce a s oblaky v den otevření. Mnohé z toho mu nedávalo žádný smysl. Pojednávalo o věcech, o kterých nikdy neslyšel. Richard si řekl, že by měl přestat myslet na problém a že by měl začít myslet na jeho řešení. Projde si knihu ještě jednou. Soustředil se a začal na začátku.  

Verifikace pravdivosti slov Knihy počítaných stínů, když jsou vyslovována někým jiným než tím, kdo ovládá schránky, může být zajištěna pouze zpovědnicí...   

Už bylo pozdní odpoledne a Richard s Kahlan byli z namáhavé chůze pořádně zpocení. Když přecházeli malým potokem, Kahlan se zastavila, namočila žínku do vody a použila ji na otření obličeje. Richard si pomyslel, že to je dobrý nápad. Když se dostali k dalšímu potoku, tak se zastavil, aby udělal to samé. Čistá voda byla mělká, jak protékala nad dnem z kulatých kamenů. Udržoval rovnováhu na plochém kameni, když si podřepl, aby namočil hadřík do studené vody.

Když se narovnal, uviděl Richard nějaký stín. Okamžitě znehybněl.

V lese kousek dál něco stálo, částečně se to schovávalo za kmen stromu. Nebyl to člověk, bylo to však přibližně stejně velké, nemělo to ale žádný konkrétní tvar. Podobalo se to stínu člověka, vznášelo se to však ve vzduchu. Stín se nehýbal. Richard zamrkal a přimhouřil oči, aby mohl rozeznat, zda skutečně vidí, co si myslí, že vidí. Možná to je pouze optický klam způsobený tlumeným odpoledním světlem, možná je to stín stromu, který on považuje za něco jiného.

Kahlan pokračovala v chůzi po stezce. Richard k ní rychle došel a položil jí ruku na kříž pod tlumokem, takže nebylo nutné, aby se zastavovala. Naklonil se k jejímu uchu a zašeptal:

„Podívej se nalevo mezi stromy. Řekni mi, co vidíš.“  

Držel jí ruku na stejném místě a kráčel vedle ní, když otáčela hlavu a dívala se mezi stromy. Její oči se zkoumavě dívaly a on jí odhrnul vlasy, aby lépe viděla. Pak to uviděla.

„Co to je,“ zašeptala, když se mu podívala do obličeje.  

Byl trochu překvapen. „Nevím, myslel jsem si, že bys to mohla vědět ty.“

Zavrtěla hlavou. Stín se stále nehýbal. Pokoušel se sám sobě namluvit, že to asi není nic jiného než optický klam. Věděl ale, že to není pravda.

Nadhodil: „Možná to je jedno ze zvířat, o kterých nám vyprávěla Adie, a to nás nemůže vidět.“

Úkosem se na něj podívala. „Zvířata mají kosti.“

Kahlan měla samozřejmě pravdu, on však doufal, že bude souhlasit s jeho vysvětlením. Když rychle odcházeli dolů po stezce, stín zůstal stát a za chvíli se ztratil z dohledu. Richardovi se lépe dýchalo. Zdálo se, že kostěný náhrdelník, který měla Kahlan, a jeho zub je ukrývají. Za chůze snědli večeři skládající se z chleba, mrkve a uzeného masa. Ani jednomu jídlo příliš nechutnalo. Když jedli, jejich oči prohledávaly hluboký les. I když celý den nepršelo, všechno bylo ještě mokré a místy ze stromů kapala voda. Místy byly skály kluzké od bláta a museli po nich jít opatrně, aby se nezranili. Oba pozorovali okolní les, zda neuvidí nějaký náznak nebezpečí. Neviděli však nic.

To, že nic neviděli, začalo Richarda znepokojovat. Nebylo vidět žádné veverky, ani obyčejné, ani pruhované čipmanky, žádné ptáky, žádná zvířata. Bylo příliš ticho. Denní světlo sláblo. Zanedlouho budou v Soutěsce. Z toho měl taky obavy. Myšlenka, že opět uvidí bytosti z hranice, byla děsivá. Myšlenka na to, že opět uvidí svého otce, byla děsivá. Žaludek se mu svíral nad tím, co jim řekla Adie. Že bytosti v hranici je budou k sobě volat. Vzpomněl si, jak svůdné bylo jejich volání. Musí být připraven tomu volání vzdorovat. Musí se proti němu obrnit. První noc, co ji znal, to Kahlan málem stáhlo do podsvětí, když byli pod borovicí poutníků. Když byli se Zeddem a Slídičem, tak se něco opět pokoušelo zatáhnout ji do hranice. Obával se, že ji kost nemusí chránit, když budou tak blízko.

Stezka se vyrovnala a rozšířila, umožnila jim zase jít vedle sebe. Byl unaven z celodenní chůze a potrvá to ještě další noc a den, než si budou moci odpočinout. Procházet Soutěskou ve tmě, a když jsou vyčerpaní, nevypadá jako dobrý nápad. Adie ale trvala na tom, aby se nezastavovali. Nemohl mít pochybnosti o osobě, jako byla Adie, která průchod tak dobře znala. Věděl, že příhoda se skřipníkem jej bude udržovat zcela probuzeného.

Kahlan se dívala kolem sebe na les, pak se otočila, aby zkontrolovala, co se děje za ní. Náhle se zastavila a popadla ho za paži. Na stezce, ani ne deset metrů od nich, stál stín.

Stejně jako stín předtím, ani tento se nehýbal. Byl průhledný, jako kdyby byl z kouře, bylo přes něj vidět les, který byl za ním. Kahlan se pevně držela jeho paže, jak oba kráčeli bokem napřed a pozorovali tu stínovou bytost. Zahnuli za ohyb stezky a byli od toho pryč. Zrychlili krok.

„Kahlan, vzpomínáš si, jak jsi mi vyprávěla o stínových lidech, které na svět sesílal Panis Rahl? Nemohli by to být stínoví lidé?“ 

Ustaraně se na něj podívala. „Nevím, nikdy jsem žádného neviděla. Vyskytovali se v poslední válce, bylo to před tím, než jsem se narodila. Vyprávění však bylo vždy stejné v tom, že se pohybovali vzduchem. Nikdy jsem neslyšela, aby někdo říkal, že stáli nehybně jako tento.“

„Možná je to proto, že máme kosti. Možná vědí, že jsme tady, ale nemohou nás najít, takže stojí na místě a hledají nás.“  

Těsněji se zachumlala do pláště, zjevně byla vystrašena jeho vysvětlením, neříkala však nic. Kráčeli nastupující nocí, drželi se těsně u sebe a měli stejně znepokojivé myšlenky. Další stín stál na okraji stezky. Kahlan se pevně chytila Richarda za paži. Pomalu kráčeli kolem něj, byli zticha a neustále stín pozorovali. Nehýbal se. Richard se cítil na pokraji paniky, věděl však, že si ji nemůže dovolit. Museli zůstat na stezce, museli používat svoje hlavy. Možná se stíny pokoušely přimět je k tomu, aby začali bezhlavě prchat, aby běželi pryč ze stezky a narazili přitom na podsvětí. Jak šli, tak se dívali kolem sebe a dozadu. Když se Kahlan podívala na druhou stranu, jejího obličeje se dotkla větev. Odskočila a narazila do něj. Podívala se na něj a omlouvala se. Richard se na ni povzbudivě usmál.

Borovicové jehličí zachytávalo kapičky deště a mlhy. Když lehký větřík začal pohybovat větvemi, ze stromů nad nimi pršela voda. Už byla skoro tma, takže těžko rozeznávali, zda jsou kolem nich stíny, nebo pouze tmavé kmeny stromů. Dvakrát to mohli říci bez problémů, stíny byly blízko u stezky a nedalo se pochybovat, že tam jsou. Stíny se ještě stále nehýbaly. Postávaly tam, jako kdyby se na ně dívaly, i když neměly žádné oči.

„Co uděláme, když se na nás vrhnou?“ zeptala se Kahlan nervózním hlasem.  

Tiskla mu paži tak silně, až to začínalo bolet, tak jí vypáčil zaťaté prsty a vzal její dlaň do své ruky. Stiskla mu ruku. „Promiň,“ řekla s rozpačitým úsměvem.

„Když se na nás vrhnou, tak je meč zastaví,“ řekl přesvědčeně.  

„Proč máš takovou jistotu?“  

„Zastavil ty bytosti v hranici.“  

Zdálo se, že ji odpověď uspokojila - přál si, aby tomu tak bylo. Les byl absolutně tichý, výjimkou bylo tiché skřípění, které si nedovedl vysvětlit. Nebyly slyšet žádné obvyklé zvuky noci. Tmavé větve nedaleko nich se kývaly ve větru, srdce mu z toho prudce bušilo.

„Richarde,“ řekla Kahlan tiše, „nedovol jim, aby se tě dotkli. Pokud jsou to stínoví lidé, jejich dotek znamená smrt. A když to nejsou stínoví lidé, stejně nevíme, co by se mohlo stát. Nesmíme je nechat, aby se nás dotýkali.“  

Povzbudivě jí stiskl ruku.

Richard odolával pokušení tasit meč. Mohlo by jich být příliš mnoho na jeden meč, i kdyby kouzlo meče na stíny působilo. Když nebude vyhnutí, tak meč použije. Teď mu však jeho instinkt říkal, aby to nedělal.

Les byl stále temnější. Kmeny stály v husté tmě jako černé sloupy. Richard měl pocit, že všude kolem jsou oči, které je pozorují. Stezka začínala křižovat sráz, po levé straně viděl vystupovat černé skály. Nashromážděná voda, která byla pozůstatkem předchozího deště, protékala skálou. Slyšel, jak bublá, kape a šplouchá. Po pravé straně se zem prudce svažovala. Když se opět ohlédli, byly tam tři stíny. Sotva je bylo vidět na stezce za nimi. Richard i Kahlan kráčeli dál. Richard zase uslyšel tichý skřípavý zvuk, vycházel z obou stran lesa. Nebyl to zvuk, který by znal. Spíše cítil, než viděl, že po obou stranách stezky a za nimi jsou stíny. Několik jich bylo tak blízko stezky, že se o nich nedalo pochybovat. Jediná volná cesta byla dopředu.

„Richarde,“ zašeptala Kahlan, „myslíš si, že bys už mohl vytáhnout noční kámen? Stezku téměř nevidím.“ Silně mačkala jeho ruku.  

Richard zaváhal. „Nechci to dělat, dokud to nebude absolutně nevyhnutelné. Obávám se toho, co by se mohlo stát.“

„Co tím myslíš?“  

„Podívej, ty stíny se zatím na nás nevrhly. Možná to je proto, že nás nevidí, možná je to kvůli kostem.“ Na chvíli se odmlčel. „Co se stane, když uvidí světlo nočního kamene?“  

Kahlan se ustaraně zakousla do spodního rtu. Snažili se rozeznat stezku, která se klikatila, aby obcházela stromy a balvany, aby přecházela přes kameny a kořeny, aby se propracovávala srázem. Tichý skřípavý zvuk byl blíže, byl všude kolem nich. Znělo to jako... Připadalo mu, že to zní jako drápy na kameni.

Před nimi stály dva stíny. Byly blízko u sebe, mezi nimi stezka. Kahlan se k němu pevně přitiskla a zadržela dech, když se protahovali kolem nich. Zabořila si obličej do jeho ramene, když byli na úrovni stínů. Richard ji objal kolem ramen a pevně ji tiskl k sobe. Věděl, jaké měla pocity. On měl taky strach. Srdce mu bušilo. Zdálo se, že se každým krokem dostávají příliš daleko, že se dostávají příliš hluboko. Podíval se za sebe, v temnotě už bylo příliš málo světla, aby viděl, zda stíny stojí na stezce.

Náhle se před nimi tyčil inkoustově černý stín. Byl to obrovský balvan, který byl uprostřed rozštípnutý.

Soutěska.

U trhliny se přitiskli zády k balvanu. Byla příliš velká tma, aby mohli vidět stezku nebo aby viděli, zda nejsou nablízku stínové bytosti. Bez světla nočního kamene nemohli sledovat stezku Soutěskou, bylo by to příliš nebezpečné. V Soutěsce stačí jeden špatný krok a budou mrtví. V tichu se skřípavý zvuk zdál ještě bližší, obklopoval je ze všech stran. Richard sáhl do kapsy a vytáhl kožený váček. Uvolnil zdrhovací provázek a vysypal si noční kámen do dlaně.

Do noci zazářilo teplé světlo, osvětlilo okolní les a házelo kolem tajemné stíny. Držel kámen před sebou, aby lépe viděl.

Kahlan vyjekla.

V teplém nažloutlém osvětlení mohli kolem vidět zeď stínových bytostí. Byly jich stovky, mezi nimi nebyl ani centimetr volného prostoru. Vytvářely půlkruh, který nebyl od nich více než pět metrů. Na zemi bylo nespočetné množství půlkulovitých tvorů, na první pohled vypadali téměř jako kameny. Nebyly to však kameny. Šedivé pancéřové pásy zapadaly do sebe na jejich hřbetech, špičaté ostny vyčuhovaly kolem spodního okraje pancéře.

Skřipníci.

To byl tedy ten skřípavý zvuk, byly to jejich drápy na kamenech. Skřipníci se pohybovali zvláštním kolébavým způsobem, jejich hrbatá těla se kolébala ze strany na stranu, když se namáhavě sunuli kupředu. Nebyl to rychlý pohyb, byl však vytrvalý. Někteří z nich byli vzdálení jen několik decimetrů.

Bylo to poprvé, co se stíny začaly pohybovat. Vznášely se a poletovaly. Půlkruh, který je obkličoval, se stále zmenšoval.

Kahlan stála zmrazená hrůzou, opírala se zády o balvan, oči měla vytřeštěné. Richard se natáhl přes trhlinu, zachytil ji za košili a vtáhl dovnitř. Zdi byly vlhké a kluzké. Nedostatek prostoru v něm vyvolával svírání v hrdle. Neměl rád těsná místa. Šli pozpátku a občas se otáčeli, aby zkontrolovali, kudy jdou. Držel noční kámen nad hlavou a osvětloval stínové bytosti, které za nimi přicházely. Skřipníci se plazili do trhliny.

Richard slyšel, jak se zvuky rychlého dechu Kahlan odrážely v těsném, zatuchlém prostoru. Nadále couvali, rameny naráželi na boky skal. Studená blátivá voda jim promáčela košile. V jednom místě se museli sehnout a otočit se bokem, protože trhlina se značně zúžila, málem se uzavřela, a dala se projít jenom ve skrčené poloze. Úlomky dřeva, které napadaly do trhliny, ležely ve vlhku a rozkládaly se. Místo odpudivě páchlo hnilobou. Dále se pohybovali na boku, až se nakonec dostali na druhou stranu. Stíny se zastavily, když se dostaly k otvoru ve skále. Skřipníci se nezastavili.

Richard kopl do jednoho, který se příliš přiblížil. Skutálel se mezi listí a větvičky na dně trhliny. Přistál na zádech, sápal se do vzduchu, chňapal a syčel, kroutil se a svíjel, až se mu podařilo otočit se do správné polohy. Jak se mu to podařilo, skřipník se vztyčil na svých nohou zakončených drápy, vyrazil ze sebe mlaskavé zavrčení a vydal se opět směrem k nim.

Oba se rychle otočili a šli po stezce. Richard měl noční kámen vytažen, aby osvětloval stezku v Soutěsce.

Kahlan se prudce nadechla.

Teplé světlo ozařovalo stráň, po které měla Soutěskou vést stezka. Kam až oko dohlédlo, byla změť trosek. Skály, větve stromů, rozštípané stromy a bahno byly smíchány dohromady. Nedávno se srázem prudce prohnal sesuv půdy.

Stezka v Soutěsce byla zničena.

Postoupili o krok za balvan, aby měli lepší výhled.

Objevilo se zelené světlo hranice a překvapilo je. Oba najednou couvli.

„Richarde...“  

Kahlan se ho držela za paži. Skřipníci jim byli v patách. Stíny se vznášely v trhlině.

Kapitola devatenáctá

Pochodně zasazené do zdobených zlatých držáků osvětlovaly zdi krypty plápolavým světlem, které se odráželo od leštěné růžové žuly obrovské klenuté místnosti, a přidávaly do tichého a nehybného vzduchu k vůní růží svůj smolný pach. Bílé růže, vyměňované bez jakéhokoli přerušení každé ráno po dobu posledních tří desítek let, vyplňovaly každou z padesáti sedmi zlatých váz zasazených do zdi pod každou z padesáti sedmi pochodní, jež představovala jeden rok v životě zesnulého. Podlaha byla z bílého mramoru, takže žádný lupen bílé růže, který upadne, nebude působit rušivým dojmem do doby, než bude moci být vymeten. Velké množství lidí se staralo, aby ani jedna z pochodní nebyla vyhořelá více než pár sekund, a že růžové lupínky nespočívaly na podlaze dlouho. Služebnictvo bylo pozorné a oddané svým úkolům. Když takové nebylo, mělo to za následek okamžitou ztrátu hlavy. Stráže dávaly na hrobku pozor dnem i nocí, dohlížely na to, aby pochodně hořely, aby květy byly čerstvé a aby žádný lupínek růže neležel dlouho na podlaze. A přirozeně prováděly popravy.

Místa ve služebnictvu byla doplňována z okolního venkova D'Hary. Ze zákona bylo místo ve služebnictvu krypty ctí. Čest přinášela taky příslib rychlé smrti, pokud byla nařízena poprava. Pomalá smrt byla v D'Haře velmi obávaná a obvyklá. Z obavy, že by mohli špatně mluvit o mrtvém králi, pokud budou v kryptě, se nováčkům vyřezávaly jazyky.

V těch večerech, kdy byl doma v Paláci lidu, Mistr navštěvoval kryptu. Nikdo ze služebnictva ani ze stráže nemohl být při těchto návštěvách. Služebnictvo bylo celé odpoledne zaneprázdněné výměnou pochodní za čerstvé a kontrolou každé ze stovek růží jemným potřesením, zda není některý lupen uvolněný. Jediná pochodeň, která dohoří v průběhu královské návštěvy, nebo jediný lupínek růže spadlý na podlahu budou mít za následek popravu.

Krátký sloup uprostřed obrovské místnosti byl podstavcem rakve, vzbuzovalo to dojem, že se rakev vznáší ve vzduchu. Zlatem pokrytá rakev zářila ve světle pochodní. Její boky byly pokryté vyřezávanými symboly, které pokračovaly v prstenci kolem dokola místnosti, byly vytesané do žuly pod pochodněmi a zlatými vázami. Byly to pokyny otce synovi v prastarém jazyce, které se týkaly postupu, jak se dostat do podsvětí a jak se z něj vrátit. Pokynům v této prastaré řeči rozuměla kromě syna pouze hrstka lidí, v D'Haře z nich žil pouze syn. Všichni ostatní z D'Hary, kteří jí rozuměli, byli už dávno usmrceni. Jednoho dne bude zabit i zbytek.

Služebnictvo krypty a stráže byly poslány pryč. Mistr byl na návštěvě v kryptě svého otce. Ochraňovali ho dva z jeho osobních strážců, každý z nich stál po jedné straně masivních, umělecky vyřezávaných a leštěných dveří. Jejich uniformy z kůže a brnění, které neměly rukávy, pomáhaly zvýraznit jejich rozměrné postavy a ostré obrysy jejich mohutných svalů. Náramky, které nosili kolem bicepsů kousek nad lokty, náramky s vystupujícími bodci, zaostřenými do špiček způsobujících smrt, se používaly při boji zblízka na roztrhání protivníka.

Darken Rahl projel svými jemnými prsty po vyřezaných znacích na hrobě svého otce. Jeho štíhlé tělo bylo pokryté až na pár centimetrů nad zemí neposkvrněnou bílou řízou. Její jedinou ozdobou byl úzký pás zlatého vyšívání kolem výstřihu a na jeho prsou. Neměl žádné šperky s výjimkou zakřiveného nože ve zlaté pochvě zdobené symboly, které varovaly duchy, aby ustoupili. Opasek, který řízu stahoval, byl spleten ze zlatého drátu. Jemné rovné a plavé vlasy mu spadaly téměř až na ramena. Jeho oči byly až bolestně krásné odstínem modré barvy. Jeho rysy perfektně zvýrazňovaly jeho oči.

Mnoho žen si vzal do svého lůžka. Kvůli jeho okouzlujícímu vzezření a kvůli jeho moci tam některé z nich šly dychtivě. Jiné ženy tam šly bez ohledu na jeho vzhled, šly tam kvůli jeho moci. Jeho nezajímalo, zda s ním chtěly být nebo ne. Pokud byly natolik hloupé, aby cítily odpor, když uviděly jeho jizvy, tak mu stejně poskytly rozkoš způsobem, který nebyly schopné předvídat.

Stejně jako jeho otec, považoval i Darken Rahl ženy pouze za nádoby pro mužovo sémě, za hlínu, ve které vyrůstal život, která nebyla hodná žádné skutečné úcty. Darken Rahl, stejně jako před ním jeho otec, nikdy nebude mít manželku. Jeho vlastní matka nebyla nic více než žena, která první nechala v sobě vyklíčit obdivuhodné sémě jeho otce, a pak byla, jak se patřilo, odložena jako nepotřebná věc. Nevěděl, zda má nějaké sourozence. Na tom vlastně ani nezáleželo, protože on byl prvorozeným synem a všechna sláva připadla jemu. On byl ten, který se narodil s nadáním. On byl ten, kterému jeho otec předal znalosti. Pokud měl nevlastní bratry nebo sestry, představovali pouze plevel, který má být zlikvidován, když se objeví.

Darken Rahl tiše v duchu pronášel slova, jeho prsty přitom sledovaly symboly. I když bylo nanejvýš důležité, aby se pokyny přesně dodržovaly, on se nebál, že by udělal chybu. Pokyny měl vryté do paměti. S radostí si vybavoval vzrušení z cesty a z toho, že se nacházel mezi životem a smrtí. Vychutnával možnost dostat se do podsvětí a rozkazovat mrtvým. Netrpělivě se těšil na příští cestu.

Bylo slyšet ozvěnu kroků, někdo se přibližoval. Darken Rahl neukazoval na sobě žádnou obavu ani zájem. O zvuk se ale zajímali jeho strážci a vytasili své meče. Nikomu nebylo dovoleno, aby šel do krypty s Mistrem. Když uviděli, kdo to je, uvolnili se a odložili zbraně. Nebyl to nikdo jiný než Demmin Nass.

Demmin Nass, pravá ruka Darkena Rahla, blesk Mistrových temných myšlenek, byl muž stejně velký jako ti, kterým velel. Nevšímal si stráží, když vcházel dovnitř. Jeho výrazně a ostře řezané svaly vystupovaly ve světle pochodní v tvrdém reliéfu. Kůže na jeho hrudi byla stejně hebká jako kůže mladých hochů, pro které měl slabost. Jako silný kontrast působila jeho tvář podobaná od neštovic. Plavé vlasy měl tak nakrátko ostříhané, že mu trčely jako bodliny. Pruh černých vlasů začínal nad jeho pravým obočím a táhl se po pravé straně jeho hlavy dozadu. Podle toho se dal poznat už zdálky. Byl to fakt, který byl oceňován těmi, kdo měli důvod znát ho.

Darken Rahl stál zahloubán do čtení znaků a nehnul sebou, když stráže vytasily zbraně, ani když je zasunuly. I když jeho strážci byli hrůzostrašní, byli zbyteční, byli pouhým nezbytným doplňkem jeho postavení. Měl dost moci na to, aby zlikvidoval každé ohrožení, Demmin Nass nenuceně stál a čekal, až Mistr skončí. Když se nakonec Darken Rahl otočil, jeho plavé vlasy a zářivě bílá říza zasvištěly kolem něj. Demmin uctivě sklonil hlavu.

„Mistře Rahle.“ Jeho hlas byl hluboký a chraplavý. Hlavu držel skloněnou.  

„Demmine, můj starý příteli, jak dobře, že tě opět vidím.“ Rahlův tichý hlas měl jasné, téměř křišťálově průzračné zabarvení.  

Demmin se narovnal, obličej měl zamračen nelibostí. „Mistře Rahle, královna Milena předložila seznam svých požadavků.“

Darken Rahl se díval přes velitele svých stráží, jako kdyby tam nebyl, pomalu si navlhčil jazykem špičky prvních tří prstů své pravé ruky a pak si jimi pečlivě přejel rty a obočí.

„Přivedl jsi mi chlapce?“ zeptal se netrpělivě Rahl.  

„Ano, Mistře Rahle. Čeká na tebe v Zahradě života.“  

„Dobře.“ Na Rahlově hezkém obličeji se objevil slabý úsměv. „Dobře. Není příliš starý? Je to ještě chlapec?“ 

„Ano, Mistře Rahle, je ještě stále chlapec.“ Demmin se přestal dívat do Rahlových modrých očí.  

Rahlův úsměv se prohloubil. „Jsi si jistý, Demmine? Sundal jsi mu kalhoty a přesvědčil jsi se?“

Demmin přestoupil z nohy na nohu. „Ano Mistře Rahle.“

Rahlovy oči si pátravě prohlížely jeho obličej. „Opravdu jsi ho neosahával?“ Jeho úsměv zmizel. „Musí být neposkvrněný.“

„Ne, Mistře Rahle!“ trval na svém Demmin a opět se podíval na Učitele široce rozevřenýma očima. „Nikdy bych se nedotkl tvého průvodce k duchům. Ty jsi to zakázal!“  

Darken Rahl si opět navlhčil prsty a uhladil si obočí, pak se k němu o krok přiblížil, „Vím, že jsi to chtěl udělat, Demmine. Bylo to pro tebe těžké? Bylo těžké dívat se, ale neosahávat?“ Jeho úsměv se vrátil, zlomyslně ho poškádlil a pak se opět vytratil. „Tvá slabost mi už předtím působila potíže.“

„Postaral jsem se o to!“ Demmin nepříliš silně zaprotestoval svým hlubokým hlasem. „Za vraždu toho chlapce jsem nechal zatknout Brophyho, toho obchodníka.“  

„Ano,“ odsekl mu Rahl, „a ten se obrátil ke zpovědnici, aby prokázal svou nevinu.“  

Demminův obličej se zkřivil zklamáním. „Jak jsem jen mohl vědět, že to udělá? Kdo mohl čekat, že to někdo udělá dobrovolně?“

Rahl pozvedl ruku a Demmin se odmlčel.  

„Měl jsi být opatrnější. Měl jsi vzít v úvahu zpovědnice. Už je ta záležitost skončená?“  

„Všechny kromě jedné,“ přiznal se Demmin. „Komando, které pronásledovalo Kahlan, matku zpovědnici, neuspělo. Musel jsem poslat ještě jedno.“  

Darken Rahl se zamračil. „Byla to zpovědnice Kahlan, která vyslyšela zpověď toho kupce, toho Brophyho, a zjistila, že je nevinen, je to tak?“

Demmin pomalu přikývl, obličej měl zkroucen zuřivostí. „Někdo jí musel pomoci, jinak by komando mělo úspěch.“

Rahl byl zticha a pozoroval ho. Po chvíli Demmin promluvil.

„Je to pouze nepodstatná záležitost, pane Rahle, nestojí za tvůj čas ani pozornost.“  

Darken Rahl povytáhl obočí. „Já rozhoduji, které záležitosti stojí za mou pozornost.“ Jeho hlas byl tichý a téměř milý.  

„Samozřejmě, Mistře Rahle. Promiň mi to, prosím.“ Demmin nepotřeboval slyšet rozzlobený hlas, aby věděl, že se pohybuje na tenkém ledě.  

Rahl si ještě jednou olízl prsty a třel si jimi rty. Ostře se podíval zpod obočí do druhých očí. „Demmine, pokud jsi chlapce osahával, dozvím se to.“

Kapka potu se skutálela Demminovi do oka. Pokusil se ji mrkáním odstranit. „Mistře Rahle,“ řekl chraptivým šepotem. „Rád bych pro tebe obětoval život. Nedotkl bych se tvého průvodce k duchům, to přísahám.“

Darken Rahl chvíli Demmina pozoroval, pak přikývl. „Jak jsem řekl, stejně bych se to dozvěděl. A ty víš, co bych ti udělal, kdybys mi někdy zalhal. Nemohu snést, když mi někdo lže. Je to špatnost.“

„Mistře Rahle,“ řekl Demmin ve snaze změnit předmět hovoru, „co bude s požadavky královny Mileny?“  

Rahl pokrčil rameny. „Řekni jí, že souhlasím se všemi jejími požadavky výměnou za schránku.“

Demmin se na něj nevěřícně podíval. „Mistře Rahle, vždyť ty jsi zatím neviděl jejich seznam.“

Rahl bezstarostně pokrčil rameny. „Tedy,  její požadavky opravdu nejsou záležitostí, která by stála za můj čas nebo pozornost.“

Demmin opět přestoupil z nohy na nohu, až na něm zavrzala kůže. „Mistře Rahle, nechápu, proč hrajete s královnou tuto hru. Je to ponižující dostat seznam požadavků. Bez problémů bychom ji mohli rozmáčknout jako starou tlustou ropuchu, vždyť ona nic jiného není. Řekni jenom slovo, dovol, abych předložil tvým jménem své vlastní požadavky. Bude litovat, že se nesklonila před tebou, jak to měla udělat.“

Rahl se sám pro sebe nad něčím usmál, když pozoroval od neštovic poďobaný obličej svého věrného velitele. „Ona má čaroděje, Demmine,“ zašeptal a jeho modré oči vzplály.

„To vím,“ Demmin sevřel pěsti. „Gillera. Stačí, jenom abys řekl slovo, Mistře Rahle, a přinesu ti jeho hlavu.“  

„Demmine, co myslíš, proč by si královna Milena vzala do svých služeb čaroděje?“ Demmin pouze pokrčil rameny, takže Rahl si otázku zodpověděl sám. „Aby ochraňoval schránku, pro nic jiného. Domnívá se, že to je také její ochrana. Když zabijeme ji nebo čaroděje, můžeme pak přijít na to, že schoval schránku s pomocí magie, a budeme muset strávit mnoho času, abychom ji našli. Proč tedy příliš spěchat? Prozatím je nejlehčí cestou vyhovět jí. Pokud mi bude dělat potíže, vyřídím si to s ní i s čarodějem.“ Pomalu obešel rakev svého otce a projížděl prsty po vyřezávaných znacích, přitom nespustil své modré oči z Demmina. „Kromě toho, když budu mít poslední schránku, její požadavky ztratí význam.“ Vrátil se k velkému muži a zastavil se před ním. „Mám však ještě jiný důvod, příteli.“  

Demmin naklonil hlavu. „Jiný důvod?“

Darken Rahl přikývl, naklonil se k němu a ztišil hlas. „Demmine, zabíjíš své malé přitelíčky předtím..., nebo potom?“

Demmin se od něj trochu odtáhl, zastrčil si palec za opasek. Odkašlal si. Konečně řekl: „Potom.“

„A proč potom? Proč ne předtím?“ Rahl se ptal a jeho obličej potemněl ostýchavým, tázavým výrazem.  

Demmin se vyhnul Mistrovým očím, podíval se na podlahu a přenesl váhu na druhou nohu. Darken Rahl měl svůj obličej i nadále blízko, pozoroval a čekal.

„Líbí se mi, když se svíjejí.“  

Rahlovi se na tváři pomalu rozprostřel úsměv. „To je ten jiný důvod, příteli. Řekl bych, že mně se taky líbí, když se svíjejí. Chci mít radost z toho, že ji mohu pozorovat, jak se svíjí, předtím než ji zabiji.“ Olízl si ještě jednou konečky svých prstů a projel si jimi po rtech.

Na poďobaném obličeji se objevil prohnaný úsměv. „Řeknu královně Mileně, že Otec Rahl milostivě souhlasil s jejími podmínkami.“

Darken Rahl položil ruku na Demminovu svalnatou paži. „Velmi dobře, příteli. A teď mi ukaž, jakého chlapce jsi mi přivedl.“

S úsměvy na obličejích se oba vydali ke dveřím. Předtím než tam došli, se Darken Rahl znenadání zastavil. Otočil se na podpatku a kolem něj zavlála říza.

„Co to bylo za zvuk?“ dotázal se. 

S výjimkou syčení pochodní byla krypta tichá stejně jako mrtvý král. Demmin a strážci si pomalu prohlíželi pohřební komoru.

Rahlova ruka se vymrštila. „Tam!“

Ostatní tři se podívali, kam ukazoval. Jediný lísteček růže ležel na podlaze. Obličej Darkena Rahla zrudl a jeho oči zahořely. Třásl se, ruce měl sevřené do pěstí s bílými klouby prstů, oči se mu zaplnily zlostnými slzami. Byl příliš rozzuřen na to, aby promluvil. Nakonec se ovládl, natáhl ruku směrem k místu, kde na studené mramorové podlaze ležel lístek růže. Jako kdyby na něj zafoukal větřík, lupen se zvedl do vzduchu, přeletěl místnost a usadil se v dlani Rahlovy natažené paže. Olízl plátek, otočil se k jednomu ze strážců a přilepil ho na mužovo čelo.

Svalnatý strážce se na něj bezvýrazně podíval. Věděl, co si Mistr přál. Zachmuřeně kývl hlavou, předtím než se jediným plynulým pohybem otočil a vyšel ze dveří. V chůzi vytahoval meč.

Darken Rahl se narovnal, dlaněmi si uhladil vlasy a pak řízu. Zhluboka se nadechl a pak nechal zuřivost odletět s dechem. Mračil se, jeho modré oči se tázavě obracely na Demmina, který nehybně stál vedle něj.

„Nežádám od nich nic, chci pouze to, aby pečovali o hrob mého otce. Všechny jejich potřeby jsou zabezpečeny, jsou najedení, oblečení, pečuje se o ně. Je to jednoduchý požadavek.“ Jeho obličej dostal bolestný výraz. „Proč se mi vysmívají svým lajdáctvím?“ Podíval se k otcově rakvi a pak do obličeje svému společníkovi. „Demmine, nemyslíš, že jsem na ně příliš tvrdý?“  

Velitelovy bezcitné oči opětovaly zachmuřený pohled. „Nejsi dostatečně tvrdý. Kdybys nebyl tak soucitný, kdybys jim nedovoloval rychlé potrestání, možná by se ti ostatní naučili, jak se chovat s větší odpovědností k prosbám, které ti vycházejí ze srdce. Já bych nebyl tak shovívavý.“

Darken Rahl se zahleděl do prázdna a nepřítomně přikývl. Po chvíli se ještě jednou zhluboka nadechl a prošel dveřmi s Demminem po svém boku, zatímco je zbylý strážce v úctyhodné vzdálenosti následoval. Kráčeli dlouhými chodbami z leštěné žuly, osvětlenými pochodněmi, šli vzhůru po točitých schodech z bílého kamene, šli po dalších chodbách s okny, které ven do temnoty propouštěly světlo. Kámen páchl vlhkostí a zatuchlinou. O několik poschodí výše byl vzduch opět svěží. Na malých stolcích z třpytivého dřeva, rozmístěných pravidelně v halách, stály vázy s kyticemi čerstvých květů, které provoněly vzduch v místnostech.  

Když přicházeli k dvoukřídlovým dveřím s vyřezávaným reliéfem představujícím zalesněnou pahorkatinu, připojil se k nim druhý strážce, který splnil svůj úkol. Demmin zatáhl za železné kruhy a těžké dveře se hladce a tiše otevřely. Za nimi se nacházel pokoj vyložený tmavě hnědým dubovým dřevem. Leskl se ve světle svící a lamp rozmístěných na masivních stolech. Knihy lemovaly dvě zdi a obrovský krb vyhříval místnost vysokou na dvě patra. Rahl se na chvíli zastavil, aby se poradil se starou, v kůži vázanou knihou rozloženou na čtecím stojanu. Pak spolu s velitelem stráží procházeli labyrintem místností. Většina z nich měla stejné teplé dřevěné obložení. Pár z nich bylo vyštukováno a pomalováno výjevy z d'haranského venkova, byly tam lesy, pole, zvěř a děti. Strážci je zpovzdálí sledovali a všechno pozorovali. Byli bdělí a tiší, pravé stíny Mistra.

Polena praskala a plameny se míhaly v cihlovém krbu, který byl jediným zdrojem světla v jednom z menších pokojů, do kterého vstoupili. Na zdech visely lovecké trofeje, byly to hlavy nejrůznějších zvířat. Paroží vystupovalo z přítmí, jak je osvětlovaly plameny. Darken Rahl se náhle uprostřed kroku zastavil, jeho říza vypadala ve světle krbu růžová.

„Opět,“ zašeptal.  

Demmin se zastavil taky, když to udělal Rahl, a tázavě se na něj podíval.  

„Opět přichází k hranici, k podsvětí.“ Olízl si konečky prstů a uhladil si místo nad horním rtem a obočí, přitom se upřeně díval před sebe.  

Demmin se zeptal: „Kdo?“

„Matka zpovědnice. Kahlan. Víš, ona má k pomoci čaroděje.“  

„Giller je s královnou,“ trval na svém Demmin, „není s matkou zpovědnicí.“  

Na rtech Darkena Rahla se objevil slabý úsměv. „Není to Giller,“ zašeptal, „je to ten velký čaroděj, kterého hledám. Ten, který zabil mého otce. Ona ho našla.“

Demmin překvapením ztuhl. Rahl se otočil a šel k oknu na konci pokoje. Bylo z malých tabulek skla a nahoře zakulacené a dvakrát tak vysoké jako on. Plameny se odrážely od zakřiveného nože, který měl u pasu. Stál s rukama sepnutýma za zády a hleděl na potemnělý kraj, na noc a na věci, které jiní nemohli vidět. Otočil se zpět k Demminovi, jeho plavé vlasy se mu dotkly ramen.

„Tak proto šla do Západozemí, copak tě to nenapadlo? Ne aby utekla před komandem, ale aby našla velkého čaroděje.“ Jeho modré oči zajiskřily. „Udělala mi velikou laskavost, příteli, že vyplašila čaroděje z hnízda. Máme štěstí, že se jí podařilo proklouznout podsvětím. Osud je doopravdy na naší straně. Teď už víš, Demmine, proč ti říkám, aby ses tolik nestrachoval? Je mým osudem mít úspěch, všechno nějakým způsobem pracuje v můj prospěch.“  

Demminovo čelo se zachmuřeně svraštilo. „To, že jedno komando neuspělo, ještě neznamená, že našla čaroděje. Komanda neuspěla i předtím.“

Rahl si pomalu olízl konečky prstů. Přistoupil blíže k velkému muži a zašeptal: „Velký čaroděj ustanovil hledače.“

Demmin překvapením rozhodil pažemi. „Jsi si jistý?“

Rahl přikývl. „Velký čaroděj se zařekl, že jim už nikdy nepomůže. Nikdo ho už mnoho let neviděl. Nikdo nebyl schopen říci jeho jméno, i když by si tím byl zachránil život. A teď zpovědnice projde do Západozemí, komando zmizí a hledač je ustanoven.“ Sám pro sebe se usmál. „Musela na něj jistě vložit ruku, aby jí pomohl. Představ si, jak musel být překvapen, když ji uviděl.“ Úsměv se Rahlovi vytratil z obličeje, zaťal pěsti. „Už jsem je téměř měl. Téměř jsem měl všechny tři, ze soustředění mě však vyrušily jiné záležitosti, tak mi vyklouzli. Prozatím mi vyklouzli.“ Tiše se nad tím chvíli zamýšlel, pak prohlásil: „To víš, že druhé komando neuspěje taky. Nebudou předpokládat, že se utkají s čarodějem.“

„Pak tedy pošlu třetí komando a řeknu jim o čaroději,“ sliboval Demmin.  

„Ne.“ Rahl si zamyšleně olizoval konečky prstů. „Ještě ho neposílej. Zatím vyčkejme, uvidíme, co se stane. Možná je předurčena k tomu, aby mi ještě jednou pomohla.“ Na chvíli se nad svými slovy zamyslel. „Je matka zpovědnice atraktivní?“  

Demmin se zachmuřil. „Nikdy jsem ji neviděl, zato někteří z mých mužů ano. Prali se o to, kdo bude vybrán do komanda, kdo z nich by ji pak mohl mít.“

„Prozatím neposílej další komando.“ Darken Rahl se usmál. „Nadešel čas, abych měl dědice.“ Nepřítomně pokýval hlavou. „Nechám si ji pro sebe,“ prohlásil.  

„Když se pokusí přejít přes hranici, bude ztracena,“ varoval jej Demmin.  

Rahl pokrčil rameny. „Možná bude moudřejší. Už ukázala, že dovede být chytrá. Tak či onak, chci ji mít.“ Podíval se na Demmina. „Tak či onak se bude pro mě svíjet.“

„Čaroděj a matka zpovědnice, když jsou ti dva spolu, tak jsou nebezpeční. Mohli by nám způsobit potíže. Zpovědnice podrývají Rahlovo učení, jsou pro nás mrzutou záležitostí. Myslím, že bychom měli udělat to, co jsi původně zamýšlel. Měli bychom ji zabít.“   

Rahl mávl rukou. „Děláš si příliš mnoho starostí, Demmine. Jak jsi řekl, zpovědnice je mrzutá věc. Není to však nic více než mrzutost. Kdyby dělala potíže, tak ji zabiji sám. Ale až potom, co mi porodí syna. Syna zpovědnice. Čaroděj mi nemůže ublížit, jak to udělal mému otci. Uvidím ho svíjet se a pak ho zabiji. Budu ho pomalu zabíjet.“

„A co s hledačem?“ Demminův obličej ztvrdnul předtuchou. 

Rahl pokrčil rameny. „Není dokonce ani mrzutou záležitostí.“

„Mistře Rahle, nemusím ti snad připomínat, že se blíží zima.“  

Učitel povytáhl obočí, plameny se mu odrážely v očích. „Královna má poslední schránku. Získám ji dosti rychle. Není důvod k obavám.“

Demmin k němu přiblížil svůj zachmuřený obličej. „A co ta kniha?“

Rahl se zhluboka nadechl. „Poté, co se vrátím z podsvětí, začnu opět hledat toho kluka Cyphera. Už si s tím více nedělej starosti, příteli. Osud je na naší straně.“

Otočil se a odcházel. Demmin šel za ním a za nimi pak mezi stíny klouzaly stráže.

*****

Zahrada života, to byl jeskyňovítý prostor uprostřed Paláce lidu. Okna vysoko nad hlavou s tabulkami skla zalévanými olovem propouštěla světlo na svěží rostliny. Teď v noci propouštěla měsíční světlo. Směrem k okrajům místnosti byly záhony květin, mezi kterými se klikatily chodníčky, za květinami byly malé stromky. Krátké kamenné zídky porostlé břectanem a pečlivě ošetřované rostliny doplňovaly scenérii. Když se odmyslí okna nad hlavou, podobalo se to zahradě pod širým nebem. Bylo to místo krásy, místo klidu.

Uprostřed rozsáhlé místnosti rostl v kruhu trávník. Travnatý prstenec byl přerušen klínem z bílého kamene, na kterém seděla žulová deska. Ta byla hladká, výjimku tvořily žlábky vytesané blízko horní hrany, které vedly k malému prameni v jednom z rohů. Pramen byl zadržován ve dvou krátkých vroubkovaných stojanech. Za deskou, hned vedle vyhloubeného ohniště, byl leštěný kamenný kvádr. Kvádr na sobě nesl prastarou železnou mísu pokrytou podobami příšer, které sloužily jako nohy pro půlkulovité dno. Železná poklice stejného tvaru měla na sobě pouze jednu příšeru, byla to Šinga, tvor z podsvětí, vztyčená na dvou zadních nohou, která sloužila jako držadlo. Uprostřed trávníku byl kruhovitý prostor zaplněný bílým čarodějnickým pískem. Po jeho okraji byly pochodně, které hořely třepetavým plamenem. Geometrické obrazce se na bílém písku překrývaly.

Uprostřed písku byl chlapec, který byl vestoje zahrabaný až po krk.

Darken Rahl se pomalu přibližoval, ruce měl sepjaté za zády. Demmin čekal opodál u stromů před trávníkem. Mistr se zastavil na rozhraní trávy a bílého písku a podíval se dolů na chlapce. Darken Rahl se usmál.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“  

Chlapcův spodní ret se chvěl, když se na něj zezdola díval. Jeho oči se přesunuly k velkému muži vzadu u stromů. Byl to bázlivý pohled. Rahl se otočil a podíval se na velitele.

„Odejdi a vezmi taky strážce. Nechci být rušen.“  

Demmin sklonil hlavu a odešel, strážci jej následovali. Darken Rahl se otočil, chvíli chlapce pozoroval a pak se posadil na trávník. Když seděl, upravil si řízu a opět se na chlapce usmál.

„Je to lepší?“  

Chlapec přikývl. Jeho ret se ještě stále chvěl.

„Ty se toho velkého muže bojíš?“ Chlapec přikývl. „Poranil tě? Dotýkal se tě na místech, na kterých by to neměl dělat?“  

Chlapec zavrtěl hlavou. Jeho oči, ve kterých se odrážela směs strachu a zlosti, se zabodávaly do Rahla. Z bílého písku mu na krk lezl mravenec.

Rahl se opět zeptal: „Jak se jmenuješ?“ Chlapec neodpovídal. Mistr se pozorně díval do jeho hnědých očí. „Víš, kdo jsem já?“

„Darken Rahl,“ odpověděl chlapec slabým hlasem.  

Rahl se shovívavě usmál a opravil ho: „Otec Rahl.“

Chlapec se na něj upřeně podíval. „Chci jít domů.“ Mravenec si prozkoumával cestu přes jeho bradu.

„Samozřejmě že chceš,“ řekl Rahl hlasem vyjadřujícím soucit a účast. „Věř mi, prosím, že ti nechci ublížit. Jsi tady prostě proto, abys mi pomohl s důležitým obřadem. Jsi vážený host, který má představovat nevinnost a sílu mládí. Byl jsi vybrán proto, že mi lidé řekli, jak skvělý jsi kluk, jak velmi dobrý kluk z tebe vyrostl. Každý o tobě mluvil s uznáním. Říkají mi, že jsi chytrý a silný. Mluví pravdu?“  

Chlapec zaváhal, jeho stydlivé oči uhnuly pohledem, „Myslel bych si, že ano.“ Podíval se zpět na Rahla. „Chybí mi však moje máma a chci jít domů.“ Mravenec mu začal lézt po tváři v kruhu.

Darken Rahl se na něj melancholicky podíval a přikývl. „To chápu. Mně taky chybí máma. Byla to opravdu skvělá žena a já ji tak miloval. Starala se o mě velmi dobře. Když jsem udělal něco, co udělalo radost jí, tak mi udělala něco zvláštního k večeři, něco, co jsem chtěl.“

Chlapcovy oči se zvětšily. „Moje máma to dělá taky.“

„Můj otec, má matka a já jsme spolu žili velmi dobře. Všichni jsme se měli rádi a měli jsme mnoho legrace. Má matka měla příjemný smích. Když se můj otec ve vyprávění vychloubal, dělala si z něj legraci a všichni tři jsme se smáli, někdy až natolik, že nám tekly slzy.“ 

Chlapcovy oči zazářily a trochu se usmál. „Proč ti chybí? Ona někam odešla?“

„Ne,“ povzdechl si Rahl, „ona i můj otec před několika lety zemřeli. Oba byli už staří. Oba měli spokojený společný život, stejně mi ale chybí. Takže chápu, když ti chybí rodiče.“  

Chlapec sotva znatelně přikývl. Jeho ret se přestal chvět. Mravenec mu lezl nahoru po nosu. Křivil obličej, jak se pokoušel mravence zbavit.

„Pokusme se tedy chvíli spolu dobře vycházet a ty budeš doma, ani se nenadáš.“  

Chlapec opět přikývl. „Jmenuji se Carl.“

Rahl se usmál. „Je mi ctí poznat tě, Carle.“ Natáhl se a opatrně sundal chlapci mravence z obličeje.

„Děkuji,“ řekl s ulehčením Carl.  

„Jsem tady proto, Carle, abych ti pomáhal, jak to jen půjde.“  

„Pokud jsi mým přítelem, tak mě vykopej a nech mě jít domů.“ Jeho oči se vlhce leskly.  

„Zanedlouho, synku, zanedlouho. Přál bych si, abych to mohl udělat už teď. Ostatní lidé však ode mě očekávají, že je budu chránit před zlými lidmi, kteří by je zabili, takže se musím snažit ze všech sil, abych pomáhal. Ty budeš součástí té pomoci. Budeš důležitou součástí obřadu, který zachrání tvou matku a otce před zločinci, kteří by je zabili. Ty přece chceš ochraňovat matku, chceš, aby se jí nic nestalo, je to tak?“  

Pochodně neklidně hořely a syčely, jak Carl přemýšlel.

„To chci. Ale chci taky jít domů.“ Jeho ret se opět začal chvět.  

Darken Rahl natáhl ruku a pohladil konejšivě chlapce po vlasech, pročesával je dozadu svými prsty a pak je hladil. „Já vím, pokus se však být statečný. Nedovolím nikomu, aby ti ublížil, to ti slibuji. Budu tě strážit a ochraňovat.“ Vřele se na Carla usmál. „Nemáš hlad? Nechtěl bys něco k jídlu?“

Carl zavrtěl hlavou.

„Dobře tedy. Už je pozdě. Musím odejít, aby sis odpočinul.“ Postavil se, upravil si řízu a setřásl z ní trávu.  

„Otče Rahle!“  

Rahl se zastavil a podíval se dolů na něj. „Ano, Carle?“

Slza stékala po Carlově tváři. „Bojím se tady být sám. Nemohl bys zůstat se mnou?“

Učitel pozoroval chlapce s konejšivým výrazem. „Ale samozřejmě, můj synu.“ Otec Rahl se opět posadil do trávy. „Jak dlouho jen budeš chtít. Když to budeš chtít, tak i celou noc.“

Kapitola dvacátá

Zelené světlo zářilo všude kolem nich, když opatrně posunovali nohy kameny a hlínou, přelézali nebo podlézali kmeny stromů, a když to bylo zapotřebí, tak odkopávali větve stranou. Měňavě zelené pásy stěn hranice se na ně tlačily z obou stran, když namáhavě klopýtali kupředu. Hluboká temnota pokrývala všechno kolem, výjimku tvořilo pouze zlověstné osvětlení, které v nich vyvolávalo pocit, jako kdyby byli v jeskyni.

Richard a Kahlan dospěli ve stejnou dobu ke stejnému rozhodnutí. Ani jeden z nich neměl na vybranou, zpět nemohli a nemohli ani zůstat na rozeklané skále, když si pro ně přicházeli skřipníci a stíny. Byli nuceni jít dopředu do Soutěsky.

Richard odložil noční kámen, nebyl užitečný ke sledování stezky, neboť teď neexistovala žádná stezka, kterou by šlo sledovat. Kromě toho ztěžoval zjistit, kde se světlo hranice mění na zelenou stěnu. Neuložil ho zpět do koženého váčku pro případ, že by ho v rychlosti potřeboval, ale jednoduše ho vložil do kapsy.

„Ať nám stěny hranice ukazují cestu,“ řekl a jeho tichý hlas se odrážel zpět od černé tmy. „Jdi pomalu. Když jedna stěna ztmavne, neudělej ani jeden další krok, ale zajdi kousek na druhou stranu. Takto můžeme zůstat mezi stěnami a dostaneme se přes průchod.“  

Kahlan nezaváhala, skřipníci a stíny představovali jistou smrt. Když vstoupili zpět do zelené záře, vzala Richarda za ruku. Bušilo mu srdce a pokoušel se nemyslet na to, co dělají - na to, že naslepo kráčí mezi stěnami hranice.

Věděl, jak hranice vypadá, od té doby, co byl u ní blízko se Slídičem, a opět ji viděl tehdy, když se ta temná věc snažila vtáhnout do hranice Kahlan. Věděl, že kdyby vešli do temné stěny, už by se z ní nevrátili. Pokud vsak zůstanou v zelené záři před stěnou hranice, budou mít alespoň nějakou šanci.

Kahlan se zastavila. Tlačila ho doprava. Byla blízko stěny. Pak se stěna objevila na jeho pravé straně. Přešli doprostřed a pokračovali vpřed. Přišli na to, že když jdou pomalu a opatrně, můžou se držet mezi stěnami a kráčet po tenké čáře života se smrtí po obou stranách. Dlouhé roky, které prožil jako průvodce, mu moc nepomáhaly. Richard se nakonec přestal pokoušet najít stopy po stezce a začal vnímat sílu stěn, které se na něj tlačily z obou stran. Umožnilo mu to, aby se tento tlak stal jeho průvodcem. Byla to pomalá chůze, nebylo vidět ani stopu po stezce, nebylo vidět, na okolní sráz, byl tam pouze těsný svět zářivého zeleného světla. Bylo to jako bublina života, která se bezmocně vznášela v nekonečném moři temnoty a smrti.

Bahno se mu přisávalo na holínky a strach se mu přisával na mozek. Každou překážku, na kterou narazili, museli překročit, nemohli ji obejít. Stěny hranice jim diktovaly, kudy mohou jít. Někdy museli jít přes vyvrácené stromy, někdy přes balvany, někdy přes výmoly, kde museli používat obnažené kořeny, aby se na druhé straně dostali nahoru. Potichu si pomáhali jeden druhému a povzbuzovali se pouze stiskem dlaně. Nikdy to nebylo více než jeden, dva kroky na jednu nebo druhou stranu, které byly vyvolány temnými stěnami. Pokaždé, když se stezka zatočila, objevila se temná stěna, někdy to bylo i několikrát, než mohli vyluštit, kudy se zatáčela. Pokaždé, když se stěna vynořila, ustoupili, jak rychle to jen šlo, a pokaždé to v něm vyvolalo studený otřes.

Richard si uvědomil, že ho bolí paže. Napětí z toho, co dělají, mu stahovalo svaly a zastavovalo dech. Uvolnil se, zhluboka se nadechl a nechal paže volně viset podél těla. Potřásl rukama v zápěstí, aby zahnal napětí, a pak opět vzal Kahlan za ruku. Usmál se na její obličej, osvětlený strašidelným zeleným světlem. Opětovala jeho úsměv, mohl však v jejích očích vidět hrůzu, kterou zatím ovládala. Pomyslel si, že dobré je alespoň to, že kosti od nich zaháněly stíny a příšery, a že když náhodně naráželi na stěny, neobjevovalo se za nimi nic.

Richard téměř cítil, jak z jeho duše každým krokem vyprchává vůle k životu. Čas získal abstraktní rozměr, neměl v sobě žádný pevný význam. Mohl být v Soutěsce hodiny nebo dny, teď měl problém rozeznat to. Nalézal v sobě pouze touhu po míru, touhu, aby to všechno skončilo, aby byl opět v bezpečí. Jeho strach se začínal otupovat a klesat z nejvyšší úrovně napětí, kterou si udržoval, když si prozkoumávali cestu vpřed.

Jeho pozornost upoutal nějaký pohyb. Podíval se dozadu. Stíny, kolem každého záplava zeleného světla, poletovaly v linii mezi stěnami, jenom kousek od nich, postupovaly za nimi po stezce, klouzaly nad zemí a postupně se zvedaly, jak se dostávaly přes kmen stromu, který ležel v cestě. Richard a Kahlan se zastavili jako přimrazení a pozorovali je. Stíny se nezastavily.

„Jdi první,“ zašeptal, „drž mě za ruku. Já je budu sledovat.“  

Viděl, jak je její košile, stejně jako jeho, propocená, i když noc nebyla teplá. Ani nepřikývla a vykročila. Kráčel pozadu, otočen zády k jejím zádům, oči upřené na stíny a mysl zachvácenou panikou. Kahlan šla tak rychle, jak to jen šlo, několikrát se musela zastavovat a měnit směr, táhla ho za sebou za ruku.

Opět se zastavila a tápavě hmatala napravo od sebe, když se neviditelná stezka prudce zatočila dolů ze svahu. Bylo obtížné kráčet pozadu ze svahu. Našlapoval velmi opatrně, aby neupadl. Stíny šly za nimi v jedné řadě za sebou a sledovaly záhyby stezky. Richard odolával nutkání říci Kahlan, aby šla rychleji, protože nechtěl, aby udělala chybu, stíny se však přibližovaly. Ještě několik minut, zlikvidují jejich náskok a budou u něho.

Svaly měl napjaté, jeho ruka uchopila jilec meče. Přemítal, zda ho má nebo nemá vytasit, nevěděl, zda by jim tím pomohl, nebo uškodil. I kdyby meč na stíny účinkoval, boj v uzavřeném prostoru Soutěsky by i v tom nejlepším případě byl velkým rizikem. Kdyby nebylo vyhnutí, kdyby se přiblížili příliš blízko, tak bude muset meče použít.

Zdálo se, že stíny dostávají obličeje. Richard se pokoušel vzpomenout si, zda měly obličeje předtím, nedařilo se mu to. Jeho prsty pevněji svíraly jilec meče, jak kráčel pozadu, teplou dlaň Kahlan držel v druhé ruce. V zelené záři vypadaly obličeje smutné a mírumilovné. Pozorovaly ho s laskavým a prosebným výrazem. Zdálo se mu, že vystupující písmena slova „Pravda“ na meči ho bolestivě pálí do prstů, jak ho stále pevněji svíral. Z meče vystupovala zlost a hledala v jeho mysli jeho vlastní zlost, nacházela však pouze strach a zmatek, takže ochabovala. Bytosti se už k němu nepřibližovaly, ale kráčely vedle něj a dělaly mu společnost v prázdné temnotě. Z nějakého důvodu v něm zmenšovaly pocit strachu a pocit napětí.

Jejich šepot ho uklidňoval. Richardova dlaň na meči se uvolnila, jak se snažil pochopit slova. Malé, klidné úsměvy ho uklidňovaly, zmírňovaly jeho opatrnost a jeho obavy. Nutily ho k tomu, že chtěl slyšet více, že chtěl porozumět tomu mumlání. Zelené světlo kolem nezřetelných postav příjemně zářilo. Jeho srdce bušilo touhou po odpočinku, po klidu, po jejich společnosti. Jeho mysl se vznášela podobně jako stíny, hladce, tiše a jemně. Richard myslel na svého otce, toužil po něm. Vzpomínal na radostné a klidné časy s ním, časy lásky, sdílení, péče, časy bezpečí, kdy ho nic neohrožovalo, nic ho nestrašilo a nic mu nedělalo starosti. Chtěl, aby se ty časy opět vrátily. Uvědomil si, že šepoty říkaly právě tuto věc, že to tak opět může být. Chtěly mu pomoci dostat se opět na to místo, nic víc.

Hluboko z jeho mysli rašily malé výhonky varování, uvadly však a zmizely. Ruka se mu sesmekla z meče.

Tak hluboko se mýlil, byl tak slepý a dříve to nechápal. Nebyly tady proto, aby mu ublížily, ale aby mu pomohly dosáhnout klidu, po kterém toužil. Nebylo to tak, že to chtěly ony, chtěl to on. Ony mu to pouze nabízely. Přály si mu pouze pomoci zbavit se svého osamění. Na rtech se mu objevil toužebný úsměv. Jak to, že to předtím nechápal? Jak jen mohl být tak slepý? Šepot ho jako sladká hudba omýval jemnými vlnami, tišil jeho strach a zaléval jemným světlem temná zákoutí jeho mysli. Zastavil se, aby nevyšel z okruhu tepla okouzlujícího mumlání a náznaku hudby.

Studená ruka rušivé potahovala jeho paži, snažila se ho táhnout, tak se jí pustil. Zmizela bez protestu a víc ho nerušila.

Stíny připlouvaly k němu. Richard na ně čekal, pozoroval jejich klidné obličeje a naslouchal jejich tichému šepotu. Když vzdychaly jeho jméno, rozklepal se blahem. Vítal je, když se kolem něj shromažďovaly v uklidňujícím kruhu, přilétaly blíže a napřahovaly k němu ruce. Ruce se pozvedaly k jeho obličeji, málem se ho dotýkaly, snažily se ho pohladit. Díval se z jednoho obličeje na druhý, díval se do očí svých zachránců a každý z nich se podíval do očí jemu, každý mu pošeptal příslib něčeho úžasného.

Jedna ruka se mu málem dotkla obličeje. Zdálo se mu, že cítí palčivou bolest, nebyl si však jistý. Majitel ruky mu sliboval, že když se k nim připojí, tak už nebude cítit žádnou bolest. Chtěl s nimi mluvit, měl na ne tolik otázek, náhle se mu to všechno zdálo tak nicotné, tak nedůležité. Měl se jenom odevzdat do jejich péče a všechno bude v pořádku. Obracel se ke každému a každému se nabízel. Chtěl, aby si ho vzali.

Když se otáčel, tak vyhlížel Kahlan, neboť si ji chtěl vzít s sebou, chtěl se s ní podělit o ten klid. Vzpomínky na ni mu vzplály v mysli a odvrátily jeho pozornost, i když mu šepoty říkaly, ať je ignoruje. Pohledem prohledával sráz a vyhlížel do temného rumoviště. Sotva znatelné světlo lehce zbarvovalo nebe, začalo se rozednívat. Černé plochy stromů se odrážely oproti světle růžovému nebi, byl téměř na konci sesuvu. Nikde Kahlan neviděl. Stíny na něj neodbytně šeptaly a volaly jeho jméno. V jeho mysli jasně zaplála vzpomínka na Kahlan. Zalykal se náhlou hrůzou, která se v něm rozhořela a spálila šepoty v jeho mysli na popel.

Vykřikl: „Kahlan!“

Nikdo se neozval.

Temné ruce, mrtvé ruce se natahovaly po něm. Obličeje stínů se míhaly jako pára vystupující z vařícího se jedu. Drsné hlasy ho volaly jménem. Zmateně od nich na krok odstoupil.

Vykřikl ještě jednou: „Kahlan!“

Ruce se po něm natahovaly a způsobovaly mu palčivou bolest, i když se ho nedotýkaly. Udělal ještě jeden krok zpět, aby se jim vzdálil, teď však měl za zády temnou stěnu. Ruce se po něm natahovaly, aby jej odstrčily. Zmateně se kolem sebe díval po Kahlan. Tentokrát ho bolest probudila úplně. Zachvátila ho hrůza, když si uvědomil, kde je a co se děje.

Pak explodovala jeho zuřivost.

Projížděla jím horkost magické zuřivosti, když se meč dostal z pochvy a obloukem letěl na stíny. Stíny, které meč zachytil, vzplály do nicoty, kouř jejich postav se začal otáčet, jako kdyby jej zachytil větrný vír, a pak se se zavytím rozpadl. Zaútočily na něj další stíny. Meč je spaloval, přicházely však další stíny, jako kdyby jim nebyl konec. Když je stínal na jedné straně, ty na druhé straně se po něm napřahovaly, ohnivá bolest jejich skorodoteků ho pálila, až se k nim otočil s mečem. Richard na okamžik přemýšlel, jak to asi bude vypadat, když se jim konečně povede, aby se ho dotkly. Zda pocítí bolest, nebo bude jednoduše okamžitě mrtev. Odstoupil od zdi a přitom kolem sebe sekal mečem. Postoupil o další krok za zuřivého sekání, čepel svištěla vzduchem, jak s ní mával.  

Richard stál zapřen nohama do země a ničil stíny, které se na něj vrhaly. Bolela ho paže, cítil bolest v zádech a v hlavě mu to bušilo. Obličej měl zalitý stékajícím potem. Byl vyčerpán. Neměl kam ustupovat, musel tedy stát na místě. Věděl ale, že takto to nemůže vydržet nekonečnou dobu. Skřeky a vytí naplňovaly noční vzduch. Zdálo se, že stíny se mu dychtivě nabodávají na meč. Houf stínů se prodral kupředu a donutil ho, aby v prvním okamžiku ustoupil, až pak byl schopen se jimi prosekat. Opět se mu za zády objevila temná stěna. Černé postavy na její druhé straně se po něm natahovaly a přitom vydávaly srdcervoucí výkřiky. Přicházelo k němu příliš mnoho stínů najednou, takže nemohl odstoupit od stěny, dokázal je pouze zastavit tam, kde stál. Bolest z natahujících se rukou ho vyčerpávala. Věděl, že když se na něj pohrnou dostatečně rychle a v dostatečném počtu, tak ho stěnou protlačí do podsvětí. V boji pokračoval otupěle, zdál se mu nekonečný.

Zuřivost ustupovala panice. Svaly jeho paží pálily od námahy, jak mával mečem. Zdálo se, že úmyslem stínů bylo prostě unavit ho svým počtem. Uvědomoval si, že měl pravdu, když meč nepoužíval dříve, tehdy by to jemu i Kahlan uškodilo. Pak však už nebylo jiné východisko, musel jej použít, aby je zachránil.

Pak si uvědomil, že už není žádné „je“, Kahlan nebyla nikde k nalezení. Byl tam pouze on. Když mával mečem, přemýšlel, zda to s ní bylo stejně jako s ním, zda ji zlákaly svým šeptáním a zda se jí dotkly, zda ji donutily vstoupit do stěny. Neměla meč, který by ji ochraňoval, byl to on, kdo jí říkal, že ji bude ochraňovat. Zuřivost v něm opět explodovala. Myšlenka, že by Kahlan dostaly stíny, že by ji dostalo podsvětí, v něm vyvolala nový záchvat zuřivosti. Magie Meče pravdy zareagovala na tuto výzvu. Richard se prosekával stíny s obnovenou pomstychtivostí. Nenávist, planoucí do běla rozžhavenou touhou, ho dostávala přes stíny vpřed; mával mečem tak rychle, že se k němu tak rychle nestačily dostávat. Tak šel za nimi on. Vytí doprovázející jejich konec se spojilo do masového výkřiku úzkosti. Richardovo rozhořčení nad tím, co udělaly Kahlan, ho hnalo šílenou zuřivostí vpřed.

Bez toho, aby si to ihned uvědomil, se stíny přestaly pohybovat, pouze se vznášely ve vzduchu na jednom místě. Richard pokračoval mezi stěnami po stezce a sekal do nich. Chvíli se ani nepokoušely vyhýbat jeho čepeli, pouze se vznášely na místě. Pak začaly klouzat jako chomáče dýmu v téměř nehybném vzduchu. Odplouvaly do stěn hranice, a když jí procházely, tak ztrácely svoji zelenou záři a stávaly se tmavými postavami na její druhé straně. Bezdechý Richard se mohl konečně zastavit, jeho paže pulzovaly bolestí z únavy.

Tak to tedy bylo, nebyli to stínoví lidé, ale bytosti zpoza hranice, věci, které z ní unikaly a unášely lidi. Přesně tak, jak se pokusily unést jeho

Stejně jako unesly Kahlan.

Hluboko z jeho nitra se prodrala bolest a do očí mu vstoupily slzy.

„Kahlan,“ zašeptal do chladného ranního vzduchu.  

Jeho srdce bylo mučeno pronikavou bolestí. Byla pryč, byla to jeho vina, že nebyl dostatečně ostražitý, že ji zradil, že ji neochraňoval. Jak se to mohlo tak rychle stát? Tak lehce? Adie ho varovala. Varovala ho, že ho budou lákat. Proč nebyl opatrnější? Proč nevěnoval jejímu varování větší pozornost? Zas a zas si představoval její hrůzu, její zmatení nad tím, proč tam není s ní, její úpěnlivé prosby, aby jí pomohl. Její bolest, její smrt. Jak plakal, jeho mysl se zoufale snažila obrátit tok času, aby to mohl udělat jinak, aby ignoroval hlasy, aby ji držel za ruku, aby ji zachránil. Slzy mu stékaly po tvářích, špičku meče nechal poklesnout, až se vláčela po zemi. Byl příliš unaven na to, aby ho uložil do pochvy, a tak omámené kráčel dál. Pozůstatky sesuvu končily. Zelená zář vybledla a pak zmizela, když vstoupil do lesa, když vstoupil na stezku.

Někdo zašeptal jeho jméno, byl to mužský hlas. Zastavil se a podíval se nazpět.

Ve světle hranice tam stál Richardův otec.

„Synu,“ zašeptal jeho otec, „nech mě, abych ti pomohl.“  

Richard se na něj strnule zahleděl. Ráno již osvětlovalo zataženou oblohu, zalévalo všechno mokrým, šedivým světlem. Jedinou barvou byla zářící zeleň kolem jeho otce, který měl otevřenou náruč.

„Ty mi nemůžeš pomoci,“ zašeptal k němu chraptivě Richard.  

„Ale mohu. Ona je s námi. Je teď v bezpečí.“  

Richard udělal několik kroků směrem k otci. „V bezpečí?“

„Ano, je v bezpečí. Pojď, zavedu tě k ní.“  

Richard udělal několik dalších kroků a táhl za sebou po zemi špičku meče. Slzy se mu kutálely po tvářích. Jeho hruď se namáhavě zvedala. „Ty mě k ní můžeš opravdu zavést?“

„Ano, synu,“ řekl jeho otec tiše. „Pojď, čeká na tebe. Zavedu tě k ní.“ 

Richard otupěle kráčel ke svému otci. „A můžu s ní zůstat? A navěky?“

„Navěky,“ přišla odpověď pronesená uklidňujícím a známým hlasem.  

Richard se namáhavě plahočil do zelené záře, ke svému otci, který se na něj vřele usmíval.

Když se k němu dostal, Richard pozvedl Meč pravdy a prohnal ho otcovým srdcem. Probodnutý otec se na něj podíval vytřeštěnýma očima.

Se slzami v očích a skřípěním zubů se Richard zeptal: „Drahý otče, kolikrát ještě budu muset zabít tvůj stín?“

Jeho otec se pouze zachvěl a rozpustil se v kalném ranním vzduchu.

Trpká spokojenost vystřídala zlost, která pak zmizela, když se opět vydal po stezce. Slzy mu proudy stékaly po blátem a potem pokrytém obličeji. Utřel si ho rukávem, když se snažil polknout knedlík, který mu uvázl v krku. Na jeho další pouti ho lhostejně obklopoval les.

Richard lopotně zasunul meč do pochvy, kam patřil. Když to udělal, zpozoroval, jak mu přes kapsu svítí noční kámen. Byla ještě natolik tma, že slabě světélkoval. Zastavil se, vytáhl hladký kámen a opět jej uložil do váčku, čímž uhasil jeho matné žluté světlo.

S obličejem vyjadřujícím nelítostné odhodlání se Richard hnal kupředu a prsty se dotýkal zubu pod košilí. Osamělost, tak hluboká, jakou ve svém životě ještě nepoznal, způsobovala pokleslost jeho ramen. Ztratil všechny své přátele. Teď už věděl, že mu jeho vlastní život nepatří. Patří jeho povinnosti, jeho úkolu. On je hledačem. Nic víc a nic míň. Nemá vlastní vůli, je pěšcem, kterým pohybují jiní. Je nástrojem stejným jako jeho meč, oba mají pomáhat jiným k takovému životu, který on mohl zahlédnout na pouhý okamžik.

Příliš se nelišil od těch temných bytostí v hranici. Byl nositelem smrti.

Věděl docela jasně, komu ji nese.

*****

Mistr seděl vzpřímeně a se zkříženýma nohama na trávníku před spícím chlapcem, jeho ruce se dlaněmi opíraly o kolena. Na rtech měl úsměv, když myslel na to, co se stalo se zpovědnicí Kahlan na hranici. Ranní světlo proudilo šikmo dovnitř okny nad hlavou, barvy zahradních květů v něm byly ještě živější. Pomalu si přiložil prsty pravé ruky ke rtům, olízl si jejich konečky, uhladil si obočí a pak pečlivě vrátil ruku na místo, kde předtím odpočívala. Myšlenky na to, co udělá matce zpovědnici, mu zrychlily dech. Teď ho už zpomalil, začal myslet na věci, které jsou bezprostředně před ním. Jeho prsty se zavrtěly a Carlovi se mžikem otevřely oči.

„Dobré ráno, synu. Jsem rád, že tě opět vidím,“ řekl svým nejpřívětivějším hlasem. Úsměv patřící něčemu jinému měl ještě na rtech.  

Carl zamrkal a přimhouřil oči před jasným světlem. „Dobré ráno,“ řekl se zaúpěním. Pak se podíval kolem a napadlo ho přidat: „Otče Rahle.“

„Spal jsi dobře,“ ujistil chlapce Rahl.  

„Ty jsi byl tady? Byl jsi celou noc tady?“  

„Celou noc. Jak jsem ti to slíbil. Nelhal bych ti, Carle.“  

Carl se usmál. „Díky.“ Pak stydlivě sklopil oči. „Myslím si, že jsem byl trochu hloupý, že jsem měl takový strach.“

„Vůbec si nemyslím, že je to hloupé. Jsem rád, že se mi povedlo uklidnit tě.“  

„Můj otec říká, že jsem hloupý, když se bojím tmy.“  

„Ve tmě jsou věci, které by tě mohly dostat,“ řekl Rahl vážně. „Je moudré, když to víš, abys na ně mohl dávat pozor. Tvůj otec by na tom byl lépe, kdyby ti naslouchal a poučil se od tebe.“  

Carl se rozzářil. „Opravdu?“ Rahl přikývl. „Ano, to jsem si taky vždy myslel.“

„Pokud máš někoho doopravdy rád, posloucháš ho.“  

„Můj otec mi vždy říká, ať držím jazyk za zuby.“  

Rahl nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Překvapuje mě, co slyším. Myslel jsem si, že tě mají velmi rádi.“

„Ano, mají. Tedy většinu času.“  

„Jsem si jistý, že máš pravdu. Ty bys to měl vědět lépe než já.“  

Mistrovy dlouhé plavé vlasy se v ranním světle leskly, jeho bílá říza jasně zářila. Čekal. Na delší dobu se rozhostilo trapné ticho.

„Opravdu mě to ale unavuje, když mi stále říkají, co mám dělat.“  

Rahl povytáhl obočí. „Zdáš se mi být ve věku, kdy už dovedeš myslet a rozhodovat sám za sebe. Pořádný kluk, jako jsi ty, téměř dospělý chlap, a oni ti říkají, co máš dělat,“ dodal napůl pro sebe a opět zavrtěl hlavou. Zeptal se, jako kdyby nemohl uvěřit tomu, co mu Carl říká: „Myslíš tím, že se k tobě chovají jako k malému dítěti?“

Carl přikývl co nejvážněji na souhlas, pak ho napadlo trochu vylepšit dojem ze souhlasu. „Většinu času jsou však na mě hodní.“

Rahl trochu podezřívavě přikývl. „To rád slyším. Ulevilo se mi.“

Carl se podíval do slunečního světla. „Mohu ti však říci jedno: mí rodiče budou na mě horší než hnízdo sršňů, že jsem tak dlouho pryč.“

„Zlobí se, když přicházíš domů?“ 

„Jistě. Jednou, to jsem si hrál s kamarádem a domů jsem přišel pozdě, se má matka opravdu rozzlobila. Otec na mě vzal pásek. Řekl, že to je proto, že jim dělám takové starosti.“  

„Pásek? Tvůj otec tě bije páskem?“ Darken Rahl svěsil hlavu, pak se postavil a otočil se zády k chlapci. „Je mi to líto, Carle, vůbec jsem netušil, že to s nimi vypadá takto.“  

„Ale je to proto, že mě mají rádi,“ pospíšil si Carl s doplněním. „To říkají. Oni říkají, že mě mají rádi a že jim dělám starosti.“ Rahl byl ještě stále zády k chlapci. Carl se zakabonil, „Nemyslíš si, že tím ukazují, jak jim na mně záleží?“  

Rahl si olízl prsty a pohladil si jimi místo nad obočím a nad rty, pak se otočil zpět k chlapci a opět se posadil před jeho ustaraný obličej.

„Carle,“ - jeho hlas byl tak tichý, že se chlapec musel namáhat, aby mu porozuměl - „máš psa?“  

„Jistěže mám,“ přikývl. „Jmenuje se Tulák. Je to dobrý pes. Měl jsem ho už jako štěně.“ 

„Tulák,“ Rahl vesele převaloval po jazyku toto slovo. „Stalo se někdy, že se Tulák ztratil nebo zaběhl?“  

Carl zamyšleně svraštil obočí. „Tedy, jistě se to několikrát stalo, než vyrostl. Druhý den se však vrátil.“

„Dělal sis starosti, když byl tvůj pes pryč? Když ti chyběl?“  

„Jasně že jo.“  

„Proč?“  

„Protože ho mám rád.“  

„Rozumím. A když se pak Tulák druhý den vrátil, co jsi udělal?“  

„Vzal jsem ho do náruče a tiskl jsem ho k sobě a tiskl.“  

„Nevypráskal jsi Tuláka páskem?“  

„Ne!“  

„Proč ne?“  

„Protože ho mám rád!“  

„Dělal sis však starosti?“   

„Ano.“  

„Takže když se Tulák vrátil, ty jsi ho k sobě přitiskl, protože ho máš rád a děláš si o něj starosti.“  

„Ano.“  

Rahl se poněkud odklonil a oči mu zazářily. „Chápu. A kdybys Tuláka vyplatil páskem, když se vrátil k tobě, co myslíš, že by udělal?“

„Vsadil bych se, že by se příště nevrátil. Nechtěl by se vrátit, abych ho spráskal. Šel by někam jinam, kde ho budou mít lidi rádi.“  

„Rozumím,“ řekl Rahl s porozuměním.  

Slzy stékaly Carlovi po tvářích. Pohledem se vyhnul Rahlovým očím a rozplakal se. Po chvíli Rahl natáhl ruku a pohladil chlapce po vlasech.

„Je mi to líto, Carle. Nechtěl jsem tě rozplakat. Chci však, abys věděl, že když toto všechno skončí a když budeš opět doma, a kdybys někdy potřeboval domov, budeš tady vždy vítán. Jsi výborný kluk, výborný mladý muž, a já budu pyšný, že budeš tady se mnou. Ty s Tulákem. A chtěl bych, abys věděl, že ti věřím, že se o sebe dokážeš postarat, a že můžeš přicházet a odcházet, jak se ti zlíbí.“  

Carl se na něj podíval zvlhlýma očima. „Děkuji ti, Otče Rahle.“

Rahl se vřele usmál. „A co tak něco k snědku?“

Carl souhlasně přikývl.

„Na co bys měl chuť? Máme všechno, co si můžeš přát.“  

Carl se na chvíli zamyslel, pak se na jeho obličeji objevil úsměv. „Mám rád borůvkový koláč. Je to moje nejmilejší jídlo.“ Sklopil oči a úsměv se vytratil. „Nemohu ho však mít k snídani.“

Na Rahlově obličeji se objevil široký úsměv. Postavil se. „Takže to bude borůvkový koláč. Skočím pro něj a hned budu zpátky.“

Mistr odkráčel zahradou k malým, břečťanem pokrytým vrátkům na boku. Když se k nim přiblížil, tak se vrátka otevřela. Když jimi do tmavé místnosti přicházel Rahl, přidržovala je velká paže Demmina Nasse. Nad ohněm malé výhně se v železném kotlíku vařila ohavně páchnoucí ovesná kaše. Dva strážcové stáli u vzdálenější zdi. Byli pokryti potem.

„Mistře Rahle.“ Demmin sklonil hlavu. „Doufám, že chlapce schvaluješ.“  

Rahl si olízl konečky prstů. „Bude na to dobrý.“ Uhladil si obočí. „Plácni mi trochu do misky, ať to může vystydnout.“

Demmin vzal plechovou misku a začal do ní dřevěnou naběračkou nabírat kaši z kotlíku.

„Pokud je všechno v pořádku,“ - na jeho poďobaném obličeji se objevil zlomyslný úsměv - „tak se odeberu, abych vzdal svůj hold královně Mileně.“  

„Výborně. Když tam půjdeš, řekni dračici, že ji chci.“  

Demmin přestal nakládat do misky. „Nemá mě ráda.“

„Ona nemá ráda nikoho,“ řekl Rahl rezolutně. „Neměj obavy, Demmine, ona tě nesežere. Ví, co udělám, když zneužije mou trpělivost.“  

Demmin začal opět nakládat. „Zeptá se, jak rychle ji budeš potřebovat.“

Rahl se na něj úkosem podíval. „To ji nemá zajímat. Řekni jí, že jsem to řekl já. Má přijít tehdy, když o to požádám, a čekat, až budu připraven.“ Otočil se a podíval se úzkou škvírou v listí ze strany na chlapcovu hlavu. „Chci, aby tady byla za dva týdny.“

„V pořádku, za dva týdny.“ Demmin odložil misku s kaší. „Opravdu to s tím klukem bude trvat tak dlouho?“  

„Bude, pokud se chci vrátit z podsvětí.“ Rahl se dále díval škvírou. „Může to být ještě delší. Zabere to tolik času, kolik bude třeba. Musím získat jeho absolutní důvěru, musí mi svobodně dát svou bezpodmínečnou důvěru.“  

Demmin zahákl palec do opasku. „Máme další problém.“

Rahl se podíval přes rameno. „To je to, co děláš, Demmine? Vyhledáváš problémy?“

„Udržuje mi to hlavu na krku.“  

Rahl se usmál. „Je tomu tak, příteli, je tomu tak.“ Povzdechl si. „Tak mluv.“

Demmin přestoupil z nohy na nohu. „Včera v noci jsem dostal zprávu, že stopovací oblak zmizel.“

„Zmizel?“  

„Tedy ne že by byl ztracen, spíše je zakrytý.“ Poškrábal si tvář. „Řekli mi, že se tam nahrnuly další oblaky a zakryly ho.“  

Rahl se zasmál. Demmin se zmateně zachmuřil.

„To byl náš přítel, ten velký čaroděj. Zdá se, že si všiml oblaku a pokusil se využít své primitivní triky, aby mě pozlobil. Dalo se to očekávat. To však není pro nás problém, příteli. Není to důležité.“  

 „Mistře Rahle, týkalo se to toho, jak nalézt knihu. Co může být důležitější, s výjimkou nalezení poslední schránky?“  

„Já jsem neříkal, že kniha není důležitá. Řekl jsem, že oblak není důležitý. Kniha je velmi důležitá, proto jsem se nespoléhal pouze na stopovací oblak. Demmine, co myslíš, jak jsem nastavil oblak na toho kluka Cyphera?“  

„Mistře Rahle, můj talent leží v jiných oblastech, než je magie.“  

„Máš plnou pravdu, příteli.“ Rahl si olízl konečky prstů. „Před mnohými lety, předtím než mého otce zavraždil ten mizerný Čaroděj, tak mi otec řekl o schránkách Ordenu a o Knize počítaných stínů. On sám se je pokoušel získat, nebyl však na to dostatečně učený. Přílišně byl mužem činu a válečníkem.“ Rahl se podíval Demminovi do očí. „Moc se podobal tobě, můj veliký příteli. Neměl potřebné vědomosti. Byl však natolik moudrý, aby mě naučil, že větší cenu než meč má hlava; jak použitím hlavy můžeš porazit jakýkoliv počet lidí. Sehnal nejlepší učitele, aby mě vychovávali. A pak byl zavražděn.“ Rahl udeřil pěstí do stolu. Obličej mu zrudl. Po chvíli se uklidnil. „Tak jsem studoval ještě usilovněji, mnoho let jsem studoval, aby se mi podařilo to, co se nepodařilo mému otci. Aby se rod Rahlů vrátil na své oprávněné místo vládců nad všemi zeměmi.“  

„Překonal jsi otcovy největší naděje, Mistře Rahle.“  

Rahl se nadneseně pousmál. Ještě jednou se podíval škvírou a pokračoval: „Při svém studování jsem objevil, kde je skrytá Kniha počítaných stínů. Byla ve Středozemí, na druhé straně hranice. Tehdy jsem však ještě nedovedl putovat podsvětím, abych se tam dostal a získal ji. Tak jsem tam poslal hlídací šelmu, aby na ni dávala pozor až do dne, kdy tam budu moci přijít sám a vysvobodit ji.“

Vzpřímil se, otočil se zpět k Demminovi, na obličeji měl zlověstný výraz. „Dříve než jsem mohl knihu získat, muž jménem George Cypher zabil hlídací šelmu a ukradl knihu. Mou knihu. Jako trofej si vzal zub šelmy. Byla to velmi hloupá věc, protože šelmu tam poslala magie, má magie,“ - povytáhl obočí - „a já si svou magii dokážu najít.“

Rahl si olízl prsty, projel se jimi po rtech a zamyšleně se zahleděl do prázdna. „Poté, co jsem do hry dal schránky Ordenu, šel jsem vyhledat knihu. Tehdy jsem zjistil, že byla ukradena. Zabralo mi to dost času, ale našel jsem člověka, který mi ji ukradl. Naneštěstí už knihu u sebe neměl, ani mi neřekl, kde je.“ Rahl se na Demmina usmál. „Musel si odtrpět to, že mi nepomohl.“ Demmin úsměv opětoval. „Zjistil jsem však, že zub dal svému synovi.“

„Takto tedy víš, že knihu má Cypherův kluk.“  

„Ano, Knihu počítaných stínů má Richard Cypher, který taky nosí ten zub. Tímto způsobem jsem na něj napojil stopovací oblak. Oblak jsem napojil na zub, který mu dal jeho otec, na zub s mým kouzlem. Už bych knihu dávno získal, musel jsem se však starat o mnoho jiných věcí. Ten oblak jsem na něj napojil proto, aby mi ho mezitím stopoval, bylo to z pouhé pohodlnosti. Teď je to prakticky vyřešeno, ke knize se dostanu, kdykoli budu chtít. Oblak nemá velký význam. Mohu ho najít podle zubu.“  

Rahl vzal misku s kaší a podal ji Demminovi. „Ochutnej to, zda je to dost studené.“ Zvedl obočí. „Nechtěl bych chlapci ublížit.“

Demmin očichal misku a nos se mu skrčil odporem. Podal ji jednomu ze strážců, který si ji bez námitek vzal a přiložil lžíci kaše ke rtům. Přikývl.

„Cypher by mohl zub ztratit nebo ho prostě zahodit. Pak bys nebyl schopen nalézt ani jeho, ani knihu.“  

Demmin pokorně sklonil hlavu, když mluvil. „Promiň mi, prosím, že to říkám, Mistře Rahle, zdá se mi však, že ponecháváš příliš mnoho místa náhodě.“

„Demmine, někdy věci ponechávám osudu, nikdy je však nenechávám náhodě. Mám další způsoby, jak najít Richarda Cyphera.“   

Demmin se zhluboka nadechl a uklidnil se, když se zamýšlel nad Rahlovými slovy. „Teď už rozumím, proč jsi neměl obavy. Nevěděl jsem o tom všem.“

Rahl se zamračil na svého věrného velitele. „Sotva jsme se dostali na kůži toho, co nevíš, Demmine. Proto ty sloužíš mně a ne já tobě.“ Jeho výraz změkl. „Demmine, jsi mým dobrým přítelem již od dob, kdy jsme byli kluci, proto v této věci ulehčím tvé mysli. Mám mnoho neodkladných záležitostí, které si vyžadují můj čas, jsou to záležitosti kolem magie, které nemohou počkat. Jako tato.“ Jeho paže se natáhla a ukázala na chlapce. „Vím, kde kniha je, a znám své schopnosti. Mohu knihu dostat tehdy, kdy mi to bude vyhovovat. Prozatím se na to dívám tak, že ji Richard Cypher pro mě prostě drží v bezpečí.“ Rahl se k němu naklonil. „Jsi spokojen?“

Demmin odvrátil zrak k zemi. „Ano, Mistře Rahle.“ Opět pozvedl oči. „Věz, prosím, že ti vykládám o svých obavách, protože ti přeji úspěch. Oprávněně jsi pánem všech zemí. Všichni tě potřebujeme, abys nás vedl. Já si jenom přeji být součástí tvého boje za vítězství. Neobávám se ničeho, s výjimkou toho, že bych tě mohl zklamat.“

Darken Rahl objal Demmina kolem velkých ramen, podíval se na poďobaný obličej a na černou kadeř uprostřed plavých vlasů. „Jenom kdybych měl víc takových, jako jsi ty, příteli.“ Sundal paži a zvedl misku. „Teď jdi a řekni královně Mileně o našem spojenectví. Nezapomeň přivolat dračici.“ Opět se objevil slabý náznak úsměvu. „A nedopusť, aby ti tvé malé kratochvíle opozdily návrat.“

Demmin sklonil hlavu. „Mistře Rahle, děkuji za poctu, že ti mohu sloužit.“

Velký muž odešel zadními dveřmi a Rahl prošel druhými dveřmi do zahrady. Strážcové zůstali u malé a horké výhně.

Rahl si vzal krmící trubici a šel k chlapci. Krmící trubice, to byla dlouhá mosazná trubice, úzká u náustku a široká na druhém konci. Aby kaše mohla klouzat dolů, tak byl široký konec držen na úrovni ramen dvěma nohama. Rahl ji postavil tak, že náustek byl před Carlem.

„Co to je za věc?“ zeptal se Carl a zašilhal na ni. „Trouba?“  

„Ano, je to správně. Velmi dobře, Carle. Je to krmící trubice. Je to součást obřadu, jehož se zúčastníš. Jiní mladí muži, kteří v minulosti pomáhali lidem, to považovali ze nanejvýš legrační způsob, jak jíst. Přiložíš ústa ke tvému konci a já tě obsloužím tak, že tady seshora naliji jídlo.“  

Carl byl skeptický. „Opravdu?“

„Ano,“ usmál se Rahl uklidňujícím způsobem. „Víš, že jsem ti sehnal čerstvý borůvkový koláč, je ještě horký z trouby.“  

Carlovy oči zazářily. „Bezva!“ Dychtivě přiložil ústa ke konci trouby.

Rahl udělal rukou třikrát kruh nad miskou, aby změnil chuť, pak se podíval dolů na Carla. „Musel jsem ho rozmačkat, aby se vešel do krmící trouby. Doufám, že to je v pořádku.“

„Vždy si ho rozmačkávám vidličkou,“ řekl Carl a zašklebil se. Pak opět přiložil ústa k troubě.  

Rahl nalil trochu kaše do konce trubice. Když se dostala k ústům Carla, dychtivě ji pojídal.

„Je skvělý! Nejlepší, jaký jsem kdy měl!“  

„Moc mě to těší,“ řekl mu Rahl s nesmělým úsměvem. „Je podle mého vlastního receptu. Bál jsem se, že nebude stejně dobrý jako ten, co dělá tvá máma.“  

„Je lepší. Mohu ho dostat ještě trochu více?“  

„Samozřejmě, synu. S Otcem Rahlem ho vždy bude více.“ 

Kapitola dvacátá první

Richard unaveně prohledával zem na konci sesuvu, kde se opět objevila stezka, a jeho naděje pohasínala. Tmavé oblaky se hnaly nízko nad hlavou, z času na čas vypustily pár velkých kapek studeného deště, které se mu rozpleskávaly po zátylku, když sledoval stopy. Napadlo jej, že Kahlan se možná dostala přes Soutěsku, že se od něj pouze oddělila a pokračuje dál. Měla u sebe kost, kterou jí dala Adie, a ta by ji měla ochraňovat. Mělo by se jí podařit dostat se dál. On však měl u sebe zub a Adie řekla, že jeho taky není vidět. Stíny je však přesto pronásledovaly. Bylo to divné, stíny se nepohybovaly až do setmění, dokud se nedostali k rozeklané skále. Proč za nimi nešly předtím?

Nebylo vidět žádné stopy. Již dlouho nic neprošlo Soutěskou. Opět ho zachvátilo vyčerpání a zoufalství. Když poryvy ledového větru třepetaly kolem něj jeho zálesáckým pláštěm, zdálo se mu, že jej nutí kupředu, pryč od Soutěsky. Bez veškeré naděje se ještě jednou otočil ke stezce směrem ke Středozemí.

Udělal pouze několik kroků, když jej náhle zastavila jediná myšlenka.

Když se Kahlan od něj oddělila a když si myslela, že se jej zmocnilo podsvětí, když si myslela, že jej ztratila, a byla sama, pokračovala by dále sama do Středozemí? Sama?

Ne.

Otočil se k Soutěsce. Ne, ona by se vrátila zpět. Zpět k čaroději.

Nemělo smysl, aby do Středozemí šla sama. Potřebovala pomoc, vždyť proto vlastně přišla nejprve do Západozemí. Bez hledače byl její jedinou pomocí čaroděj.

Richard se neodvažoval vkládat do této myšlenky přílišnou naději, ale k místu, kde bojoval se stíny a kde ji ztratil, nebylo až tak daleko. Nemohl pokračovat bez toho, aby si to ověřil, bez toho, aby měl jistotu. Vyčerpání bylo zapomenuto a prudce vyrazil zpět k Soutěsce.

Jeho návrat přivítala zelená záře. Sledoval své šlépěje a zakrátko nalezl místo, kde bojoval se stíny. Otisky jeho nohou pokrývaly bláto sesuvu a vyprávěly o jeho boji. Byl překvapen, jak velké místo v boji využíval. Nepamatoval se na všechno to kroužení, na ustupování a výpady. S výjimkou poslední části si z celého boje mnoho nepamatoval.

Trhlo jím, když rozeznal to, co hledal. Šlépěje jich dvou, jedny vedle druhých, a pak její, které byly osamělé. Bušilo mu srdce, když šel po nich. Doufal tak pevně, až to bolelo, že nepovedou do stěny. Skrčil se a prohlížel si je, dotýkal se jich. Její stopy se chvíli zdály motat sem a tam, pak se zastavily a otočily. Odtamtud vedly dvoje šlépěje sem, jedny šlépěje vedly zpátky.

Patřily Kahlan.

Richard se prudce vzpřímil, přerývaně rychle dýchal a tep měl rychlý. Zelená záře kolem něj ho znervózňovala. Přemítal, jak daleko se mohla dostat. Zabralo jim to většinu noci, aby se namáhavě dostali přes Soutěsku. Tehdy však nevěděli, kde je stezka. Podíval se dolů na šlépěje v blátě. Teď to věděl.

Bude muset jít rychle, na cestě zpět nemůže váhat. V hlavě se mu vyrojila vzpomínka na něco, co mu řekl Zedd, když mu dával meč. Síla zuřivosti, řekl čaroděj, ti dodává snahu zvítězit, která na nic nebere ohledy.

Jasné kovové řinčení zaplnilo ponurý ranní vzduch, když hledač tasil meč. Zaplavila ho zlost. Bez zaváhání se Richard rozběhl po stezce a sledoval její šlépěje. Tlak ze stěny do něj narážel, jak klusal chladnou mlhou. Když stopy zahnuly, když se točily sem a tam, nezpomaloval a běžel dál po stezce, kladl nohy na jednu nebo na druhou stranu stezky, aby přenášel svou váhu na opačnou stranu.

Tím, že udržoval vytrvalé a udržitelné tempo, mohl se přes Soutěsku dostat ještě před polednem. Dvakrát narazil na stín, který se vznášel na místě nad stezkou. Ani jeden stín se nehýbal. Ničím nedávaly najevo, že si jej uvědomují. Richard se prohnal přes ně, meč držel před sebou. I když neměly obličeje, zdály se být překvapené, když se s kvílením rozpadaly.

Bez zpomalení se dostal přes rozeklanou skálu a z cesty odkopl skřipníka. Na druhé straně se zastavil, aby popadl dech. Zaplavila ho úleva, když uviděl, že její stopy pokračují dále. Teď, když už byl na stezce v lese, budou její stopy hůře rozeznatelné, to mu však nevadilo. Věděl, kam měla namířeno, a věděl, že se bezpečně dostala přes Soutěsku. Chtělo se mu plakat radostí z toho, že je Kahlan naživu.

Věděl, že se k ní přibližuje, mlha ještě nestačila změkčit ostré okraje jejích šlépějí, jak tomu bylo, když je uviděl poprvé. Když se rozednilo, musela sledovat jejich stopy místo toho, aby používala stěny, aby jí ukázaly cestu, jinak by ji už dávno dostihl. Chytrá holka, pomyslel si, používá hlavu. Ještě z ní udělá zálesačku.

Richard klusal dolů po stezce, svůj meč - a svou zlost měl připravené. Neztrácel čas tím, aby se díval po jejích stopách, ale když uviděl měkké nebo bahnité místo, trochu zpomalil a podíval se pro kontrolu dolů. Poté, co proběhl přes zemi porostlou mechem, tak se na druhé straně dostal k malému místu, kde nic nerostlo. Zběžně se tam podíval, když šel kolem. Uviděl něco, co ho přimělo zastavit tak prudce, že málem upadl. Na rukou a na kolenou si prohlížel šlépěje. Oči mu málem vypadly z důlků.

Část její šlépěje byla překrytá mužskou stopou skoro třikrát větší než její noha. Ani trochu nezapochyboval, komu ta stopa patří; patřila poslednímu muži z komanda.

Zuřivost donutila jeho nohy k zoufalému běhu. Větve a skály se kolem něj rozmazaně míhaly. Jeho jedinou starostí bylo, aby zůstal na stezce a vyhnul se náhodnému vběhnutí do hranice. Nebylo to proto, že by se bál o sebe, ale proto, že věděl, že kdyby se nechal zabít, tak by nemohl pomoci Kahlan. Plíce ho pálily nedostatkem vzduchu a jeho hruď se namáhavě zvedala. Magická zlost mu umožňovala ignorovat vyčerpání a nedostatek spánku.

Vyškrábal se na vrcholek malého skalního výběžku a uviděl ji dole na druhé straně. Na okamžik znehybněl. Kahlan stála nalevo, byla rozkročená, za zády měla skalní stěnu. Poslední z komanda stál před ní, po Richardově pravici. Jeho zlostí pronikla panika. Mužova kožená uniforma se vlhce leskla. Kapuce jeho drátěné košile pokrývala jeho hlavu s plavými vlasy. Meč trčel z jeho obrovských pěstí a na jeho pažích vystupovaly svaly. Vyrazil válečný pokřik.

Chystal se ji zabít.

V Richardově mysli explodovala zlost. Zuřivě zakřičel „Ne!“ a seskočil ze skály. Ještě ve vzduchu pozvedl oběma rukama Meč pravdy do výše. Když dopadl na zem, uskočil a obloukem se jím zezadu ohnal. Meč v té rychlosti zasvištěl. Muž se otočil, když Richard dopadl na zem. Když uviděl, jak se k němu blíží Richardův meč, bleskově pozvedl svůj, přitom šlachy v jeho zápěstích a rukou vydávaly praskavé zvuky.

Richard jako ve snu pozoroval svůj meč v jeho cestě.

Každý gram své síly dával do toho, aby se meč pohyboval rychleji, aby byl lépe nasměrovaný. Aby lépe způsobil smrt.

Magie zuřila jeho touhou. Richard se z mužova meče podíval na jeho ocelově modré oči. Hledačův meč sledoval pohyb jeho očí. Slyšel se, jak řve. Muž držel meč vzpřímeně, aby odrazil úder.

Všechno kolem toho muže se ztratilo Richardovu zraku. Jeho zuřivost, jeho magie byly uvolněny z řetězu jako nikdy předtím. Žádná moc na světě mu nemohla odepřít mužovu krev. Richard byl jako smyslů zbavený. Neměl žádnou jinou touhu. Neměl žádný jiný důvod k životu. Byl smrtí, která se probrala k životu.

Veškerá Richardova životní síla soustředila smrtelnou nenávist do rozmachu jeho meče.

S údery srdce, které cítil v napínajících se svalech krku, se Richard díval do mužových modrých očí a na okraji svého zorného pole pozoroval s nedočkavým vzrušením, jak jeho meč konečně urazí hladkým obloukem a s nedočkavým vzrušením zbytek vzdálenosti a nakonec se dotkne vztyčeného meče nepřítelova. Viděl každý detail toho, jak se pomalu tříštil do spousty horkých úlomků, jak větší část useknuté čepele vzlétla do vzduchu, otáčela se v letu, její vyleštěný povrch se ve světle třikrát zableskl, než hledačův meč plný zuřivosti a magie dorazil k mužově hlavě, dotkl se drátěné košile, odklonil jeho hlavu pouze o malý kousíček a pak projel brněním a mužovou hlavou v úrovni očí. Naplnil vzduch spoustou ocelových úlomků a článků.

Zamlžené ráno explodovalo návalem rudé mlhy, která v Richardovi vyvolala pocit rozjařenosti při pohledu na chumáče plavých vlasů a kousky kostí a mozku, které se divoce rozletovaly, když čepel pokračovala ve svém rozmachu rudým vzduchem, usekávala poslední roztřepené úlomky lebky jeho nepřítele a pokračovala ve své okružné cestě. Tělo s krkem a čelistí a s ničím, co by se dalo rozeznat nad tím, se začalo kácet, jako kdyby se v něm rozpustily všechny kosti a nezůstalo nic, co by jej drželo vzpřímeně, až nakonec s tvrdým zaduněním narazilo na zem. Kapky krve vzlétly do vzduchu v dlouhých řetězcích, které se po chvíli zakřivily dolů a padaly k zemi a na Richarda. Nabídly vítězi svou horkou ukájející chuť, když mu pár z nich přistálo v ústech, když zuřivě řval. Více krve začalo tryskat vydatnými proudy na zemi ve stejné době, kdy na ni dopadaly kousky ocele z drátěné košile a roztříštěného meče, zatímco se další kousky kosti a ocele, které proletěly kolem Richarda předtím, odrážely od skály za ním a poskakovaly po ní. Ještě větší množství kosti, mozku a krve padalo shora všude kolem něj na zem a všechno barvilo do ruda.

Posel smrti stál vítězně nad předmětem své nenávisti a zuřivosti, byl prosáklý krví a nezměrným štěstím, jaké nikdy předtím nepocítil. Jeho hruď se zvedala vytržením. Dostal meč opět před sebe a zkontroloval, zda nehrozí něco dalšího. Nehrozilo nic.

Pak se na něj zřítil svět.

Náhle uviděl všechno kolem sebe. Richard ještě spatřil šokem vytřeštěné oči v obličeji Kahlan, pak jej na kolena srazila bolest, která jej rvala na kusy, která jej nutila svíjet se.

Meč pravdy mu vypadl z rukou.

Proniklo jím náhlé uvědomění toho, co udělal. Zabil člověka. Ještě hůř, zabil člověka, kterého chtěl zabít. Nezáleželo na tom, že ochraňoval život někoho jiného, chtěl ho zabít. Vyžíval se v tom. Nedovolil by, aby mu cokoliv zabránilo v zabíjení.

Obraz jeho meče procházejícího lebkou toho člověka se mu opět a opět objevoval v mysli. Nemohl to zastavit.

V palčivé bolesti, jakou nikdy předtím nezažil, si rukama mačkal žaludek. Ústa měl otevřená, nevycházel z nich však žádný výkřik. Pokoušel se ztratit vědomí, aby zastavil tu bolest, nešlo to však. Neexistovalo nic jiného než bolest, stejně jako v jeho touze zabíjet neexistovalo nic jiného než ten člověk.

Bolest mu vzala zrak. Byl slepý. Oheň hořel v jeho každičkém svalu, kosti a tělesném orgánu. Spaloval jej, bral mu z plic dech a dusil ho v křečovité agónii. Padl na bok na zem s koleny přitaženými k hrudi, výkřiky z něj teď konečně v bolesti vycházely. Podobaly se těm, které předtím zuřivě vyrážel. Richard cítil, jak z něj vyprchává život. V mukách a bolestech věděl, že když to takto půjde dál, že si nezachová zdravý rozum nebo v tom horším případě ztratí život. Síla magie ho drtila. Nikdy by si nedovedl představit, že existuje tak intenzivní bolest, už si ani nedovedl představit, že by se jí někdy zbavil. Cítil, jak ztrácí zdravý rozum. V duchu si přál smrt. Pokud se něco nezmění, a to rychle, tak či onak zemře.

V mlze své agónie si něco uvědomil, uvědomil si svou bolest. Bylo to stejné jako zlost. Proudilo to jím stejným způsobem jako zlost z meče. Tento pocit už dostatečně znal, byla to magie. Když ho rozpoznal jako magii, okamžitě se jej pokusil dostat pod kontrolu stejným způsobem, jakým se naučil kontrolovat zlost. Tentokrát věděl, že buď kontrolu získá, nebo zemře. Sám sebe přesvědčoval a snažil se pochopit, že to bylo nutné udělat, i když to bylo strašné. Ten člověk se k smrti odsoudil sám svým úmyslem zabíjet.

Po chvíli byl schopen potlačit bolest stejně, jako se naučil potlačit zlost. Zaplavilo ho ulehčení. Vyhrál obě bitvy. Bolest polevila a pak zmizela.

Ležel na zádech, trhavě dýchal a nechal svět, aby se k němu v mžiku vrátil. Kahlan klečela vedle něj a otírala mu obličej chladným a vlhkým hadříkem. Stírala z něj krev. Její čelo bylo svraštěné a po tvářích jí stékaly slzy. Šplíchance krve z toho muže měla v dlouhých pásech na obličeji.

Richard se vztyčil na kolena, vzal jí hadřík z ruky, aby jí otřel obličej. Chtěl tím z její mysli vymazat pohled na to, co udělal. Předtím než to stačil udělat, objaly ho její paže. Objímala ho s takovou silou, kterou by u ní nepředpokládal. On ji objímal stejně silně. Její prsty dosáhly na jeho zátylek, do jeho vlasů, a tlačily k ní jeho hlavu a ona plakala. Nemohl uvěřit, jaký je to dobrý pocit, když ji má zpět. Nechtěl ji pustit, už nikdy ji nepustí.

Vzlykala: „Je mi to tak líto, Richarde.“

„Co ti je líto?“  

„Že jsi kvůli mně musel zabít člověka.“  

Jemně ji kolébal a hladil po vlasech. „To je v pořádku.“

Zavrtěla hlavou oproti jeho krku. „Věděla jsem, jak moc tě ta magie bude bolet. Proto jsem nechtěla, abys tehdy bojoval s těmi lidmi v hospodě.“

„Zedd mi řekl, že zlost mě bude ochraňovat před bolestí. Kahlan, já tomu nerozumím. Nevím, jak bych mohl být ještě zuřivějším.“ 

Odtáhla se od něj, ruce měla na jeho pažích a mačkala je, jako kdyby se chtěla přesvědčit, že je to on. „Zedd mi řekl, abych na tebe dávala pozor, když použiješ meč na zabití člověka. Řekl mi, že to, co ti řekl o zlosti, která tě ochraňuje, je pravda, ale řekl taky, že napoprvé je to jiné, že kouzlo zkouší a poměřuje hledače bolestí. Před tím tě nemůže ochránit nic. Řekl, že ti to nemůže říci, neboť pokud bys to věděl, ovládal by ses a byl bys opatrnější při jeho používání, což by mohlo skončit katastrofálně. Řekl, že kouzlo se musí spojit s hledačem při jeho prvním nejkrajnějším použití, aby se ujistilo o jeho úmyslech, když zabíjí.“ Zmáčkla mu paže. „Řekl, že kouzlo by s tebou dokázalo udělat strašlivé věci. Ono zkouší bolestí, aby zjistilo, kdo bude pánem, kdo bude vládnout.“

Richard se překvapením posadil na paty. Adie řekla, že čaroděj měl před ním tajemství. To muselo být ono. Zedd si musel dělat značné starosti a musel se o něj bát. Richard pocítil lítost vůči svému starému příteli.

Richard poprvé skutečně pochopil, co to znamená být hledačem. Pochopil to způsobem, kterým to může pochopit pouze hledač. Posel smrti. Teď to chápal. Chápal magii, rozuměl tomu, jak ji využíval on, jak ona využívá jeho, jak jsou teď propojení. Okusil splnění své nejtemnější touhy. Stalo se. Už nebylo cesty zpátky, aby byl takový, jako předtím.

Richard pozvedl hadřík a otřel Kahlan krev z obličeje.

„Chápu, teď už vím, o čem to mluvil. Bylo dobře, žes mi to neřekla.“ Dotkl se její tváře, jeho hlas byl něžný. „Měl jsem takový strach, že tě zabili.“  

Položila svou dlaň na jeho. „Myslela jsem, že jsi mrtvý. Jeden okamžik jsem tě držela za ruku, a hned nato jsem si uvědomila, že už tě nedržím.“ Její oči se opět naplnily slzami. „Nemohla jsem tě najít. Nevěděla jsem, co mám dělat. Jediná věc, kterou jsem dokázala vymyslet, bylo jít za Zeddem, počkat, až se probudí, a přimět ho, ať mi pomůže. Myslela jsem si, že jsi se ztratil v podsvětí.“

„Myslel jsem si, že se to stejné stalo tobě. Málem jsem pokračoval sám.“ Zašklebil se. „Zdá se, že se musím stále pro tebe vracet.“  

Usmála se poprvé od té doby, co ji našel, a pak ho opět objala. Poté se rychle odtáhla.

„Richarde, musíme odsud. Kolem se potulují šelmy. Přijdou si pro jeho tělo. Nemůžeme tady být, když přijdou.“  

Přikývl, otočil se, zvedl meč a postavil se. Podal jí ruku, aby jí pomohl vstát. Chytla se jeho ruky. Kouzlo v něm zapálilo zlost, varovalo svého pána. Překvapený a šokovaný Richard se na ni zadíval. Bylo to stejné jako naposled. Jak se dotkla jeho ruky, když v ní měl meč, kouzlo se probudilo. Tentokrát to však bylo ještě silnější. Zdálo se, že ona nepocítila nic, tak se Richard usmíval a zlost potlačil. Dala se potlačit jen velmi neochotně.

Ještě jednou jej objala, bylo to rychlé objetí volnou rukou. „Ještě stále nemohu uvěřit, že žiješ. Byla jsem si tak jistá, že jsem tě ztratila.“ „Jak jsi uprchla stínům?“

Kahlan zavrtěla hlavou. „To nevím. Sledovaly nás, a když jsme se rozdělili a já se vracela zpět, tak jsem je nikde neviděla. Ty jsi nějaké viděl?“

Richard nevesele přikývl. „Ano, viděl jsem je. A opět jsem viděl otce. Šly po mně a snažily se mě dotlačit do hranice.“

Kahlan se na obličeji objevila starost. „Proč jenom tebe? Proč ne nás oba?“

„To nevím. Včera u rozeklané skály a později, když nás začaly sledovat, musely jít po mně, ne po tobě. Tebe chránila kost.“   

„Naposled, tehdy u hranice, šli po každém, jenom ne po tobě,“ řekla. „Co je tentokrát jinak?“  

Richard se na chvíli zamyslel. „Nevím, ale musíme se dostat přes průchod. Jsme příliš unaveni, abychom opět strávili noc bojem se stíny. Musíme se do Středozemí dostat před setměním. Slibuji ti, že tentokrát tvou ruku nepustím.“

Kahlan se usmála a stiskla mu ruku.

„Ani já nepustím tu tvou.“  

„Nazpět jsem Soutěskou proběhl a netrvalo to tak dlouho. Cítíš se na to?“  

Přikývla, a tak se rozběhli mírným tempem, o kterém si myslel, že by mu mohla stačit. Stejně jako když tudy běžel sám, nesledovaly je žádné stíny, i když se jich několik vznášelo nad stezkou. A jako předtím jimi Richard proběhl s mečem před sebou bez toho, aby vyčkával, co udělají. Kahlan trhala sebou při jejich vytí. Jak běžel, pozoroval stopy, pomáhal jí v ohybech stezky a udržoval ji na ní.

Když se dostali za sesuv a na lesní stezku na druhé straně Soutěsky, zpomalili na rychlou chůzi, aby se vydýchali. Mrholení jim máčelo obličeje a vlasy. Štěstí z toho, že ji našel živou, tlumilo jeho obavy z potíží, které ležely před nimi. V chůzi se rozdělili o chléb a ovoce. I když mu žaludek kručel hlady, nechtěl zastavovat kvůli lépe připravenému jídlu.

Richard byl stále zmaten reakcí magie, když ho Kahlan vzala za ruku. Bylo to něco, co magie vycítila v ní, nebo magie reagovala na něco v jeho vlastní mysli? Bylo to proto, že měl strach z jejího tajemství? Nebo to bylo něco většího, něco, co magie cítila v ní? Přál si, aby s ním byl Zedd, aby ho mohl požádat o jeho názor. Ale tehdy, když tam naposled Zedd byl, tak se jej na nic nezeptal. Bál se snad toho, co by mu Zedd řekl?

Poté, co se trochu najedli a odpoledne se chýlilo ke konci, uslyšeli z lesa vrčení. Kahlan řekla, že to byly šelmy. Rozhodli se, že opět poběží, aby se dostali z průchodu tak rychle, jak to jen půjde. Richard už ani necítil únavu, jenom otupěle běžel hustým lesem. Lehký deštík, padající na listí, smýval zvuk jejich kroků.

Před setměním dorazili na okraj dlouhého hřebenu. Stezka jím sestupovala mnohými serpentinami. Stáli na vrcholu hřebene mezi stromy, jako kdyby byli u ústí jeskyně, a dívali se dolů na otevřenou travnatou krajinu zalévanou deštěm.

Kahlan se držela vzpřímeně a bez pohybu. „Znám toto místo,“ zašeptala.

„Co je to za místo?“  

„Říkají mu Divočina. Jsme ve Středozemí.“ Otočila se k němu. „Vrátila jsem se domů.“  

Povytáhl obočí. „Toto místo mi nepřipadá nějak divoké.“

„Nejmenuje se podle, krajiny. Jmenuje se podle lidí, kteří v něm žijí.“  

Když sestoupili po příkrém hřebenu, Richard nalezl malé chráněné místo pod skalní tabulí. Nebylo natolik hluboké, aby před deštěm chránilo dokonale, tak nařezal borovicové větve a opřel je o skalní výběžek. Postavil malý a relativně suchý úkryt, ve kterém mohli přečkat, noc. Kahlan vlezla dovnitř a Richard za ní. Nakladl větve na vchod, čímž se zbavil většiny deště. Oba se svalili na zem, byli mokří a vyčerpaní.

Kahlan si sundala plášť a vytřásala z něj vodu. „Nikdy jsem neviděla, že by bylo tak dlouho zataženo nebo že by tak dlouho pršelo. Už si ani nevzpomínám, jak vypadá slunce. Už mě to unavuje.“  

Tiše jí odpověděl: „Mě ne.“ Zamračila se, tak jí to vysvětlil. „Vzpomínáš si na hadovitý oblak, který nás sledoval? Poslal ho Rahl, aby mi byl na stopě.“ Přikývla. „Zedd vykouzlil čarodějnické předivo, které přivolalo další oblaky, a ty ho zakryly. Pokud je zataženo a my nevidíme hadovitý oblak, tak ho nemůže vidět ani Rahl. Dávám přednost dešti před Darkenem Rahlem.“  

Kahlan se nad tím zamyslela a pak ho poprosila: „Od teďka budu z oblaků šťastnější. Ale nemohl bys ho příště požádat, aby přivolal oblaky, které nejsou tak deštivé?“ Richard se usmál a přikývl. „Chceš něco jíst?“ zeptala se ho.

Zavrtěl hlavou. „Jsem příliš unavený. Chci jenom spát. Je to tady bezpečné?“

„Ano. Nikdo v Divočině nežije tak blízko u hranice. Adie řekla, že jsme před šelmami chránění, takže nás srdcoví psi nebudou obtěžovat.“ 

Zvuk stálého deště ho dělal ještě ospalejším. Zabalili se do svých přikrývek, protože noci už byly studené. Ve slabém světle Richard sotva rozeznával rysy Kahlanina obličeje, když se opírala o skalní stěnu. Úkryt byl příliš malý, aby se do něj vměstnal oheň, kromě toho bylo všechno příliš mokré. Sáhl do kapsy, nahmatal váček s nočním kamenem a přemýšlel, zda ho nemá vyndat, aby lépe viděl. Nakonec se rozhodl, že to neudělá.

Kahlan se na něj usmála. „Vítej ve Středozemí. Udělal jsi to, co jsi slíbil udělat. Teď začíná opravdová práce. Co bychom měli udělat?“

Richardovi zapulzovala hlava bolestí, naklonil se k ní. „Potřebujeme někoho, kdo ovládá magii, aby nám řekl, kde je poslední schránka, kde ji nalezneme. Nebo alespoň to, kde bychom ji měli hledat. Nemůžeme jen tak naslepo pobíhat kolem. Potřebujeme někoho, kdo nám může ukázat ten správný směr. Znáš někoho takového?“

Kahlan se na něj úkosem podívala. „Jsme daleko od každého, kdo by nám chtěl pomoci.“

Nechtěla mu něco říci. Vzplála v něm zlost. „Neřekl jsem, že nám musí chtít pomoci. Řekl jsem, že toho musí být schopni. Jenom mě k nim přived a já se postarám o zbytek!“ Richard vzápětí zalitoval, že použil takový tón. Opřel se hlavou o skalní stěnu a potlačil svou zlost. „Kahlan, promiň mi to.“ Odvrátil od ní hlavu. „Mám za sebou těžký den. Kromě toho, že jsem zabil člověka, musel jsem opět proklát mečem svého otce. Nejhorší z toho však bylo to, že jsem si myslel, že moje nejlepší kamarádka byla ztracena v podsvětí. Strašně si přeji zastavit Rahla, abych ukončil tuto noční můru.“

Otočil svůj obličej k jejímu, ona mu darovala jeden ze svých zvláštních tajnůstkářských úsměvů. Kahlan se mu několik minut v téměř úplné temnotě dívala do očí.

„Není to lehké být hledačem,“ řekla potichu.  

Souhlasně se na ni usmál „Není to lehké.“

„Bahenní lidé,“ řekla nakonec. „Mohli by nám říci, kde máme hledat, není však zaručeno, že nám budou chtít pomoci. Divočina, to je odlehlá část Středozemí, a Bahenní lid není zvyklý jednat s lidmi zvenku. Mají zvláštní zvyky. Nestarají se o problémy těch druhých. Chtějí, aby jim každý dal pokoj.“  

„Pokud bude mít Darken Rahl úspěch, nebude respektovat jejich přání,“ připomněl jí.  

Kahlan se zhluboka nadechla a pomalu vydechovala. „Richarde, mohou být nebezpeční.“

„Byla jsi s nimi ve styku předtím?“  

Přikývla. „Několikrát. Nemluví naším jazykem, já však mluvím jejich.“

„Důvěřují ti?“  

Kahlan odvrátila pohled a zabalila se ještě těsněji do přikrývky. „Myslím, že ano.“ Podívala se na něj zpod obočí. „Taky se mě bojí. U Bahenního lidu to může být důležitější než důvěra.“

Richard se musel zakousnout do jazyka, aby se nezeptal, proč se jí bojí. „Jak daleko jsou?“

„Nejsem si úplně jistá, na kterém místě Divočiny se nacházíme. Neviděla jsem z ní tolik, abych měla úplnou jistotu, vím však, že nejsou vzdáleni více než týden severovýchodním směrem.“ 

„To stačí. Ráno se vydáme na severovýchod.“  

„Když se tam dostaneme, musíš se chovat podle mě, a když ti něco řeknu, tak na to musíš dbát. Musíš je přesvědčit, aby ti pomohli. Jinak ti nepomůže ani meč.“ Přikývl jí na to. Vytáhla ruku zpod přikrývky a položila mu ji na paži. Zašeptala: „Richarde, díky, že jsi se pro mě vrátil. Je mi líto, co všechno tě to stálo.“  

„Musel jsem - k čemu by to bylo jít do Středozemí bez mé průvodkyně?“  

Kahlan se zašklebila. „Budu se snažit, abych splnila tvé očekávání.“

Stiskl jí ruku a pak si oba lehli. Spánek ho přepadl ve chvíli, kdy děkoval dobrým duchům za to, že ji ochránili.

Kapitola dvacátá druhá

Zeddovy oči se náhle otevřely. Silná vůně kořeněné polévky zaplňovala povětří. Bez pohybu se opatrně podíval kolem sebe. Slídič ležel vedle něj, po zdech byly rozvěšeny kosti a venku za oknem byla tma. Podíval se na sebe. Po těle měl porozkládané kosti. Bez toho, aby se pohnul, nechal je pomalu se zvednout do vzduchu, pak je neslyšně přinutil odletět na stranu a složit se na zem. Byl v domě plném kostí, kostí šelem. Otočil se.

Překvapilo ho, že se ocitl tváří v tvář ženě, která se taky právě otočila.

Leknutím oba vykřikli a zamávali kostnatými pažemi ve vzduchu.

„Kdo jsi?“ zeptal se, naklonil se kupředu a upřeně se zadíval do jejích bílých očí.  

Popadla svou berlu právě včas, aby nespadla na zem, a vsunula si ji do podpaždí. „Já být Adie,“ odpověděla skřehotavým hlasem. „Ty jsi mě ale vylekal! Probudil jsi se dříve, než jsem čekala.“

Zedd si přes sebe stáhl řízu a dotázal se: „Kolik jídel jsem vynechal?“

Adie si ho zachmuřeně prohlížela od hlavy k patě, „Podle toho, jak vypadáš, jich bylo mnoho.“

Zeddovy tváře se z vrásnily úšklebkem. I on si prohlédl Adie od hlavy k patě. „Ženo, ty dobře vypadáš,“ prohlásil. S úklonem ji chytil za ruku a lehce ji políbil, pak se hrdě a vzpřímeně postavil. Jedním kostnatým prstem mířil do nebe. „Zeddicus Zu'l Zorander, váš pokorný služebník, milostivá paní.“ Naklonil se kupředu. „Co to máte s nohou?“

„Nic. Je úplně v pořádku.“  

„Ale není,“ odpověděl a zachmuřil se, pak ukázal: „Ne tato, ale ta druhá.“  

Adie se podívala na chybějící nohu a zpátky na Zedda. „Nedosahuje až k zemi. Co být s tvýma očima?“

„Doufám, že sis z toho vzala poučení, už ti zůstala jenom jedna noha, víš to?“ Zeddovo zachmuření se opět proměnilo v úšklebek. „A co se týče problému s mýma očima,“ řekl svým tenkým hláskem, „je v tom, že byly vyhladovělé, a teď se pasou.“  

Adie se trochu pousmála. „Čaroději, dáš si misku polévky?“

„Kouzelnice, myslel jsem si, že se na to nikdy nezeptáš.“ 

Sledoval ji, jak jde přes pokoj ke kotlíku visícímu nad ohništěm, jak naplňuje dvě misky a nese je ke stolu. Berli opřela o zeď, sedla si proti němu, odkrojila tlustý krajíc chleba a plát sýra a přisunula je přes stůl k němu. Zedd se sklonil a hned si nabral. Po prvním hltu polévky se však zastavil a podíval se do jejích bílých očí.

„Tuto polévku uvařil Richard,“ řekl vyrovnaným hlasem a druhá lžíce plná polévky visela na půlcestě mezi miskou a jeho ústy.  

Adie utrhla kousek chleba a namočila ho do polévky, přitom ho pozorovala. „To být pravda. Ty mít štěstí, moje by nebýt tak dobrá.“

Zedd se ohlédl kolem sebe a položil lžíci do misky, „Kde je?“

Adie si ukousla chleba a žvýkala. Přitom pozorovala Zedda. Když polkla, odpověděla. „On a matka zpovědnice odešli průchodem do Středozemí. On ji ale zná pouze jako Kahlan, ona ještě stále před ním skrývá svou totožnost.“ Pak vyprávěla čaroději, jak k ní přijeli Richard a Kahlan a hledali u ní pomoc pro své postižené přátele.

Zedd si vzal sýr do jedné ruky a chléb do druhé a střídavě ukusoval, přitom poslouchal, jak Adie vypráví. Trhl sebou, když uslyšel, jak byl při životě udržován ovesnou kaší.

Pověděla mu: „Řekl mi, abych ti řekla, že na tebe nemůže čekat, ale že ví, že to pochopíš. Hledač mi dal příkazy, které mám předat Slídičovi. Aby se vrátil a připravil se na dobu, kdy se hranice zhroutí, na příchod Rahlových vojsk. Litoval toho, že nezná tvůj plán, obával se však, že nemůže čekat.“

„To je v pořádku,“ řekl si pro sebe čaroděj. „Můj plán ho nezahrnuje.“  

Zedd se opět s plnou vervou pustil do jídla. Když spořádal polévku, zašel ke kotlíku a nalil si další misku. Nabídl se, že Adie taky přinese, ona však ještě neskončila první, protože většinu doby nespouštěla z čaroděje oči. Když se posadil, přisunula k němu další chléb a sýr.

„Richard má před tebou tajemství,“ řekla mu tichým hlasem. „Pokud by se nejednalo o tu věc s Rahlem, nemluvila bych o tom. Myslím si však, že bys to měl vědět.“  

Světlo lampy osvětlovalo jeho vyzáblý obličej a bílé vlasy. V ostrých stínech vypadal přísně a ještě vyzáblejší. Chopil se lžíce, chvíli se díval na polévku a pak se zahleděl do jejího obličeje.

„Jak sama dobře víš, všichni máme svá tajemství, čarodějové jich mají ještě více. Kdybychom všichni navzájem znali svá tajemství, byl by to velmi divný svět. A kromě toho by se ztratila legrace z jejich vyprávění.“ Jeho tenké rty se roztáhly do úsměvu a oči mu zajiskřily. „Já se nebojím žádného tajemství člověka, kterému věřím, a on se nepotřebuje bát mého. Je to součástí přátelství.“  

Adie se zaklonila ve své židli, její slepé bílé oči ho pozorovaly. Opět se slabě usmála. „Už jenom kvůli němu doufám, že máš pravdu, když tomu tak věříš. Nechtěla bych být příčinou čarodějovy zlosti.“

Zedd pokrčil rameny. „Co se týče čarodějů, tak já jsem docela neškodný.“

Pozorovala jeho oči ve světle lampy.

„To být lež,“ potichu zachraptila kouzelnice.  

Zedd si odkašlal a rozhodl se změnit téma rozhovoru. „Zdá se, že ti dlužím poděkování za to, že jsi o mě pečovala, milá paní.“

„To být pravda.“  

„A za to, že jsi pomohla Richardovi a Kahlan.“ Podíval se na Slídiče a namířil na něj lžící. „A taky za to, že jsi pomohla strážci hranice. Jsem tvým dlužníkem.“  

Její úsměv se prohloubil. „Možná mi jednoho dne budeš moci tu přátelskou službu oplatit.“

Zedd si vyhrnul rukávy řízy a opět se pustil do polévky, teď to už nebylo tak hladově jako předtím. On a kouzelnice se navzájem pozorovali. Oheň v krbu praskal a venku cvrlikal noční hmyz. Slídič stále spal.

Zedd se nakonec zeptal: „Jak dlouho jsou již pryč?“

„Dnes sedmý den, co přenechal tebe a hraničáře do mé péče.“  

Zedd dojedl a opatrně odsunul misku od sebe. Sepjal ruce na stole a díval se na ně, jak palci ťukal o sebe. Světlo lampy se míhalo a tančilo na hřívě jeho bílých vlasů.  

„Řekl Richard, jak jej mám najít?“  

Adie chvíli neodpovídala. Čaroděj vyčkával a ťukal palci o sebe. Nakonec promluvila. „Dala jsem mu noční kámen.“

Zedd vyskočil na nohy. „Co jsi mu to dala?“

Adie se na něj nevzrušeně podívala. „Chtěl bys, abych ho poslala průchodem v noci bez toho, aby viděl na cestu? Být v průchodu slepý znamená jistou smrt. Chtěla jsem, aby se mu to povedlo. To jediná cesta, jak já mohla pomoci.“

Čaroděj položil ruce klouby prstů na stůl a naklonil se kupředu. Jeho vlnité vlasy mu rámovaly obličej. „A varovala jsi ho?“

„Samozřejmě že ano.“  

Přimhouřil oči. „Jak? Kouzelnickou hádankou?“

Adie vzala dvě jablka a jedno hodila Zeddovi. Zachytil ho ve vzduchu tichým zaklínadlem. Vznášelo se a pomalu se otáčelo, zatímco on se dále díval na stařenu.  

„Sedni si, čaroději, a přestaň se předvádět.“ Ukousla si ze svého jablka a pomalu přežvykovala. Zedd se uraženě posadil. „Nechtěla jsem ho vystrašit. Postrašen byl už dost. Kdybych mu řekla, co noční kámen dokáže, mohl by se jej bát použít. Mělo by to za následek, že by ho podsvětí jistě dostalo. Ano, varovala jsem ho, bylo to však hádankou, takže na to přijde později, až bude za průchodem.“  

Zeddovy prsty, podobné hůlkám, popadly jablko ze vzduchu. „Do pytle, Adie, ty tomu nerozumíš. Richard nenávidí hádanky, nikdy je neměl rád. Považuje je za urážku čestnosti. Nestrpí je. Z principu je ignoruje.“ Jablko zapraskalo, jak se do něj mohutně zakousl.

„On hledač; to hledači dělají; luští hádanky.“ 

Zedd pozvedl kostnatý prst. „Luští hádanky života a ne slovní hádanky. V tom je rozdíl.“

Adie odložila jablko a nahnula se kupředu. Obě ruce položila na stůl. Na obličeji se jí objevil ustaraný výraz. „Zedde, já se pouze pokoušela tomu chlapci pomoci. Chci, aby se mu to povedlo. Ztratila jsem nohu v průchodu, on by v něm ztratil život. Když hledač přijde o život, my všichni taky ztratíme své životy. Nechtěla jsem mu ublížit.“

Zedd položil jablko na stůl a mávnutím ruky zahnal svůj hněv. „Vím, že jsi mu nechtěla ublížit, Adie. Nechtěl jsem naznačovat, že jsi to chtěla.“ Vzal Adie za ruku. „Všechno bude v pořádku.“

Trpce řekla: „Já blázen. Řekl mi, že nemá rád hádanky, já to však pustila z hlavy. Zedde, vyhledáš ho přes noční kámen? Zjistíš, zda se mu to povedlo?“

Zedd přikývl. Zavřel oči, brada mu poklesla na hruď, když se třikrát zhluboka nadechl. Pak na dlouhou dobu dýchat přestal. Z okolí přicházel tichý a kolísavý zvuk vzdáleného větru, větru otevřených plání; byl osamělý, zlověstný a znepokojivý. Zvuk větru po chvíli utichl a čaroděj začal opět dýchat, Zvedl hlavu a otevřel oči.

„Je ve Středozemí. Prošel průchodem.“  

Adie s ulehčením pokývala hlavou. „Dám ti kost, abys jí nosil a abys bezpečně prosel průchodem. Půjdeš teď za ním?“

Čaroděj uhnul pohledem od jejích bílých očí a podíval se na stůl. Tichým hlasem řekl: „Ne, on si bude muset s touto věcí, jakož i dalšími věcmi poradit sám. Sama jsi řekla, že je hledačem. Musím se postarat o důležitou záležitost, pokud máme Darkena Rahla zastavit. Doufám, že se mezitím bude vyhýbat potížím.“

„Tajemství?“ zeptala se kouzelnice s jemným úsměvem. 

Čaroděj přikývl. „Tajemství. Musím hned odejít.“

Vytáhla svou ruku zpod jeho a pohladila ho po drsné kůži.

„Venku tma.“ 

„Tma,“ souhlasil. 

„Proč nezůstat na noc a odejít za úsvitu?“ 

Zeddovy oči se rázem široce rozevřely, podíval se na ni zpod obočí. „Zůstat přes noc?“

Adie pokrčila rameny a hladila mu ruce. „Tady někdy smutno.“

„Dobře tedy,“ uličnický úsměv rozzářil Zeddův obličej, „jak říkáš, venku je tma. Myslím si, že by mělo více smyslu vyrazit ráno.“ Náhle se zachmuřil a svraštil čelo. „Toto není jedna z tvých hádanek, je to tak?“ 

Zavrtěla hlavou a jemu se úsměv vrátil.

„Mám u sebe čarodějnickou skálu. Měla bys zájem?“ 

Obličej Adie změkl nesmělým úsměvem. „To bych velmi ráda.“ Pozorovala ho, když se odtáhla a zakousla se do jablka.

Zedd zvedl obočí. „Nahá?“

*****

Vítr a déšť ohýbaly dlouhou trávu v širokých pomalých vlnách, když postupovali vpřed otevřenou a nezvlněnou plání. Stromy byly vzácné, většinou to byly břízy a olše rostoucí po skupinkách u řek a potoků. Kahlan pečlivě pozorovala trávu, byli nedaleko území Bahenního lidu. Richard ji tiše následoval a jako vždy ji měl pod starostlivým dohledem.

Nelíbilo se jí, že ho má zavést k Bahenníinu lidu, měl však pravdu, že oni by mohli vědět, kde hledat poslední schránku. Tady široko daleko nebyl nikdo jiný, kdo by jim mohl ukázat správný směr. Podzim končil a jim ubýval čas. Bahenní lid jim ale nemusí pomoci, v tom případě by čas byl ztracen.

Mohlo by se stát něco horšího. Věděla, že se pravděpodobně neodváží zabít zpovědnici, i kdyby byla bez ochrany čaroděje. Nemá ale tušení, jestli by se neodvážili zabít hledače. Nikdy předtím neputovala Středozemím bez čaroděje. Nedělala to žádná zpovědnice, bylo to příliš nebezpečné. Richard byl lepším ochráncem než Giller, poslední čaroděj, který jí byl přidělen. Richard však nemá být jejím ochráncem, ona by ale měla být jeho ochránkyní. Nemohla připustit, aby opět kvůli ní riskoval vlastní život. Pro zastavení Rahla byl důležitější než ona. Bylo důležité pouze toto, nic jiného. Zaslíbila svůj život ochraně hledače... ochraně Richarda. Ve svém životě nikdy nemyslela nic upřímněji. Když nadejde doba, kdy se bude muset rozhodnout, musí to být ona, kdo zemře.

Stezka v trávě je přivedla ke dvěma tyčím umístěným po jejích obou stranách. Byly obaleny kůžemi obarvenými rudými pruhy. Richard se u tyčí zastavil a díval se na lebky umístěné na jejich špičkách.

„To má znamenat varování?“ zeptal se, jak hladil jednu z kůží. 

„Ne, to jsou lebky slavných předků, které mají ochraňovat jejich území. Pouze ti nejváženější jsou uznáváni tímto způsobem,“ 

„To nezní nijak výhružně. Nakonec možná nebudou až tak špatní z toho, že nás uvidí.“  

Kahlan se k němu otočila a povytáhla obočí. „Jedna z cest, jak se mezi Bahenním lidem staneš velice váženým, je zabíjet cizince.“ Opět se podívala na lebky. „Toto není míněno jako hrozba jiným. Je to pouze jejich starý a počestný zvyk.“

Richard se zhluboka nadechl, když odtahoval ruku od tyče. „Tak uvidíme, jestli je přesvědčíme, aby nám pomohli. Oni pak mohou uctívat své předky a nepouštět sem cizince.“

„Pamatuj, co jsem ti řekla,“ varovala ho. „Možná nám nebudou chtít pomoci. Pokud se tak rozhodnou, musíš to respektovat. Patří mezi ty skupiny lidí, které se snažím zachránit. Nechci, abys jim ubližoval.“  

„Kahlan, není mou touhou ani mým úmyslem jim ubližovat. Nedělej si starosti, pomohou nám. Je to v jejich zájmu.“  

„Oni se na to nemusí dívat tímto způsobem,“ doléhala na něj. Déšť ustal a nahradila ho lehká studená mlha, která ji studila na obličeji. Sundala si kapuci. „Richarde, slib mi, že jim neublížíš.“  

Taky si sundal kapuci, založil ruku v pase a překvapil ji slabým úsměvem z jednoho koutku úst. „Teď vím, jaký je to pocit.“

„Co?“ zeptala se s podezřením v hlase.  

Jak se na ni seshora díval, jeho úsměv narůstal. „Vzpomínáš si, že když jsem měl z hadího vína horečku, tak jsem tě požádal, abys neubližovala Zeddovi? Teď vím, jaký jsi měla pocit, když jsi mi tento slib nemohla dát.“

Kahlan se podívala do jeho šedých očí, pomyslela na to, jak moc chce Rahla zastavit, a na všechny, o kterých věděla, že je Rahl zabil.

„A teď vím, jaký jsi musel mít pocit, když jsem ti to nemohla slíbit.“ Proti své vůli se usmála. „Cítil jsi se stejně hloupě, když jsi o to žádal?“  

Přikývl. „Když jsem si uvědomil, o co všechno jde. A když jsem si uvědomil, co jsi za člověka. Že bys neublížila nikomu, dokud bys měla na výběr. Tehdy jsem se cítil hloupě, protože jsem ti nevěřil.“

Cítila se hloupě, protože mu nevěřila. Věděla však, že jí až příliš důvěřuje.

„Promiň mi to,“ řekla s úsměvem na rtech. „Měla jsem být moudřejší.“  

„Víš, jak bychom je měli přesvědčit, aby nám pomohli?“  

Už několikrát byla ve vesnici Bahenního lidu, nikdy to však nebylo na jejich pozvání. Oni sami by o zpovědnici nikdy nepožádali. Obvyklým úkolem zpovědnic bylo navštěvovat různé národy Středozemí. Lidé byli ze strachu dostatečně zdvořilí, dávali však jasně najevo, že si své vlastní záležitosti vyřídí sami a že si nepřejí zásahy zvenčí. Bahenní lidé nebyli kmenem, který by se nechal zastrašit.

„Bahenní lid má shromáždění, kterému se říká rada věštců. Nikdy mi nedovolili, abych se ho zúčastnila, možná proto, že jsem cizí, možná proto, že jsem žena. Tato skupina nalézá řešení záležitostí, které se týkají celé vesnice. Nesvolají shromáždění pod hrozbou meče. Když by nám měli pomoci, musí to udělat dobrovolně. Musíš si je získat.“  

Tvrdě se jí podíval do očí. „S tvou pomocí to dokážeme. Musíme to dokázat.“

Přikývla a otočila se opět ke stezce. Nad pastvinou visela oblaka. Byla hustě vedle sebe a vypadala tak, jako kdyby pomalu kypěla, jak se valila nekonečným procesím. Tady na pláních se zdálo, že nebe je ještě vyšší než kdekoliv jinde. Byl to ohromující úkaz, který dával zdání malosti jednotvárné planině.

Řeky byly rozvodněné deštěm, takže vířící kalná voda se s řevem pěnila a narážela na spodky dřevěných klád, které sloužily jako můstky. Kahlan cítila sílu vody, která třásla kmeny pod jejich nohama. Našlapovala opatrně, protože klády byly kluzké a nebyl tam žádný provaz, o který by se mohla při přecházení zachytit. Richard jí nabídl ruku kvůli rovnováze a ona byla ráda, že má důvod, aby se jí držela. Ale i když ji to bolelo až do hloubi duše, nemohla si dovolit, aby podporovala jeho city k ní. Velmi si přála, aby mohla být ženou, jako je každá jiná. Tou však nebyla. Byla zpovědnicí. Někdy však na pár chvil na to mohla zapomenout a předstírat si, že jí je.

Přála si, aby Richard kráčel po jejím boku, místo toho aby zůstával vzadu, pozoroval okolí a hlídal ji. Byl v neznámé zemi, tak o všem pochyboval a ve všem viděl hrozbu. V Západozemí se takto cítila ona, takže chápala jeho pocity. Vystavoval svůj život velikému nebezpečí, když se postavil proti Rahlovi, když se postavil proti věcem, jimž nikdy předtím nečelil. Měl plné právo být opatrný. Opatrní umírali ve Středozemí dosti rychle, ti neopatrní ještě rychleji.

Poté, co přebrodili další říčku a vnořili se do mokré trávy, náhle z ní před nimi vyskočilo osm mužů. Kahlan a Richard se okamžitě zastavili. Muži měli většinu těla pokrytou zvířecími kůžemi. Lepkavé bláto, které déšť nesmýval, bylo namazáno na zbytku jejich těl a na obličejích, měli jím uhlazeny i vlasy. Trsy trávy měli přivázané k pažím, na kožešiny, a zastrčené za čelenkami. To je činilo neviditelnými, když se krčili u země. Tiše před nimi stáli. Všichni měli   v obličejích  hrozivý  výraz.   Kahlan   několik z nich poznala, byla to lovecká skupina Bahenního lidu.

Nejstarší z nich byl šlachovitý muž, o kterém věděla, že se jmenuje Savidlin. Ten se k ní přiblížil. Ostatní čekali, oštěpy a luky drželi uvolněně, ale připravené k použití. Kahlan cítila, že Richard je těsně za ní. Bez toho, aby se otočila, zašeptala mu, aby klidně stál a dělal to, co ona. Savidlin se zastavil před ní.

„Sílu zpovědnici Kahlan,“ řekl.  

„Sílu Savidlinovi a Bahennímu lidu,“ odpověděla jejich jazykem. 

Savidlin ji uhodil do obličeje, a to dosti silně. Na oplátku jej stejně silně uhodila ona. V tom okamžiku Kahlan slyšela řinčivý zvuk, jak Richard tasil meč. Otočila se na podpatku.

„Richarde, to ne!“ Meč už měl venku, byl připraven udeřit. „Ne!“ Popadla ho za zápěstí. „Řekla jsem ti abys klidně stál a dělal to, co já.“ 

Jeho oči se bleskem stočily ze Savidlina k ní. Byly naplněny neovladatelným hněvem, magie byla připravená zabíjet. Svaly jeho čelistí se mu jasně rýsovaly, jak měl zaťaté zuby. „A když ti proříznou hrdlo, tak si ho mám nechat rozpárat taky?“

„Oni takto vítají lidi. Má to ukázat respekt před silou toho druhého.“  

Váhavě se zachmuřil.

„Omlouvám se, že jsem tě nevarovala. Richarde, odlož ten meč.“ 

Jeho oči se stočily od ní k Savidlinovi a pak opět k ní, až pak ustoupil a zlostně zasunul meč zpět do pochvy. S ulehčením se otočila zpět k Bahenním lidem, zatímco Richard se protektorsky postavil vedle ní. Savidlin ho s ostatními nehybně pozoroval. Nerozuměli slovům, zdálo se ale, že chápou smysl toho. co se odehrálo. Savidlin se z Richarda podíval na Kahlan. Mluvil svým jazykem.

„Kdo je ten zlostný muž?“  

„Jmenuje se Richard. Je hledačem pravdy.“  

Ostatní členové lovecké skupiny si začali mezi sebou  šeptat.   Savidlinovy  oči  vyhledaly  Richardův zrak.

„Sílu hledači Richardovi.“ 

Kahlan mu řekla, co pověděl Savidlin. Ještě stále měl divoký výraz v obličeji.

Savidlin přistoupil a udeřil Richarda, nebylo to však otevřenou dlaní, jako když udeřil ji, ale pěstí. Richard okamžitě nasadil svůj mohutný úder, který srazil Savidlina z nohou, že se rozplácnul na zádech. Ležel omráčeně na zemi s končetinami groteskně roztaženými. Pěsti se sevřely na zbraních. Richard se vzpřímil a s nebezpečným výrazem se podíval na muže. To je udrželo vrostlé do země.

Savidlin se opřel o jednu ruku a druhou si projížděl po čelisti. Po obličeji se mu rozprostřel úsměv od  ucha k uchu. „Nikdo ještě nikdy neprokázal takový respekt k mé síle! Je to moudrý člověk.“

Ostatní muži se rozesmáli. Kahlan si držela ruku před ústy, aby zakryla svůj smích. Napětí se vypařilo.

„Co řekl?“ dožadoval se Richard.  

„Řekl, že máš k němu velký respekt a že jsi moudrý. Myslím, že jsi získal přítele.“ 

Savidlin napřáhl ruku, aby mu Richard pomohl postavit se. Richard to obezřetně udělal. Jak byl na nohou, tak Savidlin poplácal Richarda po zádech a objal ho kolem ramen.

„Jsem opravdu rád, že uznáváš mou sílu, ale doufám, ze se nedostaneš k tomu, abys ji uznal ještě jednou.“  Mužové se zasmáli. „Mezi Bahenním lidem budeš znám jako 'Richard plný zlosti'.“ 

Kahlan se snažila potlačovat smích, když překládala. Muži se ještě stále řehtali. Savidlin se k nim otočil.

„Muži, možná by někdo z vás chtěl pozdravit mého velkého přítele a přesvědčit ho, aby vám ukázal svůj respekt před vaší silou.“ 

Všichni napřáhli ruce před sebe a energicky vrtěli hlavami.

„Ne,“ řekl jeden z nich mezi záchvaty smíchu, „on už ti ukázal respektu, že stačí pro nás všechny.“ 

Otočil se zpět ke Kahlan. „Jako obvykle, zpovědnice Kahlan je mezi Bahenním lidem vítána.“ Bez toho, aby se na Richarda podíval, kývl k němu hlavou. „On je tvým druhem?“

„Ne!“ 

Savidlin znervózněl. „Tak jsi přišla sem vybrat někoho z našich mužů?“

„Ne,“ řekla už opět klidným hlasem. 

Savidlin vypadal na to, že se mu velmi ulevilo. „Zpovědnice si na cestu vybírá nebezpečné společníky.“

„Není nebezpečný mně, pouze těm, kteří by pomýšleli na to, že by mi ublížili.“ 

Savidlin se usmál a přikývl. Pak si proměřil Kahlan od hlavy až k patě. „Máš na sobě zvláštní věci, jiné, než jsi nosila předtím.“

„Vespod jsem stejná jako předtím,“ řekla Kahlan a naklonila se trochu kupředu, aby zdůraznila, co bude říkat. „To je všechno, co potřebuješ vědět.“ 

Savidlin poodstoupil před jejím důrazem a přikývl. Přimhouřil oči. „Proč jsi tedy tady?“

„Abychom si mohli navzájem pomoci. Existuje člověk, který by chtěl vládnout vašemu lidu. Hledač a já chceme, abyste si vládli sami. Přišli jsme, abychom vyhledali sílu vašeho lidu a jeho moudrost. Budou pomocí v našem boji.“ 

„Otec Rahl,“ pronesl znalecky Savidlin. 

„Ty o něm víš?“ 

Savidlin přikývl. „Jednou přišel člověk. Říkal, že je misionář, říkal, že nás chce učit o dobrotivosti někoho, kdo si říká Otec Rahl. K našim lidem mluvil po tři dny, pak jsme ho měli dost.“

Teď byla řada na Kahlan, aby sebou trhla. Podívala se na ostatní muže, kteří se při zmínce o misionáři začali usmívat. Podívala se zpět na blátem pomazaný obličej vůdce lovců. „Co se mu po třech dnech stalo?“

„Byl to dobrý muž,“ odpověděl Savidlin s významným úsměvem. 

Kahlan se narovnala. Richard se k ní naklonil.

„Co říkají?“ 

„Chtějí vědět, proč jsme tady. Říkají, že o Darkenovi Rahlovi slyšeli.“ 

„Řekni jim, že chci mluvit k jejich lidem, že potřebuji, aby svolali shromáždění.“  

Podívala se na něj úkosem. „K tomu se dostávám. Adie měla pravdu, ty nejsi trpělivý člověk.“

Richard se zasmál. „Ne, nemá pravdu. Já jsem velmi trpělivý, nejsem však příliš tolerantní. V tom je rozdíl.“

Když mluvila s Richardem, tak se Kahlan usmívala na Savidlina. „Dobře, ale prosím tě, nebuď právě teď netolerantní ani jim zatím více neukazuj svůj respekt. Vím, co dělám, všechno jde dobře. Nech mě to dělat mým způsobem, dobře?“

Souhlasil a bezmocně si založil ruce. Ještě jednou se otočila k vůdci lovců. Ostře ji pozoroval a zeptal se na něco překvapivého.

„Přinesl nám Richard plný zlosti deště?“ Kahlan svraštila čelo. „No, myslím, že by se to tak mohlo říci.“ Byla dotazem zmatená, nevěděla, co má říci, tak mu řekla pravdu. „Oblaky ho následují.“ 

Vůdce důkladně studoval její obličej a přikývl. Pod jeho pohledem se necítila dobře, tak se snažila rozhovor vrátit zpět k důvodům jejich návštěvy.

„Savidline, hledač přišel navštívit tvůj lid na mou radu. Není tady proto, aby vám ubližoval nebo aby se pletl do záležitostí tvého lidu. Znáš mě. Byla jsem mezi vámi už předtím. Víš, jak si vážím Bahenního lidu. Nepřivedla bych k vám někoho jiného, pokud by to nebylo důležité. Právě teď je našim nepřítelem čas.“  

Savidlin chvíli uvažoval nad tím, co řekla, a pak promluvil.

„Jak jsem řekl předtím, jsi mezi námi vítána.“ Se širokým úsměvem se podíval na Hledače a opět na ni. „Richard plný zlosti je v naší vesnici taky velmi vítán.“ 

Ostatní muži byli potěšeni tímto rozhodnutím, zdálo se, že všem se Richard líbí. Posbírali si své věci, mezi kterými byli dva jeleni a divočák, každý z nich byl přivázán k tyči na nošení. Kahlan předtím výsledek jejich lovu neviděla, protože byl skryt ve vysoké trávě. Když se vydali po stezce, muži se shlukli kolem Richarda, opatrně se ho dotýkali a brebentili dotazy, kterým nerozuměl. Savidlin ho plácal po rameni. Už se těšil, jak vesnici ukáže svého velkého přítele. Kahlan šla vedle nich. Většinou ji ignorovali, byla však šťastná, že se jim zatím Richard líbí. Chápala ten pocit, bylo těžké ho nemít rád - byl tady však ještě nějaký další důvod, kvůli kterému ho tak rychle akceptovali. Dělala si starosti z toho, co to může být za důvod.

„Říkal jsem ti, že si je získám,“ řekl Richard se širokým úsměvem, když se přes jejich hlavy na ni podíval. „Nikdy by mě však nenapadlo, že to bude tím, že jednoho z nich pošlu k zemi.“ 

Kapitola dvacátá třetí

Slepice jim prchaly zpod nohou, když je lovecká výprava s Richardem a Kahlan uprostřed dovedla do vesnice Bahenního lidu. Nacházela se na malé vyvýšenině, která platila za kopec na pastvinách Divočiny. Vesnice, to byla kupa stavení z hliněných cihel pokrytých hnědou hliněnou omítkou, se střechami z trávy, které propouštěly vodu, když vyschly. Musely se neustále vyměňovat, aby udržovaly déšť v patřičných mezích. Stavení měla dřevěné dveře, okna v tlustých zdech však nebyla zasklená, pouze v některých z nich viselo plátno, aby se dovnitř nedostal nečas.

Stavení byla uspořádána zhruba do kruhu. Byly to rodinné domky s jednou místností, natlačené jeden vedle druhého na jižním okraji, většina z nich měla alespoň jednu zeď společnou. Na některých místech vedly mezi domy úzké průchody, obecní budovy byly nakupeny na severní straně. Oddělovaly je různé stavby, které byly roztroušené na východě a na západě. Některé z nich se skládaly pouze ze čtyř tyčí se střechou z trávy, používaly se jako místa na jídlo nebo jako místa na výrobu zbraní a hrnčířského zboží, popřípadě na úpravu potravin a na vaření. V období sucha byla celá vesnice zahalená mlhou z prachu, který ucpával oči, nos a ústa, teď však byla stavení dočista umytá deštěm. Na zemi se tisíce otisků šlépějí proměnily na louže, ve kterých se odrážela šedohnědá stavení.

Ženy zahalené do prostých šatů ze zářivě zbarvených látek seděly v pracovních prostorech, mlely kořeny tavy, ze kterých dělaly placatý chléb, jenž byl základní potravinou Bahenního lidu. Voňavý kouř stoupal z kuchyňských ohňů. Dospívající dívky s nakrátko střiženými vlasy, uhlazenými lepkavým blátem, seděly u žen a pomáhaly jim.

Kahlan cítila na sobě jejich plaché oči. Z doby, když zde byla předtím, věděla, že je předmětem velkého zájmu mladých dívek, vždyť byla cestovatelkou, která byla v cizích zemích a mnoho toho viděla. Byla ženou, které se muži báli a které si vážili. Starší ženy snášely toto rozrušení s chápavou shovívavostí.

Děti vybíhaly ze všech koutů vesnice, aby uviděly, co za cizince přivedla Savidlinova lovecká výprava. Shromáždily se kolem lovců, vřískaly vzrušením, dupaly bosýma nohama v blátě a stříkaly ho na muže. Obvykle by se zajímaly o jeleny a divočáka, teď je však ignorovaly, přednost dostali cizinci. Muži je tolerovali s dobromyslnými úsměvy, malé děti nebývaly nikdy hubovány. Když budou starší, podrobí se přísnému výcviku, při kterém se naučí zručnostem Bahenního lidu - lovu, sbírání potravy a jak zacházet s duchy - teď jim však bylo dovoleno být dětmi s téměř žádnými omezeními při jejich hrách.

Klubko dětí nabízelo kousky jídla jako úplatky za vyprávění o tom, kdo mohou být ti cizinci. Muži se smáli, odmítali nabídky, aby si vyprávění uchovali pro stařešiny. Děti byly jenom trochu zklamané a pokračovaly v tanci. Byla to ta nejvíce vzrušující věc, která se stala v jejich mladém životě, bylo to něco velmi mimořádného s nádechem nebezpečí.

Šest stařešinů stálo pod prosakující ochranou jednoho tyčového přístřešku a čekalo na Savidlina, aby k nim přivedl cizince. Měli dlouhé jelenicové kalhoty a nahou horní polovinu těla; přes ramena měl každý z nich přehozenou kůži z kojota. Přes jejich zlověstné výrazy Kahlan věděla, že jsou přátelštější, než vypadají. Bahenní lidé se před výměnou pozdravení nikdy neusmívají na cizince ze strachu, aby jim nebyly ukradeny duše.

Děti se nepřibližovaly k přístřešku, seděly v blátě a pozorovaly, jak lovci přivádějí cizince k stařešinům. Ženy přerušily práci u kuchyňských ohňů, stejně to udělali mladí mužové při výrobě zbraní. Všichni, včetně dětí sedících v blátě, ztichli. Věci se mezi Bahenním lidem odehrávaly na veřejnosti, před očima všech.

Kahlan přistoupila k šesti stařešinům, Richard jí stál po boku, byl však o krok zpět. Savidlin byl po jeho pravém boku. Šestice si prohlížela dva cizince.

„Sílu zpovědnici Kahlan,“ řekl ten nejstarší. 

„Sílu Toffalarovi,“ odpověděla. 

Jemně ji udeřil do obličeje, nebylo to ani pořádné poplácání. Bylo zvykem, že ve vesnici si vyměňovali pouze slabé políčky. Mohutnější, jako ten, který uštědřil Savidlin, byly rezervovány pro náhodná setkání na planině mimo vesnice. Jemnější zvyk pomáhal zachovávat pořádek a taky zuby. Surin, Caldus, Arbrin, Breginderin a Hajanlet jeden po druhém nabídli sílu a slabý políček. Kahlan opětovala pozdravení a slabé plácnutí. Obrátili se k Richardovi, Savidlin postoupil vpřed a táhl s sebou svého nového přítele. Pyšně předvedl stařešinům své oteklé rty.

Kahlan zamumlala Richardovo jméno stoupajícím hlasem a varovným tónem. „Toto jsou důležití lidé. Prosím tě, nerozviklej jim zuby.“

Rychle se na ni podíval koutkem oka a uličnicky se usmál.

„Toto je hledač, Richard plný zlosti,“ řekl Savidlin, pyšný na svého svěřence. Naklonil se směrem ke stařešinům, jeho hlas obtěžkal významem. „Přivedla ho k nám zpovědnice Kahlan. To je ten, o kterém jste mluvili, on přinesl deště. Sama mi to řekla.“ 

Kahlan začínala mít obavy. Nevěděla, o čem to Savidlin mluví. Stařešinové zachovali kamenné obličeje, výjimkou byl Toffalar, který povytáhl obočí.

„Sílu Richardovi plnému zlosti,“  řekl Toffalar. Dal Richardovi jemný políček. 

„Sílu Toffalarovi,“ odpověděl svým vlastním jazykem. Rozeznal své jméno a okamžitě opětoval políček. 

Kahlan si s ulehčením oddechla, že políček byl slabý. Savidlin zářil a opět ukazoval svůj oteklý ret. Teď se usmál i Toffalar. Poté, co i ostatní dali a dostali pozdravení, začali se taky usmívat.

Pak udělali něco divného.

Šest stařešinů a Savidlin jako jeden poklekli na jedno koleno a poklonili se Richardovi. Kahlan se okamžitě napnula.

„Co se to děje?“ zeptal se koutkem úst Richard, kterého vyburcovalo její znepokojení. 

„Nevím,“ odpověděla potichu. „Možná je to jejich způsob, jak pozdravit hledače. Nikdy předtím jsem je to neviděla dělat.“ 

Muži povstali a byli samý úsměv. Toffalar pozvedl paži a ukázal přes jejich hlavy k ženám.

„Prosím,“ řekl oběma Toffalar, „posaďte se s námi, jsme poctěni tím, že vás máme mezi námi.“ 

Kahlan stáhla Richarda dolů a sedla si se zkříženýma nohama na mokrou dřevěnou podlážku. Stařešinové počkali, až si sedli, nevěnovali přitom žádnou pozornost tomu, že Richard měl stále ruku nedaleko meče. Ženy přicházely s podnosy pletenými z proutí, které byly vysoko naložené kulatými  mi plackami tavového chleba a dalším jídlem. Nabízely je nejdříve Toffalarovi a ostatním stařešinům, zatímco jejich pohledy a úsměvy platily Richardovi. Ztišenými hlasy promlouvaly mezi sebou, jaký je Richard plný zlosti veliký a jaké divné šaty má na sobě. Většina z nich ignorovala Kahlan.

Ženy ve Středozemí obvykle neměly rády zpovědnice. Viděly v nich hrozbu, která by jim mohla vzít jejich muže, hrozbu jejich způsobu života. Nepředpokládalo se, že by ženy měly být nezávislé. Kahlan ignorovala jejich chladné pohledy, byla už na ně více než zvyklá.

Toffalar si vzal chléb a rozlomil ho na tři kusy, třetinu nabídl jako prvnímu Richardovi a druhou třetinu Kahlan. Další žena s úsměvem nabídla každému z nich misku osmažených paprik. Kahlan i Richard si vzali po jedné, následovali příkladu stařešinů a zabalili je do chleba. Na poslední chvíli zpozorovala, že Richard má pravou ruku u meče a chystá se jíst levicí.

„Richarde!“ varovala ho pronikavým šepotem. „Nedávej si jídlo do úst levou rukou.“ 

On na to ztuhl. „Proč?“

„Protože oni věří, že zlí duchové jedí levou rukou.“ 

„To je hloupost,“ řekl hlasem, ve kterém byl netolerantní tón. 

„Richarde, prosím tě. Je jich více než nás. Všechny jejich zbraně mají otrávené hroty. Toto není doba vhodná pro teologické disputace.“ 

Cítila na sobě jeho pohled, přitom se usmívala na stařešiny. Koutkem oka s úlevou zjistila, že si jídlo přeložil do pravé ruky.

„Promiňte nám, prosím, naši skrovnou nabídku jídla,“ řekl Toffalar. „Na večer připravíme slavnost.“ 

„Ne,“ vyhrklo z Kahlan. „Mám tím na mysli, že bychom nechtěli vás lid k něčemu nutit.“ 

„Jak si přeješ,“ řekl Toffalar a pokrčil rameny, byl trochu zklamán. 

„Jsme tady proto, že Bahenní lid, obdobně jako jiné národy, je v nebezpečí.“ 

Všichni stařešinové přikývli a usmáli se. „Ano,“ pronesl Surin. „Ale teď, když jsi k nám přivedla Richarda plného zlosti, je všechno v pořádku. Děkujeme ti, zpovědnice Kahlan, nezapomeneme, co jsi udělala.“

Kahlan se dívala kolem na jejich šťastné a usmívající se obličeje. Nevěděla, co si má o tom myslet, tak si ukousla z nevýrazně chutnajícího chleba z tavy a ze smažených paprik, aby získala čas na přemýšlení.

„Co říkají?“ zeptal se Richard, dříve než si ukousl sám. 

„Z neznámého důvodu jsou rádi, že jsem tě sem přivedla.“ 

Pohlédl na ni. „Zeptej se jich proč.“

Přikývla na to a otočila se k Toffalarovi. „Ctěný stařešino, obávám se, že se musím přiznat, že nemám tvé vědomosti o Richardovi plném zlosti.“

Chápavě se usmál. „'Promiň, dítě. Zapomínám, že jsi tady nebyla, když jsme svolali radu věštců. Rozumíš, bylo sucho, úroda nám vadla na polích a náš lid byl ohrožován hladem. Tak jsme svolali shromáždění, abychom duchy požádali o pomoc. Řekli nám, že někdo přijde a přinese déšť. Deště přišly a tady je Richard plný zlosti, přesně tak, jak nám to slíbili.“

„A tak jste šťastní, že je tady, že je dobrým znamením?“ 

„Ne,“ řekl Toffalar a oči měl široce rozevřené vzrušením, „jsme šťastní, protože jeden z duchů našich předků se rozhodl nás navštívit.“ Ukázal na Richarda. „Je to člověk-duch.“ 

Kahlan málem upadl chléb. Překvapením jí spadly ruce do klína.

„Co se děje?“ zeptal se Richard. 

Upřeně mu hleděla do očí. „Měli shromáždění, aby přivolali déšť. Duchové jim řekli, že přijde někdo, kdo jim přinese déšť. Richarde, oni si myslí, že jsi duchem jejich předků, že jsi člověk-duch.“

Chvíli si prohlížel její obličej. „To tedy nejsem.“

„Richarde, oni si myslí, že jím jsi, a pro ducha by udělali všechno. Svolají radu věštců, když je o to požádáš.“ 

Jí samé se nelíbilo, že to na něm požaduje. Neměla žádný dobrý pocit z podvádění Bahenního lidu, potřebovali však vědět, kde je schránka. Richard uvažoval nad jejími slovy.

„Ne,“ řekl tiše, přitom se jí díval do očí. 

„Richarde, máme splnit důležitý úkol. Pokud si myslí, že jsi duch, a pokud nám to pomůže dostat poslední schránku, co na tom záleží?“ 

„Záleží na tom, protože to je lež. Neudělám to.“ 

„To bys raději chtěl, aby vyhrál Rahl?“ zeptala se tiše. 

Podrážděně se na ni podíval. „Zaprvé, neudělám to, protože je špatné podvádět tyto lidi v něčem tak důležitém, jako je toto. Zadruhé, tito lidé mají jistou nadpřirozenou moc, proto jsme tady. Dokázali mi to tím, že řekli, že někdo přijde s dešti. Tato část je pravda. Ve svém vzrušení udělali závěr, který není správný. Řekli, že ten, kdo přijde, bude duch?“ Zavrtěla hlavou. „Lidé někdy věří věcem proto, že jim věřit chtějí.“

„Je to v náš prospěch a i v jejich. V čem to vadí?“  

„Vadí to v tom, že oni mají tu moc. Co se stane, když svolají shromáždění a zjistí pravdu? Když zjistí, že nejsem duch? Myslíš si, že budou potěšeni, že jsme jim lhali, že jsme je podváděli? Pak budeme mrtví a Rahl vyhraje.“ 

Naklonila se dozadu a zhluboka se nadechla. Pomyslela si, že si čaroděj svého hledače vybírá velmi dobře.

Toffalar se zeptal s ustaraným výrazem ve větrem ošlehaném obličeji: „Vzbudili jsme zlost ducha?“

„Chce vědět, proč se zlobíš,“ řekla. „Co mu mám říci?“ 

Richard se podíval na stařešiny a pak na ni. „Já jim to řeknu. Překládej má slova.“

Kahlan přikývla na souhlas.

„Bahenní lid je moudrý a silný,“ začal. „Kvůli tomu jsme sem přišli. Vaši předkové měli pravdu, že přinesu déšť.“ Všichni se zdáli být potěšeni, když jim Kahlan přeložila jeho slova. Všichni ostatní ve vesnici mlčeli jako ryba a naslouchali. „Neřekli vám však všechno. Jak víte, takový je způsob duchů.“ Stařešinové přikývli na souhlas. „Nechali na vaší moudrosti, abyste objevili zbytek pravdy. Takto zůstanete silní, stejně jako se vaše děti stávají silnými, protože je vedete, a ne proto, že jim zajistíte každou jejich potřebu. Je nadějí každého rodiče, že se jeho děti stanou silnými a moudrými, že budou samostatně myslet.“  

Bylo vidět přikývnutí, nebylo jich však už tolik. „Co říkáš, velký duchu?“ zeptal se Arbrin, jeden ze stařešinů vzadu.

Richard si projel prsty vlasy, když Kahlan skončila překládání. „Říkám, že ano, že jsem vám přinesl déšť, ale je tady ještě něco. Možná duchové viděli velké nebezpečí pro váš lid, což je významnější důvod pro můj příchod. Existuje velmi nebezpečný člověk, který by chtěl vládnout vašemu lidu a udělat z vás své otroky. Jmenuje se Darken Rahl.“

Mezi stařešiny zavládl chichot. „On ale posílá blázny, aby byli našimi pány,“ řekl Toffalar.

Richard se na ně rozzlobeně podíval. Smích umlkl. „On to dělá proto, aby vás ukolébal přílišnou sebedůvěrou. Nenechte se poplést. Svou moc a svá kouzla využil k podrobení národů s větším počtem lidí, než máte vy. Když se k tomu rozhodne, tak vás rozdrtí. Deště přišly proto, že vysílá oblaky, aby mě sledovaly. Chce vědět, kde jsem, aby mě mohl zabít, kdy si to zamane. Já nejsem duch, já jsem hledač. Jsem pouhým člověkem. Chci zastavit Darkena Rahla, aby váš lid, stejně jako jiné národy, mohl žít svým vlastním životem, aby mohl žít tak, jak si to přeje.“

Toffalar přimhouřil oči. „Pokud je pravdou to, co říkáš, tak deště poslal ten, co si říká Rahl, a zachránil tak náš lid. Toto se nás pokoušel naučit jeho misionář. Ten říkal, že nás zachrání Rahl,“

„Není tomu tak, Rahl vyslal oblaky, aby sledovaly mě, ne aby zachránily vás. Já jsem se rozhodl přijít sem, přesně tak, jak to řekly duše vašich předků. Řekly, že deště přijdou a že přijde člověk, když přijdou deště. Neřekly, že budu duchem.“  

Když to Kahlan přeložila, v obličejích stařešinů se objevil výraz velikého zklamání. Doufala, že se nezmění v zlobu.

„Je tedy možné, že poselství duchů bylo výstrahou před člověkem, který přijde,“ řekl Surin.  

„A možná to bylo výstrahou před Rahlem,“ odpověděl obratem Richard. „Já vám nabízím pravdu. Musíte uplatnit svou moudrost, abyste ji pochopili, nebo bude váš lid ztracen. Nabízím vám šanci, abyste napomohli své záchraně.“  

Stařešinové tiše uvažovali. „Tvá slova se zdají být pravdivá, Richarde plný zlosti. To se však musí ještě rozhodnout,“ řekl nakonec Toffalar. „Co od nás chceš?“

Stařešinové tiše seděli a z obličejů se jim ztratila radost. Zbytek vesnice vyčkával v tiché obavě.

Richard si postupně prohlédl obličej každého stařešiny a pak tiše řekl: „Darken Rahl hledá magii, která mu dá moc, aby vládl každému včetně Bahenního lidu. Já tu magii hledám taky, abych mu zabránil získat tuto moc. Přál bych si, abyste svolali radu věštců, která by mi řekla, kde bych mohl tuto magii nalézt, aby se to stalo dříve, než bude pozdě, dříve než ji nalezne Rahl.“

Toffalarovi ztuhl obličej. „Nesvoláváme shromáždění kvůli cizincům.“

Kahlan viděla, jak se Richard začíná zlobit a jak se snaží ovládat. Nehýbala hlavou, ale její oči prohledávaly všechno kolem a zjišťovaly, kde kdo stojí, především kde jsou muži se zbraněmi. Bylo to pro případ, že by se museli probojovávat ven. Jejich šance na útěk nepovažovala za příliš vysoké. Najednou si přála, aby ho sem nikdy nepřivedla.

Richardovy oči byly plné ohně, když si prohlížel lidi ve vesnici a pak stařešiny. „Na oplátku za to, že jsem vám přinesl deště, vás žádám pouze o to, abyste se nerozhodovali hned teď. Zamyslete se nad tím, co jsem za člověka.“ Snažil se mít hlas klidný, o důležitosti jeho slov však nebylo pochyb. „Promyslete si to důkladně. Na vašem rozhodnutí záleží mnoho životů. Můj život, život Kahlan i vaše životy.“

Když to Kahlan překládala, náhle ji zaplavil chladný pocit, že Richard nemluví ke stařešinům, ale že mluví k někomu jinému. Náhle na sobě pocítila pohled toho jiného. Její oči prolétly davem. Všechny zraky byly upřeny na ně dva, nerozeznala, čí to byl pohled, který cítila.

„To je čestné,“ prohlásil nakonec Toffalar. „Oba se můžete svobodně pohybovat mezi našim lidem jako čestní hosté, zatímco my o tom budeme uvažovat. Užívejte, prosím, všeho, co máme, rozdělíme se s vámi o naše jídlo a o naše domy.“  

Stařešinové se lehkým deštíkem odebrali k obecným stavením. Jak šli, tak rozháněli děti. Savidlin odcházel jako poslední. Usmíval se a nabízel pomoc při všem, co by mohli potřebovat. Poděkovala mu a on odešel do deště. Kahlan a Richard seděli osamoceně na dřevěné podlaze a vyhýbali se kapkám dešťové vody, které prosakovaly střechou. Proutěné podnosy s chlebem z tavy a miska smažených paprik tam zůstaly. Naklonila se, vzala z každého po kousku a obalila papriku chlebem. Podala je Richardovi a udělala si další pro sebe. Zeptal se: „Zlobíš se na mě?“

„Nezlobím,“ přiznala se s úsměvem. „Jsem na tebe pyšná.“ 

Na jeho obličeji se objevil chlapecký úsměv. Začal jíst, dělal to pravou rukou a byl rychle hotov. Poté, co polknul poslední kousek, začal opět mluvit.

„Podívej se přes mé pravé rameno. O zeď se tam opírá člověk, který má dlouhé šedivé vlasy a ruce zkřížené na prsou. Řekni mi, pokud to víš, kdo je to.“ 

Kahlan se zakousla do chleba s paprikou a žvýkala, když se mu dívala přes rameno.

„To je Ptačí muž. Nevím o něm nic jiného než to, že může k sobě přivolat ptáky.“ 

Richard si vzal další kousek chleba, svinul ho a kousl si. „Myslím, že bychom měli jít a promluvit si s ním.“

„Proč?“ 

Richard se na ni úkosem podíval. „Protože je to on, kdo to tu má pod kontrolou.“

Kahlan se zamračila. „Pod kontrolou to tady mají stařešinové.“

Richard se koutkem úst pousmál. „Můj bratr vždy říká, že skutečná moc se nevystavuje na odiv.“ Upřeně se na ni podíval svýma šedýma očima. „Stařešinové jsou tady pro vnější efekt. Jsou uznávání, a tak jsou vystavováni na odiv, aby je ostatní viděli. Stejně jako lebky na tyčích, jenomže tyto jsou ještě potažené kůží. Mají autoritu, protože si jich každý váží, nemají to však tady pod kontrolou.“ Richard rychlým pohybem očí ukázal na Ptačího muže, opírajícího se o zeď za ním. „On to pod kontrolou má.“

„Tak proč se nenechal poznat?“ 

Zašklebil se a řekl: „Protože chce zjistit, jak jsme chytří.“

Richard se postavil a natáhl k ní ruku. Strčila si zbytek chleba do úst, otřela si ruce o nohavice a chytla se jeho ruky. Když ji zvedal, myslela na to, jak velmi se jí líbí způsob, kterým jí nabízí ruku. Byl prvním člověkem, který to kdy udělal. To byla pouze část z toho, proč se s ním cítí tak dobře.

Kráčeli blátem a studeným deštěm k Ptačímu muži. Ještě stále se opíral o zeď, jeho pronikavé hnědé oči je pozorovaly, jak přicházejí. Dlouhé, převážně stříbrně šedivé vlasy měl na ramena, částečně mu splývaly až na jelenicovou blůzu, která ladila k jeho kalhotám. Jeho oděv neměl žádné zdobení, jenom kolem krku mu na kožené šňůrce visela vyřezávaná kost. Nebyl starý, nebyl ani mladý a ještě stále to byl hezký chlap. Byl zhruba stejně vysoký jako ona. Kůže jeho větrem ošlehaného obličeje vypadala stejně pevná jako jelenicové oblečení, které měl na sobě.

Zastavili se před ním. Dále se rameny opíral o zeď a jeho pravé koleno trčelo dopředu, jak měl podešev nohy opřenou o omítnuté cihly. Paže měl zkřížené na prsou a prohlížel si jejich obličeje.

Richard si taky zkřížil paže na prsou. „Chtěl bych s tebou mluvit, pokud se nebojíš, že bych mohl být duchem.“

Oči Ptačího muže se obrátily k ní, když překládala, pak se stočily zpět k Richardovi.

„Už předtím jsem viděl duchy,“ řekl tichým hlasem. „Duchové nenosí meče.“  

Kahlan překládala. Richard se zasmál. Líbil se jí jeho přirozený smích.

„Já jsem taky viděl duchy a máš pravdu, že oni meče nenosí.“ 

Malý úsměv zvedl koutky úst Ptačího muže. Spustil ruce dolů a napřímil se. „Sílu hledači.“ Dal Richardovi jemný políček.

„Sílu Ptačímu muži,“ řekl a opětoval jemné plácnutí. 

Ptačí muž chytil vyřezávanou kost, která mu visela kolem krku na kožené šňůrce, a přiložil si ji k ústům. Kahlan si uvědomila, že to je píšťalka. Jeho tváře se naduly, když zapískal, nebylo však slyšet žádný zvuk. Pustil píšťalku a držel paži nataženou. Přitom se stále díval Richardovi do očí. Za chvíli na šedivém nebi zakroužil jestřáb a dosedl na jeho nataženou paži. Načechral si peří, pak je nechal usadit. Jeho černá očka mrkala a hlava se mu otáčela ze strany na stranu rychlými trhavými pohyby.

„Pojďte,“ řekl Ptačí muž, „pohovoříme si.“  

Vedl je kolem velkých obecních stavení k menšímu domu vzadu, který stál opodál od ostatních. Kahlan poznala stavení bez oken, i když v něm ještě nikdy nebyla. Byl to dům duchů, místo, kde se konala shromáždění.

Když Ptačí muž otevřel dveře a pokynul jim, aby vešli dovnitř, tak mu jestřáb zůstal sedět na paži. Uvnitř v dolíku u zadní zdi plápolal malý oheň, který vydával trochu světla v jinak tmavé místnosti. Díra ve střeše, která byla nad ohněm, umožňovala dýmu odcházet. Tuto službu však dělala uboze, místnost byla zaplněna štiplavým zápachem kouře. Hliněné misky zbylé z předchozích jídel se válely po podlaze a na polici z prken u jedné zdí byly dobré dva tucty lebek předků. Jinak byla místnost prázdná. Ptačí muž si našel místo poblíž prostředku místnosti, kde nekapal déšť, a posadil se na hliněnou podlahu. Kahlan a Richard si sedli vedle čelem k němu, jestřáb přitom pozoroval jejich pohyby.

Ptačí muž se zahleděl Kahlan do očí. Věděla, že byl zvyklý na to, že se ho lidi báli, když se na ně podíval, i když pro to neměli důvod. Mohla to říci, protože byla zvyklá na stejnou věc. Tentokrát tam nenašel žádný strach.

„Matko zpovědnice, ještě sis nevybrala, kdo bude tvým druhem.“ Když se na ni díval, tak jemně hladil jestřába po hlavě. 

Kahlan došla k závěru, že se jí jeho tón nelíbí. „Ne, nabízíš se mi sám?“

Slabě se usmál. „Ne. Omlouvám se, nechtěl jsem tě urazit. Proč nejsi s čarodějem?“

„Všichni čarodějové kromě dvou jsou mrtví. Jeden z těch dvou zaprodal své služby královně. Ten druhý byl sražen šelmou z podsvětí a spí. Nezůstal nikdo, kdo by mě chránil. Všechny ostatní zpovědnice byly zabity. Žijeme v temné době.“ 

Jeho oči vypadaly opravdu soucitně, jeho hlas však ještě takový nebyl. „Pro zpovědnici je nebezpečné, když je sama.“

„Ano, ale je to též nebezpečné pro muže, aby zůstal sám se zpovědnicí, která něco velmi chce. Z místa, kde teď sedím, se mi zdá, že jsi ve větším nebezpečí než já.“ 

„Možná,“ řekl a hladil jestřába, slabý úsměv se mu vrátil. „Možná. Je tento muž skutečným hledačem? Ustanovil ho čaroděj?“ 

„Ano.“ 

Ptačí muž přikývl. „Je to už mnoho let, co jsem viděl opravdového hledače. Jednou sem přišel hledač, který nebyl opravdovým hledačem. Zabil několik mých lidí, když jsme mu nechtěli dát to, co chtěl.“

„Je mi jich líto“ řekla. 

Pomalu zavrtěl hlavou. „Nemusí ti jich být líto. Zemřeli rychle. Líto by ti mělo být hledače. On rychle nezemřel.“ Jestřáb mžikal, když se na ni díval.

„Já jsem nikdy neviděla falešného hledače, viděla jsem však, když se tento hledač rozzuřil. Věř mi, ty ani tvůj lid byste neměli chtít, abyste mu někdy dali důvod k tomu, aby tasil svůj meč ve zlosti. On umí používat magii, viděla jsem dokonce, jak srážel zlé duchy.“ 

Chvíli jí hleděl do očí. Zdálo se, že zvažuje pravdivost jejích slov. „Děkuji ti za varování, budu si tvá slova pamatovat.“

Nakonec promluvil i Richard. „Vy si jeden druhému vyhrožujete?“

Kahlan se na něj překvapeně zadívala. „Myslela jsem si, že jejich řeči nerozumíš.“

„Nerozumím. Rozumím však vašim očím. Kdyby pohledy házely jiskry, toto místo by bylo v plamenech.“ 

Kahlan se otočila zpátky k Ptačímu muži. „Hledač si přeje vědět, jestli jsme již skončili se vzájemným vyhrožováním.“

Podíval se na Richarda a pak na ni. „Je to netrpělivý člověk, není tomu tak ?“

Přikývla. „Já jsem mu to taky říkala. On to popírá.“

„Musí to být těžké cestovat s ním.“ 

Kahlan se usmála. „Vůbec to není těžké.“

Ptačí muž opětoval její úsměv a pak adresoval svůj pohled Richardovi. „Když se rozhodneme, že ti nepomůžeme, kolik z nás zabiješ?“

Kahlan překládala slova ihned, jak byla vyslovena.

„Nikoho.“ 

Ptačí muž studoval jestřába, když se zeptal: „A když se rozhodneme nepomáhat Darkenovi Rahlovi, kolik z nás zabije?“

„Dříve nebo později vás bude velmi mnoho.“ 

Odtáhl ruku od jestřába a podíval se svýma pronikavýma očima na Richarda. „Zdá se, že nám předkládáš argumenty, abychom spíše pomáhali Darkenovi Rahlovi.“

Richardův obličej se zalil úsměvem. „Pokud se rozhodnete, že mi nepomůžete a zůstanete neutrální, máte na to právo, i když je to hloupost. Já neublížím nikomu z vašeho lidu. Rahl jim ale ublíží. Budu na něj útočit a budu s ním bojovat do posledního dechu, když to bude zapotřebí.“

Na jeho obličeji se objevil nebezpečný výraz. Naklonil se kupředu. „Když se však na druhou stranu rozhodnete pomáhat Darkenovi Rahlovi a já ho porazím, pak se vrátím a...“ Projel si prstem přes krk rychlým gestem, které nepotřebovalo žádný překlad.

Ptačí muž seděl s kamenným obličejem a nenacházel žádnou pohotovou odpověď. „My si pouze přejeme, aby nám každý dal pokoj,“ řekl po chvíli.

Richard pokrčil rameny a podíval se do země. „Já to chápu, já jsem si taky přál, aby mi všichni dali pokoj.“ Zvedl oči ze země. „Darken Rahl mi zabil otce a vysílá zlé duchy, které mě v podobě mého otce pronásledují. Posílá muže, kteří se pokoušejí zabít Kahlan. Likviduje hranici, aby mohl napadnout mou vlast. Jeho pochopové sklátili dva mé nejstarší přátele. Spí teď hlubokým spánkem, budou však alespoň žít..., dokud se mu to příště nepovede. Kahlan mi řekla, kolik lidí už pozabíjel. Bylo to tolik dětí, že by tě z jejich vyprávění rozbolelo srdce.“ Přikývl a jeho hlas byl tichý, byl to sotva šepot. „Ano, příteli můj, já jsem si taky přál mít pokoj. V první den zimy, v den, když ovládne tu magii, kterou hledá, získá moc, které se nikdo nebude moci postavit na odpor. Pak už bude pozdě.“ Jeho ruka se přiblížila k meči. Kahlan vykulila oči. „Kdyby byl tady místo mě on, vytáhl by meč a dostal by tvou pomoc, nebo tvou hlavu.“ Odtáhl ruku. „Z toho důvodu ti, příteli, nemohu ublížit, kdyby ses rozhodl, že mi nepomůžeš.“

Ptačí muž chvíli seděl beze slova a bez pohybu. „Teď už vím, že nechci mít za nepřítele ani Darkena Rahla, ani tebe.“ Postavil se a šel ke dveřím. Jestřába vyhodil směrem k nebi. Ptačí muž se znovu posadil, těžce vzdychal nad závažností svých myšlenek. „Zdá se, že tvá slova zní pravdou, nemohu si však tím být jistý. Zdá se taky, že i když od nás chceš, abychom ti pomohli, že chceš pomoci taky nám. Věřím, že v tomto jsi upřímný. Moudrý je ten člověk, který hledá pomoc tím, že pomáhá, a nehledá ji hrozbami nebo lstí.“

„Kdybych chtěl získat vaši pomoci lstí, nechal bych vás věřit, že jsem duch.“ 

Koutky úst Ptačího muže se zvlnily slabým úsměvem. „Kdybychom uspořádali shromáždění, zjistili bychom, že jím nejsi. Moudrý člověk by však toto podezření nemohl získat. Jaký důvod tě tedy přiměl říci pravdu? Nechtěl jsi nás podvést, nebo jsi měl strach to udělat?“

Richard úsměv opětoval. „Mám říci pravdu? Měl jsem oba důvody.“

Ptačí muž přikývl. „Děkuji ti za pravdu.“

Richard tiše seděl, hluboce se nadýchl a pak pomalu vypouštěl vzduch z plic. „Takže, Ptačí muži, řekl jsem ti svůj příběh. Musíš ho posoudit, zda je pravdivý, nebo lživý. Čas pracuje proti mně. Pomůžeš mi?“

„To není tak jednoduché. Můj lid u mě hledá správnou cestu životem. Kdybys požádal o jídlo, mohl bych říci 'Dejte mu najíst', a oni by to udělali. Ty jsi však požádal o shromáždění, to je něco jiného. Rada věštců, to je šest stařešinů, se kterými jsi mluvil, a já. Jsou to staří lidé, pevně zakořenění u myšlení z jejich minulosti. Shromáždění se ještě nikdy nekonalo kvůli cizinci, nikdy nebylo nikomu dovoleno, aby rušil klid duchů našich předků. Zanedlouho se všech šest z nich připojí k duchům předků. Oni nechtějí myslet na to, ze budou vyvoláváni ze světa duchů kvůli něčemu, co potřebuje cizinec. Pokud poruší tradici, budou navěky nést tíhu následků toho porušení. Nemohu jim přikázat, aby to udělali.“ 

„To není jenom něco, co by potřeboval cizinec,“ řekla Kahlan. Svá slova říkala oběma. „Pomoc nám znamená taky pomoc pro Bahenní lid.“ 

„Možná je tomu tak v konečném důsledku,“ řekl Ptačí muž, „ale není tomu tak na začátku.“ 

Richard řekl s přimhouřenýma očima: „Co by bylo, kdybych se stal jedním z Bahenního lidu?“

„Pak by svolali shromáždění kvůli tobě a neporušili by tradici.“ 

„Můžeš ze mě udělat jednoho z Bahenního lidu?“  

Stříbrně šedé vlasy Ptačího muže se leskly ve světle ohně, když uvažoval. „Kdybys předtím udělal něco, co by pomohlo našemu lidu. Kdyby to bylo něco, z čeho by měli užitek všichni, a ty bys z toho neměl žádnou výhodu, prokázal bys tím, že jsi člověk, který má vůči nám dobré úmysly. Kdybys prokázal, že jsi člověk, který s námi má dobré úmysly a který to dělá bez toho, aby se mu slibovala nějaká pomoc za to, že nám pomáhá, a kdyby si to stařešinové přáli, pak bych mohl.“

„A když mě pak prohlásíš za příslušníka Bahenního lidu, mohl bych požádat o shromáždění a oni by ho svolali?“ 

„Kdybys byl jedním znás, věděli by, že ti na srdci leží naše zájmy. Svolali by radu věštců, aby ti pomohla.“ 

„Kdyby tedy svolali radu, byli by mi schopni říci, kde se nachází předmět, který hledám?“ 

„Na to ti nemohu odpovědět. Někdy duchové neodpovídají na naše dotazy, někdy na naše dotazy neumí odpovědět. Není žádná záruka, že ti pomůžeme, i když svoláme shromáždění. Co ti mohu slíbit, je to, že se vynasnažíme.“ 

Richard se podíval na podlahu a zamyslel se. Prstem nahrnul trochu hlíny do jedné z louží, kam kapal déšť.

Tiše se zeptal: „Kahlan, znáš někoho jiného, kdo by měl tu moc a řekl nám, kde máme hledat schránku?“

Kahlan se nad tím zamýšlela celý den. „Znám. Ale z těch, co znám, nevím o nikom lepším, než je Bahenní lid, kdo by byl ochotnější nám pomoct. Někteří z nich by nás zabili pouze proto, že jsme se zeptali.“

„Dobře. A jak jsou daleko ti, kteří by nás nezabili za pouhý dotaz?“  

„Nejméně tři týdny směrem na sever. Museli bychom přes velmi nebezpečný kraj, který ovládá Rahl.“  

„Tři týdny,“ řekl Richard hlasitě se značným zklamáním.  

„Richarde, Ptačí muž je nám však toho schopen přislíbit strašně málo. Jestliže nalezneš způsob, jak jim pomoci, jestliže tím potěšíš stařešiny, jestliže pak oni požádají Ptačího muže, aby tě přijal za příslušníka Bahenního lidu, jestliže rada věštců dostane odpověď, jestliže tu odpověď budou duchové znát..., samé jestliže, jestliže. Je zde mnoho příležitostí pro chybný krok.“  

„Nebylas to ty, kdo mi říkal, že si je budu muset získat?“ zeptal se s úsměvem.  

„Byla jsem to já.“  

„Tak, co si tedy myslíš? Myslíš si, že bychom měli zůstat a přesvědčit je, aby nám pomohli, nebo bychom měli jít hledat odpovědi někam jinam?“  

Pomalu zavrtěla hlavou. „Myslím, že hledačem jsi ty a že rozhodnout se budeš muset ty.“  

Opět se usmál. „Jsi mou kamarádkou. Tvá rada by se mi hodila.“

Začesala si vlasy za uši. „Nevím, jakou radu ti mám dát, Richarde. Můj život taky závisí na tom, že uděláš správné rozhodnutí. Ale jako tvá kamarádka mám v tebe důvěru, že rozhodneš moudře.“

Zašklebil se: „Budeš mě nenávidět, když udělám špatné rozhodnutí?“

Podívala se do jeho šedivých očí, byly to oči, které viděly hluboko do ní a které v ní vyvolávaly takovou touhu, až umdlévala. „I kdyby ses rozhodl špatně a mě by to stálo život,“ zašeptala a těžce polkla, „nikdy bych tě nemohla nenávidět.“

Na chvíli od ní odvrátil pohled směrem k zemi, pak se opět podíval na Ptačího muže. „Líbí se tvému lidu střechy, kterými teče?“

Ptačí muž povytáhl obočí. „Tobě by se líbilo, kdyby ti při spaní kapala voda na obličej?“

Richard se usmál a zavrtěl hlavou. „Tak proč neděláte střechy, kterými neteče?“

Ptačí muž pokrčil rameny. „Protože to nelze udělat. Nemáme po ruce žádný materiál, který by se k tomu hodil. Hliněné cihly jsou příliš těžké, padaly by dolů. Dřeva je příliš málo a musí se přinášet zdaleka. Máme tady jenom trávu a přes ni voda protéká.“

Richard vzal jednu z hliněných misek a otočil ji dnem vzhůru pod jedním z míst, kam kapalo. „Máte hlínu, ze které děláte hrnce a misky.“

„Naše pece jsou malé a nedokážeme udělat tak velký hrnec. Kromě toho praskne a bude jím taky téct. To nelze udělat.“ 

„Je chybou říkat, že něco nelze udělat, pouze proto, že nevíte, jak to udělat. Kdyby to byla pravda, tak bych tady nebyl.“ Řekl to tiše a bez zlomyslnosti. „Tvůj lid je silný a moudrý. Bylo by mi ctí, kdyby Ptačí muž dovolil, abych jeho lid naučil dělat střechy, které netečou,  a naučil je ještě to, jak odvádět kouř.“  

Ptačí muž se nad tím zamyslel bez toho, aby na svém obličeji něco ukázal. „Kdybys to dokázal udělat, byl by to veliký užitek pro můj lid a on by ti byl velice vděčný. Nic více ti ale slíbit nemohu.“

Richard pokrčil rameny. „O nic dalšího jsem nežádal.“

„Ještě stále může odpověď znít ne. Budeš muset akceptovat, kdyby odpověď byla taková, a nesmíš ubližovat mému lidu.“ 

„Pro tvůj lid udělám, co budu moci, a doufám pouze v to, že mě budou soudit spravedlivě.“ 

„Máš tímto svolení pokusit se o to. Nechápu však, jak uděláš střechu z hlíny, která nepopraská a nepoteče.“ 

„Udělám střechu na váš dům duchů, která bude mít tisíc prasklin, ale nepoteče. Pak vás to naučím, abyste si jich mohli postavit více.“ 

Ptačí muž se usmál a přikývl.

Kapitola dvacátá čtvrtá

„Nenávidím svou matku.“ 

Mistr, který seděl se zkříženýma nohama na trávníku, se podíval na trpký výraz v obličeji chlapce. Chvíli vyčkal, než tichým hlasem odpověděl: „Toto je velmi silná věc, kterou jsi řekl, Carle. Nechci od tebe, abys říkal něco, čeho bys později litoval, když se nad tím zamyslíš.“

„Už jsem se nad tím zamýšlel dost,“ vyrazil ze sebe Carl. „Dlouho jsme o tom mluvili. Teď už vím, jak mi motali hlavu, jak mě podváděli, jak byli sobečtí.“ Přimhouřil oči. „Vím, že to jsou nepřátelé lidu.“  

Rahl se podíval nahoru k oknu na poslední z odstínů, do kterého slábnoucí paprsky slunečního světla barvily chomáče oblaků. Byl to nádherně sytý, načervenalý a po okrajích nazlátlý purpur. Dnes večer. Dnes večer konečně nastane noc, kdy se vrátí do podsvětí.

Většinu dlouhých dnů a nocí udržoval chlapce vzhůru speciální kaší a dovoloval mu spát pouze v krátkých úsecích. Udržoval ho vzhůru, aby na něj neustále působil, až se jeho mozek vyprázdnil a mohl být formován. Bez přestání mluvil s chlapcem, přesvědčoval ho, jak ho ostatní využívali, zneužívali a jak mu lhali. Někdy chlapce nechal, aby se zamyslel nad tím, co mu řekl, a využil tuto záminku, aby navštívil hrob svého otce a opět si tam přečetl posvátné nápisy nebo aby si trochu odpočinul.

A včera si pak vzal do postele děvče, aby se trochu uvolnil; bylo to malé, kratičké rozptýlení. Epizoda něžnosti, ve které cítil měkké tělo té ženy na svém těle, ve které uvolnil své nahromaděné napětí. Měla být tímto poctěná, obzvlášť proto, že na ni byl něžný, že byl tak milý. Docela po něm toužila.

Ale co to pak udělala? Ona se rozesmála. Když uviděla jeho jizvy, tak se rozesmála.

Když Rahl na to pomyslel, i teď se musel namáhat, aby udržel pod kontrolou svou zlost. Musel se namáhat, aby chlapci ukazoval usměvavý obličej, namáhat se, aby skryl svou netrpělivost rychle pokračovat. Myslel na to, co udělal té dívce, na vynikající pocit při výbuchu jeho prudkosti, myslel na její přerývané výkřiky. Úsměv se mu teď lehčeji dostával na rty. Ona se mu už nikdy nebude smát.

Carl se zeptal: „Z jakého důvodu máš ten široký úsměv?“

Rahl pohlédl dolů do chlapcových velkých hnědých očí. „Právě jsem myslel na to, jak jsem na tebe pyšný,“ Jeho úsměv se stal ještě širší, když si připomínal, jak její horká lepkavá krev rytmicky vystřikovala a jak při tom křičela. Kde teď je její nadutý smích?

„Na mě?“ zeptal se Carl se stydlivým úsměvem. 

Rahlova plavá hlava přikývla. „Ano, Carle, na tebe. Není mnoho mladých mužů tvého věku, kteří by byli dostatečně inteligentní na to, aby viděli svět, jak ve skutečností vypadá. Aby dohlédli za své vlastní životy na obecnější nebezpečí a na divy, které se nacházejí všude kolem. Aby viděli, jak usilovně pracuji, abych přinesl lidu bezpečí a mír.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Někdy mě až srdce zabolí, když vidím, jak se ke mně obracejí zády ti, za které tak těžce bojuji, a jak odmítají mé neúnavné úsilí, nebo ještě hůře, jak se spojují s nepřáteli lidu.

Nechtěl jsem tě zatěžovat starostmi o mě, ale právě teď, když s tebou mluvím, existují zlí lidé, kteří se spikli, aby nás dobyli, aby nás rozdrtili. Odstranili hranici, která chránila D'Haru, a teď odstraňují i druhou hranici. Obávám se, že připravují invazi. Pokoušel jsem se lidi upozorňovat na nebezpečí ze Západozemí a přesvědčit je, aby něco udělali na svou ochranu. Jsou to však chudí a prostí lidé, ochranu hledají u mě.“

Carlovy oči se rozevřely. „Otče Rahle, jsi v nebezpečí?“

Rahl nad tím mávl rukou. „Já se nebojím o sebe, ale o lid. Kdo by ho ochraňoval, kdybych zemřel?“

„Zemřel?“ Carlovy oči se naplnily slzami. „Ach, Otče Rahle! My tě potřebujeme! Prosím tě, nedopusť, aby tě dostali! Dovol mi, prosím, bojovat po tvém boku. Chci ti pomáhat při ochraně. Nemohl bych snést myšlenku, že by tě někdo zranil.“ 

Rahlovi se zrychlil dech a srdce mu prudce zabušilo. Doba je už téměř vhodná. Už to nebude dlouho trvat. Vřele se usmíval na Carla a připomínal si ochraptělé výkřiky té dívky. „Nemohl bych snést pomyšlení na to, že se kvůli mně vystavuješ nebezpečí. Carle, za těch několik posledních dní, co tě znám, stal jsi se pro mě něčím více než mladým mužem, který byl vybrán, aby mi pomohl v obřadu. Stal jsi se mým přítelem. Podělil jsem se s tebou o své nejhlubší obavy, o své naděje a své sny. Toto nedělám s mnoha lidmi. Stačí, že vím, že ti na tom záleží.“

Se slzami v očích se Carl podíval na Mistra. „Otče Rahle,“ zašeptal, „udělám pro tebe všechno. Dovol mi, prosím, zůstat. Dovol mi zde zůstat po obřadu, zůstat s tebou. Udělám všechno, co budeš potřebovat, to slibuji, jenom když s tebou budu moci zůstat.“

„Carle, to je ti tak podobné, je to tak milé. Ty však máš svůj život, máš své rodiče a přátele, A máš taky Tuláka, nezapomínej na svého psa. Zanedlouho se k tomu všemu budeš chtít vrátit.“ 

Carl pomalu vrtěl hlavou, jeho oči byly přitom upřené na Rahla. „Ne, nebudu. Chci být pouze s tebou. Otče Rahle, já tě mám rád. Udělal bych pro tebe všechno.“

Rahl přemýšlel o chlapcových slovech s vážným výrazem obličeje. „Kdybys zůstal se mnou, mohlo by to být pro tebe nebezpečné.“ Rahl cítil, jak mu buší srdce.

„Na tom mi nezáleží. Chci ti sloužit, nezáleží mi na tom, že by mě mohli zabít. Chci ti jenom pomáhat. Nechci dělat nic jiného než ti pomáhat v boji s těmi nepřáteli. Otče Rahle, pokud bych byl zabit při tom, jak ti pomáhám, stálo by to za to. Prosím tě, dovol mi zůstat. Budu dělat, co si budeš přát. Vždy to budu dělat.“  

Aby si ulehčil kontrolu nad svým rychlým dechem, Rahl se zhluboka nadechl a pak pomalu vydechoval. Jeho obličej byl velmi vážný. „Jsi si tím jist, co říkáš, Carle? Jsi si jist, že to opravdu tak myslíš? Myslím tím, zda jsi si opravdu jistý, že bys za mě dal život?“

„Přísahám. Zemřel bych, abych ti pomohl. Můj život patří tobě, když ho budeš chtít.“  

Rahl se naklonil trochu dozadu, položil ruce na kolena a pomalu přikývl, jeho modré oči byly zavrtány do chlapce.

„Ano, Carle, budu ho chtít.“ 

Carl se neusmíval, pouze se jemně třásl vzrušením z toho, že byl přijat. Jeho obličej nabyl odhodlaného výrazu. „Kdy můžeme uspořádat obřad? Chci pomoci tobě i svému lidu.“

„Zanedlouho,“ řekl Rahl, jeho oči byly stále vytřeštěnější a řeč se zpomalovala. „Dnes večer. Bude to poté, co tě nakrmím. Jsi připraven začít?“ 

„Ano.“ 

Rahl vstal a cítil, jak mu krev kolotá v žilách; snažil se ovládat příval svého vzrušení. Venku byla tma. Pochodně vydávaly mihotavé světlo, které tančilo v jeho modrých očích, lesklo se v jeho dlouhých plavých vlasech a vyvolávalo dojem, že jeho bílá říza světélkuje. Předtím než odešel do výhně, postavil nedaleko Carlových úst krmící trubici.

Uvnitř tmavé místnosti čekali jeho strážci, mohutné paže měli zkřížené na prsou. Pot stékající po jejich kůži zanechával malé stezičky v lehkém povlaku sazí. Na ohni výhně stál tyglík, z pěny vystupoval štiplavý zápach.

S očima široce otevřenýma oslovil Rahl své strážce. „Demmin se už vrátil?“

„Již před několika dny, Mistře.“ 

„Řekněte mu, aby přišel a čekal,“ Rahl to nebyl schopen vyslovit jinak než šeptem. „A pak bych chtěl, abyste mě vy dva na chvíli nechali samotného.“ 

Uklonili se a odešli zadními dvířky. Rahl máchl rukou nad tyglíkem a zápach se změnil na vůni vzbuzující chuť k jídlu. Měl zavřené oči, když věnoval tiché modlitby duchovi svého otce. Jeho dech byl pouhým mělkým hekáním. Ve výbuchu vášnivých emocí ho nebyl schopen zvládat. Olízl si své roztřesené prsty a otíral si je o rty.

K tyglíku připevnil dřevěná držadla, aby ho mohl zvednout bez toho, aby se popálil, pak použil kouzlo, aby se s ním přes jeho váhu dalo snadno pohybovat, a prošel s ním dveřmi ven. Pochodně osvětlovaly oblast kolem chlapce, svítily na bílý písek, ve kterém byly načrtnuty symboly, na travnatý kruh a na oltář, umístěný v klínu z bílého kamene. Světlo pochodní se odráželo od vyleštěné kamenné desky, na které byl železný kotel se Šingou na poklici.

Rahlovy modré oči to všechno zaznamenávaly, když se blížil k chlapci. Zastavil se před ním u ústí krmící trubice. Jeho oči měly skleněný lesk, když se díval na Carlův pozvednutý obličej.

„Jsi si tím jistý, Carle?“ zeptal se chraptivě. „Mohu ti svěřit svůj život?“  

„Slibuji ti věrnost, Otče Rahle. Navěky.“ 

Rahl zavřel oči a prudce se nadechl. V obličeji měl kapičky potu, pot mu lepil řízu k tělu. Cítil vlny žáru vycházejícího z tyglíku. Přidal nádobě žár svého kouzla, aby její obsah udržel ve varu.

Potichu začal pronášet posvátné zaklínací formule v prastarém jazyce. Čáry a kouzla šeptaly svými strašidelnými hlasy ve vzduchu. Rahlova záda se vyklenula, když cítil zvláštní moc, jak proniká jeho tělem a zachvacuje ho žhavým příslibem. Třásl se, když prozpěvoval a nabízel svá slova duchu chlapce.

Pootevřel oči, ve kterých hořela zpustlá vášeň. Měl přerývaný dech a ruce se mu slabě třásly. Podíval se dolů na chlapce. „Carle,“ zašeptal chraptivě, „miluji tě.“

„Miluji tě, Otče Rahle.“ 

Štěrbina Rahlových očí se uzavřela. „Přilož ústa ke krmící trubici, chlapče můj, a drž je tam pevně.“

Zatímco Carl dělal, co mu bylo řečeno, Rahl s bušícím srdcem prozpěvoval poslední zaklínadlo. Pochodně při hoření syčely a praskaly, jejich zvuky se míchaly se zvuky zaklínadel. Pak nalil obsah tyglíku do trubice.

Carlovy oči se prudce rozevřely, když se bezděčně nadechoval a současně polykal. Pak ho udeřilo roztavené olovo a zažralo se mu do těla.

Darken Rahl se třásl vzrušením. Prázdný tyglík mu vyklouzl z rukou na zem.

Mistr pokračoval další skupinou zaklínadel, vysláním chlapcova ducha do podsvětí. Recitoval slova, každé z nich bylo ve správném pořadí, a otvíral nicotu, otvíral temnou prázdnotu.

Když se jeho paže zvedly vzhůru, zavířily kolem něj tmavé postavy. Kvílení zaplnilo noční vzduch strachem své výzvy. Darken Rahl přistoupil ke studenému kamennému oltáři, poklekl před ním, položil na něj paže a přiložil k němu svůj obličej. Vyslovoval v prastarém jazyce slova, která s ním spojí chlapcova ducha. Krátkou chvíli pronášel potřebná zaklínadla. Když skončil, stál s pěstmi v bocích a s rudým obličejem. Ze stínu k němu vykročil Demmin Nass.

Rahl zaostřil zrak na svého přítele. „Demmine,“ zašeptal chraptivým hlasem.

„Mistře Rahle,“ odpověděl mu na pozdrav a sklonil hlavu. 

Rahl přistoupil k Demminovi, obličej měl napjatý a zalitý potem. „Vyjmi jeho tělo ze země a polož ho na oltář. Vezmi si kbelík vody a do čista ho umyj.“ Podíval se na krátký meč, který měl Demmin. „Rozsekni mi jeho lebku, víc nechci. Pak můžeš odstoupit a čekat.“

Projel rukama nad Demminovou hlavou a okolní vzduch se otřásl. „Toto zaklínadlo tě bude chránit. Pak čekej na mě, dokud se nevrátím, bude to nad ránem. Budu tě potřebovat.“ Odvrátil pohled, byl ztracen v myšlenkách.

Demmin udělal, o co byl požádán, a provedl ten strašlivý čin. Rahl mezitím pokračoval v prozpěvování cizích slov, kolébal se dopředu a dozadu se zavřenýma očima, jako kdyby byl v transu.

Demmin si očistil meč o svalnaté předloktí a vrátil ho do pochvy. Vrhl poslední pohled na Rahla, který byl stále ještě ztracen v transu. „Tuto část nenávidím,“ zamumlal si pro sebe. Otočil se a odešel zpět do stínu stromů. Mistra nechal pracovat dál.

Darken Rahl přišel k podstavci za oltářem a zhluboka dýchal. Znenadání hodil rukou dolů k ohništi a plameny s řevem vyskočily. Držel ve vzduchu obě paže se zkřivenými prsty a železná mísa se zvedla a letěla k němu, pak se posadila na oheň. Rahl vytáhl svůj zakřivený nůž z pouzdra a položil ho na chlapcovo mokré břicho. Sundal si řízu z ramen a nechal ji spadnout k zemi, pak ji odkopl, aby mu nepřekážela. Jeho štíhlou postavu pokrýval pot a stékal mu praménky po krku.

Jeho kůže byla hladká a napnutá na jeho dobře vymodelovaných svalech, výjimkou byla vrchní část jeho levého stehna, část kyčle a žaludku, jakož i levá část jeho ztopořeného údu. Na těchto místech se nacházely jizvy, tam si ho vychutnaly plameny vyslané starým čarodějem. Plameny čárodějnického ohně spálily jeho otce, kterému stál po pravém boku; plameny, které ho olízly taky a daly mu též ochutnat bolest čarodějnického ohně.

Byl to oheň, který se nepodobal žádnému jinému ohni. Byl spalující, přilnavý, prudký a živoucí svou cílevědomostí a on tehdy křičel, až ztratil hlas.

Darken Rahl si olízl prsty, sáhl dolů a vlhkými prsty projel po hrbolatých jizvách. Jak strašné si přál, aby to mohl udělat, když byl popálený, jak strašně to chtěl dělat, aby zastavil tu hrůzu nepolevující bolestí a pálení.

Ranhojiči mu to však nedovolovali. Říkali, že se nesmí dotýkat popálenin, přivázali ho za zápěstí, aby se jich tam dole nemohl dotýkat. Olizoval si prsty a jako náhražku si třel rty, když se třásl a snažil se zastavit svůj pláč, a oči, když se snažil vymazat vidinu svého otce spalovaného zaživa. Dlouhé měsíce plakal, popadal dech a žebral, aby se mohl dotknout popálenin a zmírnit jejich bolest, oni mu to však nedovolovali.

Jak jen nenáviděl toho čaroděje, jak ho chtěl zabít. Jak si přál vsunout svou ruku do živoucího čarodějova těla a přitom se mu dívat do očí - a vytrhávat mu srdce.

Darken Rahl odtáhl prsty od jizvy a vzal si nůž, vypudil z mysli vzpomínky na ten čas. Teď byl mužem. Byl Mistrem. Soustředil se na práci, která stála před ním. Pronesl to správné zaklínadlo a pak vnořil nůž do chlapcovy hrudi.

Opatrně oddělil srdce a položil ho do železné mísy s vařící vodou. Hned nato vybral mozek a přidal ho do mísy. Nakonec vybral varlata a taky je tam přidal; po tom všem odložil nůž. Byl pokrytý směsí krve a potu, která mu odkapávala z loktů.

Položil paže na tělo a obětoval své modlitby duchům. Jeho obličej se pozvedl k tmavému oknu nahoře, když zavřel oči a pokračoval v zaklínání. Dělal to bez toho, aby musel myslet. Celou hodinu pokračoval slovy obřadu a ve správných chvílích si potíral hruď krví.

Když skončil s magickými znaky z hrobu svého otce, šel k čarodějnickému písku, ve kterém byl zahrabán chlapec po dobu zkoušky. Uhrabával ho pažemi a písek lpěl ke krvi bílou skořápkou. Posadil se do dřepu a začal pečlivě rýsovat symboly vycházející ze středové osy a větvící se do složitých vzorů, které se naučil za dlouhá léta studia. Byl soustředěný a pracoval až do noci. Rovné plavé vlasy mu visely dolů a čelo měl svraštěné zaujetím, když přidával další a další prvek, nevynechával ani čárku, ani tah nebo křivku, protože by to mohlo znamenat smrt.

Když skončil, odešel k posvátné míse a zjistil, že se voda už málem vyvařila, tak tomu mělo být.

S pomocí kouzla mísa odplula zpět na leštěný kamenný kvádr. Nechal ji ještě chvíli chladnout, pak vzal kamennou palici a začal rozmělňovat její obsah. Mačkal a pot se mu přitom lil z obličeje, až dokud nezpracoval srdce, mozek a varlata na pastu, do které přidal kouzelné prášky z kapes odhozené řízy.

Postavil se před oltář a pozvedl mísu se směsí, přitom pronášel přivolávací zaklínadlo. Když skončil, mísu odložil a podíval se kolem sebe na Zahradu života. Vždy se rád podíval na hezké věci, než se odebral do podsvětí.

S pomocí prstů mísu vyjídal. Nenáviděl chuť masa, nikdy nejedl nic jiného než zeleninu. Teď ale nebylo vyhnutí, muselo to tak být. Pokud se chtěl dostat do podsvětí, musel jíst maso. Ignoroval chuť a snědl všechno. Pokoušel se namlouvat si, že je to zeleninová kaše.

Dočista si olízal prsty a mísu odložil. Posadil se se zkříženýma nohama na trávu před bílým pískem. Jeho plavé vlasy byly místy spečené zaschlou krví. Položil si dlaně na kolena, zavřel oči, zhluboka dýchal a připravoval se na setkání s duchem chlapce.

Když už byl připraven, když bylo všechno připraveno a když byla pronesena všechna kouzla, tak Mistr pozvedl hlavu a otevřel oči.

„Pojď ke mně, Carle,“ zašeptal tajným starobylým jazykem. 

Na chvíli se rozhostilo mrtvé ticho, pak se ozval kvílivý řev. Země se otřásla.

Z prostředku písku, ze středu zaklínání, se zvedal chlapcův duch v podobě Šingy, šelmy z podsvětí.

Šinga přicházela, zpočátku byla průhledná jako kouř stoupající ze země. Otáčela se, jako kdyby se šroubovala ven z bílého písku, jak byla přivolávaná nakresleným obrazcem. Její hlava se vzpínala, když se snažila dostat přes obrazec, přitom chrlila dým ze svých nálevkovitých nozder. Rahl nevzrušeně pozoroval, jak se ze země zvedá hrůzostrašná šelma, jak vychází a stává se pevnou hmotou, rve zemi a tahá za sebou písek. Nakonec se na svobodu dostaly její mohutné zadní nohy a ona se s kvílením vzepjala. Otevřela se díra, černá jako smůla. Písek z jejích okrajů propadával do bezedné černoty. Šinga se vznášela nad ní. Pronikavé hnědé oči se shora dívaly na Rahla.

„Děkuji, žes přišel, Carle.“ 

Šelma se naklonila a tulila se čenichem k mistrově obnažené hrudi. Rahl se postavil na nohy a hladil hlavu Šingy, která se sklonila a opanovávala svou netrpělivost, aby už byla zpět. Když se konečně uklidnila, Rahl se vydrápal na její záda a pevně se chytil jejího krku.

V záblesku světla se Šinga s Darkenem Rahlem obkročmo na jejím hřbetu rozplynuli v černé prázdnotě, šroubovali se zpět dolů. Země se otřásala a díra se zavírala se skřípavým zvukem. Zahrada života byla v tichu noci náhle pustá.

Ze stínu stromů vystoupil Demmin Nass, který měl čelo poseto krůpějemi potu. „Bezpečnou cestu, příteli můj,“ zašeptal, „bezpečnou cestu.“

Kapitola dvacátá pátá

Prozatím nepršelo, nebe však bylo pořádně zatažené. Bylo stejně zatažené už tak dlouho, že si na jiné nebe téměř nepamatovala. Kahlan seděla sama na malé lavičce opřené o zeď jedné z budov a usmívala se, když pozorovala Richarda, jak staví střechu na domě duchů. Pot mu stékal po obnažených zádech, po vypouklinách svalů a po jizvách, které mu na zádech zanechalo hrábnutí garových drápů.

Richard pracoval se Savidlinem a několika dalšími muži, přitom je učil. Řekl jí, že ji nepotřebuje na překládání, že práce rukama je univerzální. Když na to budou muset postupně přicházet sami, budou tomu lépe rozumět a budou pyšnější na to, co dokázali.

Savidlin neustále drmolil dotazy, kterým Richard nerozuměl. Richard se pouze usmíval a vysvětloval věcí slovy, kterým ostatní nerozuměli. Používal ruce ke znakové řeči, kterou si podle potřeby vymýšlel. Někdy to ti druzí považovali za legrační a nakonec se rozesmáli všichni. Na muže, kteří si navzájem nerozuměli, toho dokázali mnoho.

Zpočátku jí Richard neřekl, co dělá, jenom se usmíval a říkal, že musí počkat a že pak uvidí. Nejprve vzal plásty hlíny veliké asi třicet na šedesát centimetrů a udělal vlnovité formy. Půlka povrchu plástu byla tvořená žlabem podobným okapu, druhou půlku tvořil dlouhý zaoblený hrbol. Vyhloubil je a požádal ženy, které se zabývaly hrnčířstvím, aby je vypálily.

Poté připevnil po obou stranách plochého prkna stejné dřevěné laťky a doprostřed položil hroudu měkké hrnčířské hlíny. Za použití válečku vyválel hlínu naplocho, dvě dřevěné laťky sloužily jako měřidla tloušťky. Když uřízl přebývající hlínu na horním a spodním okraji prkna, dostal pláty stejné tloušťky a velikosti. Ty pak nandal na formy, jež mu předtím vypálily ženy. S pomocí klacíku udělal díry do dvou horních rohů.

Ženy chodily za ním a pozorně si prohlížely jeho práci, tak je hned využil, aby mu pomáhaly. Za chvíli měl celou skupinu usmívajících se a brebentících žen, které vyráběly pláty a formovaly je. Přitom mu ukazovaly, jak to dělat lépe. Když byly pláty suché, mohly být vyndány z forem. Zatímco se tyto pláty vypalovaly, ženy, které si mezi sebou šeptaly zvědavostí, udělaly další. Když se ptaly, kolik jich ještě mají udělat, řekl jim, aby jen dále pracovaly.

Richard je zanechal při jejich nové práci, šel do domu duchů a začal stavět ohniště z nepálených hliněných cihel, které se používaly pro stavbu domů. Savidlin chodil kolem něj a snažil se všechno naučit.

„Vyrábíš hliněné střešní tašky, je to tak?“ zeptala se ho Kahlan. 

„Ano,“ řekl jí s úsměvem. 

„Richarde, viděla jsem doškové střechy, kterými neteklo.“ 

„Já je taky viděl.“ 

 „Tak proč prostě neudělat jejich střechy z trávy pořádně, takže nebudou téci?“ 

„Víš, jak udělat z došků krytinu?“ 

„Ne.“ 

„Ani já to nevím. Vím ale, jak udělat střechu z tašek, takže musím dělat toto.“ 

Zatímco stavěl ohniště a ukazoval Savidlinovi, jak se to dělá, přikázal dalším mužům, aby sundali trávu ze střechy a nechali tam kostru z tyčí, která byla po celé délce budovy. Na tyto tyče se přivazovaly vrstvy trávy. Teď se použijí k uchycení hliněných tašek.

Tašky se upevňovaly mezi dvě řady tyčí, jejich spodní okraj ležel na první tyči, vrchní okraj na druhé tyči, díry v taškách sloužily k tomu, aby se k tyči pevně přivázaly. Druhá vrstva tašek se pokládala tak, že její spodní okraj překrýval vršek první vrstvy a zakrýval díry, kterými se tašky přivazovaly. Vzhledem k jejich vlnovité podobě zapadaly jedna do druhé. Protože hliněné tašky byly těžší než tráva, Richard nejdříve zesílil tyče zespodu podpěrami rozestavěnými až k vrcholu střechy, které mezi sebou vždy vodorovně vzepřel.

Vypadalo to tak, jako kdyby do stavby byla zapojená polovina vesnice. Ptačí muž se občas přišel podívat na postup prací a byl potěšen tím, co vidí. Někdy poseděl s Kahlan a nic neříkal, někdy s ní mluvil, většinou se však pouze díval. Občas do hovoru vsunul dotaz na Richardovu povahu.

Většinu doby, po kterou Richard pracoval, byla Kahlan sama. Ženy neměly zájem na jejích nabídkách k pomoci, muži se k ní nepřibližovali a dívali se na ni koutkem oka. Mladé dívky byly příliš ostýchavé na to, aby se přemohly a začaly s ní mluvit. Někdy je našla, jak stojí a pozorují ji. Když od nich chtěla vědět jejich jména, pouze se na ni plaše usmály a odběhly. Malé děti se k ní přiblížit chtěly,  jejich matky je však k ní od sebe nepouštěly. Nedovolily jí ani pomáhat s vařením ani s výrobou tašek. Její snahy byly zdvořile odmítány pod záminkou, že je významným hostem.

Věděla, v čem to je. Je zpovědnicí a oni se jí bojí.

Kahlan byla zvyklá na tento přístup, na pohledy a šeptání. Už jí to nevadilo tolik, jako když byla mladší. Vzpomínala na matku, jak se na ni usmívá a říká jí, že lidé jsou prostě takoví a že je nelze změnit. Nesmí se nechat dohnat k trpkosti a zlobě a jednoho dne se nad to povznese. Myslela si, že jí je to jedno a že jí na tom nezáleží. Smířila se s tím, kdo je, že život je už takový, že nemůže mít nic z toho, co mají ostatní lidé, a že je to tedy v pořádku. Tak tomu bylo předtím, než se setkala s Richardem, předtím než se stal jejím kamarádem. On ji bral takovou, jaká je, mluvil s ní a choval se k ní jako k normálnímu člověku, zajímal se o ni.

Richard ale nevěděl, čím ona vlastně je.

Přátelsky se k ní choval pouze Savidlin. Vzal ji a Richarda do svého malého domu ke své mladé ženě Weselan a jejich malému chlapci Siddinovi a přenechal jim na podlaze místo na spaní. Na naléhání Savidlina dokonce Weselan přivítala Kahlan ve svém domě s vlídnou pohostinností a neukazovala vůči ní chlad ani tehdy, když k tomu měla příležitost, když nebyl Savidlin přítomen. V noci, když už byla příliš tma na práci, Siddin sedával s vykulenýma očima na podlaze s Kahlan a ona mu vyprávěla pohádky o králích a zámcích, o vzdálených zemích a o nelítostných šelmách. Lezl jí na klín a prosil o další vyprávění a objímal ji. Vehnalo jí to slzy do očí, když si vzpomněla, jak mu to Weselan dovolila dělat, jak ho od ní neodtahovala, jak měla tolik laskavosti, aby neukazovala svůj strach. Když šel Siddin spát, ona a Richard vyprávěli Savidlinovi a Weselan něco z toho, co se jim přihodilo na jejich cestě ze Západozemí. Savidlin patřil mezi lidi, kteří si vážili úspěchu v boji, takže naslouchal s očima téměř stejně vykulenýma jako předtím jeho syn.

Zdálo se, že Ptačí muž je potěšen novou střechou. Pomalu vrtěl hlavou a sám pro sebe se usmíval, když toho viděl dost, aby přišel na to, jak to bude fungovat. Na ostatních šest stařešinů to však působilo méně. Jim troška deště, která jednou za čas kapala dolů, sotva připadala jako něco, čím by se měli zabývat. Vždyť se to tak dělo po celý jejich život. Byli rozmrzelí z toho, že přišel cizinec a ukázal jim, jak byli hloupí. Jednoho dne, až někdo ze stařešinů zemře, jedním ze šesti se stane Savidlin. Kahlan si přála, aby jím byl už teď, protože by se jim hodilo mít mezi stařešiny tak silného spojence.

Kahlan si dělala starosti s tím, co se stane, až bude střecha dokončená, co se stane, když stařešinové odmítnou požádat, aby se Richard stal příslušníkem Bahenního lidu, Richard jí nedal slib, že jim neublíží. I když nepatřil mezi lidi, kteří by něco takového dělali, byl hledačem. V sázce toho bylo více než pár životů těchto lidi. Omnoho více. Hledač to musel vzít v úvahu. Ona to musela vzít v úvahu.

Kahlan nevěděla, zda ho nezměnilo zabití posledního člena komanda, zda ho nezatvrdilo. Když se někdo naučí zabíjet, posuzuje věcí jinak a je to pro něj lehčí znovu zabíjet. Toto věděla až příliš dobře.

Kahlan si velmi přála, aby jí tehdy nepřišel na pomoc, přála si, aby nemusel zabíjet toho muže. Neměla to srdce mu říci, že to bylo zbytečné. Ona by ho zvládla sama. Konec konců, pro ni mohl jeden muž sotva znamenat smrtelné nebezpečí. Proto Rahl vždy vysílal za zpovědnicemi čtyři muže. Jeden, aby ho zasáhla její moc, a ostatní tři, aby zabili jeho a zpovědnici. Někdy zůstal pouze jeden. To ale stačilo, když zpovědnice vyčerpala svou sílu. Ale samotný jeden? Ten neměl vpravdě žádnou šanci. I když byl velký, ona byla rychlejší. Kdyby mávl svým mečem, ona by prostě uskočila z cesty. Dříve než by ho mohl opět pozvednout, sáhla by na něj, a on by byl její. To by byl jeho konec.

Kahlan věděla, že na žádný pád nemohla nikdy Richardovi říci, že nemusel zabíjet. A dvojnásobně to bylo horší proto, že zabíjel kvůli ní, že si myslel, že ji zachraňuje.

Kahlan věděla, že další komando je už asi na cestě. Oni byli neoblomní. Muž, kterého Richard zabil, věděl, že zemře. Věděl, že když je sám, tak proti zpovědnici nemá žádnou šanci. Stejně však po ní šel. Oni se nikdy nezastaví, oni neznají význam toho slova a oni nikdy nemyslí na nic jiného než na svůj úkol.

A vyžívají se v tom, co dělají zpovědnicím.

Přesto, že se o to pokoušela, nemohla si nevzpomenout na Dennee. Kdykoliv pomyslela na komanda, tak si nemohla pomoci a připomněla si, co udělali Dennee.

Dříve než Kahlan dospěla v ženu, její matka byla zachvácena strašlivou nemocí, kterou nemohl zvrátit žádný ranhojič. Zemřela skutečně velmi rychle na strašnou zhoubnou nemoc. Zpovědnice představovaly těsně spjaté sesterstvo. Když trápení dopadlo na jednu, tak dopadlo na všechny. Matka Dennee vzala Kahlan k sobě a utěšovala ji. Dvě děvčata, nejlepší přítelkyně, byly nadšené tím, že si budou sestrami, a tak si i od té doby říkaly. Pomáhalo jí to utišit bolest ze ztráty matky.

Dennee byla křehká dívka, křehká jako její matka. Její moc nebyla tak silná jako Kahlanina, tak se Kahlan postupem času stala její ochránkyní a strážkyní, která ji kryla před situacemi, jež vyžadovaly více síly, než mohla čerpat zevnitř. Po použití své síly se Kahlan mohla zotavit a získat její původní úroveň asi za hodinu nebo dvě, Dennee to někdy trvalo i několik dní.

Onoho strašného dne Kahlan na chvíli odešla, aby získala zpověď od vraha, který měl být pověšen. Původně to měla udělat Dennee. Kahlan šla místo své sestry, protože chtěla Dennee ušetřit muk tohoto úkolu. Dennee velmi nerada přijímala zpovědi, velmi nerada pozorovala výraz jejich očí. Někdy po tom několik dnů plakala. Nikdy Kahlan nepožádala, aby šla místo ní, ale výraz úlevy v jejím obličeji, když Kahlan řekla, že to udělá, mluvil za všechna slova. Kahlan taky příliš ráda nepřijímala přiznání, byla však silnější, moudřejší a více hloubavá. Chápala a akceptovala, že její silou je to, že je zpovědnice, že je čím je, a tak ji to nezraňovalo tolik jako Dennee. Kahlan byla vždy schopná upřednostňovat hlavu před srdcem. Byla ochotná dělat místo Dennee jakoukoli nepříjemnou práci.

Na cestě domů uslyšela Kahlan z křoví u silnice tiché kvílení, bylo to sténání na smrt zraněného člověka. Ke své hrůze objevila Dennee, která tam byla pohozená a ponechaná.

„Šla... jsem ti naproti... Chtěla jsem tě doprovodit domů,“ řekla Dennee, když Kahlan držela hlavu dívky na svém klíně. „Dostalo mě komando. Promiň mi to. Jednoho z nich jsem dostala, Kahlan. Na jednoho jsem sáhla a dostala jsem ho. Můžeš být na mě pyšná.“ 

Šokovaná Kahlan držela hlavu Dennee, utěšovala ji a říkala, že všechno bude v pořádku.

„Kahlan, prosím tě... stáhla bys mi šaty dolů?“ Její hlas zněl, jako kdyby přicházel zdaleka, byl plačtivý a slabý. „Paže mě neposlouchají.“  

Kahlan byla mimo veškerou paniku. Uviděla, proč ji neposlouchají. Paže Dennee byly brutálně polámané. Bezmocně jí ležely podél boků, byly ohnuté na místech, kde by neměly být ohnuté. Z jednoho ucha jí vytékala krev. Kahlan přetáhla zbytky zkrvavených šatů přes svou sestru a přikryla ji, jak to nejlépe šlo. Hlava se jí točila hrůzou z toho, co jí ti muži udělali. Dusivý pocit v hrdle jí nedovoloval promluvit. Přemáhala se, aby v sobě zdusila křik, bála se, že by svou sestru ještě více vystrašila. Věděla, že ještě jednou a naposled musí být místo ní silná.

Dennee zašeptala Kahlanino jméno a pokynula jí, aby se k ní naklonila. „Udělal mi to Darken Rahl..., nebyl tady, ale udělal mi to on.“

„Vím to,“ řekla Kahlan s veškerou něžností, kterou byla schopná najít. „Klidně lež, všechno bude v pořádku. Vezmu tě domů.“ Věděla, že to je lež, věděla, že Dennee nebude nikdy v pořádku. 

„Kahlan, prosím tě,“ zašeptala, „zabij ho. Zastav toto šílenství. Přála bych si, abych na to měla sílu. Zabij ho místo mě.“ 

Vzkypěla v ní zlost. Bylo to poprvé, co Kahlan chtěla použít svou moc, aby někomu ublížila, aby někoho zabila. Dostala se téměř k tomu, aby cítila něco, co nikdy předtím ani potom necítila. Strašnou zlost, moc vycházející z jejího vlastního vnitra. Byl to talent, se kterým se narodila. Třesoucími se prsty hladila Dennee po zakrvácených vlasech.

„Udělám to,“ přislíbila. 

Dennee se uvolnila v jejím náručí. Kahlan si sundala kostěný náhrdelník a dala ho sestře kolem krku.

„Chci, abys ho nosila. Pomůže tě chránit.“ 

„Děkuji ti, Kahlan.“ Usmála se, slzy vytékající z jejích široce otevřených očí stékaly po bledé kůži jejích tváří. „Teď už mě však nemůže ochránit nic. Zachraň se sama. Nedovol, aby tě dostali. Oni z toho mají požitek. Působili mi tak velikou bolest... a měli z toho požitek. Vysmívali se mi.“ 

Kahlan zavřela oči před nepříjemným pohledem na bolest její sestry, kolébala ji v náručí a líbala ji na čelo.

„Vzpomínej na mě, Kahlan. Vzpomínej na legraci, kterou jsme spolu měly.“ 

„Špatné vzpomínky?“ 

Kahlan poskočila hlava vzhůru, jak byla vytržena ze svých myšlenek. Vedle ní stál Ptačí muž, který k ní přišel tiše a nepozorovaně. Přikývla a uhnula jeho pohledu.

„Promiň mi, prosím, že jsem ukázala slabost,“ řekla a odkašlala si, prsty si přitom stírala slzy z obličeje. 

Podíval se na ni svýma přívětivýma hnědýma očima a zlehka si sedl vedle ní na krátkou lavičku.

„Dítě, být obětí, to není slabost.“ 

Otřela si nos hřbetem ruky a polkla nářek, který se, jí snažil vyrazit z hrdla. Cítila se tak osamělá. Dennee jí tak moc chyběla. Ptačí muž ji něžně objal a krátce ji k sobě otcovsky přitiskl.

„Myslela jsem na svou sestru Dennee. Byla zavražděna na rozkaz Darkena Rahla. Já jsem ji našla... Zemřela mi v náručí... Tak strašně ji to bolelo. Rahl není spokojen se zabíjením. Musí to být tak, že lidé před smrtí trpí.“  

Přikývl na důkaz, že chápe. „I když jsme rozdílní lidé, nás to bolí stejně.“ Palcem jí setřel slzu z tváře a pak sáhl do kapsy. „Nastav ruku.“

Udělala, o co ji požádal, a on jí do dlaně nasypal nějaká malá semínka. Podíval se po nebi a zapískal na píšťalku nevydávající žádný zvuk, která mu visela z krku. Zanedlouho se s třepetáním křídel na jeho prst snesl malý jasně žlutý ptáček. Přiložil svou ruku k ruce Kahlan, aby ptáček mohl přelézt a jíst semínka. Kahlan cítila, jak jí jeho drobné nožičky svírají prst, zatímco zobe semínka. Pták byl tak jasně zbarvený a hezký, že se začala usmívat. Ošlehaný obličej Ptačího muže se smál s ní. Když se najedl, tak se ptáček načechral a zůstal spokojeně a beze strachu sedět.

 „Myslel jsem si, že by se ti líbilo pohledět na malé zjevení krásy mezi ošklivostí.“ 

Usmála se. „Děkuji ti.“

„Chceš si ho ponechat?“ 

Kahlan ještě chvilku pozorovala ptáčka, jeho jasně žluté peří, dívala se, jak naklání hlavičku, a pak ho vyhodila do vzduchu.

„Nemám na to právo,“  řekla a dívala se, jak ptáček odlétá. „Měl by být svobodný.“ 

Malý úsměv rozjasnil obličej Ptačího muže, když jí přikývl na souhlas. Sehnul se kupředu, položil si předloktí na kolena a díval se směrem k domu duchů. Práce byla téměř hotová, k dokončení možná chyběl jeden den. Dlouhé stříbřitě šedivé vlasy se mu z ramen svezly kolem obličeje, to jí zakrylo výhled na jeho výraz. Kahlan chvíli seděla a pozorovala Richarda, jak pracuje na střeše. Bolestivě zatoužila, aby ji právě teď objímal, a bolelo ji to ještě více, protože věděla, že to nesmí dovolit.

„Ty si přeješ zabít toho muže jménem Darken Rahl?“ zeptal se bez toho, aby se k ní obrátil. 

„Velmi.“ 

„Máš k tomu dost síly ?“ 

„Ne,“přiznala se. 

„A má hledačova čepel dost síly, aby ho zabila?“ 

„Ne. Proč se ptáš?“ 

Oblaky se stávaly černějšími, jak se den nachyloval ke konci. Opět se lehce rozpršelo a šero mezi staveními se prohlubovalo.

„Jak jsi sám řekl, je nebezpečné být se zpovědnicí, která něco strašně potřebuje. Myslím si, že to stejné platí i o hledači. Možná u něj ještě více.“ 

Na chvíli se odmlčela, pak tiše řekla: „Nechtěla bych slovy vyjádřit, co Darken Rahl vlastníma rukama udělal Richardovu otci, pak bys z hledače měl ještě vetší obavu. Ale věz, že hledač by taky nechal ptáčka odletět na svobodu.“

Zdálo se, že se Ptačí muž nehlasně směje. „Ty a já jsme příliš chytří, abychom se přelstili slovy. Promluvme si bez nich.“ Opřel se dozadu a založil si ruce na prsou. „Pokoušel jsem se říci ostatním stařešinům, jak nádhernou věc dělá hledač pro náš lid a jak je dobré, ze nás tyto věci i učí. Nejsou si tak jistí, protože si už navykli na to, co je. Mohou být tvrdohlaví, někdy dokonce pokoušejí i mou trpělivost. Obávám se toho, co ty a hledač uděláte mému lidu, když stařešinové řeknou ne.“

„Richard ti dal své slovo, že tvému lidu neublíží.“ 

„Slova nejsou tak silná jako otcova krev. Nebo stejně silná jako krev sestry.“ 

Kahlan se opřela o zeď, přitáhla k sobě těsněji plášť, aby se k ní nedostal vlhký vánek. „Já jsem zpovědnice, protože jsem se tak narodila. Nevyhledávala jsem moc, vybrala bych si něco jiného, rozhodla bych se žít jako ostatní lidi. Musím ale žít s tím, čím jsem byla obdarována, a využívat to co nejlépe. Bez ohledu na to, co si myslíš o zpovědnicích, bez ohledu na to, co si myslí ostatní lidé, my jsme zde proto, abychom sloužili lidu, abychom sloužili pravdě. Miluji všechny národy Středozemí a obětovala bych svůj život, abych je ochránila, abych jim zachovala svobodu. To je všechno, co bych si přála dělat, a přesto jsem osamělá.“

„Richard z tebe nespustí oči, hlídá tě a pečuje o tebe.“ 

Koutkem očí se tam podívala. „Richard je ze Západozemí. Neví, co jsem zač. Kdyby to věděl...“

Ptačí muž povytáhl obočí, když to uslyšel. „Na toho, kdo slouží pravdě...“

„Nepřipomínej mi to, prosím tě. Je to trápení, které jsem si vyvolala sama, a jeho důsledky budu muset nést. Z těchto důsledků mám strašný strach. To jenom potvrzuje má slova. Bahenní lid žije v zemi vzdálené od jiných národů. To jim dodává luxus, že byli v minulosti z dosahu potíží. Tato potíž však má dlouhé paže a dosáhne k vám. Stařešinové mohou snášet argumenty proti pomoci pro nás, jak chtějí, nebudou však schopni mít argumenty proti tesákům pravdy. Všichni z tvého lidu budou muset zaplatit za to, ze těchto několik lidí upřednostní pýchu před moudrostí.“ 

Ptačí muž pozorně a vážně poslouchal. Kahlan se k němu otočila.

„Abych byla upřímná, nemohu teď říci, co udělám, když stařešinové řeknou ne. Nepřeji si ublížit tvému lidu, chci ho zachránit před bolestí, kterou jsem viděla. Viděla jsem, co Darken Rahl lidem dělá. Vím, co udělá vám. Kdybych věděla, že bych například mohla Rahla zastavit tím, že bych zabila toho krásného Savidlinova chlapečka, udělala bych to bez zaváhání, a kdyby to bylo zapotřebí, i holýma rukama. Jakkoliv by to zraňovalo mé srdce, věděla bych, že zachraňuji všechny ostatní krásné malé děti. To břemeno, které nosím, je strašlivé, je to břemeno válečnice. Ty jsi jeden z těch, kdo zabil jiné lidi, abys zachránil ostatní. Vím, že z toho nemáš žádné potěšení. Darken Rahl z toho potěšení má, věř mi to. Prosím tě, pomoz mi zachránit tvůj lid bez toho, abych musela někomu z nich ublížit.“ Slzy jí stékaly po tvářích. „Tak strašně nerada bych někomu ublížila.“ 

Něžně ji přitáhl k sobě a nechal ji vzlykat na svém rameni. „Národy Středozemí jsou šťastlivé, ze tě mají jako svou válečnici.“

„Když se nám povede nalézt věc, kterou hledáme, a uchránit ji před Darkenem Rahlem až do prvního zimního dne, zemře. Nikdo další už nebude muset trpět. Musíme však mít pomoc, abychom to našli.“ 

„První den zimy. Dítě, to není mnoho času. Tato roční doba již chřadne a další tady bude zanedlouho.“ 

„Ctěný stařešino, já neurčuji pravidla žití. Jestli znáš tajemství, jak zastavit čas, řekni mi ho, prosím tě, abych to mohla udělat.“ 

Tiše seděl a neodpovídal. „Pozoroval jsem tě i dříve, když jsi byla mezi mým lidem. Vždy jsi respektovala naše přání, nikdy jsi nám svým konáním neuškodila. To stejné platí pro hledače. Jsem na vaší straně, dítě, a udělám všechno, abych získal ostatní. Doufám jenom, že jim má slova postačí. Nepřeji si, aby můj lid trpěl.“

„Nemusíš se bát ani mě, ani hledače, kdyby řekli ne,“ řekla a opírala se o jeho rameno, přitom se dívala do neznáma. „Obávej se člověka z D'Hary. Přivalí se jako bouře a zničí vás. Proti němu nemáte žádnou šanci. On vás zmasakruje.“ 

Toho večera seděla Kahlan v teplu Savidlinova domu na podlaze a vyprávěla Siddinovi pohádku o rybáři, který se změnil na rybu. Žil v jezeře a šikovně kradl návnadu z háčků bez toho, aby ho někdy polapili. Byla to stará pohádka, kterou jí vyprávěla její matka, když byla tak malá jako on. Obdiv na jeho obličeji ji donutil vzpomenout si na své vlastní vzrušení, když ji uslyšela poprvé.

Později, když Weselan vařila puškvorec a příjemná vůně se míchala s kouřem, Savidlin ukazoval Richardovi, jak vyřezávat správné hroty šípů pro různá zvířata, jak je vytvrzovat v uhlících kuchyňského ohniště a jak nanášet jed na jejich špičky. Kahlan ležela na kůži na podlaze se Siddinem, který se stočil do klubíčka a tulil se jí k břichu. Ona hladila jeho tmavé vlasy. Musela polknout chuchvalec, který se jí vytvořil v krku, když myslela na to, co řekla Ptačímu muži. Že by byla ochotná zabít tohoto malého chlapce.

Přála si, aby mohla vzít ta slova zpět. Nenáviděla pomyšlení na to, že řekla pravdu, ale přála si, aby to nemusela vyslovit. Richard neviděl, jak mluvila s Ptačím mužem, a ona mu o jejich rozhovoru neřekla. Neviděla žádný smysl v tom, aby si dělal další starosti. Co se má stát, stane se. Doufala pouze v to, že stařešinové budou přístupní rozumu.

*****

Následující den byl větrný a mimořádně teplý, jenom občas šlehal déšť. V časném odpoledni se před domem duchů shromáždil dav, protože střecha byla hotová a v novém ohništi byl rozdělán oheň. Mezi lidmi se objevily výkřiky vzrušení a obdivu, když z komína začaly vystupovat první obláčky dýmu. Nakukovali dovnitř, aby viděli, že oheň hoří bez toho, aby naplňoval místnost kouřem. Myšlenka žít bez kouře v očích se jim zdála stejně vzrušující jako myšlenka žít bez vody kapající na jejich hlavy. Větrem šlehaný déšť jako tento byl ten nejhorší. Střechami z trávy procházel skrz naskrz.

Každý s neskrývanou radostí pozoroval, jak voda stékala po taškách ze střechy, jak se žádná nedostávala dovnitř. Richard měl dobrou náladu, když slezl dolů. Střecha byla dokončená a nezatékala, ohniště mělo dobrý tah a každý zářil radostí z toho, co pro ně udělal. Muži, kteří mu pomáhali, byli pyšní na to, co dokázali a co se naučili. Působili jako průvodci a vzrušeně poukazovali na vybraná místa konstrukce.

Richard ignoroval diváky, pouze si opásal meč a kráčel do středu vesnice, kde pod jedním z otevřených obecných přístřešků stáli stařešinové. Kahlan se zařadila po jeho levici a Savidlin po pravici byl odhodlán se Richarda zastávat. Dav ho zpozoroval, jak odchází, shlukl se za ním, roztáhl se mezi stavení se smíchem a pokřikováním. Richard měl zaťaté čelisti.

„Myslíš si, že musíš mít u sebe meč?“ zeptala se ho. 

Podíval se na ni a kráčel dál dlouhými kroky. Křivě se usmál. Dešťová voda stékala z houštiny jeho mokrých vlasů. „Já jsem hledač.“

Nesouhlasně se na něj podívala. „Richarde, nehraj si se mnou. Ty víš, co tím myslím.“

Jeho úsměv se prohloubil. „Doufám, že jim bude sloužit jako upomínka na to, proč mají udělat správnou věc.“

Kahlan měla někde dole v žaludku nedobrý pocit, že se věci dostávají zpod její kontroly a že Richard hodlá udělat něco strašného, pokud ho stařešinové odmítnou. Tvrdě pracoval od chvíle, co se probudil, až do chvíle, kdy padl do postele. Celou tu dobu měl na mysli pouze to, že si je získá. Získal si většinu lidí, nebyli to však lidé, na kterých záleželo. Obávala se, že se racionálně nezamýšlel nad tím, co by měl dělat, když by odpověď zněla ne.

Toffalar stál vzpřímeně a hrdě uprostřed protékající střešní tyčové konstrukce. Déšť, kapající kolem něj, cákal v malých loužích na podlaze. Surin, Caldus, Arbrin, Breginderin a Hajanlet stáli kolem něj. Každý z nich měl na sobě kůže z kojota. Kahlan se dozvěděla, že to dělali pouze tehdy, když se dělo něco oficiálního. Zdálo se, že venku je celá vesnice. Lidé se rozestoupili po volné ploše, seděli pod střechami otevřených stavení a vyplňovali okna. Všichni se dívali, všechna práce se zastavila. Všichni čekali na to, jak stařešinové rozhodnou o jejich budoucnosti.

Kahlan zahlédla Ptačího muže, jak stojí mezi několika ozbrojenými muži vedle tyče, která držela střechu nad hlavami stařešinů. Když se jejich oči setkaly, zastavilo se jí srdce. Popadla Richarda za rukáv a naklonila se k němu.

„Nezapomínej, že bez ohledu na to, co stařešinové řeknou, my dva se musíme odsud dostat, pokud chceme mít šanci zastavit Rahla. My jsme dva a jich je mnoho bez ohledu na meč.“ 

Ignoroval ji. „Ctění stařešinové,“ začal silným a zřetelným hlasem. Ona průběžně překládala. „Je mi velkou ctí, že vám mohu oznámit, že dům duchů má novou střechu, která nezatéká. Bylo mi taky velkou ctí, že jsem vaše lidi naučil stavět takové střechy, takže teď mohou zlepšit ostatní stavení vaší vesnice. Udělal jsem to z úcty k vašemu lidu, na oplátku nečekám nic. Doufám pouze v to, že jste potěšeni.“

Šest mužů stálo se zachmuřenými obličeji, když to Kahlan překládala. Když skončila, nastalo dlouhé ticho.

Nakonec Toffalar prohlásil rozhodným hlasem: „My nejsme spokojeni.“

Richardův výraz potemněl, když mu řekla Toffalarova slova. Proč?“

„Trocha deště nerozpustí sílu Bahenního lidu. Tvá střecha nemusí zatékat, ale jenom proto, že je to vychytralé. Vychytralé stejně jako způsoby cizinců. To nejsou naše způsoby. Byl by to pouze počátek toho, že by nám cizinci říkali, co máme dělat. My víme, co chceš. Chceš se stát jedním z nás, abys mohl svolat pro sebe shromáždění. Jen další vychytralý trik cizince, jak od nás dostat to, co ti poslouží. Ty nás chceš zatáhnout do svého boje. My říkáme ne!“ Otočil se k Savidlinovi. „Střecha domu ducha bude uvedena do původního stavu. Do stavu, jaký si přáli naši ctihodní předkové.“  

Savidlin byl zsinalý vzteky, ale nehýbal se. Se slabým úsměvem na sevřených rtech se stařešina otočil zpět k Richardovi.

„A teď, když selhaly tvé triky,“ řekl s opovržením, „že nepomýšlíš na to, abys ublížil našemu lidu, Richarde plný zlosti?“ Byl to posměšek zaměřený na to, aby zdiskreditoval Richarda. 

Ještě Richarda tak nebezpečného neviděla. Jeho pohled se na moment stočil k Ptačímu muži, pak se vrátil k šestici pod přístřeškem. Zadržela dech. Dav byl absolutně tichý. Pomalu se k nim otočil.

„Neublížím vašemu lidu,“ řekl vyrovnaným hlasem. Ozval se všeobecný vzdech ulehčení, když Kahlan přeložila jeho slova. Když se opět utišili, pokračoval: „Budu ho ale oplakávat kvůli tomu, co ho postihne.“ Bez toho, aby se otočil zpět ke stařešinům, se jeho paže pomalu zvedala a ukazovala na ně. „Vás šest ale oplakávat nebudu. Neoplakávám smrt pitomců.“ Jeho slova byla naplněná jedem. Dav se zajíkl.  

Obličej Toffalara se zkřivil v nepřátelské zlosti. Šepot a strach se rozšiřoval mezi diváky. Kahlan hodila pohledem po Ptačím muži. Vypadal, jako by o léta zestárnul. Viděla v jeho unavených hnědých očích, jak mu to bylo líto. Na okamžik se jejich pohledy spojily a oni sdíleli žal z toho, o čem oba věděli, že se přežene přes životy jich všech, a pak jeho pohled klesl k zemi.

Bleskovým pohybem se Richard otočil ke stařešinům a přitom tasil Meč pravdy. Bylo to tak rychlé, že téměř každý včetně stařešinů uskočil v šoku o krok dozadu a pak zůstal stát jako přimrazený. V šesti obličejích se odrážela hrůza, která je držela v paralyzovaném stavu. Dav se začal tlačit kupředu, ale Ptačí muž se ani nehnul. Kahlan se bála Richardovy zlosti a zároveň ji chápala. Rozhodla se, že se do toho nebude míchat, ale že udělá všechno potřebné k ochraně hledače bez ohledu na to, co udělá příště. Nebylo slyšet ani jediné zašeptání, jediným zvukem v mrtvém tichu bylo charakteristické řinčení oceli. Richard se zaťatými zuby namířil lesknoucí se meč na stařešiny, jeho hrot byl jen několik centimetrů od jejich obličejů.

„Mějte odvahu udělat pro svůj lid jednu poslední věc.“ Z Richardova tónu ji zachvátila zima. Kahlan podvědomě překládala dál, byla tím vším příliš ochromena na to, aby dělala něco jiného. Pak se stalo něco neuvěřitelného, otočil meč, chytil ho za hrot jilcem ke stařešinům. „Vezměte můj meč,“ poručil jim. „Zabijte jím ženy a děti. Bude to k ním soucitnější než to, co jim udělá Darken Rahl. Mějte odvahu ušetřit je mučení, které je očekává. Dopřejte jim laskavost rychlé smrti.“ Vážnost jeho obličeje zpražila jejich tváře. 

Kahlan slyšela, jak ženy začínají tiše plakat, přitom objímaly své děti. Stařešinové, zachváceni hrůzou, kterou neočekávali, se vůbec nehýbali. Po chvíli jejich oči utekly Richardovu nenávistnému pohledu. Když bylo všem jasné, že nemají odvahu chopit se meče, Richard jej velmi pečlivě zasouval zpět do pochvy. Tím se pomalu ztrácela poslední možnost jejich spasení - definitivní gesto, svědčící o tom, že stařešinové navěky přišli o pomoc hledače. Definitivnost tohoto gesta byla děsivá.

Pak od nich odvrátil svůj žhavý zrak a otočil se k ní, jeho obličej se při tom měnil. Když uviděla výraz jeho očí, těžce polkla. Byl to výraz bolesti srdce za lidi, které sem přišel mít rád, ale nemohl jim pomoci. Všechny oči zůstávaly na něm, jak k ní přicházel a vzal ji jemně za rameno.

„Pojďme si sebrat věci a dejme se na cestu,“ řekl tiše. „Ztratili jsme mnoho času. Doufám, že to nebylo příliš mnoho.“ Jeho šedé oči byly mokré. „Je mi to líto, Kahlan..., že jsem se špatně rozhodl.“ 

„Ty ses nerozhodl špatně, Richarde, špatně se rozhodli oni.“ Její zlost na stařešiny měla taky v sobě definitivnost, byly to dveře uzavírající veškerou naději pro tyto lidi. Přestala si o ně dělat starosti, stali se živoucími mrtvolami. Nabídli jim šanci a oni si svůj osud předurčili. 

Když přešli kolem Savidlina, oba muži si na chvíli zaklesli paže bez toho, aby se dívali jeden druhému do očí. Nikdo jiný se ani nehnul, aby začal odcházet.

Všichni tam stáli a pozorovali dva cizince, jak rychle procházejí jejich středem. Jak šli, několik paží se natáhlo, aby se dotklo hledače, on opětoval jejich němou sympatii stisknutím ruky na jejich pažích, nebyl schopen se jim dívat do očí.

Vynesli si všechny své věci ze Savidlinova domu a nacpali své pláště do tlumoků. Žádný z nich nepromluvil. Kahlan se cítila prázdná a úplně vyčerpaná. Když se jejich oči nakonec setkaly, oba se náhle přitiskli k sobě v němém objetí, ve společném zármutku nad jejich novými přáteli, protože věděli, co se jim stane. Riskovali ztrátu jediné věci, kterou měli - času. A prohráli.

Když se oddělili, Kahlan vložila své poslední věci do tlumoku a přivázala jeho vršek. Richard si nakonec svůj plášť opět vytáhl. Dívala se, jak vsouvá ruku dovnitř a hledá tam, v jeho hledání se objevila naléhavost. Zašel ke dveřím, aby měl světlo, díval se dovnitř a bezohledně tam přehazoval věci. Paže držící tlumok poklesla, jeho obličej se přiblížil k jejímu a v jeho výrazu bylo znepokojení.

„Zmizel noční kámen.“ 

Způsob, jakým to řekl, ji vystrašil. „Možná jsi ho někam založil...“

„Ne, nikdy jsem ho ze svého tlumoku nevyndával. Nikdy.“ 

Kahlan nechápala, proč kolem toho tak panikaří. „Richarde, teď jej nepotřebujeme, jsme za průchodem. Jsem si jistá, že Adie ti jeho ztrátu promine. Jsou důležitější věci, ze kterých si máme dělat starosti.“

Udělal k ní krok. „Ty to nechápeš. My ho musíme najít.“

Zamračila se. „Proč?“

„Protože si myslím, že ta věc může probudit mrtvé.“ Překvapením otevřela ústa. „Kahlan, já jsem o tom přemýšlel. Vzpomínáš si, jak byla Adie nervózní, když mi ho dávala, jak se stále dívala kolem až do doby, než jsem ho uschoval. A kdy začaly ty stíny v průchodu jít po nás? Poté, co jsem ho vytáhl. Vzpomínáš si?“ 

Vykulila oči. „Ale co když ho použije někdo jiný, Adie říkala, že bude fungovat pouze pro tebe.“

„Mluvila o tom, jak svítí. Neříkala nic o tom, jak budí mrtvé. Nemohu uvěřit, že by nás Adie nevarovala.“ 

Kahlan odvrátila pohled a zamyslela se. Oči se jí zavřely, projela jí vlna uvědomění. „Ano, varovala nás, Richarde. Varovala tě kouzelnickou hádankou. Promiň mi to, na to jsem ani nepomyslela. Tak se kouzelnice chovají. Ne vždy kouzelnice přijde přímo s tím, co ví, nebo s varováním. Někdy tomu dá podobu hádanky.“

Richard se otočil ke dveřím a zlostně se díval ven. „Tomu nemohu uvěřit. Svět je na pokraji zániku a ta stařena nám předkládá hádanky.“ Zabušil pěstí do rámu dveří. „Měla nám to říci!“

„Richarde, možná k tomu měla důvod, možná to bylo možné udělat jenom takto.“ 

Upřeně hleděl ze dveří a přemýšlel. „Když budeš mít opravdovou potřebu. To je to, co řekla. Je jako voda. Ta má svou cenu pouze za správných podmínek. Ta má pro tonoucího malou cenu a znamená velkou potíž. Takto se nás tedy snažila varovat. Velké potíže.“ Otočil se opět do místnosti, zvedl zase tlumok a ještě jednou se podíval dovnitř. „Včera večer tady ještě byl. Viděl jsem jej. Co se jenom s ním mohlo stát?“

Otočili se jeden k druhému a jejich oči se setkaly.

„Siddin,“ řekli ve stejnou chvíli. 

Kapitola dvacátá šestá

Oba odhodili své tlumoky, vyběhli ze dveří a zamířili k volnému prostoru, kde naposled viděli Savidlina. Oba vykřikovali Siddinovo jméno. Jak běželi a stříkali kolem sebe bláto, lidé jim prchali z cesty. Když se dostali do otevřeného prostoru, byl dav v panice, neboť nevěděl, co se děje, a prchal pod ochranu stavení. Stařešinové utekli na plošinu pod přístřešek. Ptačí muž se natahoval, aby lépe viděl. Skupina lovců za ním přikládala šípy k lukům.

Uviděli Savidlina, který byl vystrašen a zmaten z toho, že vykřikují jméno jeho syna.

„Savidline!“ vykřikla Kahlan. „Najdi Siddina! Nedovol mu otevřít ten váček, který má!“ 

Savidlin zbledl, prudce se otočil a přikrčen se rozběhl, jeho hlava poskakovala mezi běžícími lidmi. Kahlan nikde neviděla Weselan. Richard a Kahlan se rozdělili, aby rozšířili prostor hledání. Celá oblast se začínala stávat neskutečným zmatkem; musela z cesty odstrkovat lidi. Kahlan měla srdce až v krku. Když Siddin otevře váček...

A pak ho uviděla.

Jak lidé uvolnili střed vesnice, uviděla ho tam, jak sedí v blátě, nestará se o paniku všude kolem něj, třese koženým váčkem ve své malé dlani a pokouší se dostat kámen ven.

„Siddine, nedělej to!“ ječela na něj znovu a znovu, když k němu běžela. 

Nemohl uslyšet její výkřiky. Možná se mu ho nepovede dostat ven. Byl to jenom bezbranný malý kluk. V duchu prosila, aby k němu byly sudičky milosrdné.

Kámen vypadl z váčku a plácnul do bláta. Siddin se usmál a vzal ho do ruky. Kahlan cítila, jak jí polévá mráz.

Všude kolem začalo být vidět stíny. Otáčely se jako chomáče mlhy ve vlhkém vzduchu, jako kdyby se dívaly kolem sebe. Pak začaly plout k Siddinovi.

Richard běžel k němu a neustále vykřikoval: „Vezmi ten kámen a dej ho do váčku!“

Jeho meč se blýskal vzduchem a rozsekával stíny, jak běžel přímo k Siddinovi. Když přes ně meč procházel, tak v agónii kvílely a ve vírech se rozpadaly. Když Siddin uslyšel strašlivé kvílení, tak vzhlédl a ztuhl s vykulenýma očima. Kahlan na něj vykřikovala, aby kámen vložil do váčku, on se však nedokázal pohnout. Už slyšel jiné hlasy. Tak rychle ještě v životě neběžela, přitom se proplétala hustými seskupeními stínů, které připlouvaly k chlapci.

Něco temného a malého zasvištělo kolem ní, až se jí zastavil dech. Ještě jednou to přišlo zpoza ní. Byly to šípy. Vzduch se náhle naplnil šípy, Ptačí muž nařídil lovcům, aby sestřelili stíny. Každý šíp se strefil do cíle, ale prostě pouze projel stínem, jako kdyby to byl dým. Šípy s otrávenými hroty létaly všude kolem. Věděla, že kdyby jeden z nich pouze škrábl Richarda nebo ji, byli by mrtví. Teď se musela vyhýbat šípům stejně jako stínům. Uslyšela, jak jí další šíp prolétá kolem uší, a vyhnula se mu v posledním okamžiku. Jeden poskočil v blátě a prolétl jí kolem nohy.

Richard se dostal k chlapci, nemohl však popadnout kámen. Dokázal pouze s horečným úsilím srážet útočící stíny. Nemohl přestat, aby se pokusil popadnout kámen.

Kahlan byla ještě daleko, nemohla běžet přímo jako Richard, který se jimi prosekával. Věděla, že kdyby se z nepozornosti dotkla stínu, tak zemře. Kolem ní se jich zhmotňovalo tolik, že se vzduch podobal šedivému bludišti. Richard bojoval kolem chlapce v kruhu, který se neustále zmenšoval. Držel meč oběma rukama a divoce jím mával. Neodvažoval se ani na okamžik zpomalit, protože by se nad ním zavřely a pohltily ho, stínům totiž nebylo konce.

Kolem ní zasvištěl další šíp, jeho peří se jí dotklo vlasů.

„Přestaňte s těmi šípy!“ zlostně se rozkřikla na Ptačího muže. „Přestaňte střílet šípy! Zabijete nás!“ 

Ten si zklamaně uvědomil vážnost její situace a neochotně zastavil lučištníky. Všichni ale tasili nože a rychle postupovali ke stínům. Neměli tušení, proti čemu se staví. Budou zabiti do posledního muže.

„Ne!“ vykřikla a zahrozila pěstmi. „Když se jich dotknete, tak zemřete! Zůstaňte vzadu!“ 

Ptačí muž pozvedl paži a zastavil své muže. Uvědomovala si, jak bezmocně se musel cítit, když se na ni díval, jak se proplétá mezi stíny a v šikmých úhlech se přibližuje k Richardovi a Siddinovi.Uslyšela další hlas. Byl to Toffalar, který ječel.

„Zastavte je! Ničí duchy našich předků! Sestřelte je svými šípy! Zastřelte ty cizince!“ 

Lučištníci se váhavě podívali jeden na druhého a vložili šípy do svých luků. Nemohli neposlechnout rozkaz jednoho ze stařešinů.

„Zastřelte je!“ ječel, byl rudý v obličeji a potřásal pěstí. „Slyšíte mě? Zastřelte je!“ 

Zvedli své luky. Kahlan se přikrčila, připravovala se na to, že se pokusí odskočit, když budou šípy vystřeleny. Ptačí muž se před své lidi postavil a pohybem ruky zrušil příkaz. Výměnu slov mezi ním a Toffalarem nemohla Kahlan slyšet. Neztrácela čas a postupovala vpřed. Shýbala se pod napřaženými pažemi vznášejících se stínů.

Koutkem oka uviděla Toffalara. V ruce měl nůž a běžel směrem k ní. Toto nebezpečí nebrala v úvahu, dříve nebo později narazí na stín a ten ho zabije. Teď se zastavil a naléhal na stíny. Nemohla slyšet jeho slova přes kvílení. Když se na něj podívala podruhé, překonal většinu vzdálenosti. Bylo neuvěřitelné, že do žádného z nich nenarazil. Z neznámých důvodů se pro něj těsně před ním otevíraly mezery a on běžel za ní, nedbal na nebezpečí, nedbal na nic. Obličej měl zkroucený zuřivostí. Přesto se nestrachovala, že by ji mohl dostihnout, každou chvíli na nějaký stín narazí a bude mrtev.

Kahlan se rychle dostala přes zbytek volného prostranství, kolem Richarda a Siddina však už byla neproniknutelná šedivá stěna. Nebyla v ní žádná mezera. Skočila na jednu stranu a pak na druhou, nemohla se však přes ni dostat. Byla tak blízko, a přece tak daleko, a kolem ní se taky uzavírala past. Několikrát sotva unikla tím, že ustoupila o krok dříve, než se stíny spojily. Richard kolem sebe házel pohledy, aby zjistil, kde je. Pokoušel se k ní víckrát probojovat, byl však přinucen otočit se na druhou stranu, aby udržel stíny dále od Siddina.

Trhla sebou, když uviděla nůž, jak projíždí vzduchem. Toffalar ji dostihl. Pohroužen do své nenávisti vykřikoval věci, kterým vůbec nerozuměla. Rozuměla však noži a tomu, co s ním chce udělat. Chce ji zabít. Uskočila před jeho seknutím. Teď měla vhodnou příležitost.

Pak však udělala chybu.

Začala se napřahovat, aby vložila ruku na Toffalara, zachytila však pohledem Richarda, jak se na ni dívá. Zarazila se při myšlence, že by ji viděl používat její moc zpovědnice. Zaváhala a dala tím Toffalarovi příležitost, kterou potřeboval. Richard vykřikl její jméno, aby ji varoval, pak se otočil, aby bojoval se stíny, které měl za sebou.

Toffalarův nůž se vztyčil, udeřil ji do pravé paže a svezl se po kosti.

Šok a bolest rozpálily její zuřivost. Zuřivost nad vlastní hloupostí. Podruhé už příležitost nepromarnila. Její levá paže se pozvedla a popadla Toffalara za hrdlo. Cítila, jak mu její sevření na chvíli zabránilo dýchat. Postačovalo, aby se ho pouze dotkla, to, že jej popadla za hrdlo, byl reflex vyvolaný její zuřivostí a ne její silou.

I když bylo slyšet poděšené výkřiky lidí kolem a hrůzostrašné vytí vydávané stíny, které po tuctech likvidoval Richard, její mysl rázem ztichla a uklidnila se. Neuvědomovala si žádný zvuk, v hlavě měla pouze ticho. Ticho toho, co se připravovala udělat.

V nehybné jiskřičce okamžiku, která se jí táhla donekonečna, uviděla v Toffalarových očích výraz strachu, on si uvědomil svůj osud. V očích mu viděla soptění proti takovému konci a cítila, jak se mu svaly začínají napínat, aby s ní bojoval. Jeho ruce začaly pomalou, tak pomalou a beznadějnou pouť k vlastnímu stisknutému krku.

Neměl však žádnou naději, ani nejmenší jiskřičku. Teď měla všechno pod kontrolou. Čas patřil jí. I on jí patřil. Necítila žádné slitování, žádné výčitky svědomí. Cítila pouze smrtelný klid.

Tak, jak to udělala nesčetněkrát předtím, klidná matka zpovědnice přestala zadržovat svou sílu. Když byla konečně uvolněná, udeřila do těla Toffalara.

Vzduch se otřásl těžkým nárazem a nezvučným hromem. Voda v okolních loužích tančila a vystřikovala blátivé kapky do vzduchu. Toffalarovy oči se doširoka otevřely. Svaly jeho obličeje ochably a ústa se mu otevřela.

„Má paní!“ pronesl uctivým šepotem. 

Klidný výraz jejího obličeje se zkřivil hněvem. Vší silou odstrčila Toffalara dozadu k prstenci stínů kolem Richarda a Siddina. Mával pažemi ve vzduchu, pak se dostal mezi stíny a vykřikl, když se jich dotkl, pak upadl do bláta. Tento kontakt otevřel na okamžik úzkou mezeru v kruhu stínů. Bez zaváhání se do ní vrhla a prolétla jí jenom okamžik před tím, než se opět zavřela.

Kahlan se vrhla na Siddina.

„Pospěš si!“ vykřikl Richard. 

Siddin se na ni nedíval, jeho obličej byl obrácen ke stínům, pusu měl otevřenou a všechny svaly napjaté. Pokoušela se mu vzít kámen z pevně sevřené malé pěsti, jeho prsty však byly kolem něj zachyceny plnou silou vlastního zděšení. Z jeho druhé ruky vytrhla váček. Držela váček a jeho zápěstí levou rukou a začala pravou rukou páčit od kamene jeho malé prsty jeden po druhém a neustále ho při tom prosila, aby povolil pěst. Neslyšel ji. Dolů po paži stékala krev na třesoucí se ruku a míchala se s deštěm. Klouzaly jí z toho prsty.

Napřáhla se k ní paže jednoho ze stínů. Trhla sebou dozadu, kolem obličeje jí zasvištěl meč a projel stínem, který přidal své kvílení ke kvílení ostatních stínů. Siddinovy oči byly nehybně upřené na stíny, jeho svaly byly strnulé. Richard byl hned nad ní a rozmáchlými oblouky mával mečem kolem dokola. Už nebylo kam ustupovat. Už tam byli pouze oni tři. Siddinovy kluzké prsty nešly otevřít.

Skřípěla zuby úsilím, které vyvolávalo palčivou bolest v ráně na její pravé paži. Konečně se jí podařilo vyhrabat kámen ze Siddinovy ruky. Jelikož byl zablácen a její ruka byla zakrvácena, vystřelil jí z prstů jako semínko melounu a upadl do bláta. Skoro ve stejném okamžiku ho přikryla její ruka a popadla ho i s kusem bláta. Nacpala ho do váčku a trhnutím zatáhla šňůrku, aby ho zavřela. Lapajíc po dechu se podívala nahoru.

Stíny se zastavily. Slyšela Richardovo těžké oddechování, jak je dále sekal. Stíny začaly ustupovat, zpočátku velmi pomalu, jako kdyby byly zmatené, ztracené, jako kdyby něco hledaly. Pak se začaly rozplývat ve vzduchu a ustupovat do podsvětí, z kterého přišly. Za okamžik byly všechny pryč. Kromě Toffalarova těla zůstali v prázdném zabláceném prostoru pouze oni tři.

Kahlan, které po obličeji stékal déšť, vzala Siddina do náruče a přitiskla ho pevně k sobě, když začal plakat. Úplně vyčerpaný Richard zavřel oči, klesl na kolena a sedl si na paty. Svěsil hlavu a popadal dech.

„Kahlan,“ zafňukal Siddin, „volali po mně jménem.“ 

„Vím,“ zašeptala mu do ucha a políbila mu ho, „už je to v pořádku. Byl jsi velmi statečný. Statečný jako opravdový lovec.“ 

Objal ji pažemi kolem krku a ona ho utěšovala. Třásla se vyčerpáním. Téměř ztratili své životy při zachraňování jediného života. Je to něco, o čem říkala, že to hledač nesmí udělat, oni to však bez zaváhání udělali. Proč by se ale o to neměli pokusit? Siddinovy paže kolem jejího krku říkaly, že to za to stálo. Richard ještě stále držel meč oběma rukama, jeho hrot byl zabořen v blátě. Natáhla k němu paži a položila mu ji na rameno.

Při doteku její ruky mu hlava vystřelila vzhůru a meč švihnul směrem k ní a zastavil se jí před obličejem. Kahlan sebou trhla překvapením. V Richardových očích plála zuřivost.

„Richarde,“ řekla překvapeně, „to jsem pouze já. Už je po všem. Nechtěla jsem tě vystrašit.“ 

Svaly mu ochably a svalil se na bok do bláta.

„Promiň,“ povedlo se mu říci, jak se snažil popadnout dech. „Když se mě dotkla tvá ruka,  zdá se, že jsem si myslel, že to je stín.“ 

Všude kolem nich se náhle objevily nohy. Podívala se nahoru. Byl tam Ptačí muž spolu se Savidlinem a Weselan. Weselan hlasitě vzlykala. Kahlan se postavila a podala jí jejího syna. Weselan podala chlapce svému manželovi, objala Kahlan a zasypávala její obličej polibky.

„Děkuji ti, matko zpovědnice, děkuji ti, že jsi zachránila mého syna,“ vykřikovala, „děkuji ti, Kahlan, děkuji.“ 

„Dobře, dobře,“ Kahlan opětovala její objetí. „Už je to v pořádku.“  

Weselan se celá uplakaná otočila, aby vzala Siddina do své náruče. Kahlan se dívala na Toffalara, který ležel mrtvý blízko ní. Vyčerpaně sebou plácla do bláta, přitáhla si kolena k sobě a objala je rukama.

Obličej si položila na kolena, ztratila sebeovládání a začala plakat. Nebylo to proto, že zabila Toffalara, ale proto, že zaváhala. Málem ji to stálo život, málem to stálo životy Richarda a Siddina - životy všech. Téměř dopřála vítězství Rahlovi jenom proto, že nechtěla, aby Richard uviděl, co bude dělat, a váhala. Byla to ta nejhloupější věc, kterou v životě udělala, mimo té, že Richardovi neřekla, že je zpovědnicí. Slzy zklamání jí tekly proudem, když plakala rozechvělými vzlyky.

Něčí ruka sáhla pod její neporaněnou paži a zvedla ji. Byl to Ptačí muž. Kousala se do chvějícího se rtu a přinutila se přestat plakat. Nemohla nechat tyto lidi, aby viděli její slabost. Byla zpovědnicí.

 „Dobrá práce, matko zpovědnice,“ řekl, pak vzal pruh plátna od jednoho ze svých mužů a začal jí obvazovat zraněnou paži. 

Kahlan vztyčila hlavu. „Děkuji ti, ctihodný stařešino. „

„Bude to třeba sešít. Nejšikovnější ranhojič mezi námi se ti o to postará.“ Nepohnutě stála, když jí utahoval obvaz a způsoboval palčivou bolest v hluboké řezné ráně. Podíval se dolů na Richarda. Ten se zdál být spokojen s tím, že leží na zádech v blátě, jako kdyby to byla nejpohodlnější postel na světě. 

Ptačí muž před ní povytáhl obočí a kývl směrem k Richardovi. „Tvé varování, abych nechtěl dát hledači důvod tasit meč ve zlosti, bylo stejně přesné jako šíp mého nejlepšího lučištníka.“ V jeho pronikavých hnědých očích se zajiskřilo a koutky úst se mu zvlnily v úsměvu. Podíval se dolů na hledače. „Ty jsi se taky dobře předvedl, Richarde plný zlosti. Zlí duchové se naštěstí ještě nenaučili nosit meče.“

„Co to řekl?“ zeptal se Richard. 

Řekla mu to a on se chmurně usmíval nad tímto jejich vzájemným žertíkem, když vstával a odkládal meč. Natáhl se a vzal jí z ruky váček. Ani si neuvědomovala, že ho ještě stále svírala. Richard si ho vložil do kapsy. „Kéž se nikdy nesetkáme s duchy ozbrojenými meči.“

Ptačí muž přikývl na souhlas. „A teď máme práci.“

Natáhl ruku a chytil do ní Toffalarovu kůži z kojota. Tělo se převalovalo v blátě, když ji z něj stahoval. Otočil se k lovcům.

„Pohřběte tělo.“ Jeho oči se přimhouřily. „Celé tělo.“ 

Muži se nejistě dívali jeden na druhého. „Stařešino, máš na mysli celé tělo s výjimkou lebky?“

„Řekl jsem, co jsem tím myslel. Celé tělo! Uchováváme si pouze lebky ctihodných stařešinů, aby nám připomínaly jejich moudrost. Neponecháváme si lebky hlupáků.“ 

Toto proběhlo davem jako mráz. Byla to asi ta nejhorší věc, která se mohla stařešinovi stát, bylo to zostuzení nejvyššího řádu. Znamenalo to, že jeho život za nic nestál. Muži přikývli. Mrtvého stařešiny se nezastal nikdo, ani jeho pět zbylých druhů, kteří stáli opodál.

„Chybí nám jeden stařešina,“ oznámil Ptačí muž. Otočil se a postupně se díval do očí všem kolem něj, pak se narovnal a přitlačil kůži kojota ke hrudi Savidlina. „Vybral jsem tebe.“  

Savidlin objal zablácenou kůži s úctou náležející koruně ze zlata. Jemně a pyšně se usmál a přikývl Ptačímu muži.

„Chtěl bys něco říci našemu lidu jako jeho nejnovější stařešina?“ Nebyl to dotaz, byl to příkaz. 

Savidlin přišel blíže, pak se otočil a postavil se mezi Kahlan a Richarda. Dal si kůži kolem ramen, pyšně se usmíval na Weselan a pak promluvil ke shromážděným lidem. Kahlan se podívala kolem sebe a uvědomila si, že se kolem nich shromáždila celá vesnice.

„Nejctihodnější mezi námi,“ obrátil se na Ptačího muže, „tito dva lidé nezištně bránili náš lid. Ve svém životě jsem nikdy nezažil nic, co by se s tím dalo srovnat. Mohli nás opustit, abychom se starali o sebe, když jsme se k nim hloupě obrátili zády. Místo toho nám ukázali, jací to jsou lidé. Jsou stejně dobří jako ti nejlepší z nás.“ Téměř každý ve shromážděném davu přikyvoval na souhlas. „Požaduji, abyste je přijali mezi Bahenní lid.“  

Ptačí muž se pousmál. Jeho úsměv se ztratil, když se otočil ke zbývajícím pěti stařešinům. I když to dobře skrýval, Kahlan viděla, že se v očích Ptačího muže blýská hněv. „Postupte kupředu.“ Úkosem se jeden na druhého podívali a pak udělali, co jim bylo řečeno. „Požadavek Savidlina je mimořádný, musí být schválen jednomyslně. Máte stejný požadavek?“

Savidlin přistoupil k lučištníkům a vzal si luk z rukou jednoho z nich. Zkušeně k němu přiložil šíp a přimhouřenýma očima se díval na stařešiny. Natáhl tětivu, zachytil šíp ve správném místě střeleckou rukou a předstoupil před pět stařešinů. „Požádejte o to, nebo budeme mít nové stařešiny, kteří to udělají.“

Neradostně tam stáli a dívali se na Savidlina. Ptačí muž se ani nehnul, aby do toho zasáhl. Rozhostilo se dlouhé ticho a dav čekal jako začarován. Nakonec postoupil o jeden krok Caldus. Položil ruku na Savidlinův luk a jemným tlakem ho sklonil k zemi.

„Savidline,   dovol,   prosím,   abychom promluvili upřímně a ne pod namířeným hrotem šípu.“ „Tak promluv.“ 

Caldus přistoupil k Richardovi, zastavil se před ním a podíval se mu do očí.

„Pro člověka, obzvlášť pro starého člověka, je nejtěžší,“ řekl tichým hlasem a počkal, až to Kahlan přeloží, „přiznat, že se choval hloupě a sobecky. Ty ses nechoval ani hloupě, ani sobecky. Vy dva jste pro naše děti lepší vzory Bahenního lidu, než jsem já. Požaduji od Ptačího muže, abyste byli přijati mezi Bahenní lid. Prosím vás o to, Richarde plný zlosti a matko zpovědnice, náš lid vás potřebuje.“ Pozvedl dlaně v bezbranném gestu. „Jestli mě považuješ za nehodného pronést tvým jménem tento požadavek, tak mě prosím sraz, aby ten požadavek mohl vyslovit někdo lepší než já.“ 

Sklonil hlavu a poklekl do bláta před Richardem a Kahlan, Přeložila všechno slovo za slovem, vynechala pouze titul, kterým byla oslovena. Ostatní čtyři stařešinové přistoupili, poklekli vedle něj a připojili své upřímné žádosti k požadavku Calduse. Kahlan si s ulehčením povzdechla. Nakonec mají to, co chtěli, to, co potřebovali.

Richard stál nad pěti muži se založenýma rukama, díval se na temena jejich hlav a nic neříkal. Nemohla pochopit, proč jim neříká, že je všechno v pořádku, a aby povstali. Nikdo se ani nehnul. Co to dělá? Na co čeká? Už je po všem. Proč neakceptuje jejich kajícnost?

Kahlan viděla, jak svaly jeho čelistí tvrdnou a uvolňují se. Zachvátila ji zima. Poznala ten výraz v jeho očích, byla to zlost. Tito lidé překročili jistou dělící čáru a postavili se proti němu a proti ní. Teď si vzpomněla, jak zasouval meč do pochvy, když před nimi v tento stejný den naposled stál. Mělo to v sobě neodvolatelnou platnost, kterou Richard myslel vážně. Nebyl jenom zamyšlený, myslel na zabíjení.

Richardovy paže klesly podél těla, jeho ruka sáhla po jilci. Meč klouzal ven pomalu a hladce, stejně jako minule. Pronikavý zvuk oceli oznamoval přítomnost čepele v tichém vzduchu a vyvolával bolestivé chvění v jejích zádech a v zátylku. Viděla, jak se Richardova hruď začíná zvedat.

Kahlan se úkradkem podívala na Ptačího muže. Nehýbal se a ani neměl úmysl se pohnout. Richard to nevěděl, ale podle zákonů Bahenního lidu mohl tyto muže zabít, pokud by si to přál. Nebyla to žádná předstíraná nabídka, kterou udělali. Ani Savidlin neblufoval, byl by je zabil, a to okamžitě. Pro Bahenní lid síla znamenala sílu zabít svého protivníka. V očích vesnice byli tito muži už mrtví a pouze Richard jim mohl navrátit jejich životy.

Kromě toho byly jejich zákony v tomto případě nedůležité, hledač byl zákonem sám o sobě, nezodpovídal se nikomu jinému než sám sobě. Kolem nebyl nikdo, kdo by to dokázal zastavit.

Klouby Richardových prstů byly bílé, když držel meč oběma rukama vodorovně nad hlavami pěti stařešinů. Kahlan cítila, jak v něm narůstá zlost, horká potřeba a zuřivost. Všechno jí to připadalo jako sen. Jako zlý sen, na který se mohla bezmocně dívat, ale nemohla ho zastavit.

Kahlan myslela na všechny, o nichž věděla, že už zemřeli. Jak na ty nevinné, tak na ty, kteří obětovali své životy při pokusech zastavit Darkena Rahla. Na Dennee, na ostatní zpovědnice, na čaroděje a na noční bludičku Šar. Mezi ně už možná patří taky Zedd a Slídič.

Pochopila to.

Richard se nerozhodoval, zda je má zabít nebo ne, ale zda se odváží nechat je žít.

Může ještě svěřit těmto lidem svou šanci zastavit Rahla, věřit jim, že budou upřímní? Může jím Richard svěřit svůj život? Nebo by byla lepší nová rada stařešinů, které by více záleželo na jeho úspěchu?

Kdyby nemohl uvěřit těmto lidem, že ho pošlou proti Rahlovi tím správným směrem, musel by je zabít a mít na jejich místě ty, o kterých si může myslet, že jsou na jeho straně. Záleželo jenom na zastavení Rahla, Tito lidé musí propadnout životy, pokud by existovala šance, že ohrozí úspěch jeho snah. Kahlan věděla, že to, co Richard dělá, je správné. Ona by taky neudělala nic jiného než to, co musí udělat hledač.

Pozorovala ho, jak stojí nad stařešiny. Déšť ustal. Po obličeji mu stékal pot. Vzpomněla si na bolest, která ho zachvátila, když zabil posledního příslušníka komanda. Pozorovala, jak v něm narůstá zlost, a doufala, že bude postačovat, aby ho ochránila před následky toho, co hodlá učinit.

Kahlan pochopila, proč jsou hledači tak obávaní. Toto nebyla žádná hra, on to myslel vážně. Byl ztracen uprostřed sebe, uprostřed magie. Kdyby se ho kdokoliv pokusil zastavit právě teď, zabil by ho. Tedy, pokud by se dostal přes ni.

Čepel meče se pozvedla před Richardův obličej. Hlavu měl nakloněnou dozadu, oči zavřené. Třásl se zlostí. Těch pět se nehýbalo, dále klečeli před hledačem.

Kahlan si vzpomněla na muže, kterého Richard zabil, vzpomněla si na to, jak meč prosekával mužovu hlavu. Na krev, která byla všude. Richard ho zabil, protože byl bezprostřední hrozbou. Zabij, nebo budeš zabit, nezáleželo na tom, že hrozba patřila jí a ne jemu.

Teď to však byla hrozba nepřímá, jednalo se o jiný druh zabíjení. Výrazně jiný. Toto byla poprava a Richard byl zároveň soudcem i katem.

Meč opět poklesl. Richard se zlověstně díval na stařešiny, pak sevřel ruku v pěst a protáhl čepel obloukem vnitřní stranou předloktí. Otočil čepel, namáčel ji v krvi z obou stran, až krev tekla po celé její délce a odkapávala z jejího hrotu.

Kahlan rychle hodila kolem sebe pohledem. Bahenní lidé stáli jako začarovaní a byli uchváceni dramatem smrti, které se odehrávalo před jejich očima. Nechtěli se dívat, nebyli však schopni odvrátit zrak. Nikdo nepromluvil, nikdo se nepohnul, nikdo ani nezamrkal.

Všechny oči sledovaly, jak Richard opět pozvedl meč a dotknul se jím svého čela.

„Čepeli, buď dnes spravedlivá,“ zašeptal. 

Jeho levá ruka se leskla krví. Viděla, jak se třese potřebou, meč probleskoval uprostřed rudé barvy. Podíval se dolů na muže.

„Podívej se na mě,“ řekl Caldusovi, Stařešina se nepohnul. „Podívej se na mě, když to dělám!“ zakřičel. „Podívej se mi do očí!“ Caldus se stále ještě nehýbal.  

„Richarde,“ řekla. Jeho oči se zlobně pozvedly k ní. Oči, které se na ni dívaly z jiného světa. Tančila v nich magie. Snažila se mít hlas klidný, aby neprozrazoval žádné city. „Nemůže ti rozumět.“  

„Tak mu to řekni ty!“ 

„Caldusi.“ Podíval se na její nic neříkající obličej. „Hledač si od tebe přeje, abys mu hleděl do oči, když to bude dělat.“ 

Neodpověděl, jenom se podíval na Richarda a byl zachycen hledačovým planoucím pohledem.

Richard se prudce nadechl a meč se rychle pozvedl do vzduchu. Dívala se na jeho špičku, když se na malou chvíli zastavil. Několik lidí se odvrátilo, jiní přikrývali oči svých dětí. Kahlan zatajila dech a napůl se otočila, aby se připravila na dopad úlomků kostí a kousků mozku.

Hledač výkřikl, když máchl Mečem pravdy dolů. Jeho hrot zasvištěl vzduchem, dav vyjekl.

Meč se zastavil ve vzduchu, sotva na palec, od Caldusova obličeje. Bylo to stejné, jak se zastavil poprvé, když ho Richard použil, když mu Zedd řekl, aby setnul strom.

Zdála se to být celá věčnost, co Richard nehybně stál, svaly jeho paží byly tvrdé jako ocel. Nakonec se uvolnily, oddálil čepel od Calduse a odvrátil od něj svůj planoucí pohled.

Bez pohybu očí požádal Kahlan. „Jak se řekne jejich jazykem Vracím vám vaše životy a vaši česť?“

Tiše mu odpověděla.

„Caldusi, Surine, Arbrine, Breginderine, Hajanlete,“ oznámil dostatečně nahlas, aby to každý slyšel. „Vracím vám vaše životy a vaši čest.“  

Na chvíli nastalo ticho, pak Bahenní lid vybuchl divokým volání slávy. Richard zasunul meč do pochvy a pak pomohl stařešinům na nohy. Celí bledí se na něj usmívali, byli rádi za to, jak se zachoval, a pořádně se jim ulevilo. Otočili se k Ptačímu muži.

„Předkládáme ti jednomyslný požadavek, nejctihodnější stařešino. Co nám na něj odpovíš?“ 

Ptačí muž stál se založenýma rukama. Přecházel pohledem ze stařešinů na Richarda a Kahlan. V jeho očích bylo vidět vyčerpání z bouřlivé zkoušky, které byl právě svědkem. Svěsil paže k tělu a přistoupil k Richardovi. Hledač vypadal úplně vyčerpaný. Ptačí muž položil jednu paži na každé z jeho obou ramen, jako kdyby jim chtěl poděkovat za jejich odvahu, pak položil dlaň na ramena každého ze stařešinů, aby jim oznámil, že všechno je urovnáno. Otočil se a odcházel, měli ho následovat. Kahlan a Richard kráčeli za ním, Savidlin a ostatní stařešinové je následovali, bylo to jako královský doprovod.

„Richarde,“ řekla tichým hlasem, „čekal jsi, že se meč zastaví?“ 

Díval se při chůzi vpřed a zhluboka vydechl. „Ne.“

Myslela si to. Pokoušela se představit si, jak to všechno na něj působí. I když stařešiny nepopravil, odhodlal se k tomu a očekával to. I když nemusel žít s následky tohoto činu, musel žít s následky úmyslu to učinit.

Přemýšlela, zda udělal správnou věc, když je nezabil. Věděla, co by udělala, kdyby byla na jeho místě. Ona by v úvahu nevzala možnost být shovívavá. V sázce bylo totiž příliš mnoho. Na druhou stranu, ona toho viděla více než on. Možná toho viděla příliš mnoho a byla příliš ochotná zabíjet. Nedalo se zabíjet vždy, když vzniklo riziko, neboť rizika neustále vznikala. Někde se to muselo zastavit.

„Co ti dělá paže?“ zeptal se a vytrhl ji ze zamyšlení. 

„Pořádně to tam bolí,“ přiznala se. „Ptačí muž říká, že se to musí sešít.“ 

Richard se záměrně díval dopředu, jak kráčel vedle ní. „Potřebuji svou průvodkyni,“ řekl tiše a bez emocí. „Vyděsila jsi mě.“

Dalo se to považovat za výčitku, neboť jí nic víc neřekl. Obličej jí hořel studem a byla ráda, že se na ni nepodíval, protože by ho uviděl. On nevěděl, co všechno mohla dokázat, věděl však, že zaváhala. Málem udělala smrtelnou chybu, málem je všechny vystavila riziku jenom kvůli tomu, že nechtěla, aby to viděl. Nenaléhal na ni, když k tomu měl příležitost nebo když k tomu měl právo, jako například teď. Na první místo stavěl její pocity. Zdálo se, že jí pukne srdce.

Malá skupinka vstoupila na podstavec stavení z tyčí. Stařešinové stáli vzadu a Ptačí muž byl mezi nimi dvěma, všichni byli obráceni čelem k davu.

Ptačí muž ji pozoroval s napjatým výrazem. „Jsi na to připravená?“

„Co tím myslíš,“ zeptala se, znepokojená tónem jeho hlasu. 

„Myslím tím, že pokud se vy dva chcete stát příslušníky Bahenního lidu, musíte dělat to, co se od Bahenního lidu očekává: musíte respektovat naše zákony a náš způsob života.“ 

„Pouze já sama vím, proti čemu se stavíme. Očekávám, že při tomto poslání zemřu.“ Úmyslně nechala svůj hlas zaznít tvrdě. „Už jsem unikla smrti vícekrát, než by na to mohl mít kdokoliv nárok. To, co chceme, je zachránit tvůj lid. Přísahali jsme na vlastní životy, že to uděláme. Co více lze od nás žádat než naše životy?“ 

Ptačí muž viděl, že se snaží vyhnout dotazu, nedovolil jí to však. „Toto není nic, co bych dělal jen tak. Dělám to proto, že vím, že svůj boj myslíš upřímně, že chceš zaštítit můj lid před bouří, která přijde. V tom mi však musíš pomoct. Musíš souhlasit s našimi způsoby žití. Ne kvůli tomu, abys mi udělala radost, ale kvůli tomu, že si vážíš mého lidu. On to očekává.“ Její ústa byla tak suchá, že sotva mohla polykat.

„Nejím maso,“ zalhala. „Víš to od té doby, co jsem tady byla naposled.“  

„I když jsi válečnicí, jsi taky ženou, proto ti to může být prominuto. To je ještě v mé moci. To, že jsi zpovědnice, tě vylučuje z ostatních podmínek.“ Jeho oči ukazovaly, že další kompromis už neudělá. „To neplatí pro hledače, on to musí udělat.“ 

„Ale...“ 

„Řekla jsi, že si ho nevybereš za svého partnera. Pokud svolá shromáždění, musí to udělat jako jeden z nás.“ 

Kahlan pocítila, že je v pasti. Kdyby ho teď odmítla, Richard by zuřil a měl by k tomu důvod. Prohráli by boj s Rahlem. Jelikož Richard byl ze Západozemí, nebyl zvyklý na odlišné způsoby chování různých národů ve Středozemí. Nemusel by s tím souhlasit. Nemohla to riskovat. V sázce toho bylo příliš mnoho. Oči Ptačího muže čekaly. „Uděláme, co vyžadují vaše zákony,“ řekla a snažila se neukázat, co vlastně cítila.

„Nechceš se poradit s hledačem o jeho pocitech v těchto věcech?“ 

Odvrátila pohled a podívala se přes hlavy čekajícího davu. „Ne.“

Vzal ji za bradu a otočil její obličej k sobě. „Pak bude patřit mezi tvé povinnosti postarat se o to, aby se choval tak, jak je zapotřebí. Slib mi to.“

Cítila, jak stoupá zář její zlosti. Richard se naklonil k Ptačímu muži.

„Kahlan, co se to tady děje? V čem je problém?“ 

Její oči se od Richarda přesunuly zpět k Ptačímu muži, pak přikývla. „V ničem, všechno je v pořádku.“

Ptačí muž pustil její bradu, otočil se ke svému lidu a zapískal na svou nezvučnou píšťalku, kterou měl kolem krku. Začal k nim mluvit o jejich dějinách, o jejich zvycích, o tom, proč se vyhýbali vlivu cizinců a proč mají důvod cítit se jako hrdý lid.

Když mluvil, začaly se slétat holubice a sedaly si mezi lidi.

Kahlan poslouchala bez toho, aby to opravdu slyšela. Stála nehybně na podstavci a cítila se jako zvíře v pasti. Když myslela na to, že by se jim mohlo povést získat Bahenní lid a nechat se prohlásit za jeho příslušníky, nenapadlo ji, s čím vším bude muset souhlasit. Předpokládala, že jejich přijetí bude pouhou formalitou, po které bude Richard moci požádat o svolání shromáždění. Nepomyslela na to, že se věci vyvinou tímto směrem.

Možná by mu z toho prostě něco nemusela říci, on by to ani nepoznal. Konec konců jejich jazyku nerozumí. Bude zkrátka zticha. To bylo asi to nejlepší, co se dalo udělat.

Byly však jiné věci, pomyslela si sklesle, které by byly příliš nápadné. Cítila, jak jí rudnou uši, a cítila, jak se jí svírá žaludek.

Richard cítil, že slovům Ptačího muže zatím nepotřebuje rozumět, a nežádal o překlad. Ptačí muž ukončil své úvodní poznámky a dostal se k těm důležitým věcem.

„Když k nám tito dva přišli, byli cizinci. Tím, jak se chovali, dokázali, že jim záleží na našem lidu, a prokázali, že jsou hodní své pověsti. Od tohoto dne ať všichni vědí, že Richard plný zlosti a zpovědnice Kahlan patří mezi Bahenní lid.“ 

Kahlan překládala, vypustila svůj titul, a dav jim provolával na slávu. Richard s úsměvem pozvedl svou ruku směrem k lidem a oni křičeli ještě více. Savidlin se natáhl a přátelsky ho poplácal po zádech. Ptačí muž položil každému z nich ruku na rameno, účastně stiskl to její, snažil se otupit osten nechtěného souhlasu, který na ni vynutil.

Zhluboka se nadechla a smířila se s tím. Za chvíli to všechno skončí, oni odejdou, aby se pokusili zastavit Rahla. Záleželo pouze na tom. Kromě toho byla jediná, která neměla žádné právo rozčilovat se nad tím.

„Je tady ještě jedna věc,“ pokračoval Ptačí muž. „Tito dva se nenarodili jako Bahenní lidé. Kaklan se narodila jako zpovědnice, což je věc krve a ne vlastního výběru. Richard plný zlosti se narodil za hranici v Západozemí z poměrů, které jsou nám záhadou. Oba souhlasili, ze se stanou příslušníky Bahenního lidu a že budou od tohoto dne ctít naše zákony a obyčeje. Musíme však chápat, že jim naše obyčeje mohou být záhadou. Musíme s nimi mít trpělivost, musíme chápat, že se snaží být Bahenními lidmi, začínají však. My jsme celé své životy žili jako Bahenní lidé, toto je jejich první den takového života. Jsou pro nás jako nové děti. Dejme jim porozumění, které byste dali vašim dětem, a oni se vynasnaží.“ 

Dav zahučel hovorem, hlavy přikyvovaly. Všichni se shodli, že Ptačí muž je moudrý. Kahlan unikl povzdech, Ptačí muž dal sobě a jim oběma trochu prostoru pro případ, že by se něco pokazilo. Byl skutečně moudrý. Ještě jednou jí zmáčkl rameno a ona položila svou dlaň na jeho, aby mu ji vděčně stiskla.

Richard nepromarnil ani vteřinu. Obrátil se ke stařešinům.

„Jsem poctěn tím, že jsem byl přijat mezi příslušníky Bahenního lidu. Kamkoliv budu putovat, všude se budu zastávat cti našeho lidu, takže na mě budete pyšní. Právě teď hrozí našemu lidu nebezpečí. Potřebuji pomoc, abych ho mohl ochraňovat. Žádám o schůzku rady věštců, žádám o shromáždění.“ 

Kahlan to přeložila a každý ze stařešinů přikývl na souhlas.

„Souhlas je udělen,“ řekl Ptačí muž. „Příprava shromáždění potrvá tři dny.“ 

„Ctihodný stařešino,“ řekl Richard a ovládal se při tom, „to nebezpečí je veliké. Ctím si vašich obyčejů, není však způsob, kterým by to šlo udělat rychleji? Závisí na tom životy našeho lidu.“ 

Ptačí muž se zhluboka nadechl, jeho dlouhé stříbrné vlasy odrážely ponuré světlo. „Za těchto zvláštních okolností se ti vynasnažíme pomoci. Dnes večer uspořádáme slavnost a zítra se bude konat shromáždění. Rychleji to už udělat nelze. Je tady příprava, kterou musíme pro stařešiny udělat, aby překročili propast a spojili se z duchy.“

Richard se taky zhluboka nadechl. „Tak tedy zítra večer.“

Ptačí muž opět zapískal na píšťalku a holubice se vznesly do vzduchu. Kahlan cítila, jako kdyby její naděje, jakkoli hloupé a nemožné, odlétly s nimi.

*****

Všichni se ihned pustili do příprav. Savidlin vzal Richarda do svého domu, aby se postaral o jeho rány a očistil ho. Ptačí muž vzal Kahlan k ranhojičce, aby se postarala o její ránu. Krev úplně promáčela obvaz a rána ji velmi bolela. Vedl ji úzkými uličkami a paži držel protektorsky kolem jejích ramen. Byla mu vděčná, že nemluvil o slavnosti.

Zanechal ji v péči shrbené ženy jménem Nissel, které řekl, že se má o Kahlan postarat, jako kdyby to byla její dcera. Nissel se trochu usmívala, většinou v nejneobvyklejších okamžicích, a s výjimkou pokynů mluvila velmi málo. Postav se tam, zvedni paži, spusť ji, dýchej, nedýchej, vypij toto, lehni si tam, recituj Candru. Kahlan nevěděla, co to Candra je. Nissel pokrčila rameny a místo toho jí řekla, aby si na žaludek v době, když si prohlíží její ránu, pokládala jeden na druhý ploché kameny. Když to bolelo a kameny začaly klouzat, Nissel ji napomenula, aby se více snažila udržet kameny v rovnováze. Dostala se až ke žvýkání hořce chutnajících listů a Nissel jí mezitím svlékla šaty a vykoupala ji.

Koupel udělala pro ni více než listy. Ani si nepamatovala, kdy se z koupele cítila tak dobře. Pokusila se zbavit depresivních myšlenek spolu s blátem. Moc se o to pokoušela. Zatímco se máčela ve vodě, Nissel jí vyprala šaty a pověsila je k ohni, kde bublal malý hrnec s hnědou pastou vonící po borové smůle. Nissel ji osušila, zabalila do teplých kožešin a posadila na lavičku zabudovanou do zdi nedaleko vyvýšeného ohniště. Zdálo se jí, že se chuť listů zlepšuje, čím déle je žvýká, začínala se jí však točit hlava.

„Nissel, k čemu je to listí?“ 

Nissel si přestala prohlížet Kahlaninu košili, kterou považovala za velmi divnou, a otočila se k ní. „Umožní ti uvolnit se, takže nebudeš cítit, co budu dělat. Dále žvýkej. Neměj strach, dítě. Budeš natolik uvolněná, že ti bude jedno, když tě budu sešívat.“

Kahlan okamžitě listy vyplivla. Stařena se podívala, jak leží na podlaze, a tázavě pohlédla ke Kahlan.

„Nissel, já jsem zpovědnice. Když se takovým způsobem uvolním, nemusela bych být s to ovládnout svou moc. Když se mě pak dotkneš, mohla bych ji uvolnit bez toho, abych to chtěla udělat.“ 

Nissel zvědavě svraštila čelo. „Ty ale spíš, dítě. Tehdy se taky uvolňuješ.“

„To je jiné. Spím od dětství, spávala jsem před tím, než ve mně ta moc vyrostla. Kdybych byla příliš uvolněná nebo rozptýlená způsobem, který neznám, jako například tvými listy, mohla bych na tebe sáhnout bez toho, abych to měla v úmyslu.“ 

Nissel pokřiveně přikývla. Pak se její obočí pozvedlo. Naklonila se blíže. „A jak pak...“

Kahlan nasadila neutrální výraz, který neříkal nic a zároveň říkal všechno.

Výraz náhlého pochopení se objevil na obličeji Nissel. Ranhojička se vzpřímila. „Aha, teď už tomu rozumím.“

Soucitně pohladila Kahlan po vlasech, odešla do vzdálenějšího rohu a vrátila se s kouskem kůže. „Dej si to mezi zuby.“ Poplácala Kahlan po zdravém rameni. „Když tě někdy v budoucnu zraní, zabezpeč si, aby tě přinesli k Nissel. Budu si všechno pamatovat a budu vědět, co nemám dělat. Když je někdo ranhojič, tak je někdy důležitější, když ví, co nemá dělat. Možná je to stejné taky pro zpovědnice. Hmmm?“ Kahlan se usmála a přikývla. „Dítě, a teď pro mě otlač své zuby do kůže.“

Když skončila, Nissel otřela Kahlan pot z čela hadříkem namočeným do studené vody. Kahlan měla takovou závrať a bylo jí tak zle od žaludku, že se nedokázala ani posadit. Nissel ji přiměla, aby zůstala ležet, pak jí na ránu použila hnědou pastu a zabalila jí paži do čistých obvazů.

„A teď bys měla chvilku spát. Před slavností tě vzbudím.“ 

Kahlan položila svou ruku na rameno stařeny a usmála se.“Děkuji ti, Nissel.“

Vzbudil ji pocit, že jí někdo kartáčuje vlasy. Zatímco spala, tak jí uschly. Nissel se na ni usmívala.

„Dokud se ti paže neuzdraví, bude pro tebe těžké, česat si tvé krásné vlasy. Není mnoho těch, kteří se mohou pochlubit vlasy, jaké máš ty. Myslela jsem si, že bys je chtěla mít na slavnost učesané. Zanedlouho začne. Venku na tebe čeká hezký mladík.“ 

Kahlan se posadila. „Jak dlouho je už venku?“

„Téměř po celou dobu. Pokusila jsem se ho zahnat koštětem.“ Nissel se zamračila. „Nechtěl ale odejít. Je velmi tvrdohlavý. Tak co, ano?“ 

„Ano,“ přikývla Kahlan. 

Nissel jí pomohla s oblékáním čistých šatů. Její paže už nebolela tak silně jako předtím. Richard se netrpělivě opíral o vnější zeď a napřímil se, když vyšla. Byl vykoupán, voněl čistotou. Všechno bláto z něj zmizelo. Byl oblečen do nezdobených jelenicových kalhot a blůzy, svůj meč měl samozřejmě opásán. Nissel měla pravdu, opravdu vypadal hezky.

„Jak se máš? Co je s tvou paží? Jsi v pořádku?“  

„Jsem v pořádku.“ Usmála se. „Do pořádku mě dala Nissel.“ 

Richard políbil starou ženu na čelo. „Děkuji ti, Nissel. Odpouštím ti to koště.“

Nissel se po překladu usmála, naklonila se k němu a upřeně se na něj podívala. Bylo mu to nepohodlné.

„Mám mu dát nápoj,“ zeptala se Nissel a otočila se k ní, „aby dostal odvahu?“ 

„Ne,“ odpověděla naježeně Kahlan. „Jsem si jistá, že bude v pořádku.“ 

Kapitola dvacátá sedmá

Ze středu vesnice se k Richardovi a Kahlan nesl zvuk bubnů, když procházeli kolem přikrčených a tmavých stavení. Černé nebe se drželo zpátky s deštěm a vlhký teplý vzduch přinášel vůni mokré trávy, která byla všude kolem vesnice. Pochodně osvětlovaly stavení z tyčí a velké ohně rozmístěné na volném prostranství praskaly a prskaly a házely kolem sebe třepotavé stíny. Kahlan věděla, že je to spousta práce shromáždit dřevo pro kuchyňské ohně a pro cihlářské pece, ohně nebyly obvykle vysoké. Teď to byla výstřednost, kterou Bahenní lid málokdy zažil.

Z kuchyňských ohňů se k ní nočním vzduchem linuly nádherné vůně, nedokázaly však vzbudit její chuť k jídlu. Ženy oblečené do svých nejpestřejších oděvů pobíhaly kolem s mladými dívkami po boku a všechno zařizovaly. Pečovaly o to, aby bylo všechno v pořádku. Muži měli na sobě své nejlepší kožešiny, kolem pasů jim visely obřadní nože a jejich vlasy byly uhlazeny lepkavým blátem, jak si to žádala tradice.

Neustále se něco vařilo a peklo, protože lidi procházeli kolem a všechno ochutnávali, mluvili a vyprávěli si mezi sebou různé příběhy. Zdálo se, že většina lidí buď vaří, nebo jí. Děti byly všude, hrály si, pobíhaly a smály se. Překypovaly vzrušením nad nočním volnem, které neočekávaly, a nad ohni osvětlovaným shromážděním.

Pod střechami z trávy bušili hudebníci do bubnů, paličkami jezdili nahoru a dolů po zvlnění vyřezaném na boldách, dlouhých do zvonu tvarovaných dutých trubicích. Tajuplné motivy hudby, které měly na slavnost přivolat duchy předků, se rozléhaly daleko do pastvin. Další hudebníci seděli na druhé straně otevřeného prostranství, zvuky dvou skupin se někdy spojovaly, někdy se rozcházely; volaly jedna na druhou znepokojivými a někdy i horečnými rytmy bubnů a zvonců. Muži v maskách, někteří převlečeni za zvířata, jiní pomalovaní jako stylizovaní lovci, skákali a tančili. Hráli příběhy z legend Bahenního lidu. Rozdováděné děti obklopovaly tanečníky, napodobovaly je a podupávaly si do rytmu s bubny. Mladé páry v tmavých zákoutích pozorovaly mumraj a tulily se k sobě. Kahlan se ještě nikdy necítila tak osamělá.

Savidlin, který měl přes ramena čerstvě vyčištěnou kůži kojota, našel ji a Richarda a tahal je, aby si sedli pod přístřešek ke stařešinům, přitom neustále poplácával Richarda po zádech. Ptačí muž byl oblečen do svého obvyklého oděvu, měl prosté jelenicové kalhoty a blůzu. Byl natolik významným člověkem, že nepotřeboval nosit nic jiného. Weselan byla spolu se ženami ostatních stařešinů. Přišla si sednout ke Kahlan, vzala ji za ruku a s nelíčenou starostí se jí ptala, jak vypadá její paže. Kahlan nebyla zvyklá na to, že si o ni lidé dělají starosti. Byl to dobrý pocit patřit mezi Bahenní lid, i když to bylo pouze předstírané. Předstírané proto, že byla zpovědnicí, a jakkoliv by si právě teď přála být někým jiným, nemohla se jím stát. Nemohlo se to stát žádným výnosem nebo nařízením. Teď se chovala tak, jak se naučila v mladosti: potlačila emoce a myslela na práci, kterou měla před sebou, na Darkena Rahla a na to, jak málo času jim zbývá. Myslela taky na Dennee.

Richard, který rezignovaně vzal na vědomí, že budou muset ještě jeden den čekat na shromáždění, se odevzdaně usmíval a přikyvoval mumlaným radám, kterým nerozuměl. Lidé procházeli kolem stařešinů v neustálém procesí a jemnými políčky pozdravovali nejnovější příslušníky Bahenního lidu. Kahlan musela spravedlivě přiznat, že jí věnovali stejnou pozornost jako Richardovi.

Proutěné podnosy a hliněné misky plné různých jídel ležely před nimi na podlaze. Oni seděli se zkříženýma nohama a zdravili se s lidmi, z nichž si někteří na chvíli přisedli. Richard okusil většinu jídel. Pamatoval si přitom, že má používat pravou ruku. Kahlan uždibovala kousek tavového chleba, aby nevypadala nezdvořile.

„Toto je dobré,“ řekl Richard a vzal si další kousek žebírka. „Myslím, že to je vepřové.“ 

„To je z divočáka,“ řekla a dívala se na tanečníky.  

„A to srnčí je taky dobré. Tak si vezmi kousek.“ Pokusil se jí podat plátek masa. 

„Děkuji, ne.“ 

„Jsi v pořádku?“ 

„Ano, jsem. Nemám ale hlad.“ 

„Co jsme u Bahenního lidu, tak jsi nejedla žádné maso.“ 

„Vůbec nemám hlad, to je všechno.“ 

Pokrčil rameny a srnčí snědl.

Dav lidí, kteří je pozdravovali, po chvíli prořídl, nakonec se všichni začali věnovat něčemu jinému. Koutkem oka viděla, jak Ptačí muž zvedá ruku, aby někomu v dálce dal znamení. Kahlan opanovala své pocity a její obličej neprozrazoval nic z úsilí, které ji to stálo. Její matka ji naučila nosit obličej zpovědnice.

Nesměle k nim přicházely čtyři mladé ženy, každá se plaše usmívala, každá měla krátké vlasy uhlazené blátem. Richard je pozdravil úsměvy, přikývnutím a jemnými políčky, stejně jako lidi předtím. Stály a postrkovaly se, chichotaly se a šeptaly si, jak hezky vypadá. Kahlan se opět podívala na Ptačího muže. Ten pouze přikývl.

„Proč neodcházejí?“ zeptal se Richard koutkem úst. „Co chtějí?“ 

„Jsou tady pro tebe,“ řekla bezbarvým hlasem. 

Mihotavé světlo ohně mu ozářilo jeho obličej, když se rozpačitě díval na čtyři ženy. „Pro mě? A co mám s nimi dělat?“

Kahlan se zhluboka nadechla a na chvíli se podívala do ohně. „Richarde, jsem jenom tvou průvodkyní. Pokud potřebuješ poučení v tomto, budeš si ho muset vyhledat někde jinde.“

Na chvíli nastalo ticho.

„Všechny čtyři jsou pro mě?“ 

Otočila se k němu zpět a uviděla, jak se mu po obličeji rozlévá uličnický úsměv. Zjistila, že ji ten úsměv dráždí.

„Ne, máš si jednu z nich vybrat.“ 

„Mám si jednu z nich vybrat?“ opakoval s tím hloupým úsměvem v obličeji. 

Utěšovala se tím, že alespoň v tomto nebude dělat potíže. Díval se z jedné dívky na druhou.

„Vybrat si jednu. To ale bude těžké. Jak dlouho mám na rozmyšlenou?“ 

Opět se podívala do ohně, na chvílí zavřela oči a pak se otočila k Ptačímu muži. „Hledač si přeje vědět, kdy se musí rozhodnout, kterou ženu si vybere?“

Zdálo se, že Ptačí muž je dotazem trochu překvapen. „Předtím než půjde do postele. Tehdy si jednu z nich musí vybrat a dát našemu lidu své dítě. Takto se s námi pokrevně spojí.“

Přeložila mu, co Ptačí muž řekl.

Richard se důkladně zamyslel nad tím, co mu bylo řečeno. „Je to velmi moudré.“ Podíval se na Ptačího muže, usmál se a přikývl. „Ptačí muž je velmi moudrý.“

„Hledač říká, že jsi velmi moudrý,“ řekla a snažila se ovládnout svůj hlas. 

Vypadalo to tak, že Ptačí muž i stařešinové jsou spokojeni. Věci se vyvíjely tak, jak si přáli.

„Je to skutečně těžké rozhodnutí. Musím si ho promyslet. Není to nic, co bych chtěl uspěchat.“ 

Kahlan si začesala část vlasů dozadu a otočila se k dívkám. „Hledač má potíže s rozhodováním.“

Široce se usmál na všechny čtyři a dychtivě jim pokynul, aby vstoupily na podlážku. Dvě si sedly po jeho volném boku a dvě se vecpaly mezi Kahlan a Richarda. Donutily ji tím posunout se dále, když si sedaly. Nakláněly se k němu, ohmatávaly mu svaly na pažích a chichotaly se. Dělaly směrem ke Kahlan poznámky o tom, že je velký jako ona a že bude dělat velké děti. Chtěly od ní vědět, zda si o nich myslí, že jsou hezké. Kahlan řekla, že to neví. Poprosily, aby se zeptala jeho.

Opět se zhluboka nadechla. „Chtějí vědět, zda ti připadají hezké.“

„Přirozeně! Jsou nádherné! Všechny jsou takové, proto se nemohu rozhodnout. Ty si nemyslíš, že jsou hezké?“ 

Neodpověděla na jeho dotaz, místo toho ujistila všechny čtyři, že je hledač považuje za přitažlivé. Usmály se svými typickými ostýchavými úsměvy. Ptačí muž a stařešinové vypadali spokojeně. Všichni se stále usmívali, měli věci pod kontrolou. Se strnulým obličejem pozorovala slavnost, pozorovala tanečníky bez toho, aby je viděla.

Čtyři dívky krmily Richarda svými prsty a chichotaly se. Řekl Kahlan, že to je nejlepší slavnost, kterou kdy zažil, a zeptal se jí, zda si to taky nemyslí. Polkla knedlík v krku a souhlasila, že je nádherná. Přitom se rozpačitě odvrátila a pozorovala, jak z plamene stoupají do tmy jiskry.

Zdálo se jí, že to trvá hodiny, než k nim přišla starší žena se skloněnou hlavou, která před sebou nesla velký kulatý pletený podnos. Byly na něm úhledně naskládané tmavé proužky sušeného masa.

Kahlan se probrala ze svého hlubokého zadumání.

Žena se uctivě přiblížila ke stařešinům. Hlavu měla stále skloněnou a každému beze slova nabídla podnos. Ptačí muž si trochu vzal jako první, utrhl kousek svými zuby a každý ze stařešinů si vzal proužek. Některé z žen si taky vzaly. Weselan, která seděla vedle svého manžela, odmítla.

Žena podržela podnos před Kahlan, která zdvořile odmítla. Žena přidržela podnos Richardovi. Vzal si proužek. Čtyři mladé ženy zavrtěly skloněnými hlavami a odmítly, pak se zadívaly na Richarda. Kahlan počkala, až se zakousl, poté se krátce podívala do očí Ptačího muže a otočila se, aby zase pozorovala ohně.

„Víš to, že je pro mě těžké rozhodnout se, kterou z těch krásných mladých žen si mám vybrat,“ řekl Richard, když polknul první kousek masa. „Kahlan, nemyslíš, že bys mi mohla pomoci? Kterou bych si měl vybrat? Co si myslíš ty?“ 

S námahou ovládla svůj dech a podívala se na jeho šklebící se obličej. „Máš pravdu, je to těžká volba. Myslím si, že bych ji raději přenechala tobě.“

Snědl ještě trochu masa, ona mezitím zatínala zuby a těžce naprázdno polykala.

„Je to trochu neobvyklé, ještě nikdy jsem před ničím takovým nestál.“ Odmlčel se, pak se jeho hlas změnil. „Co to je?“ Otázka měla v sobě břitkost, která ji vystrašila, málem vyskočila na nohy. V očích měl výhružný, až zlý výraz. Neměla mu to v úmyslu říci, ale výraz, se kterým se na ni díval, ji donutil zapomenout na tento úmysl. 

Zeptala se na to Ptačího muže, pak se k němu opět otočila. „Říká, že to je hasič.“

„Hasič,“ Richard se naklonil kupředu. „Jaké zvíře je hasič?“ 

Kahlan se podívala do jeho pronikavých šedých očí. Tichým hlasem odpověděla: „Jeden z lidí Darkena Rahla.“

„Rozumím,“ řekl a odklonil se. 

Věděl to. Uvědomila si, že to věděl, předtím než se jí na to zeptal. Chtěl vědět, zda mu nebude lhát.“Kdo jsou tito hasiči?“

Zeptala se stařešinů, jak se dověděli o hasičích. Savidlin byl velmi rád, že může tento příběh vyprávět. Když skončil, otočila se zpět k Richardovi.

„Hasiči, to jsou donucovací úředníci, kteří putují zemí, aby uplatňovali výnos Darkena Rahla o tom, že lidem není povoleno používat oheň. Při plnění svých povinností dokážou být docela brutální. Savidlin říká, že dva z nich sem přišli před pár týdny. Řekli jim, že oheň byl postaven mimo zákon, a pak vyhrožovali, když Bahenní lid nechtěl souhlasit s dodržováním nového zákona. Obávali se, že ti dva půjdou nazpět a přivedou více lidí. Tak je zabili. Bahenní lid věří, že mohou nabýt moudrosti svých nepřátel, když je snědí. Aby ses stal mužem z Bahenního lidu, abys byl jedním z nich, musíš s nimi taky jíst, abys získal vědomosti jejich nepřátel. To je hlavní důvod slavnosti. Druhým hlavním důvodem je přivolání duchů předků.“ 

„Snědl jsem už toho dost, abych uspokojil stařešiny?“ Výraz jeho očí jí naskrz pronikal. 

Přála si být někde daleko. „Ano.“

S rozvážnou péčí Richard kousek masa odložil. Úsměv se mu vrátil na rty. Když s ní mluvil, tak se díval na čtyři mladé ženy a objímal z nich dvě, které byly nejblíže.

„Kahlan, udělej mi laskavost. Jdi a přines mi jablko z tlumoku. Mám chuť na něco známého, co by mi odstranilo tu pachuť z úst.“ 

„Nohy ti ještě slouží,“ utrhla se na něj. 

„Ano, ale potřebuji teď věnovat nějakou dobu rozhodnutí, se kterou z těchto hezkých mladých žen budu ležet.“ 

Postavila se, vystřelila zuřivý pohled směrem k Ptačímu muži a pak vztekle vyrazila k Savidlinovu domu. Byla ráda, že bude od Richarda pryč a že se nebude muset dívat na ty dívky, jak ho osahávají.

Nehty se jí zarývaly do dlaní, ona to však nepozorovala, když kráčela kolem šťastných lidí. Tanečníci tančili, bubeníci bubnovali a děti se smály. Lidé, kolem kterých šla, jí blahopřáli. Přála si, aby jí někdo z nich řekl něco ošklivého, aby měla důvod k tomu, aby ho udeřila.

Když se dostala k Savidlinovu domu, vešla dovnitř a zhroutila se na kožešinu ležící na podlaze. Bezúspěšně se snažila nerozplakat se. Řekla si, že potřebuje jenom pár minut, aby znovu nad sebou získala kontrolu. Richard dělal, co od něj Bahenní lid očekával; to, co ona sama slíbila Ptačímu muži, že Richard udělá. Neměla žádné právo zlobit se, naprosto žádné; Richard jí nepatřil. Plakala z hluboké bolesti. Neměla žádné právo cítit se tímto způsobem, žádné právo zlobit se na něj. Zlobila se však a byla rozzuřená.

Vzpomněla si, co řekla Ptačímu muži - ten problém si přivodila sama, měl důsledky, které musela nést a kterých se velmi obávala.

Richard dělá pouze to, co je potřebné pro svolání shromáždění, co je potřebné pro nalezení schránky a zastavení Rahla. Kahlan si otřela slzy z očí.

Neměl by však z toho být tak nadšen. Mohl to dělat bez toho, aby vypadal jako...

Popadla jablko z jeho tlumoku. Co na tom záleží. Nemohla změnit běh světa. Ale nemusela být z toho šťastná. Kousala se do rtu, když vyrazila dveřmi, a znovu se pokoušela neukazovat na obličeji nic. Alespoň že byla tma.

Když se propletla oslavujícími lidmi, našla Richarda bez košile. Dívky ho pomalovávaly symboly lovce Bahenního lidu. Jejich prsty mazaly černé a bílé bláto klikatými čarami přes jeho hruď a v kruzích kolem ramen. Přestaly, když se nad nimi zastavila a zlobně se dívala.

„Tady máš.“ Praštila mu jablkem do dlaně a rozmrzele se posadila. 

„Ještě stále jsem se nebyl schopen rozhodnout,“ řekl a leštil si jablko o nohavici kalhot, díval se přitom z jedné dívky na druhou. Kahlan, jsi si jistá, že nedáváš některé přednost? Hodila by se mi tvá pomoc.“ Záměrně ztišil hlas, vrátila se mu do něj břitkost. „Jsem překvapen, že jsi hned zpočátku jednu pro mě nevybrala.“ 

Ochromilo ji to a pohlédla mu do očí. Věděl o jejím citu. Věděl taky, že toto je závazek, který udělala jeho jménem. „Ne, jakkoli se rozhodneš, bude to v pořádku. To jsem si jistá.“ Opět odvrátila zrak.

„Kahlan,“ zeptal se a čekal, až se k němu zase otočí, „je některá z těchto dívek v příbuzenství se stařešiny?“ 

Ještě jednou se jim podívala do obličejů. „Ta po tvé pravé ruce. Ptačí muž je jejím strýcem.“

„Strýc!“ Jeho úsměv se stal ještě širším, přitom si dále leštil jablko o nohu. „Tak dobře, myslím, že si vyberu ji. Bude to znak úcty ke stařešinům, když si vyberu neteř Ptačího muže.“ 

Vzal dívčinu hlavu do obou rukou a políbil ji na čelo. Rozzářila se. Ptačí muž se rozzářil, zářili i stařešinové. Ostatní dívky odešly.

Kahlan se podívala na Ptačího muže a on jí poslal pohled plný soucitu, pohled, který jí říkal, že mu je to líto. Otočila se, nepřítomně a bolestně zahleděná do noci. Takže Richard si už vybral. Takže teď, pomyslela si sklíčeně, stařešinové provedou obřad a šťastný pár se někam odebere, aby zplodil dítě. Pozorovala ostatní páry, jak se ruku v ruce procházely a byly šťastné, že jsou pospolu. Kahlan těžce polykala slzy. Uslyšela, jak se Richard zakousl do svého pitomého, idiotského jablka.

A pak uslyšela všeobecné vyjeknutí stařešinů a jejich manželek, nato se rozlehly výkřiky.

Jablko! Ve Středozemí bylo červené ovoce jedem! Oni neznali jablka! Mysleli si, že Richard jí jed! V mžiku se otočila.

Richard měl paže napřažené směrem ke stařešinům, žádal je o ticho a o to, aby se uklidnili. Díval se však přímo do jejích očí.

„Řekni jim, aby si sedli,“ pronesl tichým hlasem. 

S vykulenýma očima se dívala na stařešiny a přeložila jim, co řekl Richard. Nejistě si opět posedali. Richard se opřel dozadu a nenuceně se k nim otočil s nevinným výrazem v obličeji.

„Víte, u nás v Hartlandu v Západozemí, odkud pocházím, jíme tyto věci stále.“ Ještě několikrát se zakousl. Měli oči otevřené dokořán. „Nepamatujeme si dobu, ve které bychom je nejedli. Jedí je muži i ženy. Máme zdravé děti.“ Ukousl další kousek, otočil se a pozoroval ji, jak tlumočí. Žvýkal pomalu a prodlužoval tím napětí. Přes rameno se podíval na Ptačího muže. „Samozřejmě to může taky znamenat, že mužovo sémě je jedovaté pro každou ženu, která nepatří mezi naše ženy. Pokud ale vím, nikdo to zatím nevyzkoušel.“  

Nechal svůj pohled spočinout na Kahlan, pak se ještě jednou zakousl a nechával svá slova zapůsobit, když skončila s překládáním. Dívka vedle něj začínala být nervózní. Ptačí muž na sobe nedával nic znát. Richard měl ruce zkřížené jenom napůl, jeden loket se opíral o druhou ruku, aby mohl držet jablko nedaleko úst, kde ho mohl každý vidět. Začal do něj kousat, pak se zastavil a usmyslel si nabídnout kousek neteři Ptačího muže. Odvrátila hlavu. Opět se podíval na stařešiny.

„Myslím, že jsou docela dobrá. Opravdu.“ Pokrčil rameny. „Na druhou stranu je v nich možná něco, co dělá mé sémě jedovatým. Nechci, abyste si mysleli, že se o to nechci pokusit. Jenom jsem myslel, že byste o tom měli vědět. Nechtěl bych, aby se o mě říkalo, že jsem nebyl ochoten splnit povinnosti spojené s přijetím mezi Bahenní lid. Jsem ochoten. Jsem více než ochoten.“ Přejel hřbety prstů po tváři dívčiny. „Ujišťuji vás, že mi to bude ctí. Tato hezká mladá žena bude výbornou matkou pro mé dítě, v tom jsem si jist.“ Richard si povzdechl. „Samozřejmě když to přežije.“ Ukousl si z jablka ještě jednou.  

Stařešinové se s obavou dívali po sobě. Nikdo nepromluvil. Nálada pod přístřeškem se značně změnila. Už neměli věci pod kontrolou, teď to byl Richard. Stalo se to v mžiku. Teď se báli pohnout čímkoli kromě očí. Bez toho, aby se na ně díval, Richard pokračoval.

„Záleží to přirozeně na vás. Já jsem ochoten se o to pokusit, myslím si však, že byste měli vědět o obyčejích v mé vlasti. Nemyslím si, že by to bylo správné, kdybych vám to neřekl.“ Richard se teď k nim otočil, čelo měl hrozivě svraštěné a jeho hlas měl v sobě jasnou hrozbu. „Takže, kdyby mě stařešinové ve své moudrosti požádali, abych neplnil tuto svou povinnost, pochopím to a s lítostí splním jejich přání.“  

Držel je v nehybnosti svým přísným pohledem. Savidlin se zašklebil. Ostatních pět nemělo odvahu pochybovat o Richardových slovech. Obrátili se tedy na Ptačího muže a doprošovali se rady. Tiše seděl, kapka potu mu stékala po tuhé kůži krku, stříbrné vlasy mu zplihle ležely na ramenou jelenicové blůzy. Na chvíli se zahleděl Richardovi do očí. Koutky jeho úst se zvedly náznakem úsměvu, který bylo lépe vidět v jeho očích. Pokýval hlavou.

„Richarde plný zlosti,“ jeho hlas byl vyrovnaný a silný, protože jim naslouchali nejen stařešinové, ale i dav, který se shromáždil kolem plošiny. „Jelikož jsi z jiné země a tvé sémě může být jedem pro tuto mladou ženu..,“ zvedl obočí a téměř neznatelně se naklonil kupředu, „...pro mou neteř,“ podíval se na ni a pak na Richarda, „prosíme tě, abys nás nenutil dodržet tento zvyk, aby sis ji nebral za ženu. Je mi líto, že tě o to musím požádat. Vím, že jsi se těšil na to, že nám dáš své dítě.“  

Richard vážně přikývl. „Ano, těšil jsem se. Budu ale muset žít s tímto nedostatkem a pokoušet se o to, aby byl Bahenní lid, můj lid, na mě pyšný za jiné věci.“ Uzavíral dohodu s vlastní podmínkou: teď už nemohli z ničeho vycouvat, patřil mezi Bahenní lid a ani toto to nemůže změnit.

Od ostatních stařešinů bylo slyšet kolektivní vzdech ulehčení. Všichni přikývli na souhlas, byli velmi šťastní, že mohou tuto věc urovnat podle jeho přání. Mladá žena se s úlevou usmála na svého strýce a odešla, Richard se otočil ke Kahlan a jeho obličej neukazoval žádné rozrušení.

„Existují ještě nějaké další podmínky, o kterých nevím?“ 

„Ne.“ Kahlan byla zmatená. Nevěděla, zda by se měla cítit šťastná, protože se Richard vyhnul tomu, aby se oženil, nebo by měla být zničená žalem, protože věděl, že ho podvedla. 

Otočil se ke stařešinům. „Je ještě nutná má přítomnost tady?“

Pět stařešinů bylo rádo, že mu mohli splnit jeho přání odejít. Zdálo se, že Savidlin je trochu zklamán. Ptačí muž řekl, že hledač je velkým zachráncem svého lidu, že se ctí splnil své povinnosti, a že když je unaven šarvátkami dne, tak jej lze omluvit.

Richard se pomalu postavil a naklonil se nad ní. Jeho vysoké boty stály přímo před ní. Kahlan věděla, že se na ni seshora dívá, ale oči jí zůstávaly upřeny na podlahu.

„Dal bych ti radu,“ řekl hlasem, který ji překvapil svou vlídností, Jelikož jsi nikdy předtím neměla kamaráda. Přátelé neprodávají levně práva svých přátel, ani jejich srdce.“ 

Nemohla se donutit, aby se na něj podívala.

Upustil jí ohryzek jablka do klína a odcházel. Ihned se ztratil mezi davem.

*****

Kahlan seděla na plošině stařešinů zahalená do osamění a pozorovala, jak se jí třesou prsty. Ostatní pozorovali tanečníky. Snažila se co nejvíce soustředit na počítání úderů bubnů a použít tento počet k tomu, aby dostala pod kontrolu své dýchání a zabránila tomu, aby se rozplakala. Přišel k ní Ptačí muž a sedl si vedle ní. Jeho přítomnost jí zvedla náladu.

Svraštil čelo a naklonil se k ní. „Jednou bych chtěl potkat čaroděje, který ho ustanovil. Chtěl bych se dozvědět, kde nachází takové hledače.“

Kahlan překvapilo, že se ještě dovede smát.

„Jednou,“ řekla a usmála se na něj, „pokud budu naživu a my zvítězíme, tak ti slibuji, že ho sem přivedu, aby ses s ním potkal. V mnohých ohledech je stejně pozoruhodný jako Richard.“ 

Významně zvedl obočí. „Budu si brousit svůj ostrovtip, abych se při tomto setkání ubránil.“

Opřela si o něj hlavu a rozesmála se, pak začala plakat. Objal ji konejšivě kolem ramen.

„Měla jsem tě poslechnout,“ vzlykala, „měla jsem se zeptat, zda si to přeje. Neměla jsem žádné právo takto se zachovat.“ 

„Tvá touha zastavit Darkena Rahla tě přiměla udělat to, co jsi považovala za potřebné. Někdy je lepší udělat špatné rozhodnutí než neudělat žádné. Máš odvahu postupovat vpřed, a ta je vzácná. Člověk, který stojí na křižovatce a není schopen se rozhodnout, se nikdy nikam nedostane.“ 

Vykřikla: „Ale to tak strašně bolí, když ho nutím, aby se na mě zlobil.“

„Řeknu ti tajemství, o kterém bys možná nevěděla, dříve než bys byla tak stará, že bys z něj už neměla žádný užitek.“ Mokré oči se pozvedly k jeho úsměvu. „Když se na tebe rozzlobí, tak to, že je tak rozzloben, ho bolí stejně, jak to bolí tebe.“  

„Opravdu?“ 

Tiše se zasmál a přikývl. „Věř mi, dítě.“

„Neměla jsem na to žádné právo. Měla jsem si to tehdy uvědomit. Je mi to tak líto, že jsem to udělala.“ 

„Neříkej to mně. Řekni to jemu.“ 

Odtáhla se a podívala se na jeho ošlehaný obličej. „Myslím, že to udělám. Děkuji ti, ctihodný stařešino.“

„A když se mu budeš omlouvat, omluv se i za mne.“ 

Kahlan svraštila čelo. „Za co?“

Povzdechl si. „Když je někdo starý a když je někdo stařešinou, tak mu to nezabraňuje mít hloupé nápady. Já dnes taky udělal chybu, která se týká Richarda a mé neteře. Já jsem taky na to neměl právo. Poděkuj mu za mne, že mi zabránil vynutit si to, co jsem měl správně považovat za pochybné, ale nepovažoval jsem to.“ Sundal si z krku píšťalku. „Dej mu můj dárek spolu s díky za to, že mi otevřel oči. Kéž mu dobře slouží. Zítra mu ukáži, jak ji používat.“

„Ale ty ji potřebuješ k přivolávání ptáků.“ 

Usmál se. „Mám ještě jiné. A teď jdi.“

Kahlan si vzala píšťalku a pevně ji sevřela v dlani. Setřela si slzy z obličeje. „V mém dosavadním životě jsem sotva plakala. Od té doby, co se zhroutila hranice s D'Harou, nedělám nic jiného.“

„Dítě, to děláme všichni.“ 

Letmo ho políbila na tvář a odešla. Prohledala otevřené prostranství, ale po Richardovi nenašla ani stopu. Lidé, kterých se ptala, ho neviděli. Chodila v kruzích a hledala ho. Kde vlastně je? Děti se ji pokoušely vtáhnout do jejich tancování, lidé jí nabízeli jídlo, další s ní chtěli mluvit. Všechny zdvořile odmítala.

Nakonec šla k domu Savidlina, napadlo ji, že by mohl být tam. Dům však byl prázdný. Posadila se na kůži na podlaze a přemýšlela. Odešel by bez ní? Srdce se jí rozbušilo. Její oči prohledaly podlahu. Ne. Jeho tlumok byl ještě tam, kde ho nechala, když mu byla pro jablko. Kromě toho by neodešel před shromážděním.

Pak ji to napadlo. Věděla, kde je. Usmála se sama pro sebe, vzala si z jeho tlumoku jablko a vydala se temnými průchody mezi staveními Bahenního lidu směrem k domu duchů.

V temnotě se náhle zablesklo světlo a osvítilo zdi kolem ní. Zpočátku si neuvědomila, co to je. Když se pak podívala mezi staveními, viděla blesky. Blýskalo se na obzoru, každým směrem, všude kolem, blesky zatínaly své rozzlobené prsty do nebe, do tmavých oblaků a zevnitř je osvětlovaly žhavými barvami. Nebylo slyšet žádné hřmění. Pak úkaz zmizel a opět nastala tma.

Přemýšlela, zda toto počasí někdy skončí. Uvidí ještě někdy hvězdy nebo slunce? Čarodějové a ty jejich oblaky, pomyslela si a zavrtěla hlavou. Myslela na to, zda ještě někdy uvidí Zedda. Ty oblaky alespoň ochraňovaly Richarda před Darkenem Rahlem.

Dům duchů tam stál ve tmě, byl daleko od vřavy a shonu slavnosti. Kahlan opatrně otevřela dveře. Richard seděl na podlaze před ohněm, meč v pochvě ležel vedle něj. Neotočil se na zvuk dveří.

„Tvá průvodkyně si přeje s tebou mluvit,“ řekla pokorně. 

Dveře se se zaskřípěním za ní zavřely a ona klekla, posadila se na paty vedle něj s bušícím srdcem.

„A co mi chce má průvodkyně říci?“ Usmál se, zjistila bezděky. 

„To, že udělala chybu,“ řekla tiše, hrála si přitom s tkaničkou svých kalhot. „A že jí to je líto. Velmi, velmi líto. Nejen proto, že to udělala, ale především proto, že ti nedůvěřovala.“ 

Vnitřky loktů si objímal kolena a ruce měl spojené. Otočil k ní obličej a teplá mihotavá zář z ohniště se odrážela v jeho mírných očích.

„Měl jsem v hlavě nacvičený celý projev. Teď si však z něj nemohu vzpomenout ani na jediné slovo. Tak na mě působíš.“ Opět se usmál. „Omluva je přijatá.“ 

Celou ji zachvátila úleva. Cítila, jak její srdce přestává být zlomené. Zpod obočí se na něj podívala. „Byl to dobrý projev?“

Jeho úsměv se stal ještě širším. „Tehdy se mi zdál dobrý, teď si to však nemyslím.“

„V projevech jsi velmi dobrý. Málem jsi stařešiny vystrašil k smrti, Ptačího muže taky.“ Natáhla se a přes hlavu mu kolem krku dala píšťalku.  

Rozpojil ruce a dotkl se jí prsty. „K čemu to je?“

„Je to dárek od Ptačího muže spojený s omluvou za to, co tě nutil udělat. Řekl, že on taky neměl na to žádné právo a že ti chce poděkovat tímto dárkem za to, žes jeho srdci otevřel oči. Zítra tě ji naučí používat.“ Kahlan se otočila, aby seděla zády k ohni a čelem k němu, aby byla blízko u něj. Byla teplá noc a v teple vydávaném ohněm se Richard leskl potem. Znaky namalované na jeho hrudi a kolem jeho ramen mu dodávaly divoké a divošské vzezření. „Ty ale umíš lidem otvírat oči,“ řekla ostýchavým hlasem. „Myslím, že jsi musel použít magii.“  

„Možná ano. Zedd říká, že někdy je trik lepší než nejlepší magie.“ 

Zvuk jeho hlasu rozezníval něco hluboko v ní, zachvacovala ji z něj slabost. „A Adie říká, že máš kouzlo výřečnosti,“ zašeptala.

Pohled jeho šedivých očí do ní vnikl, měl takovou sílu, že ji probodl naskrz a donutil ji zrychlit dech. Kvílivé zvuky bold přicházely zdaleka, spojovaly se se zvuky ohně a jeho dechu. Ještě nikdy se necítila tak bezpečně, tak uvolněně a zároveň tak napjatě, a to všechno najednou. Bylo to zmatené.

Její pohled se odpoutal od jeho očí a hodoval na jiných místech obličeje, na tvaru jeho nosu, na sklonu jeho tváří, na linii jeho brady. Oči se jí zastavily na jeho rtech. Náhle si uvědomila, jak teplo je v domě duchů. Točila se jí hlava.

Ještě jednou pronikla do jeho pohledu, vytáhla jablko z kapsy a pomalu si ukousla šťavnatý kousek. Její zuby klouzaly po dužině. Železný výraz v jeho očích ani jednou nezakolísal. Impulzivně mu přiložila jablko plavným pohybem k ústům a držela ho tam, až si pořádně ukousl. Kdyby jenom někdy mohl tímto způsobem přiložit své rty na její, pomyslela si.

A proč ne? Měla při tomto poslání zahynout bez toho, aby mohla být ženou? Musí vždy být pouze válečnicí? Bojovat za štěstí každého, ne však za vlastní štěstí? Hledači i v těch nejlepších dobách umírali příliš rychle, a dnes nebyla nejlepší doba.

Dnes se chýlilo ke konci všech dob.

Pociťovala úzkost při myšlence, že by zemřel.

Přitlačila jablko pevněji k jeho zubům. I kdyby na něj vztáhla ruku, přesvědčovala se, že by stále mohl bojovat po jejím boku, možná by měl ještě více odhodlání, než má teď. Bylo by to z jiných důvodů, byl by však stejně vražedný, je možné, že ještě více. Byl by ale jiný, nebyl by to už ten člověk, který je tady teď. Tento člověk by se provždy ztratil.

Ale byl by její. Toužila po něm tak zoufale, tak silně, jako ještě nikdy po ničem předtím netoužila, a tak bolestně. Musí oba zemřít bez toho, aby mohli žít? Touha po něm v ní vyvolávala palčivou slabost.

Škádlivě vyndala jablko z jeho úst. Šťáva mu stékala po bradě. Pomalu a odhodlaně se k němu naklonila a olizovala sladkou šťávu z jeho brady. Nehýbal se. Obličeje měli od sebe na pár centimetrů; vyměňovala si s ním dech, byl teplý a rychlý. Byli tak blízko u sebe, že její oči se už téměř nemohly na něj zaostřit. Musela polknout sliny, které se jí objevily v ústech.

Rozvaha se velmi rychle vypařovala z jejího mozku a byla nahrazována pocity, které ji sváděly příslibem věcí příštích, které ji zachvacovaly horkou touhou.

Pustila jablko a přiložila mu své mokré prsty ke rtům a dívala se, špičku jazyka měla na svém horním rtu, jak nechává každý prst pomalu vklouznout do svých úst a pomalu po jednom, tak jak mu je nabízela, z každého vysává šťávu. Pocit z vnitřku jeho úst, mokrost a teplo, rozechvívaly celé její tělo.

Z úst jí unikl tichý zvuk. Srdce jí bušilo. Projela mokrými prsty po jeho bradě, po krku, po hrudi a lehce jimi klouzala po namalovaných symbolech, obkreslovala je svými prsty, ohmatávala jeho výstupky a prohlubeniny.

Zvedla se na kolena nad něj a konečkem prstu kroužila kolem ztvrdlého dvorce jedné z jeho bradavek. Hladila ho pevně po hrudi, na chvíli zavřela oči a zatínala přitom zuby. Jemně, ale rozhodně ho tlačila dolů, aby si lehl. Lehl si bez odporu a bez protestu. Naklonila se nad něj, ruku měla stále opřenou o jeho hruď, opírala se o ni. Pocit pod jejími prsty ji překvapoval, napjatá tvrdost jeho svalů schovaná pod poddajnou, hedvábně měkkou kůží, mokrost jeho potu, drsnost jeho vlasů, teplo, které z něj sálalo. Jeho hruď se zvedala a klesala hlubokým dýcháním, životem, který byl vevnitř ukrytý.

Jedno koleno nechala u jeho boku, druhé dala mezi jeho nohy a dívala se mu shora do očí, její husté vlasy se sesunuly dolů kolem jeho obličeje. Dále se podepírala rukou o jeho hruď, nechtěla ji dát pryč, aby neztratila kontakt s jeho vlhkým tělem. Byl to kontakt, který ji podpaloval svým žárem.

Mezi jejími koleny se napínaly svaly jeho stehna, což ještě dále zrychlovalo její puls. Musela otevřít ústa, aby mohla dýchat. Ztratila se v jeho očích, v očích, které se zdály zkoumat její duši a celou ji obnažovat. Vysílaly plameny, které ve vlnách spalovaly její tělo.

Druhou rukou si pomalu rozepnula košili a vytáhla její cípy z kalhot.

Vsunula ruku za jeho silný krk, stále se ještě nesklonila a držela se od něj dál, druhá ruka zůstávala na jeho hrudi. Její prsty vklouzly do jeho vlhkých vlasů, sevřely se v pěst a držely mu hlavu při zemi.

Velká a silná ruka vklouzla pod její košili ke kříži, masírovala ho v malých kroužcích, pak se pomalu vydala nahoru po linii její páteře a vysílala do jejího těla příjemné mrazení. Zastavila se až mezi lopatkami. Oči měla napůl zavřené, když tiskla svá záda proti jeho dlani. Chtěla, aby ji k sobě přivinul. Její dech byl tak rychlý, jako kdyby měla nedostatek vzduchu.

Posunula koleno po jeho noze, až to dál nešlo. Spolu s některými výdechy jí unikaly z úst tiché zvuky. Pod její dlaní se prudce zvedala jeho hruď. Jak tak pod ní ležel, napadlo ji, že se jí ještě nikdy nezdál tak velký.

„Chci tě,“ vydechla bezdechým šepotem. 

Hlava jí poklesla, její rty se lehce otřely o jeho.

V očích mu probleskl výraz bolesti. „Jenom když mi předem řekneš, čím jsi.“

Slova se do ní zařízla a způsobila, že se její oči doširoka otevřely. Nepatrně odtáhla hlavu. Dotýkala se ho dál a pomyslela si, že ji nemůže zastavit, nepřála si, aby ji zastavoval. Ve stavu, v jakém byla teď, mohla svou moc sotva ovládat, začínala se vymykat její kontrole. Cítila to. Opět přitiskla své rty na jeho, další tichý zvuk doprovodil její výdech.

Ruka na jejích zádech se pohnula nahoru, zachytila do dlaně pramen vlasů a jemně odtahovala její hlavu,

„Kahlan, myslím to vážně. Jenom když mi to předtím řekneš.“ 

Rozvaha se opět vrátila do její mysli, celou ji zaplavila chladem a přehlušila její vášeň. Nikdy jí na nikom tolik nezáleželo jako teď. Jak by se ho jenom mohla dotknout svou mocí? Jak by mu mohla něco takového udělat? Odtáhla se. Co to dělá? To vůbec nemyslí?

Posadila se na paty, odtáhla ruku z jeho hrudi a přiložila si ji k ústům. Jak by mu to mohla říci? Bude ji nenávidět a ona ho ztratí. Svět kolem ní padal v troskách. Hlava se jí ošklivě točila.

Richard se posadil a jemně jí položil ruku na rameno. „Kahlan,“ řekl tiše a přitáhl tím její vystrašené oči ke svým. „Nemusíš mi to říci, když nechceš. Řekni mi to tehdy, když to budeš chtít udělat.“

Její obočí se uprostřed málem spojilo, jak se snažila nerozplakat. Prosím.“ Sotva mohla mluvit. „Nemohl bys mě alespoň obejmout?“

Něžně ji k sobě přitáhl a položil si její hlavu na rameno. Bolest, bolest z toho, čím je, opět zatínala své ledové prsty do jejího vnitra. Jeho druhá paže se konejšivě ovinula kolem ní. Pevně ji tiskl k sobě a kolébal ji.

„K tomu jsou na světě kamarádi,“ zašeptal jí do ucha. 

Byla tak vyčerpaná, že už nemohla ani plakat.

„Richarde, slibuji ti, že ti to řeknu. Dnes večer ale ne. Dnes večer mě jenom objímej, prosím.“ 

Pomalu se položil zpátky, pevně ji objímal svými silnými pažemi, zatímco si ona kousala kloub jednoho z prstů a svírala ho druhou rukou.

„Když budeš chtít. Ne dřív,“ slíbil jí. 

Hrůza z toho, čím je, ji taky svírala v objetí, to bylo ale studené. Třásla se z toho chladu. Její oči se ještě dlouho odmítaly zavřít. Nakonec přece jenom usnula a  její poslední myšlenky patřily jemu.

Kapitola dvacátá osmá

„Zkus to ještě jednou,“ řekl Ptačí muž. „A přestaň myslet na ptáka, kterého chceš,“ - zaťukal klouby prstů na Richardovu hlavu - „tady.“ Zapíchl prst do Richardova žaludku. „Mysli na něj tady!“ 

Richard přikývl na Kahlanin překlad a přiložil si píšťalku ke rtům. Jeho tváře se nadouvaly, jak pískal. Jako obvykle nebylo slyšet žádný zvuk. Ptačí muž, Richard a Kahlan se rozhlíželi po otevřené krajině. Lovci, kteří je doprovodili na pláň, se opírali o oštěpy zapíchnuté tupými konci do travnaté země a nervózně točili dokola hlavami.

Zdánlivě odnikud se vynořili ptáci, špačci, vrabci a jiní drobní polní ptáci. Byly jich tisíce, slétali se, nalétávali a snášeli se na malou skupinku lidí. Lovci jim uhýbali a smáli se, jak to už dělali celý den. Ve vzduchu bylo plno malých ptáků, kteří kolem nich divoce a horečně poletovali. Nebe se jimi jen černalo. Lovci padli k zemi, kryli si hlavy a hystericky se smáli. Richard převrátil oči. Kahlan se od něj odvrátila, protože se rozesmála. Ptačí muž jako posedlý přikládal svou vlastní píšťalku ke rtům a pískal a pískal, jeho stříbrné vlasy u toho vlály. Pokoušel se poslat ptáky zpět. Nakonec se podřídili jeho volání a opět zmizeli.

Ptačí muž se zhluboka nadechl a založil si ruce v bok, „Já to vzdávám. Pokoušíme se o to celý den a je to stejné, jako když jsme začali. Richarde plný zlosti,“ prohlásil, „ty jsi ten nejhorší přivolávač ptáků, kterého jsem poznal. Dítě by se to mohlo naučit na tři pokusy, ty se nic nenaučíš až do konce svého života. Je to beznadějné. Píšťalka říká jenom jednu věc, kterou je 'Pojďte, je tady potrava.'„

„Já jsem však myslel 'jestřáb', opravdu jsem na to myslel. Čestné slovo, myslel jsem tak soustředěně, jak to jen šlo, na každý druh ptáka, který jsi jmenoval.“ 

Když to Kahlan přeložila, lovci se ještě více rozesmáli. Richard se na ně zamračil, oni se však smáli dál. Ptačí muž si s povzdechem založil ruce.

„Nemá to smysl. Den končí, zanedlouho začne shromáždění,“ Obejmul jednou rukou znechuceného hledače kolem ramen. „Stejně si ponechej tu darovanou píšťalku. I když ti nikdy nepomůže, ať ti slouží jako připomínka toho, že zatímco můžeš být v některých věcech lepší než většina lidí, v této věci je dokonce i dítě lepší než ty.“ 

Lovci řvali smíchy. Richard si povzdechl a přikývl Ptačímu muži. Všichni si posbírali své věci a vydali se zpět do vesnice.

Richard se k ní naklonil. „Snažil jsem se ze všech sil. Opravdu jsem se snažil. Nechápu to.“

Zazubila se a vzala ho za ruku. „Jsem si jistá, že ano.“

I když světla ubývalo, zamračený den byl nejsvětlejší ze všech dnů, které si dokázala připomenout. To jí pomohlo zvednout náladu. Z největší části jí však zvedalo náladu to, jak se k  ní Richard choval.

Dal jí čas na to, aby se zotavila ze včerejší noci bez toho, aby se na něco vyptával. Jenom ji držel v náručí a nechal ji na pokoji.

I když se nic dalšího nestalo, cítila k němu bližší vztah než předtím, zároveň si však uvědomovala, že to není dobré. Jenom to prohlubovalo její dilema. Včera večer málem udělala velmi velkou chybu. Největší chybu svého života. Ulevilo jí, když ji odtáhl z pokraje propasti; zároveň si něco v ní přálo, aby se to nestalo.

Když se dnes ráno vzbudila, nevěděla, jaké k ní bude mít pocity. Nevěděla, zda nebude uražený, rozzlobený nebo zda ji nebude nenávidět. I když ležela přitisknutá k němu obnaženou hrudí celou noc, ráno se v rozpacích k němu otočila zády, když si zapínala košili. Zatímco její prsty dávaly knoflíky do dírek, vyprávěla mu, že ještě nikdo nikdy neměl tak trpělivého kamaráda, jako má ona. Řekla, že jenom doufá, že bude někdy moci prokázat, že je stejně dobrou kamarádkou jako on.

„Už jsi to prokázala. Vložila jsi do mých rukou svou důvěru, svůj život. Zaslíbila jsi svůj život mé ochraně. Jaký jiný důkaz bych ještě měl chtít?“ 

Otočila se a poděkovala mu, že to s ní vydrží, přitom vší silou odolávala nutkání políbit ho.

„Musím však uznat,“ řekl s úsměvem, „že se už nikdy nedokážu podívat na jablko úplně stejně jako předtím.“ 

To ji trochu rozpačitě rozesmálo, pak se oba dlouho společně smáli. Z neznámých důvodů se cítila lépe, odstranilo to něco, co by mohlo být trnem v jejich vztahu.

Náhle se Richard na místě zastavil. Zastavila se taky, zatímco ostatní šli dál.

„Richarde, co se děje?“ 

„Slunce.“ Vypadal bledý. „Na chvíli jsem na obličeji cítil sluneční paprsek.“  

Obrátila se k západu. „Vidím jenom oblaky.“ „Byla tam v nich malá díra, ale teď už ji nevidím.“ „Myslíš si, že by to mělo něco znamenat?“ Zavrtěl hlavou. „Nevím. Je to však poprvé, co jsem uviděl mezeru v oblacích, od doby, co je tam přivolal Zedd. Možná to nic není.“

Začali opět kráčet, tajuplné zvuky bold k nim přicházely po větrem šlehané otevřené lučině. Když se dostali do vesnice, byla už tma. Slavnost ještě pokračovala stejně jako celou minulou noc a stejně jako bude pokračovat dnes večer, až dokud neskončí shromáždění. Každý byl ještě plný energie, výjimkou byly děti. Mnohé z nich chodily kolem v ospalém otupění nebo spokojeně spaly po různých koutech.

Šestice stařešinů byla na jejich vyvýšené plošině, jejich ženy zmizely. Jedli jídlo, které jim předkládaly vybrané ženy, tyto kuchařky byly jedinými lidmi oprávněnými připravovat jídlo pro shromáždění. Kahlan je pozorovala, jak nalévají nějaký nápoj každému ze stařešinů. Byl rudý a nepodobal se žádnému z nápojů podávaných na slavnosti. Oči všech šesti byly skelné, vzdálené, jako kdyby viděli věci, které jiní neviděli. Kahlan se zachvěla zimou. Byli s nimi duchové předků.

Ptačí muž k nim promluvil. Když se zdálo, že je spokojen s tím, co mu odpověděli, přikývl a šest stařešinů povstalo a šlo v jedné řadě směrem k domu duchů. Zvuk bubnů a bold se změnil tak, že jí na pažích naskočila husí kůže. Ptačí muž se k nim vrátil, oči měl ostré a pronikavé jako obvykle.

„Už je čas,“ řekl jí. „Richard a já už musíme jít.“  

„Co myslíš tím 'Richard a já“?  

Já půjdu taky.“

„Ty nemůžeš.“  

„Proč?“ 

„Protože shromáždění je pouze pro muže.“  

„Já jsem hledačova průvodkyně. Musím tam být, abych tlumočila.“  

Oči Ptačího muže se zamíhaly znepokojeným způsobem. „Ale shromáždění je pouze pro muže,“ opakoval. Zdálo se, že nemůže přijít s lepším zdůvodněním.

Založila si ruce. „Tak na tomto shromáždění bude jedna žena.“

Richard se podíval z jejího obličeje na obličej Ptačího muže a pak zpět na ni. Z tónu jejího hlasu poznal, že se něco děje, rozhodl se však, že nebude zasahovat. Ptačí muž se k ní trochu naklonil a ztišil hlas.

„Když se setkáváme s duchy, musíme být jen tak.“ 

Její oči se přimhouřily, „Pokoušíš se mi tím říci, že nesmíte nosit oděv?“

Zhluboka se nadechl a přikývl. „A musíš být pomalovaná blátem.“

„V pořádku,“ řekla a vztyčila hlavu. „Nemám proti tomu námitky.“ 

Trochu se od ní odtáhl. „Dobře, ale co hledač? Možná by ses ho měla zeptat, jak se bude cítit, když to uděláš.“

Dlouze se mu dívala do očí a pak se otočila k Richardovi. „Musím ti něco vysvětlit. Když někdo svolá shromáždění, někdy mu duchové prostřednictvím stařešinů kladou otázky, aby se ujistili o jeho čestných úmyslech. Když odpovíš na otázku způsobem, který bude duch předka považovat za nečestný nebo nepravdivý..., mohou tě zabít. Nebudou to stařešinové, ale duchové.“

„Mám meč,“ připomněl jí. 

„Ne, nebudeš mít. Když chceš na shromáždění, musíš to udělat stejně jako stařešinové, musíš se duchům postavit bez ničeho, musíš tam být jenom ty. Nemůžeš mít meč, nemůžeš mít na sobě žádný oděv a musíš být pomalován blátem.“ Nadechla se a přehodila si pár kadeří přes rameno. „Pokud tam nebudu, abych tlumočila, můžeš být zabit jednoduše proto, že nebudeš moci odpovědět na otázku, které nerozumíš. Pak vyhraje Rahl. Musím tam být, abych tlumočila. Ale když tam budu, taky nesmím na sobě mít žádné šaty. Ptačí muž si dělá starosti a přeje si vědět, co si o tom myslíš. Doufá, že mi to zakážeš udělat.“  

Richard si založil ruce a podíval se jí do očí. „Myslím, že jsi natolik odhodlaná a přesvědčená, že na každý pád budeš v domě duchů bez šatů.“

Koutky jeho úst se nadzvedly a v očích mu zajiskřilo. Kahlan se musela zakousnout do spodního rtu, aby se nerozesmála. Ptačí muž se zmateně podíval z jednoho na druhého.

„Richarde!“ Vyslovila jeho jméno stoupajícím varovným hlasem. „Toto je vážná věc. A nedělej si naděje, bude tma.“ Přesto sotva přemáhala smích.  

Richardův obličej opět nabyl vážnosti, když se otočil k Ptačímu muži. „Já jsem svolal shromáždění, potřebuji tam Kahlan.“

Zdálo se jí, že sebou trhl, když to překládala. „Vy dva již od chvíle, když jste přišli, neustále překračujete meze mé trpělivosti.“ Hlasitě si povzdechl. „Proč by se to mělo změnit teď? Tak pojďme.“

Kahlan a Richard šli vedle sebe a následovali siluetu Ptačího muže, který je vedl temnými uličkami vesnice. Několikrát zabočoval doprava a pak na druhou stranu. Richardova ruka vyhledala její dlaň. Kahlan byla podstatně nervóznější, než dávala najevo, že bude sedět nahá s osmi nahými muži. Nechystala se však pustit Richarda na shromáždění samotného. Teď nebyla doba na to, aby jim to všechno vyklouzlo z prstů, pracovali na tom příliš těžce a měli příliš málo času.

Nasadila svůj obličej zpovědnice.

Dříve než dosáhli domu duchů, tak je Ptačí muž provedl úzkými dveřmi do malé místnosti ve vedlejším stavení. Už tam byli ostatní stařešinové, seděli se zkříženýma nohama na podlaze a nepřítomně hleděli před sebe. Usmála se na Savidlina, on však nereagoval. Ptačí muž si vzal malou lavičku a dva hliněné hrnce.

„Když tě zavolám jménem, tak vyjdi. Do té doby čekej.“ 

Poté, co si Ptačí muž vzal lavičku a hrnce a protlačil se bokem ven ze dveří, Kahlan to Richardovi přetlumočila. Za chvíli zavolal Caldusovo jméno a vždy po chvíli jména všech stařešinů. Savidlin byl poslední. Savidlin k nim nepromluvil ani nedával najevo, že ví, že tam jsou. V jeho očích byli duchové.

Kahlan a Richard tiše seděli v prázdné a tmavé místnosti a čekali. Pohrávala si s podpatkem své boty a snažila se nemyslet na to, k čemu se zavázala. Nebyla však schopná myslet na nic jiného.

Richard bude neozbrojen, bez svého meče, který mu byl ochranou. Ona však nebude bez své moci. Bude ho ochraňovat. I když to neřekla, to byl další důvod, aby tam byla. Pokud by něco dopadlo zle, bude to ona, kdo zemře, a ne on. To jasně věděla. Postará se o to. Zatvrdila se a soustředila se. Uslyšela, jak Ptačí muž volá Richardovo jméno. Postavil se na nohy.

„Doufejme, že to bude fungovat. Pokud ne, budeme mít spoustu potíží. Jsem rád, že tě tam budu mít.“ Bylo to varování, aby byla ostražitá. 

Přikývla. „Richarde, nezapomeň, že teď je to náš lid, patříme k němu. Chtějí nám pomoci, budou se ze všech sil snažit.“

Kahlan seděla, objímala si kolena a čekala, až se ozve její jméno, pak vyšla do chladné, temné noci. Ptačí muž seděl na malé lavičce, byl opřený o zeď domu duchů. Ve tmě mohla vidět, že je nahý, znaky byly namalované v klikatých liniích. Pruhy a spirály pokrývaly jeho celé tělo, stříbrné vlasy mu splývaly po nahých ramenou. Slepice seděly jako na hřadě na nedaleké krátké zídce a dívaly se. Vedle Ptačího muže stál jeden lovec. U jeho nohou ležely kůže z kojota, šaty a Richardův meč.

„Svlékni si šaty,“ řekl Ptačí muž. 

„Co má znamenat toto?“ zeptala se a ukázala na lovce. 

„Je zde, aby odnesl šatstvo. Je odneseno na plošinu stařešinů, aby všichni viděli, že jsme na shromáždění. Před svítáním je přinese zpět a oznámí tím lidem, že shromáždění končí.“ 

„Řekni mu tedy, ať se otočí.“ 

Ptačí muž vydal tento příkaz. Lovec se otočil. Chopila se konce svého opasku a uvolnila ho z přezky. Zastavila se a podívala se dolů na Ptačího muže.

„Dítě,“ řekl jemně. „Dnes večer nejsi ani muž, ani žena. Jsi Bahenní člověk. Dnes večer nejsem ani muž, ani žena, jsem duchovní vůdce.“ 

Přikývla a svlékla si šaty. Stála před ním a cítila na své kůži chladný noční vzduch. Nabral do dlaně hrst bílého bláta z jednoho hrnce. Jeho ruka se před ní zastavila. Čekala. Bylo zřejmé, že z ní má bázeň, i když mluvil jinak. Vidět byla jedna věc, ale dotýkat se, to bylo něco jiného.

Kahlan natáhla paži, vzala mu ruku a pevně si ji přitiskla na žaludek. Cítila, jak se jí tam rozmazává studené bláto.

„Udělej to,“ přikázala. 

Když skončil, tak otevřeli dveře a vešli dovnitř, on se posadil do kruhu pomalovaných stařešinů, ona naproti němu a vedle Richarda. Černé a bílé čáry se táhly přes Richardův obličej v dramatických úhlech, byla to maska, kterou měli pro duchy všichni. Lebky, které ležely na polici, byly uspořádány uprostřed kruhu. Malý oheň pomalu hořel v ohništi za jejími zády a vydával zvláštní kyselý zápach. Stařešinové se upřeně dívali dopředu a rytmicky prozpěvovali slova, kterým nerozuměla. Vzdálené oči Ptačího muže se otevřely. Dveře se samy od sebe zavřely.

„Od tohoto okamžiku až do chvíle, dokud někdy před úsvitem neskončíme, nesmí nikdo vyjít, nikdo nesmí vejít. Dveře jsou, uzavřeny duchy.“ 

Kahlan očima prozkoumala místnost, neviděla však nic. Po zádech jí proběhl mráz. Ptačí muž si vzal pletený košík, který u něj ležel, a sáhl dovnitř. Vytáhl malou žábu, pak podal košík stařešinovi vedle něj. Každý z nich vybral žábu a začal si jejím hřbetem třít kůži na prsou. Když se košík dostal k ní, držela ho mezi rukama a podívala se na Ptačího muže.

„Proč to děláme'?“ 

„Jsou to rudé spiritistické žáby, jsou velmi vzácné. Na jejich hřbetech se nachází látka, která nám umožňuje zapomenout na tento svět a umožňuje nám vidět duchy,“ 

„Ctihodný stařešino, možná jsem Bahenním člověkem, jsem však taky zpovědnicí. Vždy musím kontrolovat svou sílu. Když zapomenu na tento svět, tak se mi to možná nepovede.“ 

„Je příliš pozdě, abys odstoupila. Duchové jsou už s námi. Viděli tě, viděli na tobě symboly, které jim otvírají oči. Už nesmíš odejít. Když tady bude někdo, kdo k nim bude slepý, tak ho zabijí a ukradnou jeho ducha. Chápu tvůj problém, ale nemohu ti pomoci. Budeš prostě muset svou moc kontrolovat, jak to nejlépe dovedeš. Když se ti to nepovede, tak bude jeden z nás ztracen. To je cena, kterou budeme muset zaplatit. Když chceš zemřít, tak nech svou žábu v košíku. Když chceš zastavit Darkena Rahla, tak ji vyber.“  

Široce otevřenýma očima se upřeně podívala do jeho neoblomného obličeje a sáhla do košíku. Žába se kroutila a kopala v její ruce, když podávala košík Richardovi a říkala mu, co má udělat. Těžce polkla, když si tiskla studený slizký hřbet žáby na svou hruď uprostřed mezi prsy, na jediné místo, o kterém věděla, že není pomalováno symboly, a když s ní točila v malých kruzích, jak to předtím viděla dělat ostatní. Tam, kde se sliz dotkl pokožky, cítila pálení a napětí. Ten pocit ji celou zachvacoval. Zvuky bubnů a hold jí sílily v uších, až se zdálo, že tyto zvuky byly tou jedinou věcí na světě. Její tělo vibrovalo s rytmem bubnů. V mysli uchopila svou moc, pevně ji držela a soustřeďovala se na její kontrolu. Doufala, že to bude stačit, když pocítila, jak se rozplývá.

Každý se chytil rukou lidí, které měl po stranách. Zdi pokoje odpluly z jejího dohledu. Její vědomí se vlnilo jako voda na jezeře, vznášelo se, poskakovalo a naklánělo se. Cítila, jak se spolu s ostatními začíná točit v kruhu kolem lebek v jeho středu. Lebky se rozzářily a osvětlovaly obličeje všech, co byli v kruhu. Všichni byli pohlceni jemnou prázdnotou nicoty. Paprsky světla vycházející ze středu se točily s nimi.

Ze všech stran se něco přibližovalo. Zachvátila ji hrůza, když poznala, co to je.

Stíny.

Nebyla schopná vykřiknout, dech se jí zastavil v hrdle, tak pouze stiskla Richardovu ruku. Musí ho chránit. Pokusila se vstát a hodit se přes něj, aby se ho nemohly dotknout. Její tělo se ale nehýbalo. S hrůzou si uvědomila, že to bylo proto, že ji ruce stínů držely za ruce. Snažila se, ach jak jen se snažila postavit, aby ochránila Richarda. V hlavě se jí jedna za druhou honily myšlenky plné paniky. Už ji stíny zabily? Byla už mrtvá? Byla už jen pouhým duchem? Duchem neschopným pohybu?

Stíny se na ni shora dívaly. Stíny nemají obličeje, tyto je však měly. Byly to obličeje Bahenního lidu.

Ve vlně úlevy si uvědomila, že to nejsou stíny, ale duchové předků. Zatajila dech a potlačila paniku. Uvolnila se.

„Kdo svolává toto shromáždění?“ 

To promluvili duchové. Všichni najednou. Zvuk, dutý, hluchý a mrtvý, jí málem vyrazil dech. Pohybovala se však ústa Ptačího muže.

Opakovali: „Kdo svolává toto shromáždění?“

„Tento muž,“ řekla. „Tento muž vedle mě. Richard plný zlosti.“ 

Vznášeli se mezi stařešiny a shromažďovali se uprostřed kruhu.

„Pusťte mu ruce.“ 

Kahlan a Savidlin pustili Richardovy ruce. Duchové zakroužili ve středu kruhu; pak se rychle seřadili za sebou a procházeli Richardovým tělem.

Prudce se nadechl, rychlým pohybem zaklonil hlavu a v agónii křičel, když jím procházeli.

Kahlan vyskočila. Všichni duchové se vznášeli za ním. Všichni stařešinové zavřeli oči.

„Richarde!“ 

Jeho hlava se sklonila kupředu. „Je to v pořádku. Jsem v pořádku,“ podařilo se mu vyrazit chraptivým hlasem, bylo však jasné, že ještě cítí bolest.

Duchové zakroužili za zády stařešinů a pak se usadili v jejich tělech, duch a člověk byli ve stejnou dobu na stejném místě. Stařešinům to dodávalo mírně neurčité vzezření kolem okrajů. Jejich oči se otevřely.

„Proč jsi nás svolal?“ zeptal se Ptačí muž jejich dutými a harmonickými hlasy. 

Trochu se naklonila k Richardovi, její pohled zůstal na Ptačím muži. „Chtějí od tebe, abys řekl, proč jsi svolal toto shromáždění.“

Richard se několikrát zhluboka nadechl, zotavoval se z toho, co mu udělali.

„Svolal jsem toto shromáždění, protože musím najít magický předmět, dříve než ho najde Darken Rahl. Dříve než ho bude moci použít.“ 

Kahlan tlumočila, když duchové mluvili přes stařešiny s Richardem.

„Kolik mužů jsi zabil?“ zeptal se hlasy duchů Savidlin. 

Richard odpověděl bez zaváhání. „Dva.“

„Proč?“ Teď se jejich strašidelnými hlasy zeptal Hajanlet. 

„Aby mě nemohli zabít oni.“ 

„Oba?“ 

Na chvíli se zamyslel. „Toho prvního jsem zabil v sebeobraně. Toho druhého jsem zabil, když jsem bránil přítelkyni.“

„Ty si myslíš, ze obrana přítelkyně nebo přítele ti dává právo zabíjet?“ 

„Ano.“ 

„Představme si, že by někdo chtěl tvého přítele zabít pouze proto, aby bránil život svého přítele?“ 

Richard se zhluboka nadechl. „Jaký je smysl této otázky?“

„Smysl je ten, že podle toho, čemu věříš ty, tak si myslíš, že je ospravedlnitelné zabíjet při obraně svého přítele. Pokud by tedy zabíjel on, aby bránil svého přítele, měl by právo zabít tvého přítele. Byl k tomu oprávněn. Kdyby byl tedy v právu, to by činilo neplatným tvé právo, je to tak?“ 

„Všechny otázky nemají odpověď.“ 

„Možná že ne všechny otázky mají takové odpovědi, které by se ti líbily.“ 

„Možná.“ 

Podle tónu Richardova hlasu Kahlan věděla, že začíná být rozzlobený. Oči všech stařešinů, všech duchů, byly upřeny na něj.

„Dělalo ti to potěšení zabíjet toho muže?“ 

„Kterého?“ 

„Toho prvního.“ 

„Ne.“ 

„Toho druhého?“ 

Svaly na Richardově čelisti ztvrdly. „Jaký je smysl těchto otázek?“

„Každá otázka má jiný důvod pro to, aby byla položena.“ 

„A nemají někdy důvody nic společného s otázkou?“ 

„Odpověz na otázku.“ 

„Jedině tehdy, když mi předtím řeknete důvod, proč se ptáte.“  

„Ty jsi přišel k nám, aby ses nás na něco zeptal. Máme se ptát na tvé důvody?“ 

„Zdá se mi, že se ptáte.“ 

„Zodpověz naši otázku, nebo my nezodpovíme tvé otázky.“ 

„A pokud ji zodpovím, slíbíte mi, že zodpovíte ty mé?“ 

„Nejsme tady, abychom se handrkovali. Jsme tady proto, že nás někdo svolal. Odpověz na naši otázku, nebo shromáždění skončí.“ 

Richard se zhluboka nadechl, pak pomalu vydechoval, jak se díval do prázdna. „Ano, dělalo mi to potěšení, protože tam byla magie Meče pravdy. Tak to totiž pracuje. Kdybych ho zabil jiným způsobem, bez meče, nedělalo by mi to potěšení.“

„To je nepodstatné.“ 

„Co?“ 

„Nepodstatné je 'kdybych'. Podstatné je 'nedělalo'. Takže teď jsi nám dal dva důvody pro zabití druhého muže: protože jsi bránil přítele a protože ti to dělalo potěšení. Který z nich je ten pravý?“ 

„Oba. Zabil jsem ho, abych zachránil život přítele, a následkem toho, že jsem měl meč, mi to dělalo potěšení.“ 

„Co by se stalo, kdybys nepotřeboval zabíjet, abys bránil přítele? Co kdybys zle odhadl situaci? Co by se stalo, kdyby ve skutečnosti život tvého přítele nebyl v nebezpečí?“ 

Kahlan při této otázce znervózněla. Na chvíli zaváhala, než ji přeložila.

„V mé mysli není skutek tak důležitý jako úmysl. Opravdu jsem věřil, že život mé přítelkyně je v nebezpečí, proto jsem se cítil oprávněn při její obraně zabíjet. Měl jsem pouze zlomek vteřiny. V mysli mi bylo jasné, že nerozhodnost by mohla mít za následek její smrt. 

Pokud si duchové myslí, že jsem konal špatně, když jsem zabil, nebo že ten, koho jsem zabil, měl oprávněný důvod k zabití a tím se můj důvod stal neplatným, tak jsou tady rozdílné názory. Některé problémy nemají jednoznačná řešení. Některé problémy neposkytují dostatek času na jejich analýzu. Musel jsem konat podle srdce. Jak mi jednou řekl jeden moudrý muž, každý vrah si myslí, že je oprávněn zabíjet. Budu zabíjet, abych nebyl zabit já nebo můj přítel nebo někdo nevinný. Pokud máte pocit, že to je špatné, tak mi to řekněte teď, abychom mohli skončit toto úmorné vyptávání a já můžu pokračovat v hledání odpovědí, které potřebuji.“

„Jak jsme již řekli, nejsme tady, abychom se handrkovali. Řekl jsi, že podle tvého názoru není skutek tak důležitý jako úmysl. Existuje ještě někdo jiný, koho jsi zamýšlel zabít, ale neučinil jsi to?“ 

Zvuk jejich hlasů byl nepříjemný; Kahlan cítila, jak jí hoří kůže.

„Vy jste si nesprávně vysvětlili souvislosti toho, co jsem řekl. Řekl jsem, že jsem zabíjel proto, že jsem si myslel, že to musím udělat, že jsem si myslel, že jeho úmyslem bylo ji zabít. Z toho důvodu jsem si myslel, že musím konat, jinak že zemře. Není tomu tak, že můj úmysl se rovná skutku. Pravděpodobně existuje dlouhý seznam lidí, které jsem si z času na čas přál zabít.“ 

„Když jsi chtěl, tak proč jsi to neudělal?“ 

„Z mnoha důvodů. Pro některé jsem neměl žádné ospravedlnění, byla to prostě představa, fantazie, která měla otupit osten nespravedlnosti. I když jsem se u některých cítil oprávněn, podařilo se mi vyhnout se zabíjení. U některých to dopadlo tak, že jsem je prostě nezabil a to je všechno.“ 

„Pět  stařešinů?“ 

Richard si povzdechl. „Ano.“

„Ty jsi je však zamýšlel zabít.“ 

Richard neodpověděl.

„Je toto případ, kde se úmysl rovná skutku?“ 

Richard těžce polknul. „V mém srdci ano. To, že jsem měl tento úmysl, mě bolí téměř stejně, jako kdybych jej uskutečnil.“

„Takže se zdá, že jsme si až tak nesprávně, jak říkáš, ty souvislosti nevysvětlovali.“ 

Kahlan uviděla slzy v Richardových očích. „Proč mi dáváte tyto otázky?“

„K čemu chceš ten kouzelný předmět?“ 

„Abych zastavil Darkena Rahla.“ 

„A jak ho zastaví to, že ho budeš mít?“ 

Richard se trochu zaklonil. Vytřeštil oči, protože to pochopil. Po tváři mu tekla slza. „Protože když tento předmět dostanu a uchráním ho před ním,“ zašeptal, „pak zemře. Tím ho zabiji.“

„Ty nás ve skutečnosti žádáš, abychom ti pomohli zabít někoho jiného.“ Temnotou kolem ní zněly jejich hlasy. 

Richard jenom přikývl.

„Proto jsme ti kladli ty otázky. Ty žádáš o naši pomoc při zabíjení. Nemyslíš si, že by bylo správné, abychom věděli, co to je za člověka, u kterého bychom ti pomáhali při pokusu o jeho zabití?“ 

Z Richardova obličeje se lil pot. „Asi ano.“ Zavřel oči.

„Proč chceš zabít toho člověka?“ 

„Mám mnoho důvodů.“ 

„Proč chceš zabít toho člověka?“ 

„Protože mučil a zabil mého otce. Protože mučil a zabil mnoho jiných. Protože mě zabije, pokud ho nezabiji já. Protože bude mučit a zabije ještě mnoho dalších lidí, pokud ho nezabiji. Je to jediný způsob, jak ho zastavit. Jeho nelze přemluvit. Nemám žádnou jinou možnost než ho zabít.“ 

„Pečlivě se zamysli nad příští otázkou. Odpověz na ni pravdivě, nebo toto shromáždění skončí.“ 

Richard přikývl.

„Který z důvodů, kvůli kterému chceš zabít tohoto člověka, je ze všech ten nejdůležitější?“  

Richard se podíval do země a opět zavřel oči. „Protože,“ zašeptal po chvíli a slzy mu stékaly po obličeji, „když ho nezabiji, tak zabije Kahlan.“

Kahlan měla pocit, že ji někdo udeřil do břicha. Sotva se dokázala přimět k tomu, aby přeložila tato slova. Nastalo dlouhé ticho. Richard byl nahý v mnohem více ohledech, než že byl bez šatů. Zlobila sa na duchy za to, co mu dělali. Byla taky hluboce rozrušená tím, co mu udělala ona. Šar měla pravdu.

„Kdyby Kahlan nebyla rozhodujícím faktorem, stejně bys zkoušel zabít toho člověka?“ 

„Rozhodně. Ptali jste se na ten důvod, který je ze všech nejdůležitější. Řekl jsem vám jej.“ 

„Co je to za kouzelný předmět, který hledáš?“ zeptali se náhle. 

„Znamená to, že souhlasíte s mými důvody pro zabíjení?“ 

„Ne. Znamená to, že z důvodů vlastních pouze nám jsme se rozhodli, že odpovíme na tvou otázku. Pokud toho budeme schopni. Co je to za kouzelný předmět, který hledáš?“ 

„Jedna ze tří schránek Ordenu.“ 

Když to Kahlan přetlumočila, tak duchové ihned zakvíleli, jako kdyby je to zabolelo. „Není nám dovoleno odpovědět na tuto otázku. Schránky Ordenu jsou již ve hře. Toto shromáždění je ukončeno.“

Oči stařešinů se začaly zavírat. Richard vyskočil na nohy. „Vy byste nechali Darkena Rahla zabít všechny lidi, i když jste s to pomoci?“

„Ano.“ 

„Vy byste ho nechali, aby pozabíjel vaše potomky? Vaše živoucí maso a krev? Vy nejste duchovní předkové těchto lidí, vy jste duchovní zrádci!“ 

„To není pravda!“ 

„Pak mi to řekněte!“ 

„Není, nám to dovoleno.“ 

„Prosím! Nenechávejte nás bez své pomoci. Dovolíte mi další otázku?“ 

„Není nám dovoleno vyjevit, kde se nacházejí schránky Ordenu. To je zakázáno. Zamysli se a dej nám další otázku.“ 

Richard se posadil a přitáhl si kolena k tělu. Protřel si oči konečky prstů. Symboly, kterými byl celý pomalovaný, mu dodávaly vzezření nějakého divokého tvora. Vložil si obličej do dlaní a zamyslel se. Náhle prudce zvedl hlavu.

„Vy mi nemůžete říci, kde schránky jsou. Jsou ještě nějaká další omezení?“ 

„Ano.“ 

„Kolik schránek už Rahl má?“ 

„Dvě.“ 

Vyrovnaně se podíval na stařešiny. „Právě jste mi vyjevili, kde jsou dvě ze schránek. To je zakázáno,“ připomněl jim. „Nebo je to prostě pouze šedivý odraz úmyslu?“

Ticho.

„Tato informace není nepřístupná. Tvá otázka?“ 

Richard se naklonil dopředu, vypadal jako pes na stopě. „Můžete mi říci, kdo ví, kde je poslední schránka?“

Podezírala Richarda, že znal předem odpověď na tuto otázku. Poznala jeho způsob, jakým se k věcem dostával oklikou.

„Známe jméno osoby, která má schránku, a jména několika dalších lidí nedaleko od ní, nemůžeme ti však říci jejich jména, protože by to bylo to stejné, jako kdybychom ti řekli, kde se nachází. „To je zakázáno.“ 

„Pak mi tedy můžete říci jméno nějaké jiné osoby, než je Rahl, kdo nemá u sebe poslední schránku, kdo není nedaleko od ní, kdo však ví, kde je?“ 

„Je jedna taková osoba, kterou bychom mohli nazvat jménem. Ví, kde schránka je. Když ti řekneme její jméno, nepřivede tě to ke schránce, ale k ní. To je dovoleno. Bude záležet na tobě, a ne na nás, abys získal informaci, kterou potřebuješ.“ 

„To je tedy má otázka: Kdo je to? Jak se jmenuje?“ 

Když vyslovili její jméno, Kahlan ztuhla šokem a přestala překládat. Stařešinové se zatřásli při pouhém hlasitém vyslovení jejího jména.

„Kdo to je? Jak se jmenuje?“ dotazoval se Richard. 

Kahlan se na něj podívala.

„Už jako kdybychom byli mrtví,“ zašeptala. 

„Proč? Kdo to je?“ 

Kahlan se schoulila do sebe. „Je to čarodějnice Šota.“

„A ty víš, kde se nachází?“ 

Kahlan přikývla, čelo se jí pomačkalo hrůzou. „V Agadenské pustině.“ Šeptala tato slova tak, že i slova měla příchuť jedu. „Ani čaroděj by se neodvážil vstoupit do tohoto kraje.“

Richard si prohlédl výraz strachu na jejím obličeji, pak se zadíval na stařešiny, kteří se třásli.

„Tak se vydáme do Agadenské pustiny za čarodějnicí Šotou,“ řekl klidným hlasem, „a zjistíme, kde je schránka.“ 

„Kéž by byl k tobě osud laskavý,“ řekli duchové prostřednictvím Ptačího muže. „Na tobě závisí životy našich potomků.“ 

„Děkuji vám za vaši pomoc, ctění předkové,“ řekl Richard. „Udělám všechno, co bude v mých silách, abych zastavil Rahla a pomohl vašim lidem.“  

„Musíš používat hlavu. Tak to dělá Darken Rahl. Setkej se s ním za jeho podmínek a prohraješ. Nebude to lehké. Budeš muset trpět stejně jako naši lidé, jako budou trpět ostatní lidé, a to ještě předtím, než se ti naskytne alespoň šance k úspěchu. A stejně nebudeš mít s největší pravděpodobností úspěch. Dbej na naše varování, Richarde plný zlosti.“  

„Budu si pamatovat, co mi říkáte. Slibuji, že udělám, co budu moci.“ 

„Pak vyzkoušíme pravdivost tvého slibu. Je tady ještě něco, co bychom ti chtěli povědět.“ Na chvíli se odmlčeli. „Darken Rahl je tady. Hledá tě.“ 

„Co! On je teď tady? Kde je a co dělá?“ 

„Je ve středu vesnice a zabíjí lidi.“ 

Kahlan zachvátil strach. Richard udělal krok kupředu. „Musím odsud vyjít. Musím se dostat k mému meči. Musím se ho pokusit zastavit!“

„Když si to přeješ. Předtím nás však vyslechni. Sedni si,“ přikázali mu. 

Richard a Kahlan si sedli, dívali se vytřeštěnýma očima jeden na druhého a křečovitě se drželi za ruce. Z očí jí vytryskly slzy. „Tak si pospěšte,“ řekl Richard.

„Darken Rahl chce tebe. Tvůj meč ho nemůže zabít. Dnes večer je rovnováha sil nakloněna na jeho stranu. Když tam půjdeš, tak tě zabije. Nebudeš mít šanci, žádnou šanci. Abys vyhrál, musíš změnit rovnováhu sil ve svůj prospěch, a to nemůžeš udělat dnešní noc. Lidé, které dnes večer zabíjí, zemřou bez ohledu na to, zda vyjdeš ven a budeš proti němu bojovat. Když vyjdeš ven, tak jich nakonec zemře více. Mnohem více. Abys zvítězil, musíš mít odvahu nechat dnes tyto lidi zemřít. Musíš zachránit sebe, abys bojoval v jinou dobu. Musíš přetrpět tuto bolest. Musíš mít na zřeteli svou hlavu a ne svůj meč, pokud chceš mít šanci zvítězit.“ 

„Dříve nebo později však budu muset ven.“ 

„Darken Rahl rozpoutal mnoho zlověstných hrůz. Musí udržovat v rovnováze mnoho věcí, včetně využívání svého času. Nemá čas, aby tady čekal celou noc. Je přesvědčen, a má k tomu dobré důvody, že tě může porazit, kdykoliv si to zamane. Nemá žádný důvod čekat. Za chvíli bude pryč, aby se věnoval dalším zlým záležitostem, a tebe bude hledat někdy jindy. 

Symboly, kterými jsi pomalován, otvírají naše oči ve vztahu k tobě, takže tě můžeme vidět. Zavírají jeho oči ve vztahu k tobě, on tě tedy vidět nemůže. Je to však, jenom dokud netasíš svůj meč. Pak tě bude moci vidět a pak tě dostane. Dokud máš na sobě tyto symboly a magie tvého meče zůstává v jeho pochvě, dokud jsi na území Bahenního lidu, tak tě nemůže najít.“

„Nemohu tady ale zůstat navždy!“  

„To nemůžeš, pokud ho chceš zastavit. Když opustíš naše území, moc symbolů se ztratí a on tě bude opět vidět.“ 

Richard namáhavě dýchal a ruce se mu třásly. Podle výrazu na jeho obličeji Kahlan věděla, že nebyl daleko od toho, aby toto varování nerespektoval, nebyl dalek toho jít ven a bojovat.

„Máš na výběr,“ řekli mu duchové. „Počkej tady, dokud nezabije několik z našich lidí, a když pak odejde, vydej se za schránkou a zabij ho. Nebo vyjdi ven teď a nedokážeš nic.“  

Richard pevně zavřel oči a namáhavě polknul. Hruď se mu zvedala a klesala přerývaným dechem.

„Počkám,“ řekl hlasem, který sotva uslyšela. Kahlan ho objala kolem krku, přiložila svou hlavu k jeho a oba se rozplakali. Kruh stařešinů se začal opět otáčet. 

To byla poslední věc, kterou si pamatovala, až do chvíle, když ji a Richarda zatřesením probudil Ptačí muž. Cítila se, jako kdyby se probouzela ze zlého snu, když si připomínala, co duchové říkali o zabíjení Bahenního lidu, a že k tomu, aby našli schránku, musejí se dostat do Agadenské pustiny za Šotou. Trhla sebou při pomyšlení na čarodějnici. Ostatní stařešinové stáli nad nimi a pomáhali oběma vstát. Všichni měli zachmuřené obličeje. Znovu se o ni pokoušely slzy. Přinutila se však neplakat.

Ptačí muž zatlačil na dveře, aby se otevřely chladnému nočnímu vzduchu a jasnému nebi posetému hvězdami.

Oblaky zmizely, dokonce se ztratil i oblak v podobě hada.

Do úsvitu nechyběla více než hodina, nebe na východě se už začínalo zbarvovat. Vážně se tvářící lovec jim podal jejich oblečení a Richardovi jeho meč. Beze slova se oblékli a vyšli.

Sevřený šik lovců a lučištníků ochraňoval dům duchů. Mnozí z nich byli zakrváceni. Richard se protlačil před Ptačího muže.

„Řekněte mi, co se stalo,“ nařídil tichým hlasem. 

Předstoupil muž s oštěpem. Kahlan čekala vedle Richarda, aby tlumočila. V mužových očích plála zuřivost.

„Rudý démon sestoupil z nebe a na sobě nesl muže, který chtěl tebe.“ S ohněm v očích přitlačil hrot oštěpu Richardovi na hruď. Ptačí muž položil s kamenným obličejem ruku na oštěp a odchýlil špičku od Richarda. „Když se mu podařilo najít pouze tvé šaty, začal zabíjet lidi. Začal zabíjet  děti!“ Jeho prsa se dmula zlostí. „Naše šípy se ho nemohly dotknout. Naše oštěpy se ho nemohly dotknout. Naše ruce se ho nemohly dotknout. Pak se rozzlobil ještě více, když uviděl, že používáme oheň. Nařídil uhasit všechny ohně. Pak se opět vyšplhal na rudého démona a řekl nám, že když ještě někdy použijeme oheň, tak se vrátí a zabije každé dítě ve vesnici. Kouzlem nechal k sobě vzduchem připlout Siddina a vzal si ho pod paži. Řekl, že to je dárek pro jeho přítele. Pak odletěl. Kde jsi byl ty a tvůj meč?“  

Oči Savidlina se naplnily slzami. Kahlan si přiložila ruku na srdce, které jí pukalo bolestí. Věděla, pro koho byl určen ten dárek.

Muž na Richarda plivl. Savidlin se na něj vrhl, Richard však natáhl paži a Savidlina zadržel.

„Slyšel jsem hlasy ducha našich předků,“ řekl Savidlin. „Vím, že to není jeho chyba!“ 

Kahlan objala Savidlina a utěšovala ho. „Buď silný.  Zachránili, jsme ho už jednou, když se zdálo, že je ztracen. Opět ho zachráníme.“

Statečně přikývl a ona se odtáhla. Richard se tiše zeptal, co řekla Savidlinovi.

„Lež,“ odpověděla, „abych ulehčila jeho bolesti.“ 

Richard přikývl, že chápe, a otočil se k muži s oštěpem.

„Ukaž mi ty, které zabil,“ řekl vyrovnaným hlasem. 

„Proč?“ chtěl vědět muž. 

„Abych nikdy nezapomněl, proč chci zabít toho, kdo to udělal.“ 

Muž se zlostně podíval na stařešiny a pak je odvedl do středu vesnice. Kahlan nasadila svůj bezvýrazný obličej, aby se ochránila před tím, co věděla, že uvidí. Viděla to předtím už tolikrát v jiných vesnicích, na jiných místech. A jak očekávala, bylo to stejné jako to, co viděla předtím. V řadě u zdi tam vedle sebe ležela roztrhaná a rozervaná těla dětí, spálená těla mužů a mrtvé ženy, některé bez paží nebo bez čelistí. Byla mezi nimi i neteř Ptačího muže. Richard nedával na sobě nic znát, když kráčel uprostřed chaosu křičících a kvílících lidí, kolem mrtvých, a díval se na ně. Byl to klid v oku uragánu. Nebo možná, napadlo ji, klid blesku připravujícího se udeřit.

„Toto jsi nám přinesl,“  zasyčel muž. „Je to tvoje vina!“ 

Richard se díval, jak ostatní souhlasně přikyvovali, pak stočil svůj pohled na muže s oštěpem. Jeho hlas byl tichý. „Pokud to ulehčí vaší bolesti, když si to budete myslet, tak vinu dávejte mně. Já však vinu dávám tomu, kdo má na rukou jejich krev.“ Oslovil Ptačího muže a ostatní stařešiny. „Až do doby, než to skončí, raději nepoužívejte oheň. Vyvolalo by to jenom více zabíjení. Přísahám, že toho člověka zastavím, nebo zemřu, když se o to budu pokoušet. Děkuji vám, přátelé, že jste mi pomohli.“

Jeho oči se obrátily ke Kahlan. Intenzivně plály a odrážela se v nich zlost z toho, co právě uviděl. Zaskřípal zuby. „Pojďme najít tu čarodějnici.“

Přirozeně že neměli na výběr. Ona však Šotu znala.

Zemřou.

Stejně dobře mohli požádat Darkena Rahla, aby jim řekl, kde by mohli najít tu schránku.

Kahlan přistoupila k Ptačímu muži a impulzivně jej objala.

„Vzpomínej na mne,“ zašeptala. 

Když se od sebe odtáhli, Ptačí muž se podíval na lidí kolem, jeho obličej byl stažený bolestí. „Tito dva potřebují několik mužů, aby je doprovodili k hranicím naší země.“

Savidlin předstoupil okamžitě. Bez zaváhání se k němu postavila skupina deseti jeho nejlepších lovců.