wizard's first rule

Copyright © 1994 by Terry Goodkind

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

CLASSIC,  1997

Translation © Vincent Šinský, 1997

ISBN: 80-86139-04-2

Distribuce - LA, spol. s.r.o.

Čestmírova 27, Praha 4  140 00

 tel: (02) 691 33 57

Vytiskla Akcent Tiskárna Vimperk s. r. o.

terry goodkind

První Čarodějovo

 pravidlo

TŘI SCHRÁNKY

ORDENU

MEČ PRAVDY

Kapitola první

Princezna Violeta se náhle otočila a udeřila Ráchel do obličeje. Udeřila ji pořádně. Ráchel přirozeně neudělala nic špatného. Princezna ji jednoduše ráda fackovala, když to nejméně očekávala. Princezna si myslela, že to je legrace. Ráchel se nesnažila skrývat, jak moc ji to bolelo, protože kdyby to nebolelo dost, princezna by jí dala ještě jeden políček. Ráchel si přiložila ruku na místo, které ji pálilo, spodní ret se jí chvěl a slzy jí vyhrkly do očí, neřekla však nic.

Princezna Violeta se otočila nazpět k naleštěné stěně plné malých dřevěných zásuvek a strčila svůj krátký a tlustý prst do zlatého držadla, otevřela další zásuvku a vybrala z ní třpytící se stříbrný náhrdelník posázený velkými modrými kameny.

„Tento je hezký. Zvedni mi vlasy.“ 

Otočila se k vysokému, do dřeva zarámovanému zrcadlu a obdivovala se, když její prsty zapínaly sponku na zadní straně jejího kyprého krku, zatímco Ráchel držela její dlouhé, matné hnědé vlasy tak, aby jí nebyly v cestě. Ráchel se taky pozorovala v zrcadle a zkoumala rudý otisk na svém obličeji. Hrozně nerada se na sebe dívala do zrcadla, hrozné nerada viděla, jak vypadají její vlasy, když je princezna sestřihla nakrátko. Vlasy si přirozeně nesměla nechat narůst, vždyť nic neznamenala, ale strašně si přála, aby byly alespoň sestřiženy rovně. Skoro každý měl vlasy ostříhané nakrátko, vlasy však měl zarovnané. Princezna jí ráda stříhala vlasy a ráda jí tam dělala zuby. Princezna Violeta měla ráda, když si ostatní lidé mysleli, že je Ráchel ošklivá.

Ráchel přestoupila z nohy na nohu a zavrtěla kotníkem, aby si ho uvolnila. V královnině komnatě se šperky byly celé odpoledne, princezna si zkoušela, jak jí sluší jeden šperk za druhým, pak se naparáděná vrtěla před vysokým zrcadlem. Zkoušet královniny šperky a pozorovat se přitom v zrcadle bylo její nejzamilovanější činností. Jelikož Ráchel byla její společnicí na hraní, vyžadovalo se od ní, aby byla s ní a starala se o to, aby se princezna bavila. Tucty malých zásuvek byly povytažené, některé jenom málo, některé značně. Z některých visely napůl vytažené náhrdelníky a náramky, které se podobaly třpytivým jazykům. Ještě více jich bylo rozházeno po podlaze spolu s brožemi, čelenkami a prsteny.

Princezna se podívala přes svůj nos a ukázala na prsten s modrým kamenem na podlaze. „Podej mi ho.“

Ráchel ho navlékla na prst, který trčel před jejím obličejem; pak se princezna pozorovala v zrcadle, jak kroutí rukou sem a tam. Procházela rukou po svých hezkých bleděmodrých saténových šatech a obdivovala prsten. Vydala ze sebe dlouhý znuděný povzdech a šla ke zdobenému mramorovému stojanu, který stál osamoceně v protějším rohu šperkovní komnaty. Podívala se na oblíbený předmět své matky, na předmět, nad kterým se rozplývala při každé příležitosti.

Buclaté prsty princezny Violety se natáhly a sundaly zlatou a drahokamy pokrytou schránku z jejího posvátného místa odpočinku.

„Princezno Violeto!“ vyhrkla Ráchel, dříve než měla šanci myslet. „Tvá matka říká, že se toho nesmíš dotknout.“ 

Princezna se s nevinným výrazem otočila a pak jí hodila schránku. Ráchel vyjekla a zachytila schránku. Byla plná hrůzy, že by mohla narazit na zeď. Vystrašená z toho, že ji má ve svých rukou, položila okamžitě schránku na podlahu, jako kdyby to byl řeřavý uhlík. Poodstoupila, protože se bála, že ji zbičují už jenom kvůli tomu, že byla přistižena blízko královniny drahocenné schránky.

„To je toho!“ utrhla se na ni princezna. „Magie zabraňuje tomu, aby ji někdo vynesl z této komnaty. Vždyť se ji nikdo nechystá ukrást nebo jí něco udělat.“ 

Ráchel nevěděla nic o magii, věděla však, že nechce, aby ji někdo přistihl, jak se dotýká královniny schránky.

„Jdu dolů do jídelny,“ řekla princezna a zvedla nos, „abych se podívala na příchod hostů a počkala na večeři. Pokliď tento strašlivý nepořádek a pak jdi do kuchyně a řekni kuchařům, že nechci mít pečeni jako kamaše, jak tomu bylo naposled, jinak řeknu matce, aby je nechala ztlouci.“ 

„Přirozeně, princezno Violeto.“ Ráchel udělala pukrle. 

Princezna zvedla svůj velký nos nahoru. „A?“

„A... děkuji ti, princezno Violeto, že jsi mě sem přivedla a nechala mě dívat se, jak hezky s těmi šperky vypadáš.“ 

„To je tedy to nejmenší, co mohu udělat; musíš mít toho dost, dívat se každé ráno na svůj ošklivý obličej. Má matka říká, že musíme dělat laskavosti těm méně šťastlivým.“ Sáhla do kapsy a něco vytáhla. „Tady si vezmi klíč a zamkni dveře, když dáš všechno tam, kam patří.“  

Ráchel se opět uklonila. „Ano, princezno Violeto.“

Když klíč padal do Rácheliny nastavené dlaně, princeznina druhá ruka se vynořila odnikud a nečekaně plácla nečekanou silou Ráchel do obličeje. Zůstala tam stát ochromená, zatímco princezna Violeta odcházela z komnaty a smála se vysokým, pištivým a pohrdavým smíchem. Smích princezny Violety bolel téměř stejně jako její políček.

Slzy jí padaly z očí, když lezla po kolenou po podlaze a sbírala z koberců prsteny, které jí zaplnily všechny prsty. Na chvíli se zastavila a sedla si na bobek. Sáhla si na místo, kam dostala políček. Ohromně ji bolelo.

Ráchel úmyslně obcházela královninu schránku a úkosem na ni házela pohledy. Bála se jí dotknout, ale věděla, že to bude muset udělat, protože ji musí dát na místo. Pracovala pomalu, přepečlivě ukládala šperky tam, kam patří, opatrně zavírala zásuvky. Doufala, že nikdy nebude muset skončit a že nebude muset vzít do ruky schránku, nejoblíbenější věc královny na celém světě.

Královna by nebyla vůbec spokojená, kdyby se dozvěděla, že se jí někdo dotknul. Ráchel věděla, že královna vědy někomu nechává useknout hlavu. Někdy princezna donutila Ráchel, aby šla s ní a dívala se na to, Ráchel vsak vždy zavírala oči. Princezna je nezavírala.

Když byly všechny šperky poklizené a poslední zásuvka zavřená, tak se koutkem oka podívala na schránku, jak si tam leží na podlaze. Měla pocit, že schránka její pohled opětovala, že by to nějakým způsobem mohla královně říci. Nakonec si podřepla a s vytřeštěnýma očima ji vzala do rukou. Držela ji před sebou v natažených pažích a opatrně šoupala nohama po okrajích koberců, měla totiž strach, že by ji mohla upustit. Pokládala schránku na její místo tak pomalu, jak to jen šlo, pečlivě a bázlivě, bála se, že by mohl vypadnout nějaký drahokam nebo že by se stalo něco jiného. Rychle a s velkým ulehčením odtáhla prsty.

Otočila se zpátky a její pohled padl na lemování stříbrné řízy, která se dotýkala podlahy. Zatajil se v ní dech. Neslyšela zvuky kroků. Její hlava se pomalu a neochotně zvedala po obrysu řízy k rukám zastrčeným do opačných rukávů, k dlouhému a špičatému vousu, ke kostnatému obličeji, ohnutému nosu, plešaté hlavě a tmavým očím, které se dívaly dolů na její vyplašený obličejík.

Čaroděj.

„Čaroději Gillere,“ prohlašovala s pláčem, docela očekávala, že bude každou vteřinu na místě zabita. „Já jsem ji pouze dávala zpět, přísahám. Prosím, prosím, nezabíjejte mě.“ Její obličej se celý svraštil, jak se snažila odejít, nohy se jí však nehýbaly. „Prosím.“ Strčila si lem šatů do úst a kousala jej, když kňourala.  

Ráchel pevně zavřela oči a třásla se, když se čaroděj začal shýbat a posadil se na podlahu.

„Dítě,“ řekl tichým hlasem. Ráchel opatrně otevřela jedno oko a byla překvapená, když zjistila, že sedí na podlaze a obličej má stejně vysoko jako ona. „Já ti neublížím.“  

Stejně opatrné otevřela druhé oko. „Opravdu?“ Nevěřila mu. Trhlo s ní, když uviděla, že velké těžké dveře byly zavřeny, její jediná úniková cesta byla zablokovaná.

„Ne,“ usmál se a zavrtěl svou plešatou hlavou. „Kdo sundal schránku?“  

„Hrály jsme si. To je všechno, jenom jsme si hrály. Dávala jsem ji zpátky namísto princezny. Je na mě velmi hodná, tak moc hodná. Chtěla jsem jí pomoci. Mám ji ráda, je ke mně tak laskavá...“ 

Položil jí svůj dlouhý prst na rty, aby ji jemně umlčel. „Chápu to, maličká. Takže ty jsi princeznina společnice na hraní.“

Vážně přikývla. „Ráchel.“

Jeho úsměv se zvětšil. „To je hezké jméno. Těší mě, že tě poznávám, Ráchel. Je mi to velmi líto, že jsem tě vystrašil. Chtěl jsem jenom zajít zkontrolovat královninu schránku.“

Nikdo jí ještě neřekl, že její jméno je hezké. On však zavřel velké dveře. „Ty mě nezabiješ? Nebo mě neproměníš na něco ošklivého?“

„Ach, bože, to ne,“ zasmál se. Otočil hlavu a díval se na ni jedním okem. „Proč máš na tvářích rudé otisky?“ 

Neodpověděla, měla příliš velký strach na to, aby to řekla. Pomalu a opatrně natáhl ruku, jeho prsty se dotkly jedné tváře, pak druhé. Oči se jí doširoka otevřely. Štípání zmizelo.

„Je to lepší?“ 

Přikývla. Jeho oči se zdály být tak velké, když se na ni dívaly takto zblízka. Vyzývaly ji k tomu, aby to řekla, tak to udělala. „Princezna mě bije,“ přiznala se zahanbeně.

„Tak? Takže není k tobě laskavá?“ 

Zavrtěla hlavou a podívala se do země. Pak čaroděj udělal něco, co ji naprosto ohromilo. Natáhl se a objal ji. V první chvíli strnule stála, pak mu dala paže kolem krku a objala ho taky. Jeho dlouhé bílé licousy ji lechtaly po tvářích a na krku, ale přesto se jí to líbilo.

Podíval se na ni smutnýma očima. „Mé drahé dítě, je mi to líto. Princezna a královna dokáží být docela kruté.“

Jeho hlas zní tak příjemně, pomyslela si, jako hlas Brophyho. Pod jeho zahnutým nosem se rozlil široký úsměv.

„Tak ti řeknu, že tady něco mám, a to by ti mohlo pomoci.“ Hubená ruka se vnořila do řízy. Díval se do vzduchu, zatímco tam ruka něco hledala. Pak našla, co hledala. Vytřeštila oči, když vytáhl panenku s krátkými žlutými vlasy stejné barvy, jako měla ona. Pohladil panenku po bříšku. „Toto je panenka do nesnází.“ 

„Panenka do nesnází?“ zašeptala. 

 „Ano.“ Přikývl a kolem usmívajících se úst měl hluboké vrásky. „Když budeš v nesnázích, řekneš je panence a ona si je od tebe vezme. Je kouzelná. Tu máš, vyzkoušej si ji.“  

Ráchel málem nedýchala, když se po ní natáhla oběma rukama a její prsty se kolem ní pozorně sevřely. Opatrně si ji přitiskla k hrudi a objala ji. Pak ji váhavě a pomalu natáhla před sebou a podívala se jí do obličeje. Oči se jí naplnily slzami.

„Princezna Violeta říká, že jsem ošklivá,“ svěřila se panence. 

Obličej panenky se usmál. Ráchel otevřela ústa dokořán.

„Mám tě ráda, Ráchel,“ řekla slabým tenounkým hláskem. 

Ráchel se překvapením zajikla, radostně se rozesmála a vší silou k sobě přitiskla panenku. Smála se a smála, kývala se sem a tam a držela panenku přitisknutou k hrudi.

Pak si na něco vzpomněla. Podala panenku zpět čaroději a odvrátila obličej.

„Nemohu mít panenku. Řekla mi to princezna. Řekla, že ji hodí do ohně. Kdybych měla panenku, tak by ji hodila do ohně.“ Měla tak stažené hrdlo, že sotva mohla mluvit. 

„Tak popřemýšlím,“ řekl čaroděj a zamnul si bradu. „Kde spáváš?“ 

„Většinou spím v princeznině ložnici. Zamyká mě v noci do bedny. Myslím si, že je to podlé. Někdy, když řekne, že jsem byla špatná, tak mě na noc vyžene z hradu a já musím spát venku. Myslí si, že to je pro mne ještě horší, mně se to však docela líbí. Mám skrýš pod borovicí poutníků, kde spávám. 

Jak víš, borovice poutníků nemají zámky a já mohu jít na nočník, kdykoliv to potřebuji. Někdy je tam docela zima, mám tam však hromadu slámy, pod kterou zalezu, aby mi bylo teplo. Musím se vrátit ráno, předtím než pošle stráže, aby mě hledaly, protože by mohly najít mou skrýš. Nechci, aby ji našly. Řekly by to princezně a ona by mě už nikdy více nevyhnala.“

Čaroděj něžně vzal její obličej do dlaní. Měla z toho obzvlášť dobrý pocit. „Milé dítě,“ zašeptal, „že jsem se mohl stát součástí něčeho takového.“ Oči měl mokré. Ráchel nevěděla, že čarodějové mohou taky ronit slzy. Pak se opět objevil jeho široký úsměv a on pozvedl prst. „Mám nápad. Znáš zahrady, ty se sadovou úpravou?“

Ráchel přikývla. „Procházím jimi, když jdu ke své skrýší, když mě z hradu na noc vyžene. Princezna si zajistila, abych chodila vnějšími hradbami přes zahradní bránu. Nechce, abych šla hlavní bránou kolem obchodů a lidí. Obává se, že by mě někdo vzal k sobě na noc. Řekla mi, že nesmím jít do města nebo mezi farmáře. Za trest musím chodit do lesa.“

„Takže když půjdeš dolů po hlavní stezce zahrady, po obou stranách jsou nízké vázy na nožkách, jsou v nich žluté květiny.“ Ráchel přikývla na souhlas. Věděla, kde se nacházejí. „Ukryji tvou panenku ve třetí váze napravo. Položím na ni čarodějnické předivo - to je kouzlo - takže jí kromě tebe nebude moci nikdo najít.“ Vzal panenku a pečlivě ji schoval ve své říze, její oči ji sledovaly. „Když tě příště na noc vyženou ze zámku, tak tam zajdi a nalezneš tam svou panenku. Pak ji můžeš mít ve své skrýši v borovici poutníků, kde ji nikdo nenajde a nevezme ti ji.  

A nechám ti taky kouzelnou ohnivou hůlku. Naskládej hromádku větviček, ne příliš vysokou, a oblož ji dokola kameny. Pak k ní přilož kouzelnou ohnivou hůlku a řekni 'Zapal mi to', a ona to zapálí, takže ti bude teplo.“

Ráchel se ho chytla kolem krku a objala ho. On jí poplácal po zádech. „Děkuji ti, čaroději Gillere.“

„Když budeme sami, můžeš mi říkat Gillere, dítě, to stačí. Tak mi říkají mí dobří přátelé.“  

„Moc ti děkuji za mou panenku, Gillere. Nikdo mi ještě nikdy nedal něco tak hezkého. Budu o ni pečovat tím nejlepčejším způsobem. Ale teď musím jít, musím vyhubovat kuchařům místo princezny. Pak budu muset sedět a dívat se na ni, jak jí.“ Zašklebila se. „Pak si budu muset vymyslet něco špatného, aby mě dnes večer princezna vyhnala ven.“  

Čaroděj se zasmál hlubokým smíchem a v jeho očích se zajiskřilo. Rozcuchal jí vlasy svou velkou rukou. Giller jí pomohl s těžkými dveřmi a zamkl je místo ní, pak jí vrátil klíč.

„Doufám, že si ještě někdy pohovoříme,“ řekla a podívala se na něj. 

On se na ni usmál. „Pohovoříme si, Ráchel. Jsem si tím jist.“

Zamávala mu a rozběhla se dlouhou prázdnou síní. Od doby, co přišla žít na hrad, ještě nebyla tak šťastná, Byla to dlouhá cesta přes celý hrad dolů do kuchyně. Dolů po kamenných schodištích a po chodbách s koberci na podlahách a obrazy na zdech, velkými   pokoji s vysokými okny, na kterých visely zlaté a rudé záclony, s křesly z rudého sametu a zlatými nohami,  s dlouhými koberci, na kterých byly výjevy mužů bojujících na koních. Kolem stráží, které stály jako z kamene u některých velkých   zdobených   dveří   nebo   pochodovaly   ve dvojicích, a kolem sluhů, kteří všude pobíhali a nosili ubrusy a podnosy nebo smetáky, hadry na podlahu a kbelíky mýdlové vody.

Žádný ze strážců ani sluhů jí nevěnoval pozornost, ani když běžela. Věděli, že je společnicí na hraní princezny Violety, viděli ji taky mnohokrát běžet hradem na pochůzkách pro princeznu.

Byla zadýchaná, když se konečně dostala do kuchyně, která byla plná páry a dýmu a taky plná hluku. Pomocný personál pobíhal kolem a nosil těžké pytle, velké hrnce nebo horké podnosy, lidé se snažili nenarážet při tom jeden do druhého. Druzí lidé něco sekali, ale ona na vysokých stolech a na obrovských špalcích nemohla vidět, co to je. Pekáče zvonily, kuchaři vykřikovali rozkazy, pomocníci sundávali pekáče a kovové mísy z háků visících ze stropu a věšeli tam jiné. Bylo slyšet neustálé klepání lžic, které míchaly a šlehaly jídlo, ostré syčení oleje, česneku, másla a cibule na rozpálených pánvích, zdálo se, že každý na každého ve stejné chvíli křičí. V tomto místě plném zmatku to vonělo tak dobře, že se jí z toho zatočila hlava.

Zatahala jednoho ze dvou hlavních kuchařů za rukáv a snažila se mu říci vzkaz od princezny, on se však dohadoval s druhým kuchařem a řekl jí, ať se jde někam posadit a ať počká, dokud neskončí. Sedla si nedaleko od nich na malou stoličku u pece a záda si opřela o teplé cihly. V kuchyni to tak dobře vonělo a ona měla hlad. Věděla však, že by se dostala do potíží, kdyby o nějaké jídlo požádala.

Hlavní kuchaři stáli nad velkým hliněným hrncem, mávali pažemi a ječeli jeden na druhého. Znenadání hrnec s velkým třeskem spadl na podlahu, rozlomil se vejpůl a zaplavil všechno kolem světlehnědou tekutinou. Ráchel vyskočila na stoličku, aby si nenamočila své bosé nohy. Kuchaři znehybněli, jejich obličeje byly náhle stejně bílé jako jejich pláště.

„Co teď uděláme?“ zeptal se ten nižší z nich. „Už nemáme nic z těch ingrediencí, které poslal Otec Rahl.“  

„Počkej chvíli,“ řekl ten vysoký a držel si ruku na čele. „Nech mě přemýšlet.“  

Přiložil si k obličeji obě ruce a zmáčkl si ho. Pak zvedl obě paže do vzduchu.

„V pořádku, v pořádku. Něco mě napadlo. Sežeň druhý hliněný hrnec a drž ústa zavřená. Možná se nám povede zachovat si hlavy. Přines nějaké jiné přísady.“  

„Jaké přísady!“ zaječel nízký kuchař se zrudlým obličejem. 

Vysoký kuchař se nad něj naklonil. „Hnědé přísady!“

Ráchel se dívala, jak pobíhají kolem, popadají věci a nalévají dovnitř tekutiny z láhví, přidávají přísady, míchají a ochutnávají. Nakonec se oba usmáli.

„V pořádku, v pořádku. Myslím, že to bude dobré. Nech jenom mluvit mě,“ řekl ten vysoký kuchař.  

Ráchel přicupitala k němu mokrou podlahou po špičkách a zatahala ho opět za rukáv.

„Ty! Jsi ještě stále tady? Co chceš?“ vyštěkl na ni. 

„Princezna Violeta vzkazuje, že nemáte její pečeni opět vysušit, nebo řekne královně, aby vás ti lidi zbili.“ Podívala se na podlahu. „Přikázala mi, abych to takto řekla.“  

Chvíli se na ni díval, pak se otočil k nižšímu kuchaři a zahrozil prstem. „Říkal jsem ti to! Já jsem ti to říkal! Tentokrát to pro ni uřízni ze středu a nespleť si talíře, nebo oba skončíme tak, že budeme bez hlav!“ Opět se na ni podíval. „A ty jsi nic z tohoto neviděla,“ řekl a zakroužil prstem ve vzduchu nad hliněným hrncem.

„Z vaření? Vy nechcete, abych někomu řekla, že jsem vás viděla vařit? Dobře,“ řekla trochu zmateně a vydala se opět po špičkách mokrou podlahou. „Neřeknu to nikomu, slibuji vám. Nemám ráda, když ti muži s biči ubližují lidem. Nic neřeknu.“  

„Počkej chvíli,“ zavolal za ní. „Ráchel, tak se jmenuješ?“ 

Otočila se a přikývla.

„Pojď sem.“ 

Nechtělo se jí, ale přicupitala zpátky. Vzal velký nůž, což ji zpočátku vystrašilo, pak se ale otočil k velké míse, která byla na stole za jeho zády, a uřízl velký, šťavnatý kus masa, Ještě takový kus masa neviděla, nebyl pokrytý tukem a chrupavkou, tedy ne po celém povrchu. Byl to takový kus masa, jaký mívá královna a princezna. Podal jí ho, položil jí ho rovnou do ruky.

„Je mi to líto, že jsem na tebe řval, Ráchel. Posaď se tam na tu stoličku a sněz to. Pak se přesvědčíme, že na tobě nezůstalo nic, co by někdo mohl zpozorovat. V pořádku?“ 

Přikývla a odběhla ke stoličce se svou kořistí. Zapomněla jít po špičkách. Byla to nejlepší, nejchutnější věc, kterou v živote jedla. Pokoušela se jíst pomalu, pozorovala přitom lidi, jak pobíhají, jak zvoní pánvemi a nosí různé věci, nešlo jí to však. Šťáva z masa jí stékala po pažích a odkapávala z loktů.

Když skončila, nižší kuchař přišel a otřel jí ruce a paže ručníkem, pak jí dal ještě kus koláče s citrónovou polevou. Dal jí ho přímo do ruky, stejně jako to ten vysoký kuchař udělal s masem. Řekl, že jej pekl sám, že by chtěl vědět, zda je dobrý. Řekla mu docela pravdivě, že to skutečně byla ta nejlepčejší věc, kterou v životě měla. Usmál se.

Toto byl opravdu ten nejlepší den, na který si mohla vzpomenout. Dvě dobré věci v jednom dni: panenka do nesnází a teď jídlo. Cítila se jako sama královna.

Později seděla ve velké jídelně na své malé židli za princeznou a bylo to poprvé, co neměla takový hlad, že jí žaludek kručel, když významní lidé jedli. Hlavní stůl, u kterého seděli, byl o tři stupně vyšší než všechny ostatní stoly, takže když seděla rovně, mohla vidět na celou místnost i ze své malé židle. Jídlonoši pádili po místnosti, přinášeli jídlo a odnášeli talíře, na kterých ještě jídlo zbývalo, nalévali víno a vyměňovali poloplné podnosy na stolech za plné podnosy z kuchyně.

Pozorovala všechny dámy a pány oblečené v hezkých šatech a pestře lemovaných pláštích, jak sedí u dlouhých stolů, jedí ze zdobených talířů, a poprvé věděla, jak chutná jejich jídlo. Stále ale nechápala, proč potřebují tolik vidliček a lžic, aby s nimi jedli. Jednou, když se princezny zeptala, proč je tolik vidliček, lžiček a jiných věcí, princezna jí řekla, že to je něco, čemu takové nic, jako je ona, nikdy nebude potřebovat rozumět.

Ráchel na slavnostních večeřích většinou ignorovali. Princezna se jednou za čas otáčela dozadu, aby se na ni podívala. Byla tam pouze proto, že byla společnicí pro hraní princezny Violety, domýšlela se, že je to pouze pro vyvolání dojmu. Královna taky měla za sebou lidi, kteří tam stáli nebo seděli, když jedla. Královna říkala, že Ráchel je tam proto, aby se princezna na ní cvičila, aby na ní cvičila své vůdcovské schopnosti.

Naklonila se kupředu a zašeptala: „Je tvá pečeně dostatečně šťavnatá, princezno Violeto? Řekla jsem kuchařům, že je to od nich ošklivé, když ti dávají špatné maso, a že jim vzkazuješ, aby to už nedělali.“

Princezna Violeta se ohlédla přes rameno, omáčka jí přitom kapala z brady. „Je dost dobrá na to, abych je nenechala zbičovat. A máš pravdu, neměli by na mě být tak oškliví. Je už načase, aby se to odnaučili.“

Královna Milena seděla u stolu a jako vždy držela na jednom rameni svého malého pejska. Neustále se zapíral svýma tenkýma nožičkama do její tlusté paže, třásl se a dělal v ní tlapkami malé prohlubeniny. Královna ho krmila kousky masa, které byly lepší než to, co Ráchel v životě jedla. Tedy alespoň dodneška, pomyslila si s úsměvem.

Ráchel neměla ráda malého psa. Stále štěkal a někdy, když ho královna postavila na podlahu, přiběhl k ní a pokousal ji do nohy svými drobnými ostrými zuby. Ona se neodvážila nic říct. Když ji pes pokousal, královna mu vždy říkala, aby byl opatrný, aby si neublížil. Když mluvila se psem, vždy používala legrační hlas, byl vysoký a laskavý.

Zatímco královna a její ministři mluvili o nějaké alianci, Ráchel seděla a komíhala nohama, srážela dohromady kolena a myslela na svou panenku do nesnází. Čaroděj stál vpravo za královnou a radil jí, když byl o to požádán. Ve své stříbrné říze vypadal velkolepě. Předtím nikdy nevěnovala mnoho pozornosti Gillerovi, on byl prostě jeden z důležitých královniných lidí, byl vždy s ní, stejně jako její malý pes. Lidé se ho báli stejně, jako se ona bála toho psa. Když se na něj dívala teď, vypadal jako jeden z nejhodnějších lidí, které kdy viděla.

Nevšímal si jí po celou dobu večeře a nikdy se nepodíval jejím směrem. Ráchel napadlo, že nechtěl na ni upoutat pozornost a rozběsnit princeznu. To byl dobrý nápad. Princezna Violeta by byla mrzutá, kdyby věděla, že Giller řekl, že si myslí, že jméno Ráchel je hezké. Královniny dlouhé vlasy visely dolů přes opěradlo jejího zdobeného vyřezávaného křesla a třásly se ve vlnách, když ke královně mluvili významní lidé a ona přikyvovala hlavou.

Když skončilo jídlo, jídlonoši přivezli na vozíku hliněný hrnec, který viděla kuchaře míchat. Číše byly plněné z naběračky a roznášely se všem hostům. Zdálo se, že to každý považuje za pořádně důležité.

Královna se postavila, držela číši ve vzduchu, psa měla na druhé paži. „Lordi a urozené paní, věnuji vám nápoj osvícení, který je tady, abychom mohli uvidět pravdu. Je to velmi vzácný nápoj, jenom nemnohým se nabízí možnost osvícení. Sama jsem ho přirozeně užila mnohokrát, abych uviděla pravdu tak, jak ji vidí Otec Rahl, a abych mohla vést můj lid ke všeobecnému dobru. Vyprázdněte číše.“

Několik lidí chvíli vypadalo, že se jim do toho nechce. Pak se ale napili všichni. Královna se napila poté, když viděla, že se už napil každý. Pak se posadila s divným výrazem na obličeji. Naklonila se k jídlonoši a něco mu zašeptala. Ráchel začala mít obavy, neboť se královna mračila. Když se královna mračila, lidem se usekávaly hlavy.

Přišel usmívající se vysoký kuchař. Královna mu pokynula ohnutým prstem, aby se naklonil blíže. Na čele měl pot. Ráchel se domýšlela, že to je proto, že v kuchyni je takové horko. Seděla za princeznou, která seděla královně po levé ruce, takže mohla slyšet, jak spolu mluví.

„Nechutná stejně,“ řekla svým ošklivým hlasem, kterým nemluvila vždy, ale když to udělala, lidé dostávali strach.  

„Tedy, Vaše Veličenstvo, jak vidíte, ehm, pravda je tedy, že ne, jak jistě vidíte. Tedy nechutná to stejně.“ Její obočí se pozvedlo a on začal mluvit rychleji. „Víte, ehm, je pravdou, tedy, věděl jsem, že to je velmi důležitá večeře. Ano, věděl jsem to, že nechcete, aby něco dopadlo špatně. Rozumíte mi? Nechtěl bych, aby se někomu nedostalo osvícení, aby nebyl schopen uvidět vaši skvělost, v těch všech, ehm, záležitostech, takže tedy, rozumíte,“ naklonil se k ní ještě trochu a ztišil hlas do důvěrného šepotu, „tak jsem si dovolil udělat nápoj osvícení silnější. Opravdu omnoho silnější, rozumíte. Takže se nestane, aby někdo neviděl správnost toho, co budete říkat. Ujišťuji vás, Vaše Veličenstvo, že je tak silný, že se všem podaří dosáhnout osvícení.“  

Naklonil se k ní ještě blíže a ještě více ztišil hlas. „Ve skutečnosti, Vaše Veličenstvo, je tak silný, že každý, kdo nebude osvícen a bude proti vám, když ho vypije, tak tedy může být pouze zrádcem.“

„Skutečně,“ zašeptala překvapeně královna. „Tedy, zdálo se mi, že je silnější.“  

„Jste velmi vnímavá, Vaše Veličenstvo, velmi vnímavá. Máte velmi jemný smysl pro chuť. Věděl jsem, že vás neobalamutím.“  

„No ovšem! Jsi si však jistý, že není příliš silný? Cítím, jak mě osvícení zaplavuje už teď.“ 

„Vaše Veličenstvo,“ jeho zrak proběhl mezi hosty. „Když se to týkalo vaší moci, bál jsem se ho udělat slabší.“ Jeho obočí se pozvedlo. „Aby nezůstal žádný zrádce neobjeven.“ 

Teď už se usmála a přikývla. „Jsi moudrý a oddaný kuchař. Ode dneška svěřuji přípravu nápoje osvícení výlučně tobě.“

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo.“ 

Vícekrát se uklonil a odešel. Ráchel byla ráda, že se nedostal do potíží.

„Lordi a urozené paní, jako zvláštní překvapení jsem pro dnešek nechala kuchaře připravit velmi silný nápoj osvícení, takže nikdo z těch, co jsou věrní královně, nemůže nevidět moudrost učení Otce Rahla.“ 

Všichni lidé se usmívali a přikyvovali na důkaz toho, jak jsou z toho potěšení. Někteří říkali, že už mohou cítit to zvláštní chápání věcí, které jim dává nápoj.

„Zvláštní překvapení, lordi a šlechetné paní, k vašemu pobavení.“ Luskla prsty. „Přiveďte toho blázna.“ 

Stráže přivedly muže a nechaly ho stát uprostřed místnosti přímo před královnou, ze všech stran byl obklopen stoly. Byl velký a vypadal silný, byl ale spoután řetězy. Královna se naklonila kupředu.

„Všichni tady jsme se dohodli, že aliance s naším spojencem, Darkenem Rahlem, přinese velký prospěch pro všechen náš lid, že tím všichni společně získáme. Že obyčejní lidé, dělníci a farmáři, z toho budou mít nejvíce. Že budou vysvobozeni z útlaku těch, kteří by je z nenasytnosti vykořisťovali kvůli zisku, kvůli zlatu. Že ode dneška budeme všichni pracovat pro všeobecné blaho, ne pro individuální cíle.“ Královna se zachmuřila. „Řekni, prosím, všem těmto ignorantským lordům a urozeným paním,“ - širokým pohybem ukázala na celou místnost - „jak je možné, že jsi chytřejší než oni, a proč by ti mělo být dovoleno pracovat pouze pro sebe, a ne pro svého bližního.“  

Muž měl v obličeji zlostný výraz. Ráchel si přála, aby jej změnil, dříve než se dostane do potíží.

„Všeobecné blaho,“ řekl a udělal rukou stejné gesto, jako předtím královna, jenomže jeho ruce byly v řetězech. „Tomuto říkáte všeobecné blaho? Zdá se, že vy všichni nóbl lidé máte požitek z dobrého jídla a teplého ohně. Mé děti jdou dnes večer spát hladové, protože nám vzali většinu z naší úrody ve prospěch všeobecného blaha, ve prospěch těch, kteří se rozhodli, že se nebudou obtěžovat prací, ale že si místo toho budou užívat plody mé práce.“  

Lidé se rozesmáli.

„A ty bys jim odmítl jídlo jednoduše proto, že máš štěstí, že ti narostla lepší sklizeň?“ zeptala se královna. „Ty jsi sobecký člověk.“ 

„Jejich sklizeň by vyrostla lepší, kdyby předtím osázeli pole.“ 

„A to je v tobě tak málo starostlivosti o tvého bližního, že je proto chceš odsoudit k hladovění?“  

„Hladoví má rodina! Hladoví proto, aby se nakrmili druzí, aby se nakrmila Rahlova armáda. Abyste se nakrmili vy, vznešení lordové a šlechetné paní, kteří neděláte nic, než diskutujete a rozhodujete, co udělat s mou sklizní, jak rozdělit plody mé práce mezi ty druhé.“ 

Ráchel si přála, aby ten muž zůstal zticha. Oni mu useknou hlavu. Lidé a královna si však mysleli, že je legrační.

„A mé rodině je zima,“ řekl a jeho obličej vypadal ještě rozzlobenější, „protože nám nedovolí mít oheň.“ Ukázal na několik krbů. „Tady však oheň je a ohřívá lidi, kteří mi říkají, že teď jsme si všichni rovni, že nikdo nebude upřednostňován přeď jinými, a že proto si nesmím ponechat to, co mi patří. Není to divné, že lidé, kteří mi říkají, že všichni budeme stejní ve spojenectví s Darkenem Rahlem, a přitom nepracují na ničem jiném než na rozdělování plodů mé práce, jsou všichni dobře živení, jsou v teple a mají na sobě hezké šaty. Má rodina však hladoví a je jí zima.“ 

Každý se smál. Ráchel se nesmála. Věděla, co to je mít hlad a cítit zimu.

„Lordi a urozené paní,“ řekla královna a zabublala smíchy, „neslibovala jsem vám královskou zábavu? Nápoj osvícení nám umožňuje vidět, jakým sobeckým bláznem je ve skutečnosti tento člověk. Jen si pomyslete, že on opravdu věří, že je to správné mít zisky, zatímco ostatní hladovějí. Upřednostnil by svůj zisk před životem svého bližního. Svou chamtivostí by zavraždil hladovějící.“  

Každý se smál spolu s královnou.

Královna udeřila dlaní do stolu. Talíře poskočily, několik číší se převrátilo a udělalo na bílém ubrusu rudé skvrny. Každý ztichl, výjimkou byl malý pes, který na toho muže zaštěkal. „Toto je ten druh chamtivosti, kterému bude konec, když nám Lidová mírová armáda přijde pomoci zbavit se těchto lidských pijavic, které nás všechny vysávají dosucha!“ Královnin kulatý obličej byl stejně rudý jako skvrny na ubruse.

Každý dlouho volal na slávu a tleskal. Královna se posadila a konečně se usmívala.

Mužův obličej byl rudý, stejně jako obličej královny. „Není to divné, že všichni farmáři, všichni dělníci ve městě, všichni pracují pro všeobecné blaho, a přitom toho blaha není dost pro všechny, jak to bylo předtím, stejně tak není dost jídla.“

Královna vyskočila na nohy. „Samozřejmě že není!“ vykřikla. „Kvůli chamtivcům, jako jsi ty.“ Několikrát se zhluboka nadechla, až její obličej nebyl tak rudý, pak se otočila k princezně. „Violeto, má drahá, musíš se dříve nebo později naučit státnickým záležitostem. Musíš se naučit, jak sloužit veřejnému blahu, všemu našemu lidu. Proto vkládám tuto záležitost do tvých rukou, abys nabyla zkušenosti. Co bys udělala se zrádcem našeho lidu? Rozhodni, má drahá. Jak rozhodneš, tak se stane.“

Princezna Violeta se postavila. S úsměvem si prohlížela lidi.

„Říkám,“ řekla, když se naklonila trochu dopředu přes stůl, aby se podívala na velkého muže v řetězech. „Říkám, pryč s jeho hlavou!“ 

Každý opět volal na slávu a tleskal. Stráže vlekly toho muže pryč a on na ně volal nadávky, kterým Ráchel nerozuměla. Truchlila pro něj  i pro jeho rodinu.

Poté, co shromáždění lidé ještě chvíli mluvili, rozhodli se všichni, že se půjdou podívat, jak tomu muži useknou hlavu. Když královna odešla a Violeta se obrátila k Ráchel s tím, že je čas, aby se šly na to podívat, postavila se s pěstmi v bocích.

„Ty jsi opravdu ošklivá. Jsi opravdu ošklivá, že jsi řekla, aby tomu člověku usekli hlavu.“ 

Princezna si dala ruce v bok. „Tak ty tak? Dobře, proč bys tedy nestrávila dnešní noc venku?“

„Princezno Violeto, ale venku je dnes tak chladno!“ 

„Když budeš mrznout, můžeš prostě přemýšlet, jak se opovažuješ mluvit se mnou takovým tónem! A aby sis to napříště zapamatovala, zůstaneš venku celý zítřejší den a taky zítřejší noc!“ Její obličej byl stejně ošklivý jako někdy obličej královny. „To by tě mělo naučit trochu úcty.“  

Ráchel začala říkat něco jiného, pak si vzpomněla na panenku do nesnází a na to, že se chtěla dostat ven. Princezna ukázala na klenutou chodbu směřující ke dveřím.

„Tak jdi. A hned, bez večeře.“ Dupla nohou. 

Ráchel se podívala do země a předstírala, že je smutná. „Ano,  princezno Violeto,“ řekla,   když dělala pukrle.

Prošla se svěšenou hlavou klenutím a kráčela velkou chodbou se spoustou koberců visících na vysokých zdech. Ráda se dívala na obrazy na kobercích, tentokrát však držela hlavu dolů. Bylo to pro případ, že by se princezna dívala. Nechtěla vypadat, že má radost z toho, že musí ven. Strážcové, kteří na sobě měli lesklé náprsní krunýře a meče a v rukou drželi kopí, jí otevřeli velké a vysoké železem pobité dveře bez toho, aby něco řekli. Nikdy jí nic neříkali, když ji vypouštěli nebo když ji zase pouštěli dovnitř. Věděli, že je princezninou společnicí na hraní, že je ničím.

Když se dostala ven, pokoušela se nejít příliš rychle, pro případ, že by ji někdo pozoroval. Kámen byl pod jejíma bosýma nohama studený jako led. S rukama zastrčenýma v podpaždí, aby si zahřála prsty, opatrně kráčela dolů po širokých schodištích a terasách, brala je jenom po jednom, aby neupadla. Konečně se dostala úplně dolů, kde byla cestička vydlážděná kočičími hlavami. Venku patrolovalo ještě víc strážců, ti ji však ignorovali. Vídali ji každou chvíli. Čím víc se blížila k zahradám, tím rychleji kráčela.

Ráchel zpomalila u hlavního stromořadí zahrad a počkala, až se k ní strážci obrátí zády. Panenka do nesnází byla přesně tam, kde Giller řekl, že bude. Vložila ohňovou hůlku do kapsy, pak k sobě vší silou přitiskla panenku a až poté ji schovala za zády. Zašeptala jí varování, aby byla zticha. Nemohla se dočkat, až se dostane ke své borovici poutníků, aby mohla panence vyprávět, jak ošklivá byla princezna Violeta, když nechala tomu člověku useknout hlavu. Ve tmě se dívala kolem sebe.

Nikdo se na ni nedíval, nikdo neviděl, jak si brala panenku. Nahoře na vnější hradbě patrolovalo ještě víc mužů. U brány byli královnini gardisté, ti ve svém brnění stáli jako sochy. Přes brnění měli přehozené své zdobené uniformy, červené blůzy bez rukávů, uprostřed nichž byl zobrazen královnin erb, černá vlčí hlava. Když zvedli těžkou železnou závoru a dva z nich pro ni otvírali skřípějící bránu, nepodívali se na to, co má schováno za zády. Až když uslyšela zvuk závory dostávající se zpět na své místo a otočila se zády k stráži na hradbě, tak se konečně usmála a začala běžet. Měla před sebou dlouhou cestu.

Z vysoké věže pozorovaly její odchod tmavé oči. Pozorovaly, jak prochází kolem těžce vyzbrojených stráží bez toho, aby vzbudila nejmenší podezření nebo zájem, podobná dechu propouštěnému přes tesáky. Jak šla dál přes zahradní bránu ve vnějších hradbách, které dovnitř nepouštěly odhodlané armády a ven nepouštěly zrádce, tak pozorovaly ji, jak přechází přes most, na kterém v bitvě zemřely stovky nepřátel, a nezískaly ho. Viděly, jak běží bosá, neozbrojená a nevinná přes pole do své skrýše v lese.

*****

Zedd rozzuřeně udeřil rukou do studené kovové desky. Masivní kamenné dveře skřípaly a pomalu se zavíraly. Musel překračovat těla d'haranských strážců, když šel k nízké zdi. Jeho prsty spočinuly na důvěrně známém hladkém kameni, když se nakláněl dopředu a díval se na spící město pod sebou.

Z této vysoké zdi na svahu hory vypadalo město docela mírumilovně. On však už procházel ztemnělými ulicemi a všude viděl vojáky. Vojáky, kteří se tam dostali za cenu mnoha životů na obou stranách.

To však nebylo to nejhorší.

Musel tady být Darken Rahl. Zedd bouchal pěsti do kamene. Musel to být Darken Rahl, kdo to vzal.

Složitá síť ochranných štítů měla vydržet, ale nevydržela. Byl hlupák.

„Nic není nikdy lehké,“ zašeptal čaroděj. 

Kapitola druhá

„Kahlan,“ zeptal se Richard, „vzpomínáš si, že když jsme byli u Bahenního lidu, ten člověk řekl, že Rahl přijel na rudém démonovi? Nevíš, o čem mluvil?“  

Tři dni putovali po planinách se Savidlinem a jeho lovci, pak mu dali sbohem a slíbili jeho smutným očím, že udělají všechno, aby našli Siddina. Uplynulý týden strávili výstupem na vysočinu Rang'Šada. Byl to obrovský skalnatý hřbet, o kterém Kahlan řekla, že se táhne severovýchodním směrem přes zadní část Středozemí a ve svých horách ochraňuje odlehlé místo známé jako Agadenská pustina. Místo, které bylo obklopené zubatými štíty jako trnitým věncem, který měl za účel bránit každému v přístupu.

„Ty nevíš?“ zeptala se trochu překvapeně. 

Když zavrtěl hlavou, sedla si na skalní hrb a udělala si přestávku. Richard sundal svůj ranec s unaveným zahekáním a plácnul sebou na zem. Opřel se o nízkou skálu a položil si na ni dozadu paže, aby si je protáhl v jiné poloze. Připadala mu jiná, když si z obličeje smyla černé a bílé bláto. Za ty tři dni si na to zvykl.

„Tak co to bylo?“ zeptal se ještě jednou. 

„Drak.“ 

„Drak! Ve Středozemí jsou draci? Nemyslel jsem si, že něco takového opravdu existuje!“ 

„No, oni ale existují.“ S nelibostí se na něj podívala. „Myslela jsem si, že jsi to věděl.“ Zavrtěl hlavou. „Zdá se, že jsi o tom vědět nemohl, protože v Západozemí neexistuje magie. Draci mají svou magií. Myslím si, že s její pomocí létají.“  

„Já jsem si myslel, že draci jsou pouhými legendami, starými pověstmi.“ Palcem a prostředníkem vystřelil kamínek a díval se, jak se odráží od balvanu. 

„Možná to jsou staré pověsti o věcech ze vzpomínek. Ve skutečnosti jsou docela reální.“ Palci si zvedla vlasy z týlu, aby si ho ochladila, a zavřela pak oči. „Jsou různé druhy draků. Jsou šedí, zelení, rudí a je ještě několik jiných, méně se vyskytujících. Ty šediví jsou nejmenší a dosti bázliví. Zelení jsou omnoho větší. Nejchytřejší a největší jsou rudí draci. Někteří lidé si chovají šedivé draky jako domácí zvířata a k loveckým účelům. Nikdo nechová ty zelené; jsou docela hloupí, kromě toho jsou vzteklí a mohou být docela nebezpeční.“ Víčka se jí otevřela a naklonila hlavu, aby se na něj mohla podívat zpod pozdviženého obočí. „Ti rudí jsou něco docela jiného; ti si tě usmaží a snědí za jedno mrknutí oka. Jsou i chytří.“ 

„Jedí lidi!“ Richard si přitlačil dlaně na oči a vyrazil ze sebe sten. 

„Jenom když jsou dost hladoví nebo dost naštvaní. My pro ně neznamenáme nic zvláštního k jídlu.“ Když si sundal ruku a otevřel oči, dívaly se na něj její zelené oči. „Věcí, které nerozumím, je to, co dělal Rahl na rudém drakovi.“ 

Richard si připomněl rudou věc na nebi, která nad nim proletěla v horním Venském hvozdu chvíli předtím, než objevil Kahlan. Hodil na balvan další kamínek. „Tímto způsobem tedy pokryje tolik území.“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, myslela jsem tím, že nerozumím, proč se mu podřizuje rudý drak. Oni jsou nanejvýš nezávislí, nemíchají se do záležitostí lidí, ve skutečnosti jim na nich vůbec nezáleží. Raději by zemřeli, než by se nechali ovládnout. A věř mi, že by proti tomu velmi dobře bojovali. Jak jsem řekla, oni mají svou magii a mohli by svést docela vyrovnaný zápas i s magií z D'Hary, přinejmenším po nějakou dobu. I kdyby jim vyhrožoval smrtí pocházející z některého z jeho kouzel, bylo by jim to jedno, raději by zemřeli, než by se nechali ovládat.

Prostě by bojovali, až by ho zabili nebo až dokud by nebyli zabiti oni.“ Trochu se k němu naklonila a významně ztišila hlas. „Myšlenka, že jeden z nich létá po světě s Rahlem na zádech, je velmi neobvyklá. Pro mne je nemožné představit si někoho, kdo by ovládal rudého draka.“

Chvíli se na něj dívala, pak se vzpřímila a začala cupovat lišejník na kameni.

„Jsou pro nás tito rudí draci hrozbou?“ Cítil, že by bylo hloupé zeptat se, zda je drak nebezpečný. 

„Není to pravděpodobné. Rudé draky jsem zblízka viděla jenom několikrát. Jednou jsem kráčela po silnici a jeden se nedaleko vrhl střemhlav dolů na pole po pravé straně a popadl dvě krávy. Odnesl je, každou v jednom drápu. Kdybychom na nějakého narazili a kdyby to byl rudý drak a kdyby měl ošklivou náladu, předpokládám, že by to byla velká potíž. Toto však není velmi pravděpodobné.“  

„Už jsme na rudého draka narazili,“ připomněl jí tichým hlasem, „a byla to velká potíž.“ 

Neodpověděla. Podle jejího výrazu ji vzpomínka zřejmě bolela stejně silně, jako bolela jeho.

„Tak tady tedy jste vy dva!“ zvolal cizí hlas. 

Oba vyskočili. Richard vyskočil na nohy s rukou na meči; Kahlan byla přikrčená a připravená na všechno.

„Seďte, jen seďte.“ Starý muž kynul oběma rukama a přicházel k nim po stezce. „Nechtěl jsem vás vystrašit!“ Jeho bílý vous se otřásal, když se zasmál. „Je to pouze Starý John, který vás dva přišel hledat. Seďte, jen seďte.“  

Jeho velké kulaté břicho se třáslo pod temně hnědou řízou, když se zasmál. Bílé vlasy byly uprostřed rozděleny pěšinkou, dlouhé chlupaté obočí a poklesávající víčka stínily jeho hnědé oči. Na jeho žoviálním kulatém obličeji byly vrásky širokého úsměvu, když čekal na jejich reakci. Kahlan se opatrně uvolnila a sedla si. Richard si sedl pouze částečně, jenom zlehka přisedl na skálu, o kterou se opíral. Ruku držel na meči.

„Co myslíš tím, že jsi nás hledal?“ zeptal se Richard nepříliš přátelským tónem.  

„Můj starý přítel čaroděj mě poslal, abych vás hledal...“ 

Richard opět vyskočil na nohy. „Zedd! Poslal tě Zedd?“

Starý John se držel za břicho, když se smál. „Kolik starých čarodějů poznáš, chlapče? Přirozeně že to je starý Zedd.“ Chytil se za vous a trochu si ho potahoval, když se na ně jedním okem díval. „Musí se teď starat o důležité věci, potřebuje vás, abyste s ním byli. Tak přišel a požádal mě, jestli bych pro vás nezašel. Neměl jsem nic lepšího na práci, tak jsem mu řekl, že to udělám. Řekl mi, kde vás najdu. Vypadá to, že měl jako obvykle pravdu.“

Richard se na to usmál. „A jak se teď má? Kde je a k čemu nás potřebuje?“

Starý John se za bradu zatahal trochu silněji, přikývl a usmál se. „Řekl mi, že kladeš mnoho otázek. Je to v pořádku. Věc je v tom, že nevím, proč vás chce. Když se starý Zedd rozčiluje, nikdo se ho nevyptává, jenom udělá to, co chce. Tak jsem to udělal a jsem tady.“

„Kde je? Jak je daleko?“ Richard byl rozrušen z toho, že Zedda opět uvidí. 

Starý John se poškrabal po bradě a trochu se k němu naklonil. „Záleží to na tom, jak dlouho tady chceš stát a mlít jazykem.“

Richard se zašklebil a pak popadl svůj tlumok. Únava byla zapomenuta. Kahlan mu darovala jeden ze svých speciálních tajnůstkářských úsměvů, když se za Starým Johnem vydali nahoru po skalnaté stezce. Richard nechal Kahlan jít před sebou a pozoroval okolní lesy. Řekla mu, že nebyli daleko od čarodějnice.

Byl rozrušen z toho, že opět uvidí Zedda. Neuvědomoval si, jak byl hluboko uvnitř napjat starostí o svého starého přítele. Věděl, že o něj Adie bude dobře pečovat, neslibovala mu však, že bude v pořádku. Doufal v to, že Slídič je taky v pořádku. Měl ohromnou náladu z toho, že opět uvidí Zedda. Má mu toho tolik říci, je toho tolik, na co se bude ptát. V hlavě se mu honily myšlenky jedna za druhou.

„Takže už je v pořádku?“ zavolal Richard dopředu na Starého Johna. „Už se zotavil? A co, zhubnul ještě? Zedd si nemůže dovolit zhubnout.“  

„Ne,“ Starý John se zasmál bez toho, aby se obrátil, „vypadá stejně jako předtím.“  

„Já jenom doufám, že ti nevyjedl spíž.“ 

„Nedělej si starosti, chlapče. Kolik by toho mohl sníst jeden starý kostnatý čaroděj?“  

Richard se pousmál. Zedd může být v pořádku, nemůže však být plně zotaven, protože by Starému Johnovi nezůstal ani ždibec jídla.

Po několika hodinách, ve kterých spěchali, aby udrželi krok se Starým Johnem, začaly být lesy hustší, temnější a stromy byly větší a blíže u sebe. Stezka byla skalnatá, těžko se po ní kráčelo, obzvlášť při jeho tempu. Volání neznámých ptáků se ozývalo z temného šera. Trojice se dostala na místo, kde se stezka rozdvojovala. Starý John se bez zastavení vydal doprava a kráčel dál. Kahlan ho následovala. Richard se zastavil, nebyl si něčím jist, ale nemohl to ze své mysli vymáčknout. Kdykoliv se o to pokusil, zjistil, že opět myslí na Zedda. Kahlan uslyšela, jak se zastavil, otočila se a pak se k němu vrátila.

„Kterým směrem se jde k čarodějnici?“ zeptal se jí. 

„Doleva,“ odpověděla Kahlan s úlevou v hlase, neboť stařec šel doprava. Vsunula vpředu palec pod popruh svého tlumoku a ukázala bradou na několik holých skalnatých hřbetů, které bylo trochu vidět přes horní větve stromů. „To jsou některé ze štítů, které obklopují Agadenskou pustinu.“ Sněhem pokryté vrcholy jasně svítily v řídkém vysokohorském ovzduší. Ještě nikdy neviděl tak nehostinně vypadající hory. Opravdu je to trnitý věnec. 

Richard se podíval po stezce vedoucí nalevo. Vypadala, že je málo používaná, a rychle mizela v hustém lese. Starý John se zastavil a otočil, ruce měl založené v pase.

„Co vy dva, už půjdete?“ 

Richard se zase podíval na stezku vedoucí doleva. Musejí se dostat k poslední schránce dříve než Rahl. I kdyby je Zedd potřeboval, musejí zjistit, kde ta schránka je. To byla jeho nejzákladnější povinnost.

„Nemyslíš, že by Zedd mohl počkat?“  

Starý John pokrčil rameny a pak se zatahal za vous. „Nevím. Ale neposlal by mě, kdyby to nebylo důležité. Záleží to na tobě, chlapče. Zedd je však tímto směrem.“

Richard si přál, aby nemusel dělat toto rozhodnutí. Přál si, aby věděl, zda Zedd může počkat. Přál si, aby věděl, co Zedd chce. Řekl si nakonec, ať si přestane přát a ať začne myslet. Zachmuřil se na starce. „Jak je to daleko?“

Starý John se přes stromy podíval na pozdně odpolední slunce a zatahal se ještě více za vous. „Pokud se na noc nezastavíme příliš brzy a nebudeme pozdě vstávat, budeme tam zítra v poledne.“ Podíval se opět na Richarda a čekal.

Kahlan nic neříkala, věděl však, na co myslí. Nejraději by se k Šote nepřibližovala. I kdyby šli nejdříve k Zeddovi, nebylo to až tak daleko a mohli se kdykoliv vrátit, kdyby to bylo zapotřebí. Možná Zedd ví, kde je schránka, možná už poslední schránku má a oni nebudou muset do Agadenské pustiny. Mělo větší smysl vydat se za Zeddem. To by řekla ona.

„Máš pravdu,“ řekl jí. 

Zmateně se na něj podívala. „Nic jsem neříkala.“

Richard se na ni zeširoka zašklebil. „Slyšel jsem, jak přemýšlíš. Máš pravdu, půjdeme se Starým Johnem.“

„Nevěděla jsem, že mé myšlenky jsou tak hlasité,“ zamumlala. 

„Když se vůbec nezastavíme,“ zavolal na Starého Johna, „mohli bychom tam být před svítáním.“ 

„Jsem starý člověk,“ postěžoval si a pak si hlasitě povzdechl. „Ale vím, jak moc s ním chcete být. A vím taky, jak nutně on potřebuje vás.“ Pohrozil Richardovi prstem. „Měl jsem poslouchat, když mě Zedd před tebou varoval.“  

Richard se trochu smál, když před sebe pouštěl Kahlan, aby šla před ním. Kráčela rychle, aby dohonila starce, který se již vydal na cestu. Nepřítomně se na ni díval, jak kráčí, jak si sundává z obličeje pavučinu a jak z ní kousek vyplavuje. Něco mu strašilo v hlavě, že tady není něco v pořádku. Přál si, aby přišel na to, co to je. Chvíli se o to pokoušel, ale všechno, na co mohl myslet, byl Zedd. Myslel na to, jak moc ho chce opět vidět, jak se nemůže dočkat, až s ním bude mluvit. Ignoroval pocit, že jsou kolem oči, které ho pozorují.

*****

„Nejvíce mi chybí bratr,“ řekla své panence. Odvrátila se. „Řekli mi, že zemřel,“ svěřila se jí tiše.  

Ráchel vyprávěla panence o svém trápení většinu dne. O všem soužení, na které si dokázala vzpomenout. Když začala slzet, panenka jí řekla, že ji má ráda, a to v ní vyvolávalo dobrý pocit, někdy ji to i rozesmálo.

Ráchel položila do ohně další větvičku. Cítila se tak dobře, když se mohla hřát a mít světlo. Oheň ale udržovala malý, právě tak, jak jí řekl Giller. Oheň zabraňoval tomu, aby se v lese bála, zvláště v noci. Za chvíli bude opět noc. Někdy bylo v lese slyšet zvuky, které ji vystrašily, některé ji rozplakaly. Ale i když byla tady v pustém lese, bylo to stále lepší než být zamčená v bedně.

„To bylo tehdy, když jsem bydlela na tom místě, o kterém jsem ti vyprávěla. Předtím než přišla královna a vybrala si mě, tak jsem tam bydlela s jinými dětmi. Líbilo se mi tam omnoho více než u princezny. Tam byli na mě hodní.“ Podívala se na panenku, zda poslouchá. „Byl tam jeden člověk jménem Brophy, který občas přišel. Lidé o něm říkali ošklivé věci, na nás děti však byl hodný. Byl hodný jako Giller, Taky mi dal panenku, ale královna mi ji nedovolila vzít, když jsem odešla bydlet na hrad. Tehdy mi to ale bylo jedno, protože jsem byla tak smutná, že umřel můj bratr. Slyšela jsem, jak někteří lidé říkali, že byl zavražděn. Vím, že to znamená, že ho zabili. Proč lidé zabíjejí děti?“  

Panenka se jenom usmála. Ráchel jí úsměv opětovala.

Myslela na nového malého chlapce, kterého viděla, když ho královna zamykala do vězení. Legračně mluvil, legračně taky vypadal, jeho přítomnost jí přesto připomínala jejího bratra. Bylo to proto, že vypadal tak ustrašeně. Ráchel vždy poznala, když se její bratr začínal bát, protože sebou šil a kroutil se. Toho nového kluka jí bylo moc líto a přála si, aby byla natolik důležitá, aby mu mohla pomoci.

Ráchel přiblížila ruce k ohni, aby si je na chvíli ohřála, pak jednu strčila do kapsy. Měla hlad. Několik bobulí bylo všechno, co měla. Vybrala jednu velkou bobuli a nabídla ji panence. Zdálo se, že panenka nemá hlad, tak ji snědla sama, pak hrst dalších, až jí nezůstala žádná. Měla ještě hlad, ale nechtělo se jí hledat další. Místo, kde rostly, nebylo blízko a už se stmívalo. Nechtěla být venku v lese, když je tma. Chtěla být ve své borovici poutníků se svou panenkou u teplého ohně a s jeho světlem.

„Možná bude královna hodnější, když bude mít své spojenectví, ať je to cokoliv. Nemluví o ničem jiném, jen o tom, jak si toto spojenectví přeje. Možná pak bude šťastnější a nebude říkat, aby lidem usekávali hlavy. Princezna mě nutí, abych tam s ní chodila. Ty to víš, že já se dívám nerada, já zavírám oči. A teď už i princezna Violeta říká, aby lidem usekávali hlavy. Chtěla bych utéct pryč.“ Prohlížela si panenku. „Kéž bych mohla utéct pryč a nikdy se nevrátit. Tebe bych vzala s sebou.“  

Panenka se usmála. „Mám tě ráda, Ráchel.“

Zvedla panenku do náruče a dlouho ji k sobě tiskla, pak ji políbila na čelo.

„Ale když utečeme, princezna Violeta pošle stráže, aby mě našly, a pak tě hodí do ohně. Nechci, aby tě hodila do ohně. Mám tě ráda.“ 

„Mám tě ráda, Ráchel.“ 

Ráchel pevně objala panenku, pak vlezla do sena a měla ji těsně u sebe. Zítra se bude muset vrátit a princezna bude na ni ještě více ošklivá. Nebude si moci vzít panenku, když se bude vracet, protože věděla, že by ji hodili do ohně.

„Jsi tím nejlepčejším přítelem, kterého jsem v životě měla. Ty a Giller.“  

„Mám tě ráda, Ráchel.“ 

Začala si dělat starosti. Byly to starosti, co se stane s její panenkou, když tady zůstane úplně sama, tady pod borovicí poutníků. Panenka bude osamělá. Co když ji princezna již nikdy nevyžene ven, co když nějakým způsobem přijde na to, že chce, aby ji vyháněla, a bude ji držet na hrade jenom proto, aby byla na ni ošklivá?

„Nevíš, co bych měla dělat?“ zeptala se panenky, když se dívala na mihotavé odrazy světla ohně na větvích uvnitř pod stromem. 

„Pomoz Gillerovi,“ řekla panenka. 

Překulila se na jeden loket a podívala se na panenku. „Pomoci Gillerovi?“

Panenka přikývla. „Pomoz Gillerovi.“

*****

Paprsky slunce, které před nimi zapadalo, se odrážely od napadaného listí, takže stezka vypadala jasná a zářivá mezi temnou masou stromů po obou stranách. Richard slyšel, jak Kahlaniny boty šoupají po kamenech skrytých pod pestrobarevným kobercem listí. V ovzduší se vznášel lehký zápach rozkladu; spadané listí začínalo hnít ve vlhkých prohlubních a v hromadách mezi skálami, kam ho nakupil vítr.

I když se ochlazovalo, ani Richard, ani Kahlan neměli na sobě pláště, bylo jim teplo z námahy vynakládané při tempu, které udával Starý John. Richard se neustále pokoušel myslet na Zedda, jeho myšlenkový pochod však byl nepřetržitě přerušován tím, že musel klusat, aby udržel krok. Když mu došlo, že začíná být udýchaný, až to ho donutilo konečně přestat myslet na Zedda. Jedna myšlenka ho však neopouštěla: něco nebylo v pořádku.

Nakonec dovolil opatrnosti, aby rozkvetla v jeho mysli. Jak jen může stařec kráčet tímto tempem a vypadat přitom čerstvý a uvolněný?  Richard si sáhl na čelo a přemýšlel, zda není nemocen, zda nemá horečku. Bylo mu horko. Možná mu nebylo dobře, možná mu něco bylo. Pořádně se hnali již celé dny, nehnali se však takto namáhavě. Ale ne, cítil se dobře, byl prostě zadýchaný.

Chvíli pozoroval Kahlan, jak kráčí před ním. Taky měla potíže udržovat tempo. Sundávala si z obličeje další pavučinu, pak popoběhla, aby udržela tempo. Mohl vidět, že stejně jako on těžce dýchala. Z neznámého důvodu se Richardova obezřetnost rozhořela do neblahého tušení.

Letmo zachytil pohledem v lese po levé straně něco, co s nimi udržovalo krok. Pomyslel si, že to je jenom nějaké malé zvíře. Vypadalo to však jako něco s dlouhýma rukama poskakující po zemi, pak to zmizelo. Pocítil sucho v ústech. Přesvědčoval se, že to musí být halucinace.

Svou pozornost přenesl na Starého Johna. Stezka byla na některých místech široká, na jiných úzká, někde ji dovnitř trčící větve ještě zužovaly. Když kolem procházeli Kahlan a Richard, oba o ně někdy zavadili nebo je prostě odsunuli z cesty. Stařec toto nedělal. Zůstával vždy uprostřed stezky, vyhýbal se každé zbloudilé větvi, jeho paže pevně tiskly k tělu těsně obtočený plášť.

Richardův pohled se zachytil o vlákna pavučin, které byly natažené přes stezku před Kahlan. Pavučina se rozdělovala na dvě části o její stehno, když přes ni procházela.

Pot na jeho obličeji ho náhle na kůži zastudil jako led.

Jak to, že Starý John neprotrhával pavučinu?

Podíval se vzhůru a uviděl větev, její konec dosahoval nad stezku. Stařec se jí vyhnul, nevyhnul se však její špičce. Ta projela jeho paží stejně, jako kdyby projela kouřem.

Dýchal rychleji a podíval se na zem na otisky, které Kahlan dělala na otevřených kouscích měkké půdy. Nebyly tam žádné od Starého Johna.

Richardova levá ruka vyrazila vpřed, zachytila Kahlan za košili a táhla ji za jeho záda. Ona překvapením vykřikla. Házel ji pozpátku za sebe, současně jeho pravá ruka tasila meč.

Starý John se zastavil a napůl otočil, když meč zařinčel.

„Co se děje, chlapče? Vidíš něco?“ Jeho hlas se podobal zasyčení hada.  

„Vidím.“ Richard se chopil meče oběma rukama, nohy měl rozkročené v obranném postavení a hruď se mu dmula. Cítil, jak zlost zaplavuje jeho strach. „Jak to, že netrháš pavučiny, když přes ně procházíš, jak  to, že nezanecháváš otisky?“ 

Starý John se pomalu a vychytrale usmál a odhadoval ho jedním okem. „Snad si nemyslíš, že starý přítel čaroděje nesmí mít zvláštní vlohy?“

„Možná,“ řekl Richard a oči mu střílely napravo a nalevo, kontrolovaly situaci. „Řekni mi tedy, Starý Johne, jak se jmenuje tvůj starý přítel?“  

„Samozřejmě že to je Zedd.“ Jeho obočí udiveně poskočilo. „Jak bych to mohl vědět, kdyby to nebyl můj starý přítel.“ Plášť měl těsně ovinutý kolem těla. Hlava mu poklesla mezi ramena.  

„Byl jsem to já, kdo ti pošetile řekl, že jeho jméno je Zedd. A teď mi řekni, jaké je příjmení tvého starého přítele.“  

Starý John jej pozoroval, zlověstně se u toho mračil a jeho oči se pomalu pohybovaly, hodnotily a měřily. Byly to oči zvířete.

S náhlým zařváním, ze kterého Richardem trhlo, se stařec otočil a jeho plášť se otevřel. Za dobu, co se otočil, stačil explozivně vyrůst na dvojnásobek své předchozí výšky.

K životu se probudila neskutečná stvůra, kožešina, drápy a tesáky na místě, kde před okamžikem stál starý člověk.

Prskající a chňapající kreatura.

Richard se překvapením zajíknul, když se podíval na široce rozevřený chřtán bestie. Ta zařvala a náhle udělala obrovský krok vpřed. Richard ustoupil o kroky tři. Třímal meč tak pevně, až to bolelo. Les se ozýval uši trhajícím řvaním nestvůry, které bylo hluboké, divoké a kruté. Tlama se s každým dalším zařváním ještě více roztahovala. Nakláněla se nad ním, hluboko posazené červené oči žhnuly a obrovské zuby mu chňapaly. Richard šel spěšně pozadu, ustupoval a kryl se mečem. Rychle se ohlédl, ale za sebou neviděl Kahlan.

Najednou se vrhla po něm. Richard neměl šanci ohnat se mečem. Klopýtl přes kořen, upadl na záda a roztáhl se na zemi. Nemohl popadnout dech. Instinktivně vztyčil meč, aby na něj napíchl nestvůru, očekával totiž, že na něj upadne.

Ostré a mokré zuby se natáhly přes meč a zuřivě mu chňapaly po obličeji. Pozvedl meč do výšky, ale bestie se mu vyhnula. Zuřivé červené oči zlobně zíraly na meč. Odstoupila a podívala se k lesu na pravé straně. Její uši se sklopily, když na něco vztekle zavrčela.

Zvedla skálu dvakrát vetší než Richardova hlava, zvedla vysoko do vzduchu svůj tupý rypák, zhluboka se nadechla a se zařváním zmáčkla kámen svými drápy. Provazce svalů se napjaly. Kámen se rozlomil s hlasitým třeskem, který se ozýval lesem. Prach a odštěpky z kamene naplnily ovzduší. Bestie se ohlédla, pak se otočila a rychle vklouzla mezi stromy.

Richard ležel na zádech a pozoroval les vytřeštěnýma očima. Čekal, že se bestie opět objeví. Vykřikl Kahlanino jméno. Neozvala se.

Předtím než se mohl úplně vyhrabat na nohy, něco popelavě bledého a dlouhorukého na něj skočilo, srazilo ho opět na záda. Vřískalo to zuřivostí. Silné, zdeformované ruce ho popadly za ruku a snažily se vyrvat meč z jeho sevření. Jedna z paží ho udeřila hřbetem ruky, že málem upadl do bezvědomí. Bezkrevné bílé rty se zkřivily a odhalily ostré zuby, když to zavylo. Oči vylézající z důlků na něj vrhaly své pohledy. Zoufale se ho to snažilo kopnout do obličeje. Richard se vší silou držel meče a pokoušel se vykroutit z bolestivého sevření dlouhých prstů.

„Můj meč,“ zavrčelo to. „Dej. Dej můj meč.“  

Zapleteni do sebe se převalovali po zemi, list a větvičky létaly kolem. Jedna z mohutných rukou se natáhla dozadu, uchopila Richarda za vlasy, narazila jeho hlavou o zem, mířila však na kámen. Se zachrochtáním se to náhle opět napřáhlo po jilci, odtrhlo jednu ze zpocených Richardových rukou od meče a připláclo svou tvář na jilec k Richardově ruce. Pronikavými výkřiky to rozervávalo lesní ticho. Šlachovité prsty mu začaly odtrhávat levou ruku od jilce a ostré nehty se mu zarývaly do masa.

Richard věděl, že prohrává. Štíhlá a pružná kreatura byla přes svou velikost silnější než on. Musí něco udělat, nebo zanedlouho meč ztratí.

„Dej,“ zasyčelo to, bleskově to otáčelo svou zsinalou hlavu, cvakalo to zuby a snažilo se mu to zakousnout do obličeje. Mezery mezi zuby byly zaplněné houbovitými šedivými zbytky jídla. Těžký dech páchl hnilobou. Bezvlasá, voskově bledá hlava měla po sobě tmavé skvrny.  

Když se  opět převalovali po  zemi,  Richard zoufale sáhl na svůj opasek a vytáhl nůž. Bleskurychle jej přiložil k faldům na krku té bytosti.

„Prosím!“ zavyla ta bytost. „Nezabít! Nezabít!“  

„Tak pusť ten meč! Hned!“  

Bytost pomalu a neochotně pustila jilec. Richard byl na zádech, hnilobně páchnoucí nestvůra na jeho prsou. Ochable na něm ležela.

„Prosím, nezabíjet mě,“ opakovalo to kňouravě. 

Richard se vymotal zpod nechutné bestie a položil ji na záda. Hrot meče jí silně přitlačil na prsa. Její žluté oči se široce otevřely.

Zlost z meče, která se z nějakého důvodu zdála zmatená a ztracená, se ho konečně začínala zmocňovat.

„Když si jenom pomyslím, že se chystáš udělat něco, co se mi nelíbí,“ - Richard do něj dloubnul - „přitlačím. Rozumíš?“ Bestie energicky přikývla. Richard se nad ni naklonil. „Kam odešel tvůj přítel?“  

„Přítel?“ 

„Ta velká bytost, která mě málem dostala dříve než ty!“ 

„To je Calthrop. On není přítel,“ zakňourala. „Šťastlivec. Calthrop zabíjí v noci. Čekal, až bude noc. Aby vás zabil. V noci má velkou moc. Šťastlivec.“  

„Nevěřím ti! Ty jsi byl s ním.“ 

„Ne,“ trhla sebou strachy. „Já jsem pouze sledoval. Až dokud vás nezabije.“ 

„Proč?“ 

Oči vylezlé z důlků se obrátily k meči. „Můj meč. Dáš, prosím?“

„Ne!“ 

Richard se ohlédl po Kahlan. Její ranec ležel na zemi kousek za ním, ji však neviděl. Náhle Richarda zamrazila starost. Jeho oči prolétaly okolím rychlými záškuby. Věděl, že ji nemá Calthrop, ten utíkal do lesa sám. Dál držel špičku meče té stvůře na zemi, vykřikoval přitom její jméno a doufal, že se na jeho zoufalé volání ozve. Žádná odpověď.

„Hezkou paní má moje paní.“ 

Richardův obličej se s trhnutím otočil ke žlutým očím. „O čem to mluvíš?“

„Má paní. Ta si vzala hezkou paní.“ Richard přitlačil meč silněji, aby ukázal, že chce slyšet více, a hned teď. „My jsme vás sledovali. Pozorovali jsme, jak si s vámi Calthrop hraje. Abychom viděli, co se stane.“ Jeho vyboulené žluté oči opět spočinuly na meči. 

„Abyste ukradli meč,“ hněvivě se podíval Richard. 

„Ne abychom ukradli! Můj! Dej mi!“ Začal se po něm znovu natahovat, až dokud Richard nepřitlačil meč a bestie ztuhla.  

„Kdo je tvou paní?“ 

„Paní!“ třásla se a úpěnlivě volala o záchranu. „Paní je Šota.“  

Richard trochu škubnul hlavou. „Tvou paní je čarodějnice Šota?“

Kreatura důrazně přikývla. Jeho ruka pevněji sevřela jilec. „Proč zajala tu hezkou paní?“

„Nevím. Možná aby se s ní pohrála. Možná aby ji zabila.“ Bytost se podívala na něj. „Možná aby dostala tebe.“ 

„Otoč se,“ řekl Richard. Kreatura se skrčila strachem. „Otoč se, nebo tě propíchnu!“ 

Celá roztřesená se převrátila. Richard se opřel botou o jeho kříž pod ostře vystouplou páteří. Sáhl do rance a vytáhl kus provazu. Kolem krku jí dal smyčku s klouzavým uzlem.

„Máš nějaké jméno?“ 

„Společník. Jsem Samuel, společník paní.“ 

Richard ho vytáhl na nohy; listí se přilepilo na šedou kůži jeho prsou. „Tak dobře, Samueli, půjdeme za tvou paní. Budeš mi ukazovat cestu. Když uděláš jeden nesprávný pohyb, zlomím ti tímto provazem vaz. Rozumíš mi?“

Samuel rychle přikývl, podíval se úkosem na lano a přikývl pomalu. „Agadenská pustina. Společník tě tam dovést. Ty mě nezabít?“

„Když mě dovedeš až k tvé vládkyni a když bude hezká paní v pořádku, tak tě nezabiji.“ 

Richard napjal provaz, aby si Samuel uvědomil, kdo tomu tady velí, a pak odložil meč.

„Hele, budeš nést ranec hezké paní.“ 

Samuel vytrhl ranec z Richardových rukou. „Moje! Dej!“ Velké ruce se v něm začaly přehrabovat.

Richard prudce trhni provazem. „Ten ti nepatří. Necpi do něj pracky!“

Vyboulené žluté oči byly plné nenávisti, když se na něj dívaly. „Když tě paní zabít, Samuel tě sníst.“

„Pokud tě prvního nesním já,“ řekl mu ostře Richard. „Jsem pořádně hladový. Neměl bych si cestou kousek Samuela podusit na guláš?“ 

Výraz nenávisti se změnil na výraz nepokryté žlutooké hrůzy. „Prosím! Nezabít mě! Samuel tě vzít k své paní a k hezké paní. Slibuji.“ Položil si ranec na rameno a udělal několik kroků, až se provaz napjal. „Jdi za Samuelem. Pospěš si,“ řekl a chtěl tím ukázat, jakou má cenu, když je živý. „Nevař Samuela, prosím,“ mumlal opět a opět, když se vraceli po stezce.

Richard si vůbec nedovedl představit, co za tvora vlastně Samuel je. Bylo v něm něco důvěrně známého a znepokojivého. Nebyl příliš vysoký, ale byl strašně silný. Richardova čelist ještě stále pulzovala bolestí v místě, kam ho Samuel uhodil. Krk a hlava ho bolely z toho, jak mu bouchal hlavou o zem.

Dlouhé paže dosahovaly málem k zemi, když Samuel kráčel divnou kolébavou chůzí a neustále si při tom mumlal, že nechce, aby ho uvařili. Krátké tmavé kalhoty, přidržované páskem, byly jediné, co měl oblečené. Jeho nohy byly stejně nepřiměřeně velké jako jeho ruce a paže. Jeho břicho bylo kulaté a plné. Richard se mohl jenom domýšlet, čeho bylo plné. Nikde neměl žádné vlasy a jeho kůže vypadala, jako kdyby nebyl léta na slunci. Z času na čas Samuel popadl klacek nebo kámen a řekl: „Moje! Dej!“ Neříkal to nikomu konkrétnímu a za chvíli ztratil zájem a odhodil svůj nejnovější nález.

Richard dával velmi dobrý pozor na obě strany lesa a na Samuela. Následoval společníka a pobízel ho, aby šel rychleji. Měl strach o Kahlan a velmi se zlobil sám na sebe. Starý John nebo Calthrop, nebo kdo to byl, ho pořádně podvedl. Nemohl uvěřit, že mohl být takový idiot. Naletěl na tu historku, protože jí chtěl věřit, protože tak velmi chtěl vidět Zedda. Udělal přesně tu stejnou věc, před kterou varoval každého, aby to nedělal. Zuřil na sebe, jakým idiotem to byl. Bolestně se taky za to styděl.

Lidé věří věcem, protože jim chtějí věřit, řekl kdysi Kahlan, a on taky uvěřil, a tak ji teď má čarodějnice. Stalo se pravé to, čeho se tak bála, a stalo se to proto, že byl takový idiot a zklamal ve své bdělosti. Připadalo mu to tak, že kdykoliv zklamal ve své bdělosti, tak to vždy byla ona, která za to zaplatila. Zapřísahal se, že jestli čarodějka ublíží Kahlan, tak zjistí, jaká vlastně je zlost hledače.

Opětovně se musel pokárat. Nechával se unášet svou obrazotvorností. Kdyby ji Šota chtěla zabít, tak by to byla udělala na místě. Nebrala by ji zpátky do Agadenské pustiny. Ale proč ji brala zpátky do té pustiny.

Pokud by se tedy nechtěla s ní pohrát, jak to uvedl Samuel. Richard se snažil tuto myšlenku vypudit z mysli. Jistě je to on, koho chce, a ne Kahlan. Pravděpodobně proto Calthrop odešel tak rychle, vyplašila ho čarodějnice.

Když se dostali na rozcestí, kolem kterého již jednou prošli, Samuel se okamžitě vydal levou stezkou. Začínalo se stmívat, ale společník nezpomaloval. Stezka se začala šplhat příkrými serpentinami a zanedlouho se dostali ze stromů na otevřený chodník mezi kameny. Chodník se neustále šplhal k zubatým a sněhem pokrytým vrcholům.

Ve světle měsíce viděl Richard na sněhu dvoje otisky nohou, jedny z nich patřily Kahlan. Pomyslel si, že to je dobré znamení, že je ještě naživu. Nevypadalo to na to, že by ji zamýšlela zabít. Přinejmenším ne hned teď.  

Chodník sledoval spodní okraj sněhového pásma, vedl nejspodnějšími výběžky sněhu, který byl mokrý a těžký, dalo se jím jít pouze s obtížemi. Richard si uvědomoval, že bez Samuela, který znal cestu a věděl, kde je tento průsmyk, by to trvalo několik dní, než by se dostal přes tyto vrcholy. Studený vítr šlehal mezerami ve skalách a bral s sebou řídké oblaky jejich dechu, který se srážel ve studeném vzduchu. Samuel se třásl. Richard si oblékl svůj plášť a pak vytáhl Kahlanin plášť z tlumoku, který nesl Samuel.

„Toto patří hezké paní. Můžeš si to teď obléct, aby ti bylo teplo.“ Samuel popadl plášť z jeho rukou. „Moje! Dej!“  

„Když se budeš takto chovat, tak ti ho nedovolím nosit.“ Richard zatáhl za provaz, aby se natáhl, a vyškubnul mu plášť.  

„Prosím, Samuelovi zima,“ zakňoural. „Prosím? Nosit plášť hezké paní!“  

Richard mu ho opět podal. Tentokrát si ho společník vzal pomalu a položil si ho kolem ramen. Z této malé kreatury se Richardovi dělala husí kůže. Vyndal kus tavového chleba a jedl ho při chůzi. Samuel se stále ohlížel a díval se na Richarda, jak jí. Když už to nemohl vydržet, Richard Samuelovi kousek nabídl.

Velké ruce se napřáhly. „Moje! Dej!“ Richard odtáhl chléb z jeho dosahu. Prosící žluté oči se na něj dívaly ve svitu měsíce. „Prosím?“ Richard opatrně vložil chléb do jeho dychtivých rukou.

Samuel si neustále mumlal, když se plahočili sněhem. Chléb snědl na jedno polknutí. Richard věděl, že kdyby měl Samuel příležitost, tak by mu bez zaváhání prořízl hrdlo. Zdálo se, že je to stvoření postrádající jakékoliv kladné vlastnosti.

„Samueli, proč tě Šota drží u sebe?“ 

Ohlédl se přes rameno, jeho žluté oči se překvapením zamračily. „Samuel společníkem.“

„A nebude se tvá paní na tebe zlobit, že jsi mě přivedl k ní?“ 

Samuel vydal bublavý zvuk, který Richard považoval za smích. „Paní nebát hledače.“

*****

Před svítáním na okraji sestupu do tmavého lesa ukázala Samuelova dlouhá paže dolů. „Agadenská pustina,“ zabublal. Ohlédl se přes rameno s výsměšným šklebem. „Paní.“

V lese bylo tíživé horko. Richard si sundal plášť a vložil ho do rance, pak nacpal plášť patřící Kahlan do jejího rance. Samuel to pozoroval bez protestu. Zdálo se, že je šťastný a sebejistý, když je zpět v pustině. Richard předstíral, že vidí, kam jdou. Nechtěl společníka přivést na myšlenku, že je v hluboké tmě téměř slepý. Richard se nechal vést provazem jako slepec. Samuel klusal, jako kdyby bylo tolik světla jako v pravé poledne. Vždy když otočil svou bezvlasou hlavu k Richardovi, jeho žluté oči svítily jako dvojitá lucerna.

Jak světlo svítání pomalu zaplavovalo les, Richard začínal vidět všude kolem velké stromy, ze kterých visely chomáče mechu, bažinatá místa s párou stoupající z černé kalné vody a páry očí, které je pozorovaly a mrkaly ze stínů. Duté volání se odráželo mlhou a oparem, když opatrně stoupal na spleť kořenů. Toto místo mu připomínalo Skowský močál a stejně odporně páchlo.

„Jak je to ještě daleko?“ 

„Blízko.“ Samuel se zašklebil. 

Richard přitáhl provaz. „Jenom nezapomeň, když nebude něco v pořádku, ty zemřeš jako první.“

Z bezkrevných rtů se ztratil úšklebek.

Richard mohl občas v blátě vidět stejné otisky nohou, jaké viděl na sněhu. Kahlan ještě stále šla. Sledovaly je temné figury, které se držely ve stínu a v hustém křoví. Občas vyrážely výkřiky a zavytí. Richard přemýšlel a dělal si starosti, jestli bylo ještě víc stvoření podobných Samuelovi. Nebo ještě horších. Něco mimo jejich dohled je sledovalo z vrcholků stromů. Přes největší úsilí se mu nedařilo zastavit mráz, který mu běhal po zádech.

Samuel zamířil z chodníku k pokřiveným kořenům přikrčeného stromu s tlustým kmenem.

„Co to děláš?“ zeptal se Richard a natáhl provaz, aby společníka zastavil. 

Samuel se na něj ušklíbl. „Dívej se.“ Vzal pořádný klacek, tlustý jako jeho zápěstí, rozmáchl se zespodu a hodil jej mezi kořeny stromu. Kořeny vyšlehly, omotaly se kolem klacku a stáhly ho pod spletenou masu. Richard uslyšel, jak se láme na kusy. Samuel zabublal smíchem.

Jak se slunce šplhalo nahoru, zdálo se, že les Agadenské pustiny se stává ještě temnějším. Mrtvé větve se splétaly nad hlavou a lehká mlha se občas vznášela před nimi na chodníku. Někdy Richard dokonce Samuela na druhém konci provazu ani neviděl. Vždy však slyšel různé zvuky, které někdo vydával: škrábám, drápání, hvízdání, něco na ně mlaskalo z místa kousek mimo jejich dohled. Někdy se mlha spirálovitě svíjela a vířila, když kolem probíhala nějaká potvora, která byla blízko, ale vidět ji nebylo.

Richard vzpomínal na to, co mu Kahlan řekla, totiž že zemřou. Pokoušel se tuto myšlenku vyhnat z hlavy. Řekla mu, že se nikdy nesetkala s čarodějnicí, ale pouze slyšela, jak o ní mluví jiní. Ale to, co uslyšela, ji vyděsilo. Kdo tam vešel, ten se už nikdy nevrátil. Řekla, že ani čaroděj by se neodvážil jít do Agadenské pustiny. Přesto to však bylo svědectví z druhé ruky, nikdy Šotu nepotkala. Možná byly ty historky přehnané. Jeho oči prohledávaly hrozivý a odpudivý les. Možná však přehnané nebyly.

Zepředu přicházelo přes změť stromů světlo, sluneční světlo, a zvuk rychle tekoucí vody. Čím dále postupovali, tím víc bylo světlo. Za chvíli se dostali na okraj temného lesa. Chodník zde jednoduše končil. Samuel bublal neskrývanou radostí.

Hluboko pod nimi se táhlo dlouhé zelené údolí, zářivé a plné slunce. Obrovské skalnaté vrcholy se všude kolem něj tyčily téměř kolmo vzhůru. Pole zlatých travin mezi skupinami dubů, buků a javorů, posetá sytými podzimními barvami, se vlnila v lehkém větru. V temném lese, ve kterém stáli, jim to připadalo, jako kdyby stáli v noci a dívali se do jasného dne. Voda prudce stékala ze skal vedle nich po svislém srázu a neslyšně mizela ve vzduchu, až dosáhla čirého jezírka a říčky tam dole, odkud bylo slyšet vzdálené burácení a syčení. Kolem nich se vznášela vodní tříšť a máčela jim obličeje.

Samuel ukázal dolů do údolí. „Paní.“

Richard přikývl a přiměl ho k pohybu. Samuel ho vedl labyrintem křoví a kapradím pokrytých balvanů k místu, které by Richard bez pomoci svého malého průvodce nikdy nenašel. Byla tam stezka ukrytá za skalami a psím vínem na okraji strmé stěny. Vedla dolů po stěně do údolí. Když sestupovali, ze stezky se jim nabízel panoramatický výhled na nádhernou krajinu pod nimi: stromy, které vypadaly malé a které rostly po různých místech mírných pahorků, řeky, které se klikatily mezi poli a písčinami, jasně modré nebe nad hlavou.

Uprostřed toho všeho byl do koberce majestátních stromů posazen krásný palác, který byl tak půvabný a skvostný, že to až bralo dech. Křehké štíhlé věžičky se tyčily do vzduchu, lehké mosty překlenovaly mezery mezi baštami, schodiště obtáčela rohové věže. Pestré vlajky a praporce umístěné na každé špičce se zlehka plácaly a líně poletovaly ve větru. Velkolepý palác vypadal, že radostně sahá po nebesích.

Richard chvíli němě stál s ústy dokořán a s očima vytřeštěnýma. Málem nebyl schopen uvěřit svým vlastním očím. Miloval svůj dům v Hartlandu, neexistovalo však žádné obydlí, které by se dalo srovnat s tím, co viděl. Prostě to bylo to nejhezčí místo, které v životě viděl. Nikdy by si nedokázal představit, že by mohl existovat obraz tak dokonalé krásy.

Opět se dali do pohybu dolů okrajem údolí. Místy tam byly schody, tisíce schodů, které byly vytesány do kamene, z kterého byla srázná stěna. Kroutily se, procházely tunely, někdy se serpentinami vracely zpět pod schody nad nimi. Samuel po nich skákal, jako kdyby to předtím dělal alespoň tisíckrát. Byl viditelně nadšen tím, že je opět doma a nedaleko ochrany své paní.

Na dně byla sluncem ozářená cesta, která vedla mezi pahorky porostlými stromy a bohatými pastvinami. Samuel poskakoval po cestě svým zvláštním způsobem a bublal si něco pro sebe. Richard jednou za čas přitáhl provaz, aby mu připomněl, kdo drží jeho druhý konec.

Šli údolím a chvíli šli podél čisté říčky, jak se neustále přibližovali k paláci. Stromy se stávaly stále silnějšími a byly stále blíže u sebe. Každý z nich byl velkolepým exemplářem svého druhu a stínil cestu nebo pole před jasným sluncem. Cesta je vedla mírně nahoru. Na vrcholu svahu to vypadalo tak, že jsou tam shromážděné proto, aby poskytovaly úkryt, aby obklopovaly místo, které bylo před nimi. Richard mohl přes větvoví vidět vpředu věžičky paláce.

Vstoupili do stinné, tiché a úchvatné katedrály ze stromů.

Richard slyšel tiché zvuky vody tekoucí přes mechem porostlé kameny. Mlžné sloupy slunečního světla vnikaly to tohoto tichého a mlčenlivého místa. Bylo cítit příjemnou vůni trávy a listí.

Samuelova paže se napřáhla. Richard se podíval, kam ukazuje. Bylo to doprostřed přístupného, ale chráněného místa. Byla tam skála. Voda, která vybublávala z pramene v jeho středu, tekla po stranách a vytvářela malý potůček posetý sytě zelenými, mechem obrostlými kameny. Žena v dlouhých bílých šatech, která měla hebké hnědé vlasy, seděla k němu zády na okraji kamene posetá skvrnami slunečního světla a pohybovala prsty v průzračné vodě. I zezadu mu připadala jistým způsobem důvěrně známá.

„Paní,“ řekl Samuel, měl při tom skelné oči. Ještě jednou ukázal, tentokrát na stranu cesty, na místo, které k nim bylo blíž. „Hezká paní.“ 

Richard viděl Kahlan, jak strnule stojí. Bylo na ní něco divného. Měla na sobě něco, co se hýbalo. Samuel otočil k němu svou skvrnitou hlavu a ukázal svým dlouhým šedivým prstem na provaz. Vzhlédl k Richardovi jedním žlutým okem.

„Hledač slíbit,“ zabručel tiše. 

Richard rozvázal provaz, sundal ze společníkových zad Kahlanin tlumok a položil ho na zem. Samuel zasyčel a zkřivil bezkrevné rty na Richarda, pak znenadání uskočil do stínu, kde si dřepnul a pozoroval ho.

Richard těžce polykal, když kráčel ke Kahlan, a žaludek měl sevřený. Otřáslo jím, když konečně uviděl, co se to na ní pohybuje.

Hadi.

Kahlan byla pokrytá svíjející se masou hadů. Všichni, které poznal, byli jedovatí. Velcí a tlustí se ovíjeli kolem jejích nohou, jeden se lehce obtočil kolem jejího pasu. Další, které měla obtočené kolem paží, viseli po jejích stranách. Malí hádkové se kroutili a dělali si tunely v jejích hustých vlasech, šlehali přitom svými jazyky. Další měla obtočené kolem krku, ještě více se jich plazilo vpředu po košili a vystrkovalo hlavy mezi knoflíky. Bojoval o to, aby si zachoval kontrolu nad svým dýcháním, když se k ní přibližoval. Srdce mu prudce bilo. Slzy stékaly Kahlan po tvářích, téměř neznatelně se třásla.

„Nehýbej se,“ řekl tichým hlasem. „Já je dám pryč.“   

 „Ne!“ zašeptala mu. Její oči, široce otevřené v panice, se setkaly s jeho pohledem. „Když se jich dotkneš nebo když se pohnu, tak mě uštknou.“  

„Je to v pořádku,“ pokusil se ji ubezpečit. „Dostanu tě z toho.“ 

„Richarde,“ řekla prosebným šeptem, „já jsem už mrtvá. Opusť mě. Jdi odsud. Uteč.“ 

Cítil, že mu neviditelná ruka svírá hrdlo. V jejích očích bylo vidět, jak bojuje s panikou. Snažil se ze všech sil vypadat klidně, aby ji povzbudil. „Já tě neopustím,“ vydechl.

„Prosím tě, Richarde,“ zašeptala chraptivě, „udělej to kvůli mně, předtím než bude pozdě. Utíkej.“ 

Tenká jedovatá kroužkovaná zmije, která měla ocas zamotaný v jejích vlasech, spustila hlavu před její obličej. Šlehal z ní rudý jazyk. Kahlan zavřela oči a další slza se jí skutálela po tváři. Had se plazil dolů po straně jejího obličeje směrem ke klíční kosti. Kroužkované tělo zmizelo pod její košilí. Téměř neznatelně vzlykla.

„Já zemřu. Už mě nemůžeš zachránit. Richarde, prosím tě, zachraň se. Prosím tě, uteč. Utíkej, dokud máš ještě nějakou šanci.“ 

Richard se obával, že se začne úmyslně hýbat, aby ji hadi pokousali. To by byl pokus o jeho záchranu, neboť si myslí, že pak nebude mít důvod tady zůstat. Musel ji přesvědčit, že to tak nepůjde. Rozvážně se na ni podíval.

„Ne. Sem jsem přišel, abych zjistil, kde se nachází schránka. Neodejdu, dokud se to nedozvím. A teď se nehýbej.“ 

Třeštila oči z toho, co jí had dělal pod košilí. Silně se kousla do spodního rtu a svraštila obočí. Richard polykal sucho, které měl v ústech.

„Jenom vydrž, Kahlan. Pokus se myslet na něco jiného.“ 

Rozzuřen kráčel k ženě sedící na kameni, která byla k němu stále obrácená zády. Něco uvnitř ho varovalo, aby nevytahoval meč, nemohl však a ani nechtěl ovládnout svou zlost nad tím, co udělala Kahlan.

Dýchal přes zaťaté zuby.

Když se dostal k ní, vstala a pomalu se k němu otočila. Jeho jméno vyslovila hlasem, který důvěrně znal.

Srdce mu skákalo až v krku, když uviděl obličej, který patřil k hlasu.

Kapitola třetí

Byla to jeho matka.

Richard měl pocit, že do něj udeřil blesk. Celé tělo mu ztuhlo na kámen. Zuřivost ustoupila a zlost ho pustila ze svého sevření, zděšená nad spojením úmyslu zabíjet a obrazu vlastní matky do jedné duševní představy.

„Richarde.“ Smutně se na něj usmála a tím úsměvem ukázala, jak velmi ho má ráda a jak velmi jí chybí. 

V hlavě se mu myšlenky honily jedna za druhou, snažil se pochopit, co se děje, nebyl schopen dát do souladu to, co vidí, s tím, co ví. Toto není možné. Je to jednoduše nemožné.

„Matko?“ vydechl šeptem. 

Paže, které znal, ho objaly a konejšily, přivolaly mu do očí slzy a zacpaly mu hrdlo.

„Ach, Richarde,“ řekla konejšivě, „jak jsi mi jen chyběl.“ Prohrábla mu prsty vlasy a hladila ho. „Tak moc jsi mi chyběl.“ 

Zavrávoral a bojoval o kontrolu nad svými pocity. Snažil se soustředit svou mysl na Kahlan. Nemohl ji opět zklamat, nemohl ještě jednou nechat udělat ze sebe idiota. Měla tyhle potíže, protože on ze sebe toho idiota předtím udělat nechal. Toto není jeho matka, je to čarodějnice Šota. Ale co kdyby se svým způsobem mýlil?

„Richarde, proč jsi přišel za mnou?“ 

Richard položil ruce na její malá ramena a jemně ji od sebe maličko odtáhl. Její ruce sklouzly k jeho pasu a tiskly ho s důvěrně známou náklonností. To není jeho matka, nutil se říkat si v duchu, je to čarodějnice, ta čarodějnice, která ví, kde je poslední schránka Ordenu, a on se na to musí dozvědět odpověď. Proč by to však dělala? A co když se mýlí? Nemohlo by to být nějakým způsobem pravda?

Jeho prst doputoval k malé jizvičce nad jejím levým obočím a sledoval malinký výstupek. Jizvu, kterou tam udělal on. Hrál si Michaelem dřevěnými meči na šermíře a právě seskočil z postele a rozehnal se k nerozumnému a zdivočelému úderu na svého bratra, když do dveří vstoupila jeho matka. Jeho meč narazil na její čelo. Její výkřik ho vystrašil.

Ani nářez, který mu dal otec, nebolel tolik jako myšlenka na to, co udělal své matce. Otec ho poslal do postele bez večeře. Tu noc, když byla tma, přišla si k němu sednout na kraj postele a pročesávala mu prsty vlasy, když plakal. Posadil se a zeptal se jí, jestli to moc bolí. Usmála se na něj a řekla...

„Nebolí to tolik, kolik to bolí tebe,“ zašeptala žena, která byla před ním. 

Richard vykulil oči, na pažích mu naskočila husí kůže. „Jak jsi...“

„Richarde,“ ozval se za ním klidný, varovný hlas, který jím opět otřásl. „Odstup od ní.“ Byl to hlas Zedda. 

Jeho matka přiložila pootevřenou ruku na jeho tvář. Ignoroval ji, otočil hlavu a díval se dozadu na vrcholek vyvýšeniny. Byl to Zedd, nebo si pouze myslel, že to je Zedd. Vypadalo to jako Zedd, no ale toto taky vypadalo přesně jako jeho matka. Zedd tam stál s výrazem, který poznával, s výrazem chladnokrevně nebezpečným a výstražným.

„Richarde,“ ozval se opět Zeddův hlas. „Dělej, jak říkám. Odstup od ní a hned.“ 

„Richarde, prosím tě,“ vydechla jeho matka, „neopouštěj mě. To mě neznáš?“ 

Richard se otočil k jejímu něžnému obličeji. „Ano, znám tě. Ty jsi Šota.“

Chytil ji za zápěstí, sundal si její ruce z pasu a odstoupil od ní. Téměř v slzách se dívala, jak se od ní vzdaluje.

Náhle se prudce otočila k čaroději. Její ruce vystřelily. S ohlušujícím třeskem vytryskly z, jejích prstů modré blesky a letěly k Zeddovi. Čarodějovy ruce okamžitě vytvořily štít podobný sklu, který svým lesklým povrchem odrážel světlo. Šotin blesk na něj narazil s hromovým výbuchem a odrazil se. Udeřil do obrovského dubu a rozlomil jeho kmen ve spršce třísek. Strom se zřítil na zem, která se otřásla.

Zeddovy ruce už byly zvednuté. Z jeho ohnutých prstů vyrazil čarodějnický oheň, který zuřivě řval, jak se přibližoval, jak se valil vzduchem.

„Ne!“ vykřikl Richard. 

Koule tekutého plamene ostře osvětlovala zastíněné okolí intenzivním modrým a žlutým světlem.

Nemohl dovolit, aby se to stalo! Šota byla jedinou cestou, jak nalézt schránku! Jedinou cestou, jak zastavit Rahla!

Oheň kvílel, jak se zvětšoval, a mířil přímo na Šotu. Ta nehybně stála.

„Ne!“ Richard vytrhl meč z pochvy a skočil před ni. Uchopil jílec do jedné ruky a hrot do druhé a s napjatými pažemi držel meč vodorovně před sebou jako štít. 

Chopila se ho magie. Chopil se ho hněv. Oheň byl už u něj.

Odvrátil obličej, zavřel oči, zatajil dech a zatnul zuby. Plně si uvědomoval, že by mohl zemřít. Neměl však na výběr. Čarodějnice byla jejich jedinou šancí. Nemohl dopustit, aby byla zabita.

Náraz ho donutil zapotácet se o jeden krok dozadu. Cítil žár. I když měl oči pevně zavřené, viděl světlo. Čarodějnický oheň zuřivě kvílel, jak narážel na meč, a vybuchoval kolem něj.

Pak se rozhostilo ticho a on otevřel oči. Čarodějnický oheň zmizel. Zedd neztrácel čas. Právě házel přehršli čarodějnického prachu, který za letu házel jiskry. Richard uviděl, jak zezadu něco letí, byl to čarodějnický prach hozený čarodějnicí. Třpytil se jako krystalky ledu, hasil jiskření Zeddova prachu a pak narazil do něj.

Zedd zůstal zmrazený stát, nehýbal se a jednu ruku měl zvednutou do vzduchu. „Zedde!“

Nedostal žádnou odpověď. Richard se prudce otočil k čarodějnici. Už nebyla jeho matkou. Šota měla na sobě šaty ze slaboučké látky s proměnlivými odstíny šedi po perlinkovém povrchu, jejich záhyby a neuvázané konce se vlnily v lehkém větříku. Její bohaté husté vlasy byly vlnité a kaštanové, její pokožka byla hladká. Mandlové oči na něj zářily. Byla stejně krásná jako palác, který stál za ní, jako údolí kolem ní. Byla natolik přitažlivá, že se mu z toho málem tajil dech. Možná by se mu tajil, kdyby nebylo zuřivosti, kterou cítil.

„Můj hrdino,“ řekla hlasem, který, už nebyl hlasem jeho matky. Byl to hedvábný, zvučný a nenucený hlas. Na jejích plných rtech se objevil vychytralý úsměv. „Bylo to naprosto nepotřebné, ale je to myšlenka, která se počítá. Udělal jsi na mě dojem.“ 

„A kdo má být toto? Další halucinace mého mozku? Nebo to je skutečná Šota?“ Richard byl rozzuřen. Příliš dobře rozeznával zuřivost meče, ale rozhodl se, že ho ponechá venku. 

Její úsměv se ještě zvětšil. „A jsou ty šaty opravdu tebou?“ dobírala si ho. „Nebo jsou něčím, co chvíli nosíš proto, aby to posloužilo tvým účelům?“

„Jaký je účel toho, jak teď vypadáš?“ 

Povytáhla obočí. „No, abych ti udělala radost, Richarde. To je všechno.“

„Nějakou iluzí!“ 

„Ne.“ Její hlas změkl. „Toto není iluze, taková si připadám sama sobě, tedy alespoň většinu času je tomu tak. Toto je skutečné.“ 

Richard ignoroval její odpověď a ukázal mečem na cestu. „Co jsi udělala Zeddovi?“

Pokrčila rameny a s upejpavým úsměvem odvrátila pohled. „Pouze jsem mu zabránila, aby mi ubližoval. Je v pořádku. Tedy alespoň prozatím.“ Mandlové oči se zablýskaly zpod jejího obočí. „Zabiji ho později, poté co si my dva pohovoříme.“

Uchopil meč ještě pevněji. „A Kahlan?“

Šota přesměrovala svůj pohled na Kahlan, která tam nehybné stála, byla bledá a rty se jí třásly. Její oči pozorovaly každý pohyb Šoty. Richard věděl, že se Kahlan bojí této ženy více, než se bojí hadů. Šota se zamračila, tento výraz se pak měnil na koketně upejpavý úsměv, když se její pohled opět obracel k němu.

„Je to velmi nebezpečná žena.“ Jejíma očima problesklo vědění, které šlo daleko za počet let jejího zdánlivého stáří. „Je ještě nebezpečnější, než si to sama uvědomuje. Musím se před ní chránit.“ Opět pokrčila rameny a hbitě zachytila okraj zvedajících se šatů. Jak to udělala, celý zbytek šatů se uklidnil, jako kdyby větřík ustal. „To jsem udělala, abych ji udržela v nehybnosti. Když sebou hne, kousnou ji. Když to neudělá, tak ji neuštknou.“ Sota se na chvíli zamyslela. „Později ji taky zabiji.“ Její hlas byl příliš něžný a příliš příjemný na slova, která vyslovovala. 

Richard zvažoval, zda nemá čarodějnici mečem useknout hlavu. Žádala si to jeho zuřivost. Intenzivně si to představoval a doufal, že to Šota  taky uvidí. Pak zuřivost trochu potlačil, byl však připraven.

„A co já? Mne se nebojíš?“ 

Šota se lehce zasmála, bylo to jenom trochu více než úsměv. „Hledače?“ Prsty se jí pozvedly ke rtům, jako kdyby se snažila skrýt své pobavení. „Ne, nemyslím.“

Richard se už málem neovládal. „Možná bys měla.“

„Možná. Možná kdyby byla normální doba. Teď však není normální doba. Byl bys jinak tady, abys mě zabil? Právě jsi mě zachránil.“ Podívala se na něj s výrazem, který mu říkal, že by se měl stydět, že řekl něco tak hloupého, a pak jej obešla kolem dokola. Otáčel se s ní a držel meč tak, aby byl mezi nimi, vypadala, že si z toho nic nedělá. „Tato doba si vyžaduje neobvyklá spojenectví, Richarde. Pouze ti silní jsou dostatečně moudří, aby to uznali.“ Přestala, založila si ruce a hodnotila ho se zamyšleným úsměvem. „Ty můj hrdino. Vždyť já si ani nevzpomínám, kdy to bylo naposled, co někdo myslel na záchranu mého života.“ Naklonila se k němu. „Velmi statečné. Bylo to opravdu velmi statečné.“ Ovinula mu paži kolem pasu. Richard ji chtěl zastavit, nějak mu to ale nešlo. 

„Nelichoť si. Měla jsem k tomu své pohnutky.“ Zjistil, že její nenucené způsoby ho znervózňují a že jsou taky nanejvýš přitažlivé. Věděl, že nemá žádný důvod, aby se k ní cítil přitahován. Právě řekla, že zamýšlí zabít dva jeho nejlepší přátele, a z toho, jak se chovala ke Kahlan, věděl, že to nebylo prázdné vychloubání. Ještě horší bylo to, že měl meč vytažený a zlost meče byla uvolněná. Uvědomil si, že dokonce i jeho magie byla očarovaná. Měl pocit, jako by tonul, a k svému překvapení zjišťoval, že tento zážitek je příjemný. 

Její úsměv se ještě zvětšil, její mandlové oči v něm začaly jiskřit. „Jak jsem již řekla, pouze ti silní jsou dostatečně moudří pro potřebná spojenectví. Čaroděj nebyl dostatečně moudrý a pokusil se mě zabít. Ona není dostatečně moudrá, ona by mě taky zabila: Ona sem dokonce ani nechtěla jít. Pouze ty jsi byl dostatečně moudrý, abys poznal, že tato doba si vyžaduje takové spojenectví, jako je naše.“

Richard se snažil udržet si jistou úroveň zuřivosti. „Neuzavírám spojenectví s těmi, kteří chtějí zabít mé přátele.“

„Přesto, že oni se mě jako první pokoušeli zabít? To nemám žádné právo bránit se? To si mám lehnout a umřít, protože jsou to tví přátelé, kteří budou zabíjet? Richarde,“ řekla a přitom vrtěla hlavou, současně se při tom mračila i usmívala, „zamysli se nad tím, co říkáš. Podívej se na to mýma očima.“ 

Zamyslel se nad tím, neříkal však nic. Zmáčkla ho s láskou v pase.

„Ty jsi však byl velmi statečný. Ty, hrdino můj, jsi udělal velmi neobvyklou věc. Ty jsi riskoval svůj život kvůli mně, kvůli čarodějnici. Taková věc nezůstane bez odměny. Zasloužil sis jedno přání. Cokoliv budeš chtít, prostě to řekni a dostaneš to.“ Volnou rukou dělala ve vzduchu klouzavé pohyby. „Cokoliv, máš na to mé slovo.“ 

Richard začal otvírat ústa, ale Šota mu jemně přiložila ke rtům prst. Její teplé tělo, které bylo pevné pod tenkými šaty, se k němu přitisklo. „Nepokaz mi mé mínění o tobě tím, že odpovíš příliš rychle. Můžeš mít, cokoliv budeš chtít. Nepromarni to přání. Pořádně si promysli, než o něco požádáš. Je to důležité přání a mám k tomu důvody, že ti ho nabízím, možná to je nejdůležitější přání, které v životě budeš mít. Spěch by mohl znamenat smrt.“

Bez ohledu na to, jakým divným způsobem byl přitahován k této žene, v Richardovi to vřelo. „Nemusím o tom přemýšlet. Mým přáním je, abys nezabíjela mé přátele. Abys jim neublížila a nechala je jít.“

Šota si povzdechla. „Obávám se, že to zkomplikuje záležitosti.“

„Aha, takže tvé slovo nic neznamená?“ 

Vyčítavě se na něj podívala. Její hlas měl v sobě náznak drsnosti. „Mé slovo znamená všechno. Prostě chci, abys věděl, že to věci zkomplikuje. Přišel jsi sem, abys získal odpověď na důležitou otázku. Zatím máš jen nesplněné přání. Potřebuješ se pouze zeptat tu otázku, aby byla tvým přáním, a já ho splním.

Není to ta věc, kterou ve skutečnosti chceš? Zeptej se sám sebe, co je důležitější; kolik lidí zemře, když zklameš při plnění svých povinností.“ Ještě jednou ho zmáčkla kolem pasu, opět se objevil její krásný úsměv. „Richarde, meč v tobě vyvolává zmatek. Magie ovlivňuje tvůj úsudek. Odlož ho a pak si to znovu promysli. Pokud jsi moudrý, budeš dbát na mé varování, ono má své důvody.“

Richard rozzlobeně strčil meč zpět do pochvy, aby jí ukázal, že nezmění svůj názor. Ohlédl se na Zedda, který stál na místě jako kus ledu. Podíval se na Kahlan, jak se všude po ní svíjejí hadi. Když se jejich oči setkaly, zatoužil po ní celým srdcem. Věděl, co si Kahlan přeje, aby udělal, viděl to v jejích očích. Chtěla, aby vyjádřil přání nalézt schránku. Richard se od ní odvrátil, nebyl už ani chviličku schopen být svědkem jejího utrpení. S odhodláním se podíval na Šotu.

„Odložil jsem meč, Šoto. Nic se tím nemění. Na mou otázku mi dáš odpověď tak jak tak. Tvůj život taky závisí na tom, zda budu znát odpověď. Ty jsi to v podstatě přiznala. Nepromarním své přání. Kdybych ho použil k tomu, abych dostal odpověď, kterou mi stejně zamýšlíš dát, bylo by to promarnění životů mých přátel. A teď mi splň mé přání!“  

Šota si ho prohlížela svýma stářím moudrýma očima. „Milý Richarde,“ řekla tiše, „hledač potřebuje svou zlost, nenechávej ji však, aby ti zaplňovala mysl na úkor moudrosti. Neposuzuj příliš rychle konání, kterému plně nerozumíš. Ne všechny činy jsou takové, jak vypadají. Některé jsou určeny k tomu, aby tě zachránily.“

Její ruka se pomalu přiblížila ze strany k jeho obličeji, opět mu připomněla matku. Její laskavost ho uklidňovala a do jisté míry rozesmutňovala. V této chvíli pociťoval, jak slábne jeho strach z ní.

„Prosím tě,  Šoto,“  zašeptal,  „řekl jsem své přání. Splň mi ho.“  

„Tvé přání, milý Richarde, je splněno,“ zašeptala smutně. 

Otočil se ke Kahlan. Hadi po ní ještě lezli.

„Šoto, ty jsi mi dala slib.“ 

„Slíbila jsem ti, že ji nezabiji a že bude moci odejít. Když budeš odcházet, může jít s tebou. Já ji nezabiji. Pro mne však stejně zůstává nebezpečnou. Pokud se nebude hýbat, tak ji hadi neublíží“ 

„Řekla jsi, že by se tě Kahlan pokusila zabít. To není pravda, dovedla mě sem, aby vyhledala tvou pomoc stejně jako já. I když ti nezamýšlela ublížit, ty bys ji byla zabila. A teď jí děláš tohle!“ 

„Richarde,“ přiložila si prst k bradě a zamyslela se, „ty jsi sem přišel a myslel sis o mně, že jsem zlá, nebylo tomu tak? I když jsi o mně nic nevěděl, byl jsi ochoten ublížit mi na základě toho, co sis vymyslil. Rozhodl ses věřit tomu, co jsi slyšel od ostatních.“ V jejím hlase nebyla žádná zloba. „Tyto věci říkají lidé, kteří jsou závistiví nebo ustrašení. Lidé taky říkají, že používat oheň je špatné a že ti, kteří používají oheň, jsou zlí. To z toho dělá pravdu? Lidé říkají, že velký čaroděj je zlý a že lidé kvůli němu umírají. To z toho dělá pravdu? Někteří z Bahenních lidí říkají, že jsi přinesl smrt do jejich vesnice. Je to pravda jenom proto, že to tvrdí hlupáci?“ 

„Kdo se pokoušel přesvědčit mě, že je mou mrtvou matkou?“ zeptal se trpce.  

Šota vypadala opravdu dotčeně. „Ty nemiluješ svou matku?“

„Přirozeně že ano.“ 

„Jaký větší dar by ti mohl někdo dát než návrat zemřelé milované osoby? Nedarovala jsem ti radost z toho, že opět vidíš svou matku? Žádala jsem za to od tebe něco? Dožadovala jsem se nějaké odměny? Na chvíli jsem ti dala něco krásného, čistého, dala jsem ti živoucí vzpomínku na tvou lásku k matce a na její lásku k tobě. Cenu, kterou jsem za to musela zaplatit, bys nikdy nepochopil. Toto taky považuješ za zlo? A za odměnu bys považoval to, že mi setneš svým mečem hlavu?“ 

Richard ztěžka polknul, ale neodpovídal. Uhnul pohledem od jejích očí a najednou neočekávaně pocítil stud.

„Je tvá mysl až tak otrávená slovy jiných? Jejich strachem? Všechno, co chci, je, abys mě posuzoval podle mých činů, abys ve mně viděl to, co jsem, a ne to, co o mně říkají jiní. Richarde, nebuď vojákem této tiché armády hlupáků.“ 

Richard stál oněmělý z toho, jak se k němu vracela slova jeho vlastních názorů.

„Podívej se kolem,“ řekla Šota a máchla rukou ve vzduchu. „Je toto místem ošklivosti? Špatnosti?“ 

„Je to nejkrásnější místo, které jsem kdy viděl.“ Richard to uznával tichým hlasem. „To ale nic nedokazuje. A co to místo tam nahoře?“ Ukázal bradou na temný les nad nimi. 

Krátce se tam podívala. „Považuj to za něco jako můj vodní příkop.“ Šota se hrdě usmála. „Zabraňuje to v příchodu bláznům, kteří by mi mohli ublížit.“

Richard si nejtěžší otázku šetřil na závěr. „A co s ním?“ Díval se do stínů, kde seděl Samuel, který je pozoroval žhnoucíma žlutýma očima.

Neuhýbala Richardovu pohledu, když mluvila. Její hlas byl plný lítosti. „Samueli, pojď sem.“

Odporná kreatura přiskákala přes trávník až k boku své paní, tulila se k ní a vydávala zvláštní hrdelní broukání. Samuelovy oči se zaklesly do meče a zůstaly tam. Natáhla dolů ruku a s láskou mu hladila šedivou hlavu. Šota obdarovala Richarda teplým a statečným úsměvem.

„Zdá se mi, že na místě je formální představování. Richarde, představuji ti Samuela, tvého předchůdce. On byl předchozím hledačem.“ 

Richard se celý oněmělý a s vytřeštěnýma očima podíval dolů na společníka.

„Můj meč! Dej!“ Samuel se začal natahovat. Šota výstražně vyslovila jeho jméno bez toho, aby se přestala dívat na Richarda, malý tvor okamžitě stáhl paže a začal se tulit k jejímu boku. „Můj meč,“ stěžoval si potichu sám sobě. 

„Proč tak vypadá?“ zeptal se Richard opatrně, obával se odpovědi. 

„Ty to opravdu nevíš, je to tak?“ Šota zvedla obočí, když si pozorně prohlížela jeho obličej. Opět se objevil její smutný úsměv. „Magie. To tě čaroděj nevaroval?“ 

Richard pomalu vrtěl hlavou, nebyl schopen slova. Jazyk se mu přilepil k patru.

„Dobře tedy, doporučuji ti, aby sis o tom s ním promluvil.“ 

Přinutil se promluvit, šlo mu to jen taktak. „Tím myslíš, že něco takového udělá magie taky mně?“

„Richarde, je mi to líto, ale na to ti nemohu odpovědět.“ Smutně si povzdechla. „Jedno z mých nadání je to, že mám vidění pro plynutí času, pro způsob, jakým události plynou do budoucnosti. Toto je však jistý druh magie, čarodějnické magie, který nemohu vidět; ve vztahu k němu jsem slepá. Nemohu vidět, jak plyne kupředu. 

Samuel byl poslední hledač. Přišel sem před mnohými lety, zoufale potřeboval pomoc. Nemohla jsem pro něj udělat nic jiného než se nad ním slitovat. Pak jednoho dne náhle přišel starý čaroděj a vzal si meč.“ Významně zvedla obočí. „Byl to velmi nepříjemný zážitek - pro nás oba. Obávám se, že se musím přiznat, že na něj v dobrém nemyslím.“ Její obličej opět zněžněl. „Až do dneška Samuel považuje meč za svůj. Já však vím své. Čarodějové byli celou věcnost opatrovníky meče, a tedy i jeho magie. Oni ho pouze na jistou dobu přidělují hledačům.“

Richard si vzpomněl, jak mu Zedd říkal, že když byl poslední neprávem ustanovený hledač rozptylován čarodějnicí, že si tam zašel a vzal si zpět meč. To byl ten hledač, to byla ta čarodějnice. Kahlan neměla pravdu. Existoval alespoň jeden čaroděj, který se odvážil do Agadenské pustiny.

„Možná je to proto, že nebyl opravdovým hledačem,“ povedlo se říci Richardovi, pokoušel se ujistit sám sebe. Měl těžkopádný jazyk. 

Její obličej se zachmuřil skutečnou starostí. „Možná. Já to ale nevím.“

„Musí to být tím,“ zašeptal. „Musí to tím být. Zedd by mě jinak varoval. Je mým přítelem.“ 

Věnovala mu zasmušilý pohled. „Richarde, v sázce jsou důležitější věci než přátelství. Zedd to ví, ty to víš taky, konec konců ty jsi dal přednost těm důležitějším věcem před jeho životem, když jsi musel.“

Richard se podíval na Zedda. Jak moc si s ním chtěl promluvit. Strašně jej potřeboval právě v této chvílí. Mohla to být pravda, mohlo tomu být tak, že dal přednost nalezení schránky před životem Zedda tak lehce a bez důkladného zvážení? „Šoto, ty jsi mi přislíbila, že ho pustíš.“

Šotiny oči chvíli studovaly jeho obličej. „Je mi to líto, Richarde.“ Mávla rukou ve vzduchu směrem k Zeddovi. Zedd se zapotácel a pak zmizel. „To byl pouze malý trik. Názorná ukázka. Ve skutečnosti to nebyl starý čaroděj.“

Richard si pomyslel, že by se měl cítit rozzlobený, nebyl však. Cítil se tím trikem jenom trochu dotčen a k tomu byl ještě smutný, že tam s ním není Zedd. Pak ho zaplavila vlna ledové hrůzy, která mu opět způsobila na pažích husí kůži.

„Je to skutečně Kahlan? Nebo jsi ji už zabila a ukazuješ mi její podobu, ukazuješ mi další trik? Další názornou ukázku?“  

Prsa Šoty se zvedla a poklesla, když se zhluboka nadechla. „Obávám se,“ povzdechla si, „že je dostatečně skutečná. A v tom je problém.“

Šota se zavěsila pod jeho paži a přiměla ho postavit se před Kahlan. Samuel je následoval a stál u nich. Jeho paže byly tak dlouhé, že když stál vzpřímeně a jeho oči se pozorně pohybovaly mezi nimi, tak mimovolně svými prsty dělal čáry a kroužky v prachu cesty.

Šota chvíli upřeně pozorovala Kahlan, zjevně byla pohřížená v myšlenkách, jako kdyby zvažovala těžké rozhodnutí. Richard chtěl jenom to, aby z ní zmizeli hadi. Přes slova čarodějnice o pomoci a přátelství byla Kahlan ještě stále vyděšená, nebylo to však z hadů. Její oči sledovaly Šotu, podobaly se při tom očím zvířete v pasti, které se dívá na lovce a ne na past.

„Richarde,“ zeptala se Šota, zatímco opětovala upřený pohled Kahlan, „byl bys ji schopen zabít, kdybys musel? Kdyby se stala hrozbou úspěchu tvého snažení, měl bys ji odvahu zabít? Kdyby to znamenalo životy všech ostatních? Řekni pravdu a řekni ji hned.“ 

Přes odzbrojující tón Šotina hlasu jím její slova projela jako ledová dýka. Richard se podíval do rozšiřujících se očí Kahlan, pak se podíval na - ženu vedle sebe. „Je to má průvodkyně, potřebuji ji,“ řekl prostě a bez rozmýšlení.

Velké mandlové oči se na něj upřeně zahleděly. „Hledači, to není odpověď na můj dotaz.“

Richard neříkal nic a snažil se, aby ani svým obličejem nic neprozradil.

Šota se na něj lítostivě pousmála. „Je to tak, jak jsem si to myslela. To je důvod, proč jsi udělal chybu se svým přáním.“

„Neudělal jsem žádnou chybu,“ zaprotestoval Richard. „Kdybych přání nepoužil v této podobě, ty bys ji zabila!“  

„Ano,“ neúprosně přikývla Šota. „Udělala bych to. Zpodobení Zedda byla zkouška. Tu zkoušku jsi složil a za odměnu jsem ti dala jedno přání. Nebylo to proto, abys mohl dostat, co chceš, ale proto, abych mohla učinit obtížný skutek ve tvůj prospěch, neboť tobě chybí potřebná odvaha. To byla tvá druhá zkouška. Milý chlapče, tu druhou zkoušku jsi nesložil. Musím splnit tvé přání. Je to tvá chyba, měl jsi mě nechat, abych ji místo tebe zabila já.“  

„Ty jsi zešílela! Zpočátku se mi snažíš namluvit, že nejsi zlá, že tě mám posuzovat podle tvých činů. Teď ale ukazuješ svou pravou podobu, když mi říkáš, že jsem udělal chybu tím, že jsem ti nedovolil zabít Kahlan! A kvůli čemu? Kvůli nějaké domnělé hrozbě? Neudělala nic, čím by tě ohrozila, a ani to neudělá. Ona si pouze stejně jako já přeje zastavit Darkena Rahla. Stejně jako ty!“  

Šota trpělivě poslouchala, než skončil. Výraz nesmírného stáří se jí opět objevil v očích. „Ty jsi mě neposlouchal, když jsem ti říkala, že ne všechny činy jsou takové, jak se zdají? Že některé jsou určené k tomu, aby tě zachránily? Už zase posuzuješ příliš rychle bez toho, abys znal všechny skutečnosti.“

„Kahlan je má kamarádka. To je jediná skutečnost, na které záleží.“ 

Šota se nadechla, jako kdyby se snažila zůstat trpělivá, jako kdyby se snažila něčemu naučit dítě.

Její výraz v něm vyvolával pocit, že je poněkud nahlouplý.

„Richarde, poslouchej mě. Darken Rahl dal do hry schránky Ordenu. Pokud bude mít úspěch, nebude už nikdo mít moc, která by ho udržela na uzdě. Už nikdy. Zemře velké množství lidí. Ty, já. Je v mém vlastním zájmu, abych ti pomohla, protože ty jsi jediný, kdo má šanci zastavit ho. Jak nebo proč, to nevím, ale vidím, jak plyne tok času. Ty jsi jediný, který tu šanci má. 

To neznamená, že se ti to podaří, znamená to jenom to, že šanci máš. Nezáleží na tom, jak je malá, existuje a je v tobě. Věz taky, že existují síly, které tě chtějí porazit ještě předtím, než budeš moci tuto šanci využít. Velký čaroděj nemá moc zastavit Rahla. Proto ti dal meč. Já nemám moc zastavit Rahla. Mám však moc, která by ti mohla pomoci. To je všechno, co chci dělat. Když to udělám, pomohu taky sobě. Nechci zemřít. Když zvítězí Rahl, tak zemřu.“

„To všechno vím. Proto jsem řekl, že mou otázku zodpovíš i bez toho, abych použil své přání.“ 

„Richarde, jsou však další věci, které vím já, a ty ne.“ 

Její krásný obličej si ho pozorně prohlížel se smutkem, který bolel. Její oči měly v sobě stejný oheň jako oči Kahlan - oheň inteligence. Richard v ní cítil touhu, touhu mu pomoci. Náhle se začal obávat toho, co zná, protože si uvědomil, že ho nechce zraňovat, že prostě mluví pravdu. Richard viděl, jak Samuel pozoruje meč, a uvědomil si, že jeho levá ruka drží jilec, uvědomil si, jak silně jej svírá a jak ho vystupující písmena slova Pravda bolestivě tlačí do dlaně.

„Šoto, co jsou to za věci, které znáš?“  

„Začnu tou nejlehčí,“ vzdechla si. „Pamatuješ si, jak jsi mečem zastavil čarodějnický oheň? Nacvičuj si to. Měla jsem důvod pro tu zkoušku. Zedd použije proti tobě čarodějnický oheň. Jenomže příště to bude doopravdy. Plynutí času mi neříká, kdo zvítězí, říká pouze to, že máš šanci ho porazit.“  

Richardovi se rozšířily oči. „To nemůže být pravda...“

„Je to pravda,“ skočila mu do řeči, „stejně jako zub od otce, který se má ukázat majiteli knihy a který má prokázat pravdu, jak se k ní někdo dostal.“  

Toto jím otřáslo do morku kostí.

„Ne, nevím, kdo je majitel.“ Její oči se do něj vpalovaly. „Budeš si ho muset najít sám.“ 

Richard málem nebyl schopen nadechnutí, byl stěží schopen položit další dotaz. „Když toto bylo lehké, tak co je těžké?“

Kaštanové vlasy se Šotě svezly z ramene, když se mu přestala dívat do očí a zahleděla se na Kahlan, která tam stála jako kámen, zatímco se po ní svíjeli hadi. „Vím, čím je a jakou hrozbu pro mě představuje...“ Její hlas se vytratil. Otočila se k němu zpět. „Je zřejmé, že ty nevíš, čím je, protože kdybys to věděl, nebyl bys s ní. Kahlan má jistou schopnost. Magickou schopnost.“

„Tolik toho vím i já,“ uvedl Richard opatrně. 

„Richarde,“ řekla Šota a snažila se hledat slova pro něco, co považovala za nesnadné. „Jsem čarodějnice. Jak jsem řekla, jednou z mých schopností je vidět věci tak, jak se budou odehrávat. To je jeden z důvodů, že se mě hlupáci bojí.“ Její obličej se k němu přiblížil až nepohodlně blízko. Dech jí voněl růžemi. „Richarde, prosím tě, nebuď jedním z těch hlupáků, neměj přede mnou strach kvůli věcem, nad kterými nemám žádnou kontrolu. Jsem schopna rozeznat pravdivost událostí, které se odehrají, já jim ale nepřikazuji, aby se staly, ani je nekontroluji. To, že je vidím, neznamená, že jsem z nich u vytržení. Je to tak, že pouze činy v přítomnosti můžeme změnit to, co by se jinak odehrálo. Měj moudrost k tomu, abys využil pravdu ve svůj prospěch, a jenom na ni nenadávej.“   

 „A jakou pravdu vidíš, Šoto?“ zašeptal. 

Její oči měly v sobě tak silný cit, až se zastavoval dech, její hlas byl ostrý jako čepel,

„Kahlan má schopnost. Pokud nebude zabita, tak tuto schopnost použije proti tobě.“ Když mluvila, tak pečlivě sledovala jeho oči. „O této pravdě není pochyb. Tvůj meč tě může ochránit před čarodějnickým ohněm, neochrání tě ale před jejím dotekem.“  

Richard pocítil bodnutí těchto slov, cítil, že se mu zařezávají do srdce.

„Ne!“ zašeptala Kahlan. Oba se na ni podívali. Její obličej byl zkrougen bolestí ze Šotiných slov. „Neudělala bych to! Šoto, přísahám, že bych mu to nemohla udělat.“ 

Slzy jí stékaly po tvářích. Šota k ní přistoupila blíž, natáhla ruku přes hady a něžně se dotýkala jejího obličeje, aby ji utěšila.

„Dítě, obávám se, že pokud nebudeš zabita, tak to uděláš.“ Když se dolů začala kutálet další slza, tak ji palcem setřela. „Už jsi k tomu jednou byla blízko.“ Šota to řekla s překvapivým soucitem. „Bylo to jenom o vlásek.“ Šota trochu kývla hlavou na potvrzení. „To je pravda, není-liž tak? Řekni mu, jestli mluvím pravdu.“  

Kahlaniny oči přeskočily na Richarda. Podíval se do hlubin jejích zelených očí a připomněl si, jak se ho třikrát dotkla, když držel meč, a jak ten dotek vyvolal varovné vzplanutí magie meče. Naposled to bylo u Bahenního lidu, když přišly stíny. Reakce magie byla tak silná, že ji málem proklál mečem, dříve než si stačil uvědomit, že to je ona. Obočí Kahlan se zkrabatilo a její oči couvaly před jeho pohledem. Ko usla se do spodního rtu a z hrdla jí uniklo tiché zasténání.

„Je to pravda?“ zeptal se Richard šeptem a srdce měl až někde v krku. „Byla jsi, jak říká Šota, jenom o vlásek vzdálená tomu, abys použila proti mně svou schopnost?“  

Kahlanin obličej ztratil barvu. Vydala ze sebe hlasitý, bolestný sten. Zavřela oči a vyrazila ze sebe dlouhé, zoufalé zakvílení. „Prosím tě, Šoto, zabij mě. Musíš to udělat. Přísahala jsem, že budu ochraňovat Richarda, aby mohl zastavit Darkena Rahla. Prosím,“ vykřikla mezi rozechvělými vzlyky. „Je to jediná možná cesta. Musíš mě zabít.“

„Nemohu,“ zašeptala Šota. „Splnila jsem přání. Velmi hloupé přání.“  

Richard už téměř nemohl snášet bolest z toho, že vidí Kahlan, jak si žádá o smrt. Chuchvalec v jeho hrdle hrozil, že ho zadusí.

Kahlan náhle vykřikla a rozhodila rukama, aby přiměla hady, ať ji kousnou. Richard se po nich vrhl, ale hadi už byli pryč. Kahlan napřáhla před sebe paže a dívala se po hadech, kteří tam už nebyli.

„Je mi to líto, Kahlan. Kdybych je nechala, aby tě uštkli, porušila bych daný slib.“ 

Kahlan se zhroutila na kolena a plakala s obličejem zabořeným do země. Prsty se jí zarývaly do hlíny. „Je mi to tak líto, Richarde,“ říkala s pláčem. Její pěsti se zachytily trávníku, pak nohavic jeho kalhot. „Prosím tě, Richarde,“ vzlykala. „Prosím. Přísahala jsem, že tě budu chránit. Tolik lidí už zemřelo. Vezmi meč a zabij mě. Richarde, zabij mě, prosím.“

„Kahlan..., nikdy bych...,“ nemohl říkat další slova. 

„Richarde,“ řekla Šota a sama málem plakala, „když nebude zabita, tak ještě předtím, než Rahl otevře schránky, použije proti tobě svou schopnost. O tom není pochyb. Žádných pochyb. Dokud žije, nedá se to změnit. Splnila jsem ti přání, takže ji nemohu zabít. Musíš to udělat ty.“ 

„Ne!“ zařval. 

Kahlan opět úzkostně zakvílela a vytáhla svůj nůž. Když ho pozvedla, aby ho vrazila do sebe, Richard ji popadl za zápěstí.

„Richarde, prosím,“ vykřikla a padla na něj, „ty tomu nerozumíš. Já to musím udělat. Když budu žít, budu zodpovědná za všechno, co Rahl udělá. Za všechno, co se stane.“ 

Richard ji zvedl za zápěstí a tiskl ji k sobě jednou rukou, jak plakala. Držel jí paži zkroucenou za zády, aby nemohla na sobě použít nůž. Hněvivě hleděl na Šotu, která stála s rukama spuštěnýma podél těla a pozorovala je. Bylo něco z toho všeho možné? Mohla by to být pravda? Přál si, aby tehdy poslechl Kahlan a nikdy sem nechodil.

Uvolnil tlak na Kahlaninu paži, když si podle jejího výkřiku uvědomil, že ji zraňuje. Otupěle přemýšlel, zda ji přece jenom neměl nechat, aby se zabila. Ruka se mu třásla.

„Richarde, prosím tě,“ řekla mu Šota se slzami v očích, „nenáviď mě za to, co jsem, ale nemůžeš mě nenávidět za to, že ti říkám pravdu.“  

„Je to pravda, jak ji vidíš ty, Šoto! Možná to ale není pravda, která se stane. Nezabiji Kahlan jenom proto, že to říkáš.“ 

Šota smutně přikývla a podívala se na něj očima plnýma slz.

„Poslední schránku Ordenu má královna Milena.“ Mluvila hlasem, který byl téměř šeptáním. „Ale dbej na toto varování: nebude ji už dlouho mít. Když se tedy rozhodneš věřit pravdě, jak ji vidím já.“ Obrátila se k svému společníkovi. „Samueli,“ řekla jemně, „vyveď je z pustiny. Neber nic, co jim patří. Velmi nelibě bych nesla, kdybys to udělal. To se týká taky Meče pravdy.“  

Richard jí viděl po tváři stékat slzu, když se otáčela bez toho, aby se na něj podívala, a odcházela po cestě. Zastavila se uprostřed kroku a chvíli tak stála, její krásné kaštanové vlasy se jí rozsypaly po ramenech a zčásti po zádech jejích tenkých šatů. Zvedla hlavu, ale neotočila se k němu.

„Když to skončí,“ řekla hlasem, který překypoval emocemi, „a kdyby se ti podařilo vyhrát..., už sem nikdy nechoď. Když přijdeš..., tak tě zabiji.“  

Začala jít ke svému paláci. „Šoto,“ zašeptal chraptivě, „promiň mi to.“ Nezastavila se ani se neotočila, ale pokračovala dál.

Kapitola čtvrtá

Když vyšla zpoza rohu, málem mu narazila do nohou, tak tiše kráčel. Podívala se směrem nahoru po dlouhé stříbrné říze na jeho obličej, který byl vysoko ve vzduchu.

„Gillere! Ty jsi mě polekal!“ 

Obě ruce měl zastrčené do rukávů. „Promiň, Ráchel, nechtěl jsem tě polekat.“ Podíval se oběma směry po chodbě a sehnul se k ní na podlahu. „Co děláš?“

„Pochůzky,“ řekla mu a dlouze si vzdechla. „Princezna Violeta říká, že mám jít místo ní zaječet na kuchaře, pak mám jít za pradlenami a říci jim, že našla skvrnu od omáčky na jedněch ze svých šatů a že ona by si nikdy své šaty nepotřísnila omáčkou, že to jistě udělaly ony, a že když zjistí, že to ještě jednou udělají, tak jim nechá useknout hlavy. Nechci jim to říkat, jsou hodné.“ Dotkla se hezkého stříbrného lemování na rukávu Gillerovy řízy. „Ona mi však řekla, že když to neřeknu, tak budu mít velké potíže.“ 

Giller přikývl. „Udělej tedy, jak říká. Jsem si jist, že pradleny budou vědět, že to ve skutečnosti nejsou tvá slova.“

Ráchel se podívala do jeho velkých tmavých očí. „Každý ví, že si špiní vlastní šaty vlastní omáčkou.“

Giller se tiše zasmál. „Máš pravdu. Sám jsem viděl, jak to dělá. Ale tahat spícího jezevce za ocas štěstí nepřináší.“ Nerozuměla tomu a zašklebila se. „To znamená, že se dostaneš do potíží, když ji na to upozorníš. Nejlepší je tedy být zticha.“

Ráchel přikývla, věděla, že to je pravda. Giller se opět podíval sem a tam po chodbě, nikdo jiný tam ale nebyl.

Naklonil se k ní a zašeptal: „Je mi to líto, že jsem s tebou nemohl mluvit, abych se ujistil, zda jsi našla panenku do nesnází.“

S úsměvem přikývla. „Velmi pěkně ti děkuji, Gillere. Je nádherná. Od té doby, co jsi mi ji dal, jsem byla ještě dvakrát venku. Řekla mi, že nesmím s tebou mluvit, dokud neřekneš, že to je bezpečné, tak jsem tedy čekala, jak mi řekla. Spolu jsme mluvily a mluvily a já jsem se cítila omnoho lépe.“

„Mé dítě, to mě těší.“ Usmál se. 

„Pojmenovala jsem ji Sára. Víš to, že panenka musí mít jméno?“ 

„Je to tak?“ Povytáhl obočí. „Nikdy jsem to nevěděl. Ale Sára, to jméno je pro ni velmi hezké.“ 

Ráchel se zeširoka usmála, neboť byla šťastná, že Gillerovi se jméno panenky líbí. Dala mu ruku kolem krku a přiložila svůj obličej k jeho uchu. „Sára mi taky říká o svých potížích,“ zašeptala. „Slíbila jsem jí, že ti pomůžu. Nikdy jsem nevěděla, že ty chceš taky utéct. Kdy budeme moci odejít, Gillere? Stále víc se bojím princezny Violety.“

Jeho velká ruka ji poplácala po zádech, když se k němu přitiskla. „Brzy, dítě moje. Jsou však věci, které musíme předem připravit, aby nám na to nepřišli. Nechtěli bychom, aby nás někdo sledoval, aby nás pak našel a přivedl zpátky. Tak co, chtěla bys to?“

Ráchel zavrtěla hlavou opřenou o jeho rameno, poté uslyšela kroky. Giller se postavil a díval se do chodby.

„Ráchel, bylo by to velmi zlé, kdyby nás někdo uviděl, jak spolu mluvíme. Někdo by se mohl... dozvědět něco o panence. O Sáře.“ 

„Raději půjdu,“ řekla ve spěchu. 

„Už není čas. Postav se ke zdi a ukaž mi, jak statečná a tichá umíš být.“ 

Udělala, co jí řekl, on se postavil před ní a ukryl ji za svou řízu. Ráchel uslyšela břinkot brnění. Pomyslela si, že to jsou pouze nějaké stráže. Pak uslyšela nedomrlé štěkání. Královnin pes! Musí to být královna a její gardisté! Byli by v pořádné kaši, kdyby ji královna našla schovávat se za čarodějovou řízou. Mohla by se něco dozvědět o panence! Ještě silněji se vmáčkla do tmavých záhybů. Říza se trochu zahýbala, když se Giller uklonil.

„Vaše Veličenstvo,“ řekl Giller, když se narovnal. 

„Gillere!“ řekla svým ošklivým hlasem. „Co to děláš, že se tudy tak plížíš?“  

„Plížím, Vaše Veličenstvo? Chápal jsem to tak, že jsem ve Vašich službách proto, abych dohlédl, že se tady nebude pěstovat žádné plížení. Kontroloval jsem pouze magickou pečeť na šperkovní komnatě, abych se ujistil, že se ji nikdo nepokoušel otevřít.“ Ráchel slyšela, jak malý pes čmuchá kolem spodku Gillerovy řízy. „Pokud je to Vaše přání, Veličenstvo, ponechám tyto věci sudičkám a nebudu už pátrat, když pocítím obavu.“ Malý pes obcházel spodek Gillerovy řízy, byl blízko ní a ona slyšela, jak čenichá. Ráchel si přála, aby šel pryč, aby se na ni nepřišlo. „My všichni půjdeme večer jednoduše do postelí s prostou modlitbou k dobrým duchům, aby bylo všechno v pořádku, když přijde Otec Rahl. A když něco bude špatné, dobře, my mu prostě řekneme, že jsme zde nechtěli mít žádné plížení, tak jsme nekontrolovali. Možná to bude chápat.“  

Malý pes začal vrčet. Ráchel se začaly tlačit slzy do očí.

„Gillere, tak se nerozčiluj. Prostě jsem se jenom ptala.“ Ráchel viděla malý černý čumáček, vyčnívající zpod řízy. „Drahoušku, cos tam našel?  

Co to je, můj malý Drahoušku?“

Pes vrčel a tiše štěkal. Giller trochu ustoupil a přitlačil ji silněji ke zdi. Ráchel se pokoušela myslet na Sáru a přála si, aby právě teď tady byla s ní.

„Co to je, Drahoušku? Co čicháš?“ 

„Obávám se, Vaše Veličenstvo, že jsem se plížil taky po stájích. Jsem si docela jistý, že právě to Váš pes cítí.“ Gillerova ruka se vsunula do řízy hned vedle její hlavy. 

„Stáje?“ Její ošklivý hlas docela nezmizel. „Co by tedy mohlo být pro tebe ve stájích k inspekci?“ Ráchel slyšela, jak se její hlas zesiluje. Královna se shýbala, aby si vzala psa. „Co tam děláš, Drahoušku?“ 

Ráchel cucala lem svých šatů, aby nemohla vydávat žádné zvuky, jak se třásla. Gillerova ruka se vysunula z řízy. Viděla, že mezi palcem a ukazovákem má špetku něčeho. Pes strčil hlavu pod řízu a začal štěkat. Giller oddálil prsty od sebe a třpytící se prach padal na hlavu psa. Pes začal kýchat. Pak Ráchel uviděla, jak se ruka královny přibližuje a tahá ho pryč.

„No tak, můj malý Drahoušku. Už je to v pořádku. Chudáček jeden malý.“ Ráchel slyšela, jak líbá psí čumák, což dělávala ráda chvíli, a pak si taky kýchla. „Jak jsi to říkal, Gillere? Co za práci má čaroděj ve stájích?“ 

„Jak jsem už říkal, Vaše Veličenstvo,“ - Gillerův hlas byl taky svým způsobem ošklivý, Ráchel to však považovala za legrační, když je někdo ošklivý na královnu - „kdybyste byla úkladným vrahem a kdybyste se chtěla dostat do královnina hradu a prostřelit ji velkým tlustým šípem, to si myslíte, že byste chtěla propochodovat hlavní bránou za jasného dne? Nebo byste raději jela a měla svůj dlouhý luk ve voze, možná ukrytý pod trochou sena nebo za nějakými pytli? A pak byste ho vytáhla ve tmě stájí.“  

„No dobře... já... ale, jsou tady... myslíš si... našel jsi něco?“ 

„Ale jelikož taky nechcete, abych se plížil stájemi, dobře, tak ze svého seznamu vyškrtnu taky stáje! Ale pokud vám to nevadí, od dnešního dne budu stávat dosti daleko od Vás, když budeme na veřejnosti. Nechtěl bych stát v cestě, kdyby se některý z Vašich poddaných rozhodl ukázat svou lásku ke královně zpovzdálí.“ 

„Čaroději Gillere,“ její hlas se stal opravdu hodným, jako když mluví se svým psem - „promiň mi, prosím. V poslední době jsem podrážděná, je to ten brzký příjezd Otce Rahla. Chci jenom, aby všechno dobře proběhlo, pak budeme mít všechno, co si budeme přát. Vím, že máš na srdci jen mé nejlepší zájmy. Pokračuj, prosím, a zapomeň na chvilkové bláznovství jedné paní.“  

„Jak si přejete, Vaše Veličenstvo.“ Opět se uklonil. Královna začala spěchat pryč na druhý konec síně a kýchala při tom. Pak Ráchel slyšela, že se její těžké kroky zastavily a břinkot brnění ustal.  

„Jen tak mimochodem, čaroději Gillere,“ zavolala na něj, „řekla jsem ti to? Přišla zpráva. Je v ní, že Otec Rahl bude tady dříve, než se očekávalo. Mnohem dříve. Vlastně bude tady zítra. Přirozeně bude očekávat schránku, aby posvětil spojenectví. Postarej se o to.“  

Giller trhl nohou, že to málem Ráchel povalilo. „Samozřejmě, Vaše Veličenstvo.“ Ještě jednou se uklonil.

Giller počkal, až byla královna pryč, pak vytáhl Ráchel, svýma velikýma rukama ji držel kolem pasu a jednou paží si jí přidržel u svého boku. Jeho tváře nebyly rudé jako obvykle, byly spíše bledé. Položil jí prst na rty a ona věděla, že chce, aby byla zticha. Natáhl krk a opět se podíval nahoru a dolů po chodbě.

„Už zítra!“ zamumlal si pro sebe. „Ať jsou prokletí duchové. Ještě nejsem připraven.“ 

„Stalo se něco, Gillere?“ 

„Ráchel,“ zašeptal, jeho velký zahnutý nos byl těsně vedle jejího, „je princezna Violeta teď ve svém pokoji?“ 

„Není,“ odpověděla mu šeptem Ráchel. „Šla si vybrat látku na nové šaty u příležitosti návštěvy Otce Rahla.“ 

„Víš, kde má princezna svůj klíč ke šperkovní komnatě?“ 

„Ano. Pokud ho nemá u sebe, mívá ho ve stole. V zásuvce na té straně u okna.“ 

Vydal se chodbou k pokoji princezny Violety. Jeho nohy byly na koberci tak tiché, že neslyšela jeho kroky, když ji nesl. „Dítě, došlo ke změně plánů. Můžeš být statečná kvůli mně? A kvůli Sáře?“

Přikývla, že ano, a objala ho pažemi kolem krku, aby se přidržela, protože kráčel rychle. Šel kolem všech tmavých dřevěných dveří, které byly nahoře zašpičatělé, až se dostal k těm největším, byly to dvoukřídlové dveře posazené trochu vzadu v krátké chodbě pokryté kamennými plastikami. To byl pokoj princezny. Silně ji k sobě přitiskl.

„Tak dobře,“ zašeptal, „jdi dovnitř a vezmi klíč. Zůstanu venku a budu hlídat.“ 

Položil ji na podlahu. „A teď si pospěš.“ Zavřel za ní dveře.

Záclony byly roztažené a vpouštěly dovnitř slunce, takže mohla ihned vidět, že je pokoj prázdný. Ani tady nikdo ze služebnictva nepoklízel nebo nedělal nic jiného. Oheň dohořel a sluhové zatím nepřišli a nerozdělali na večer nový. Princeznina velká postel s baldachýnem už byla ustlaná. Ráchel  se líbil přehoz se spoustou hezkých květin. Hodil se k nabíranému baldachýnu a k záclonám. Vždy se divila, proč princezna potřebuje tak velkou postel. Stačila by pro deset lidí. Tam, odkud pocházela, spalo šest děvčat v posteli z poloviny tak velké jako tato a přehoz byl nezdobený. Přemýšlela, jaká asi byla postel princezny. Nikdy se na ni ani neposadila.

Věděla, že Giller chce, aby si pospíšila, tak prošla pokojem, kráčela po kožešinové předložce, která sloužila jako koberec, k leštěnému stolu z hezkého sukovitého dřeva. Protáhla prsty zlatým držadlem a vytáhla zásuvku. Byla nervózní, když to dělala, i když to už předtím dělala, když ji pro klíč poslala sama princezna. Nikdy to však zatím neudělala bez toho, aby jí to princezna řekla. Velký klíč od šperkovní komnaty ležel v rudém sametovém váčku hned vedle malého klíčku od její bedny na spaní. Dala si klíč do kapsy, zasunula zásuvku a ujistila se, že je úplně zasunutá.

Když se vydala ke dveřím, podívala se do rohu, kde byla její bedna na spaní. Věděla, že Giller chtěl, aby pospíchala, přesto se rozběhla k bedně - musela se přesvědčit. Vlezla dovnitř do tmy a protáhla se do zadního rohu, kde byla na hromadu naskládaná přikrývka. Opatrně odtáhla přikrývku.

Dívala se na ni Sára. Panenka byla přesně tam, kde ji nechala.

„Musím už rychle jít,“ zašeptala. „Později se vrátím.“ 

Ráchel políbila panenku na hlavu a opět ji přikryla přikrývkou. Ukrývala ji do rohu, aby ji nikdo nenašel. Věděla, že to byla jenom další potíž, když přinesla Sáru do hradu, nemohla však snést to, že ji nechá pod borovicí poutníků úplně samotinkou.

Věděla, jak osamělé a strašidelné to pod borovicí poutníků mohlo být.

Když skončila, přiběhla ke dveřím, pootevřela je a podívala se Gillerovi do obličeje. Kývl na ni a ukázal rukou, že je všechno v pořádku a že může vyjít.

„Klíč?“ 

Vytáhla ho z kapsy, ve které schovávala svou kouzelnou ohňovou hůlku, a ukázala mu ho. On se usmál a řekl jí, že je hodné děvče. Nikdo předtím jí nikdy neřekl, že je hodné děvče, tedy bylo to dosti dlouho, co to někdo řekl. Opět ji zvedl a rychle kráčel chodbou, pak sestoupil tmavým úzkým schodištěm pro služebnictvo. Stěží slyšela zvuk jeho kroků po kamenu. Jeho licousy ji lechtaly v obličeji. Pod schodištěm ji opět postavil.

„Ráchel,“ řekl, když si dřepnul, aby byl blízko u ní. „Pečlivě poslouchej, je to velmi důležité a není to žádná hra. Musíme se dostat z hradu, jinak nám oběma useknou hlavy, přesně, jak ti řekla Sára. Musíme to ale zařídit chytře, nebo nás chytnou. A když budeme příliš pomalí. Ne, my bychom zkrátka raději neměli být příliš pomalí.“ 

Oči se jí začaly plnit slzami. „Gillere, bojím se toho, že mi useknou hlavu. Lidé říkají, že to strašně moc bolí.“

Giller ji pevně objal. „Já to vím, dítě moje. Já se taky bojím.“ Položil jí ruce na ramena, držel ji vzpřímeně a díval se jí do očí. „Pokud mi ale důvěřuješ a všechno uděláš přesně, jak ti řeknu, a budeš moc odvážná, dostaneme se odsud a půjdeme tam, kde nikdo nikdy neusekává lidem hlavy a nezamyká je do beden. Tam budeš moci mít svou panenku, tam ti ji lidé dovolí mít a nikdy ti Sáru nevezmou ani ti ji nehodí do ohně. Dobře?“

Její slzy se začaly ztrácet. „Gillere, to by bylo báječné.“

„Musíš však být statečná a udělat to, co ti řeknu. Něco z toho bude těžké.“ 

„Udělám to, slibuji ti.“ 

„A já ti slibuji, že udělám všechno, co bude třeba, abych té ochránil. V tomto jsme spolu, ty a já, ale mnoho jiných lidí na tom taky závisí. Když svou práci uděláme dobře, tak dáme věci do pořádku a mnoha jiným lidem, nevinným lidem, už nikdo nikdy nebude usekávat hlavy.“ 

Vykulila oči. „Ach, to by se mi líbilo, Gillere. Strašně nemám ráda, když lidem usekávají hlavy. Mám z toho hrozný strach.“

„Dobře tedy. První věc, kterou potřebuji, abys udělala, je zajít vyhubovat kuchařům, jak se od tebe očekává. Když budeš dole v kuchyni, sežeň velký bochník chleba, ten největší, který najdeš. Nezáleží mi na tom, jak ho seženeš. Když budeš muset, tak ho ukradni, ale sežeň ho. Pak ho přines nahoru do šperkovní komnaty. Použij klíč a počkej vevnitř na mě. Musím se postarat o pár dalších věcí. Pak ti řeknu víc.  Dokážeš to udělat?“ 

„Jistě,“ přikývla. „Lehce.“ 

„Tak tedy spěchej.“ 

Prošla dveřmi do veliké síně v přízemí, Giller mezitím bez nejmenšího zvuku mizel nahoru po schodech. Schodiště do kuchyně bylo na druhém konci, bylo na druhé straně hlavního prostředního schodiště, které používala královna. Ráchel ráda doprovázela hlavním schodištěm princeznu nahoru, neboť tam byly koberce a schody nebyly tak studené jako kamenné schody, které měla používat, když byla po pochůzkách. Síň byla otevřená v prostředku, kudy vedlo hlavní schodiště dolů do velké místnosti s černými a bílými mramorovými čtverci na podlaze, které byly pod jejíma nohama velmi studené.

Pokoušela se právě vymyslet způsob, jak se dostat k velkému bochníku chleba bez toho, aby ho musela ukrást, když uviděla přicházet místností k hlavnímu schodišti princeznu Violetu. Královská švadlena a dvě její pomocnice šly za ní a nesly štůčky hezké růžové látky. Ráchel se rychle ohlédla po místu, kam by se dal ukrýt, ale princezna ji už uviděla.

„Ach, to je dobře, Ráchel,“ řekla princezna. „Pojď sem.“ 

Ráchel šla a udělala pukrle. „Ano, princezno Violeto?“

„Co děláš?“ 

„Chodila jsem po pochůzkách. Teď jsem právě šla do kuchyně.“ 

„Dobře... s tím si nedělej starosti.“ 

„Ale, princezno Violeto, já musím!“ Princezna se zamračila. „Proč? Právě jsem řekla, že nemusíš.“  

Ráchel se kousla do rtu, princeznino mračení jí nahánělo hrůzu. Pokoušela se vymyslet, jak by odpověděl Giller. „Když tedy nechceš, abych to udělala, tak to neudělám,“ řekla. „Ale tvůj oběd byl prostě hrozný, velmi nerada bych tě viděla, jak jíš další hrozné jídlo. Musíš hladovět po něčem dobrém. Když však nechceš, abych tam šla, tak nepůjdu.“

Princezna se nad tím chvíli zamýšlela. „Zamyslela jsem se nad tím ještě jednou. Jdi tam, bylo to hrozné. Nezapomeň jim tam taky říci, jak jsem rozzlobená!“

„Ano, princezno Violeto.“ Uklonila se, pak se otočila a začala odcházet.  

„Jdu na zkoušku šatů.“ Ráchel se k ní otočila. „Pak chci jít do šperkovní komnaty a vyzkoušet, co by se mi k mým novým šatům hodilo. Když to vyřídíš kuchařům, vezmi klíč a počkej na mě v šperkovní komnatě.“  

Ráchel měla pocit, že se jí slepila ústa. „Ale, princezno, nebylo by lepší vyčkat do zítřka, až budou šaty hotové, a až pak se podívat, jak hezky budou šperky vypadat na nových šatech?“

Princezna Violeta vypadala překvapené. „Tedy ano, to by bylo dobré, vidět šperky se šaty.“ Ještě na chvíli se zamyslela a pak se vydala do schodů. „Jsem ráda, že jsem na to pomyslela.“

Ráchel si oddechla a pak zamířila ke schodišti pro služebnictvo. Princezna na ni shora zavolala.

„Rozmyslela jsem si to, Ráchel. Potřebuji si něco vybrat na dnešní večeři, takže stejně potřebuji do šperkovní komnaty.“  

„Ale, princezno...“ 

„Žádné ale. Když doručíš můj vzkaz kuchařům, jdi si pro klíč a čekej na mě ve šperkovní komnatě. Budu tam, hned jak skončím se zkouškou.“  

Princezna vyšla po hlavním schodišti a zmizela.

Co má teď udělat? Giller se s ní má taky setkat ve šperkovní komnatě. Namáhavě dýchala a měla na krajíčku pláč. Co má udělat?

Udělá to, co jí řekl Giller. To udělá. Bude statečná, aby se už lidem neusekávaly hlavy. Potlačila v sobě pláč a šla po schodech dolů do kuchyně. Přemýšlela, k čemu Giller potřebuje bochník chleba.

*****

„Tak co si o tom myslíš?“ zašeptal. „Napadá tě něco?“  

Kahlan ležela na zemi těsně vedle něj a dívala se přes okraj na obraz pod nimi.

„To si neumím představit,“ zašeptala zpět, „nikdy jsem neviděla tolik krátkoocasých garů na jednom místě pohromadě.“  

„Co to tam spalují?“  

„Oni nespalují nic. Ten kouř stoupá ze země. Toto místo se jmenuje Ohnivé zřídlo. Jsou tam jícny, kterými vystupuje pára ze země, z jiných otvorů zdola stoupá vroucí voda, kousek dál jsou ještě další, kde se vaří jiné věci, je tam páchnoucí žlutá tekutina a husté bahno. Výpary odhánějí lidi z tohoto místa. Nemám ani tušení, co by tady garové mohli dělat.“  

„Tak se podívej tam docela dozadu, až tam, kde se začíná tyčit kopec, je tam největší jícen. Něco je tam nahoře, něco ve tvaru vejce, a všude kolem toho vystupuje pára. Chodí se na to dívat a dotýkají se toho.“  

Zavrtěla hlavou. „Tvé oči jsou lepší než moje. Nerozeznám, co to je, ani jestli je to kulaté.“

Richard slyšel a cítil, jak země duní, některá zadunění byla doprovázená velikým chrlením páry, která burácivě tryskala z jícnů. Hrozný dusivý zápach síry stoupal vzhůru až k místu, kde se na vysokém hřebenu ukrývali v zakrslých stromech.

„Možná bychom se na to měli podívat blíž,“ zašeptal napůl k sobě, když pozoroval gary pohybující se tam dole. 

„To by bylo více než zbytečné riskování,“ zašeptala ostře. „Bylo by to jednoduše hloupé. Jediný gar by byl dosti velkým problémem, nebo tak rychle zapomínáš? Tam dole jich musí být na tucty.“ 

„Asi ano,“ posteskl si. „A co je tam za nimi, je to kousek výš na svahu kopce? Není to jeskyně?“  

Její oči zamířily k tmavému jícnu. „Ano, jmenuje se Šadrinova jeskyně. Někdo říká, že prochází přes celý kopec do údolí na druhé straně. Neznám však nikoho, kdo to jistě ví nebo kdo by to chtěl zjistit.“

Pozoroval, jak garové trhají, na kusy nějaké zvíře a perou se u toho. „Kdo je Šadrin?“

„Šadrin je divoká šelma, o které se říká, že v jeskyni žije. Někdo říká, že to je pouze báje, jiný přísahá, že je skutečný, ale nikdo tam nechce jít a přesvědčit se.“  

Podíval se na ni, jak pozoruje gary. „A co si myslíš ty?“

Kahlan pokrčila rameny. „Nevím. Ve Středozemí je mnoho míst, kde prý žijí divoké šelmy. Na mnohých z nich jsem byla a žádnou šelmu jsem nenašla. Většina z těch pověstí není nic jiného než pověst. Ale ne všechny.“

Richard byl rád, že promluvila. Kolik toho řekla teď, neřekla předtím po řadu dní. Zvláštní chování garů ji zřejmě pořádně zachvátilo zvědavostí a na chvíli ji vytrhlo z jejího stažení se do sebe. Nemohli tam ale ležet a mluvit, ztráceli tím čas. Kromě toho, kdyby tady zůstali příliš dlouho, stavěcí mouchy garů by si je našly. Oba se odplížili dozadu od okraje, hlavy drželi dolů a pohybovali se tiše. Kahlan se zase pohroužila do mlčení.

Když už byli pryč od garů, pustili se opět po silnici do Tamarangu. Byla to hraniční země Divočiny, kde vládla královna Milena. Nešli příliš dlouho a dostali se k rozcestí. Richard usuzoval, že se dají doprava, jelikož Kahlan řekla, že Tamarang leží na východě. Garové a Ohnivé zřídlo byli po jejich levé straně. Kahlan se pustila po levé silnici.

„Co děláš?“ Od té doby, co opustili Agadenskou pustinu, ji musel pozorovat jak ostříž. Už jí nemohl důvěřovat. Nechtěla nic jiného než zemřít a on věděl, že by se jí to povedlo, kdyby nepozoroval každý její pohyb.  

Ohlédla se na něj se stejným nic neříkajícím výrazem, který měla nasazený již celé dny. „Tomuto se říká obrácené rozcestí. Tam vpředu, kam není dobře vidět pro tvar krajiny a husté lesy, se cesty jedna nad druhou překříží a změní směry. Kvůli hustým stromům je těžko říci, kde se nachází slunce, kterým směrem tedy jdeš. Pokud bychom se vydali pravou cestou, skončili bychom u garů. Cesta nalevo vede do Tamarangu.“

Zachmuřil se. „Proč by někdo vynakládal tolik námahy, aby vybudoval takovou silnici?“

„To je jenom jedna z maličkostí, které staří vládcové Tamarangu používali k tomu, aby jim to pomohlo zmást vetřelce z Divočiny. Někdy je to trochu zpomalilo a darovalo obráncům čas potřebný k ústupu a přeskupení, aby pak mohli útočníky opět napadnout.“  

Chvíli si pozorně prohlížel její obličej a snažil se uhodnout, zda mu říká pravdu. Dohánělo ho k zuřivosti, když si musel dělat starosti, zda mu Kahlan říká pravdu.

„Ty jsi průvodkyní,“ řekl nakonec. „Veď mě.“ 

Po jeho slovech se bez poznámky otočila a pokračovala v chůzi. Richard nevěděl, kolik toho ještě bude schopen snést. Mluvila pouze tehdy, když to bylo od ní vyžadováno, neposlouchala, když se ji pokoušel zatáhnout do rozhovoru, a odstupovala, kdykoliv se k ní přiblížil. Chovala se, jako kdyby byl jeho dotek jedovatý. On však věděl, že to ve skutečnosti byl její dotek, z kterého si dělala starosti. Doufal, že způsob, kterým mluvila, když zahlédli gary, signalizoval změnu, mýlil se však. Rychle upadla zpět do pochmurné nálady.

Sama se omezila na to, že byla vězněm na ostrém pochodu, udělala z něj pouhého neochotného žalářníka. Její nůž měl za pasem. Věděl, co by se stalo, kdyby jí ho vrátil. Každým krokem se od něj ještě více vzdalovala. Věděl, že ji ztrácí, neměl však ani nejmenší tušení, co s tím lze dělat.

Když v noci přišla na ni řada držet stráž a na něj přišla řada spát, musel jí svazovat ruce a nohy, aby jí zabránil v sebevraždě, když na ni nebude dávat pozor. Když ji spoutával, snášela to sklesle. On to snášel s velkou bolestí. Stejně spával s jedním okem otevřeným. Spával jí u nohou, aby ho mohla vzbudit, kdyby něco uviděla nebo uslyšela. Z toho vypětí byl na smrt unavený.

Přál si, aby nikdy nešli k Šote. Myšlenka, že se Zedd obrátí proti němu, byla nepředstavitelná. Myšlenka, že by to mohla udělat Kahlan, byla nesnesitelná.

Richard vytáhl nějaké jídlo. Hlas se snažil mít radostný, aby ji přivedl k životu. „Hele, nedáš si kousek této sušené ryby?“ Usmál se. „Je opravdu hrozná.“

Nezasmála se jeho žertu. „Děkuji, ne. Nemám hlad.“

Richard se snažil udržet úsměv na svém obličeji a snažil se, aby jeho hlas neprozrazoval hněv. V hlavě mu bušilo. „Kahlan, celé dny skoro nic nejíš. Musíš jíst.“

„Řekla jsem, že nechci nic.“ 

„Ani kousek za mě si nevezmeš?“ přemlouval ji.  

„Co uděláš jako další? Svalíš mě na zem a budeš mi to cpát do úst?“  

Klid jejího hlasu jej doháněl k zlosti, kterou skrýval, jak to jen šlo, v tónu svého hlasu, i když ne ve slovech. „Když budu muset.“

Prudce se k němu otočila, její hruď se dmula. „Richarde, prosím! Proč mě nepustíš? Nechci být s tebou. Tak mě pusť!“ Byla to první emoce, kterou na sobě ukázala od doby, co opustili Agadenskou pustinu.

Teď byl na řadě on, aby skrýval své emoce. „Ne.“

Rozhněvaně se na něj dívala a v zelených očích měla oheň. „Nemůžeš mě pozorovat každý okamžik. Dříve nebo později...“  

„Každičký okamžik..., když budu muset.“ 

Stáli a hněvivě se navzájem měřili zraky, pak se emoce z jejího obličeje vytratila, otočila se a kráčela dál.

Zastavili se pouze na pár minut, které však stačily k tomu, aby ten, co je sledoval, udělal další chybu. Byla to zřídkavá chyba. Na krátkou dobu přestal být ve střehu a přiblížil se k nim - byl natolik blízko, že Richard mohl opět na zlomek vteřiny uvidět divoké žluté oči.

Byl si vědom toho, že je někdo sleduje již od druhého dne, co vyšli z pustiny. Léta, které strávil v lesích osamocen, ho naučila pociťovat, když byl sledován, když mu někdo šel po stopě. Spolu s ostatními průvodci si někdy v Hartlandském lese hráli na to, jak daleko dokáží sledovat jeden druhého bez toho, aby byli objeveni. Ten, kdo je sledoval teď, byl v této hře dobrý. Nebyl však tak dobrý jako Richard. Teď už třikrát viděl žluté oči tam, kde by je nikdo jiný neviděl.

Věděl, že to není Samuel; žlutá barva byla jiná, temnější, a oči byly blíže u sebe - a byly chytřejší. Nemohl to být srdcový pes, ti by už před dlouhou dobou zaútočili. Ať to byl kdokoliv, pouze je pozoroval.

Richard si byl jistý, že Kahlan neviděla nic, neboť byla příliš hluboko ztracena ve svých pochmurných myšlenkách. Dříve nebo později se pozorovatel prozradí a Richard bude připraven. Měl však plné ruce práce s Kahlan, když teď byla taková, a nepotřeboval další potíže.

Tak se neotáčel a nedíval, aby neukázal, že něco tuší. Nevracel se po vlastní stopě a nelámal kruh, jak on a ostatní průvodci říkali takovému manévru, ale spíše nechával své oči, aby ho letmo zachytávaly pohledem, když na něj padaly bez přímo zamířeného pohledu. Byl si docela jistý, že ten, který je sledoval, neví o tom, že Richard o něm ví. Prozatím chtěl, aby to tak zůstalo. Bylo to pro něj výhodnější.

Pozoroval Kahlan, jak kráčela se svěšenými rameny, a přemýšlel, co bude dělat, až se dostanou do Tamarangu. Ať se mu to líbí nebo ne, ona tu pomalou bitvu vyhrávala, protože to prostě nemohlo dál pokračovat. Mohla znova a znova selhávat, ale stačilo, aby se jí to jednou povedlo. On musel vyhrát pokaždé. Stačilo, aby jenom jednou udělal malou chybu, a ukončí svůj život. Konec konců věděl, že nemůže vyhrát. Věděl, že prohraje, a nemohl přijít na nic, co by to změnilo.

*****

Ráchel seděla na krátké podnožce před vysokým křeslem potaženým rudým sametem a s knoflíky a řezbami ve zlatě, čekala a srážela dohromady kolena. Spěchej, Gillere, říkala si neustále pro sebe, buď tady dřív, než přijde princezna. Podívala se na královninu schránku. Doufala, že když přijde princezna Violeta, aby si vyzkoušela šperky, že se opět nebude dotýkat schránky. Ráchel byla hrozně nerada, když to princezna dělala, nahánělo jí to strach.

Dveře se trochu otevřely a dovnitř strčil hlavu Giller.

„Pospěš si, Gillere,“ zašeptala hlasitě. 

Dovnitř se dostal zbytek jeho postavy. Vystrčil hlavu zpět a podíval se nahoru a dolů po síni. Podíval se dolů na ni.

„Sehnala jsi chléb?“  

Přikývla. „Mám ho tady.“ Vytáhla ranec zpod křesla a položila ho na přednožku. „Vzala jsem utěrku a obalila jsem chléb, aby ho nikdo neviděl.“

„Hodné děvče!“ Usmál se a otočil se od ní. 

Usmála se na něj, pak se zamračila. „Musela jsem ho ukrást. Nikdy předtím jsem nic neukradla.“

„Ráchel, ujišťuji tě, že to bylo pro dobré účely.“ 

Díval se na schránku.

„Gillere, přijde sem princezna Violeta.“  

Otočil se, jeho oči byly velké. „Kdy?“

„Řekla, že po zkoušce svých nových šatů, Je dosti nervózní, tak to může chvíli trvat, možná ale ne. Ráda zkouší šperky a dívá se na sebe do zrcadla.“  

„Ať jsou prokletí duchové,“ zašeptal Giller, „nikdy není nic lehké.“ Opět se otočil a popadl královninu schránku z mramorového stojanu. 

„Gillere! Ty se jí nesmíš dotýkat! Je královnina!“ 

Vypadal trochu naštvaně, když se na ni podíval. „Ne! Není! Jen trochu počkej a já ti to vysvětlím.“

Položil schránku na stoličku nedaleko chleba. Jeho ruka se natáhla pod řízu a vytáhla jinou schránku. „Jak vypadá?“ S pokřiveným úsměvem natáhl schránku směrem k ní.

„Vypadá úplně stejně!“ 

„To je dobře.“ Položil ji na stojan tam, kde předtím byla ta pravá, a pak si sedl na podlahu k ní a k podnožce. „A teď mě velmi pozorně poslouchej, Ráchel. Nemáme mnoho času a je velmi důležité, abys tomu rozuměla.“  

Z výrazu jeho obličeje poznala, že to myslel doopravdy. „Budu poslouchat, Gillere.“

Položil obě ruce na schránku. „Tato schránka má kouzlo a to nepatří královně.“

Zamračila se. „Nepatří? Komu patří?“

„Nemám čas, abych ti to vysvětloval právě teď. Možná když budeme odsud pryč. Důležitá věc je, že královna je špatná osoba.“ Ráchel přikývla, věděla, že to je pravda. „Usekává lidem hlavy jenom proto, že má na to chuť. Nestará se o nikoho, jenom o sebe. Má moc. Moc znamená to, že může dělat, co chce. Tato schránka má kouzlo a to jí dodává na moci. Proto si ji vzala.“  

„Rozumím. Princezna má taky moc a může mě políčkovat, stříhat mi vlasy nakřivo a smát se mi.“  

Přikývl. „Tak je to. Velmi dobře, Ráchel. Dále je tady člověk, který je ještě ošklivější než královna. Jmenuje se Darken Rahl.“

„Otec Rahl?“ Byla zmatená. „Každý říká, že je hodný. Princezna říká, že je to nejhodnější člověk na světě.“ 

„Princezna taky říká, že si nebryndá omáčku na šaty.“ Povytáhl obočí.  

„To je lež.“ 

Giller jí položil ruce na ramena. Udělal to velmi jemně. „Pozorně poslouchej. Darken Rahl, Otec Rahl, je nejničemnější člověk, jaký se kdy narodil. Ubližuje více lidem, než by si to i sama královna dokázala představit. Je tak ničemný, že dokonce zabíjí i děti. Víš, co to znamená někoho zabít?“

Cítila se smutná a vystrašená. „Znamená to, že jim usekneš hlavu nebo něco a uděláš je mrtvými.“

„Ano. A stejně jako se princezna směje, když tě políčkuje, Darken Rahl se směje, když zabíjí lidi. Víš to, že když je princezna u večeře se všemi lordy a urozenými paními, že je opravdu hodná a zdvořilá? Ale když je s tebou sama, tak tě políčkuje?“ 

Ráchel přikývla a v krku jí narostl knedlík. „Neměla by radost, kdyby věděli, jak je ve skutečnosti ošklivá.“

Giller pozvedl prst. „To je správné! Ty jsi velmi chytré děvče! No a Otec Rahl je stejný. Nechce, aby lidé věděli, že ve skutečnosti je ničemný, tak je k nim velmi zdvořilý a předstírá, že je ten nejhodnější člověk na světě. Ať budeš dělat cokoliv, Ráchel, vyhýbej se mu, jak to jenom půjde.“

„Jistě, budu to dělat.“ 

„Když však bude na tebe mluvit, buď taky zdvořilá, nedovol, aby zjistil, že to o něm víš. Nesmíš nechat lidi, aby se dozvěděli věci, které znáš. To tě bude udržovat v bezpečí.“ 

Usmála se. „Jako Sára. Neříkám lidem o ní, aby mi ji nemohli vzít. To ji udržuje v bezpečí.“

Položil jí paži kolem ramen a rychle ji objal. „Duchové, buďte pochváleni, ty jsi tak chytré dítě.“ Měla opravdu dobrý pocit z toho, že to řekl. Nikdo jí nikdy neřekl, že je chytrá. „A teď důkladně poslouchej. Toto je důležitá část.“

Opět přikývla. „Budu, Gillere.“

Položil ruku zpět na schránku. „Tato schránka má v sobě magii. Když ji královna dá Otci Rahlovi, bude moci tu magii použít, aby ublížil ještě více lidem. Usekne hlavy ještě mnohým dalším lidem. Královna je ničemná osoba a chce, aby to udělal, tak mu chce dát tu schránku.“

Její oči se pořádně vykulily. „Gillere! Nesmíme jí dovolit, aby mu dala tu schránku! Nebo všichni ti lidé budou mít useknuté hlavy!“

Velký úsměv se objevil pod jeho zahnutým nosem. Držel její bradu v dlani. „Ráchel, ty jsi to nejchytřejší děvče, které znám. Opravdu jsi.“

„Musíme ji schovat. Musíme schránku schovat, jako já schovávám Sáru!“ 

„A to je právě to, co teď uděláme.“ Ukázal na schránku, kterou položil na podstavec. „Toto je napodobenina. To znamená, že to není ta pravá věc, jenom se jí podobá. Na chvíli je to oklame a my budeme moci odejít, dříve než zjistí, že ta pravá je pryč.“ 

Podívala se na falešnou schránku. Vypadala přesně jako ta pravá. „Gillere, ty jsi ten nejšikovnější člověk, kterého znám.“

Jeho úsměv se na chvíli vytratil. „Obávám se, dítě moje, že jsem příliš šikovný na to, aby mi to prospívalo.“ Úsměv se mu vrátil. „My teď uděláme toto.“

Giller vzal bochník chleba, který ukradla z kuchyně, a rozlomil ho vejpůl. Svýma velkýma rukama vydloubnul trochu z jeho vnitřku. Část si nacpal do úst. Bylo toho tolik, že se mu tváře nafoukly. Něco nacpal do úst i jí. Žvýkala tak rychle, jak to jen šlo. Chléb byl dobrý a ještě teplý. Když vyjedli prostředek chleba, vzal tu pravou schránku, strčil ji doprostřed chleba a přiložil k sobě obě půlky. Přidržel ho před ní, aby se podívala.

„Co si myslíš?“  

Zašklebila se. „Je celý popraskaný. Lidé budou vědět, že byl rozlomený.“

Zavrtěl hlavou. „To je chytré. Jsi opravdu chytrá. Dobře, ale protože jsem čaroděj, mohl bych s tím něco udělat. Nemyslíš?“

Přikývla. „Možná.“

Položil si chléb do klína a přejel kolem dokola rukama ve vzduchu nad chlebem. Odtáhl ruce a podržel jí opět chléb před obličejem. Praskliny zmizely! Vypadal stejně jako nový!

„Teď to jistě nikdo nepozná.“ Zahihňala se. 

„Doufejme, že máš pravdu, maličká. Do chleba jsem vložil čarodějnické předivo - je to magické zaklínadlo - abych měl jistotu, že nikdo neuvidí magii schránky, která je uvnitř.“  

Rozložil tkaninu na stoličce a položil na ni chléb, pak stáhl všechny čtyři rohy a zavázal je nahoře. Zvedl ranec za uzel a položil si ho na dlaň druhé ruky, kterou podržel před ní. Podíval se jí do očí, neusmíval se však při tom, spíše byl smutný.

„Tak, a teď začíná ta těžká část, Ráchel. Musíme tu schránku odsud dostat. Nemůžeme ji skrýt na hradě, protože by ji mohli najít. Pamatuješ si, kde v zahradě jsem ukryl tvou panenku?“  

Pyšně se usmála, protože si to pamatovala. „Třetí váza napravo.“

Přikývl. „Schovám ho právě tam, kam jsem schoval tvou panenku. Ty tam musíš jít, a přesně jak jsi to udělala s panenkou, musíš ho vzít a vynést z hradu.“ Trochu více se k ní naklonil. „Musíš to udělat dnes večer.“

Začala si zamotávat prst do lemu svých šatů. Do očí jí začaly stoupat slzy. „Gillere, bojím se dotýkat královniny schránky.“

„Ty ale chceš pomoci všem těm lidem, aby jim neusekávali hlavy, nebo nechceš?“ 

„Ano,“ pronesla plačtivě. „Ale nemohl bys ji z hradu vynést sám?“  

„Přísahám ti, Ráchel, že kdybych mohl, tak bych to udělal. Já ale nemůžu. Jsou lidé, kteří mě pozorují a nechtějí, abych vycházel z hradu. Kdyby mě našli se schránkou, dostal by ji Otec Rahl. To si však nemůžeme dovolit, nemyslíš?“   

„Ne...“ Pak dostala opravdový strach. „Gillere, ty jsi řekl, že utečeš se mnou. Ty jsi mi to slíbil.“  

„A já ten slib chci dodržet, to mi věř. Mně to však může zabrat několik dní, než se mi podaří vyklouznout z Tamarangu. Pro schránku je velmi nebezpečné, aby tady zůstávala jenom o den déle, a já ji nemůžu vynést ven. To musíš udělat ty.  

Vezmi ji do své skrýše v borovici poutníků a počkej tam na mě. Až se mi podaří skrýt stopy našeho útěku, tak si pro tebe přijdu.“

„Myslím, že to dokáži. Když říkáš, že je to důležité, tak se o to pokusím.“  

Giller vstal a posadil se na stoličku. Chytil ji oběma rukama v pase a posadil si ji na koleno.

„Ráchel, teď mě poslouchej. I kdybys žila do sta let, už nikdy neuděláš nic tak významného, jako je toto. Musíš být statečná, mnohem statečnější, než jsi byla kdykoliv předtím. Nesmíš nikomu věřit. Nesmíš nikomu dovolit, aby se zmocnil schránky. Za pár dnů si pro tebe přijdu. Kdyby se však něco nepovedlo a já bych nepřišel, musíš skrývat schránku až do zimy. Pak bude všechno v pořádku. Kdybych znal někoho jiného, kdo by ti mohl pomoci, zařídil bych, aby ti pomohl. Já však nikoho takového neznám. Ty jsi jediná, kdo to dokáže.“  

Pozorovala ho vykulenýma očima. „Jsem ale malá,“ řekla.

„A proto budeš v bezpečí. Každý si myslí, že nemáš žádnou důležitost. To ale není pravda. Ty jsi ta nejdůležitější osoba na světě a ty je můžeš přelstít, protože to nevědí. Ráchel, ty to musíš dokázat. Tak strašně potřebuji tvou pomoc a stejně tak ji potřebují všichni ostatní. Vím, že jsi dostatečné chytrá a statečná, abys to udělala.“  

Viděla, že jeho oči jsou plné slz. „Pokusím se o to, Gillere. Budu statečná a udělám to. Ty jsi ten nejlepčejší člověk na celém světě. Když mi to říkáš ty, tak to udělám.“

Zavrtěl hlavou. „Byl jsem velmi pošetilý člověk, Ráchel, a zdaleka jsem nebyl ten nejlepčejší člověk na světě. Kdybych byl dříve moudřejší a vzpomněl si na věci, kterým jsem se učil, pamatoval si na mou skutečnou povinnost a na důvod, kvůli kterému jsem se v první řadě stal čarodějem, možná bych tě nemusel žádat, abys to udělala. Ale stejně jako to je nejdůležitější věc, kterou kdy uděláš, je to taky ta nejdůležitější věc, kterou udělám já. Nesmíme selhat, Ráchel. Ty nesmíš selhat. Bez ohledu na to, co se stane, nesmíš dovolit, aby tě někdo zastavil. Nikdo to nesmí.“

Položil jí prst z obou stran čela a v hlavě měla pocit bezpečí. Věděla, že to bude schopná udělat a že už nikdy nebude muset dělat to, co říká princezna. Bude svobodná. Giller náhle odtáhl prsty.

„Někdo přichází,“ zašeptal. Velmi rychle ji políbil na hlavu. „Kéž tě ochraňují dobří duchové, Ráchel.“  

Postavil se a přitiskl se za dveřmi zády ke zdi. Vsunul bochník chleba pod řízu a přiložil si prst ke rtům. Dveře se otevřely a Ráchel vyskočila na nohy. Byla to princezna Violeta. Ráchel udělala pukrle. Když k ní princezna došla, dala jí políček a pak se zasmála. Ráchel se podívala do země. Když si třela tvář a zadržovala slzy, uviděla kousek chleba mezi nohama princezny Violety. Rychle se podívala na Gillera, který stál přitisknutý ke zdi za dveřmi. Jeho oči se otočily k chlebu. Ještě tišeji než kočka se sehnul, popadl chléb a strčil si ho do úst. Pak vyklouzl ze dveří za zády princezny Violety, která ho vůbec nezpozorovala.

*****

Kahlan mu nastavila paže, ruce měla sevřené pěst a vnitřní strany zápěstí přitisknuté k sobě. Čekala na něj, až ji spoutá provazem. Její nemrkající oči byly upřeny do neznáma. Řekla, že není unavená, ale že Richard jistě je - v hlavě mu bušilo tak silně, až mu z toho bylo zle - a že si tedy vezme první hlídku. Nevěděl, k čemu bude dobré její hlídání, když má takový pohled.  

Držel provaz natažený mezi jejími třesoucími se pěstmi a cítil, jak mu v mysli definitivně mizí poslední zrníčko naděje. Nic se neměnilo, nic se nezlepšovalo, jak předtím doufal. Byla to pouze nekonečná bitva s ní - ona chtěla zemřít a on se jí v tom neustále snažil bránit.

„Já to už dále nemohu dělat,“ zašeptal a podíval se na její zápěstí ve světle malého ohně. „Kahlan, ty si možná přeješ zabít sebe, jsem to však já, koho zabíjíš.“  

Její zelené oči se k němu zvedly, odráželo se v nich světlo ohně. „Tak mě nech jít, Richarde. Prosím tě o to. Když ti na mně záleží, tak to ukaž. Nech mě jít.“

Uvolnil provaz a nechal ho upadnout na zem. Třesoucíma se rukama pomalu vytáhl její nůž z opasku a chvíli se na něj ve své dlani díval. Lesk jeho čepele viděl rozmazaně. Sevřel rukojeť pevně do své pěsti a vrazil nůž do pouzdra na jejím opasku.

„Vyhrála jsi. Jdi pryč. Jdi mi z očí.“  

„Richarde...“ 

„Řekl jsem, abys šla pryč!“ Ukázal zpět na silnici, po které přišli. „Jdi zpět, ať tu práci udělají garové. Nožem bys to mohla zpackat. Strašně nerad bych si myslel, že ti sklouzl a úplně s tebou neskoncoval. Strašně nerad bych si myslel, že po tom všem bys nemusela být mrtvá.“  

Otočil se k ní zády a posadil se na větrem vyvrácený smrk, který ležel před ohněm. Stála a tiše ho pozorovala, pak udělala pár kroků.

„Richarde..., nechtěla bych, aby to skončilo takto, po všem, co jsme spolu prodělali.“  

„Mně nezáleží na tom, co chceš. Tohoto práva jsi pozbyla.“ Snažil se ze sebe dostávat slova. „Jdi mi z očí.“  

Kahlan přikývla a podívala se do země. Richard se sklonil, lokty měl na kolenou a obličej si držel v třesoucích se rukou. Myslel si, že se pozvrací.

„Richarde,“ řekla jemným hlasem, „když bude po všem, tak doufám, že budeš moci na mě vzpomínat v dobrém a že si mě budeš připomínat v lepším světle než teď.“  

To bylo přespříliš. Přeskočil přes kmen a ještě se od něj odrazil jednou nohou. V mžiku ji držel oběma pěstmi za košili.

„Budu si tě pamatovat pouze takovou, jaká jsi! Zrádkyně! Zrádkyně všech, kteří zemřeli, a všech dalších, co ještě zemřou!“ Její oči byly vytřeštěné a snažila se od něj odstoupit, on ji však zuřivě držel. „Zrádkyně všech čarodějů, kteří obětovali své životy, zrádkyně Šar, Siddina a Bahenních lidí, kteří byli zabiti! A nakonec zrádkyně své sestry!“ 

„To není pravda...!“ 

„Zrádkyně těch všech a ještě mnoha dalších! Když selžu a Rahl vyhraje, za to budeme muset taky poděkovat tobě, poděkovat ti bude muset taky Darken Rahl. Jsi to ty, kdo mu pomáhá!“  

„Dělám to proto, abych ti pomohla. Vždyť jsi slyšel, co řekla Šota!“ Ona taky začínala být rozzlobená.  

„Takového něco  neberu.  Já  tedy  ne.  Slyšel jsem, co řekla Šota. Řekla, že ty i Zedd se nějakým způsobem proti mně postavíte. Neřekla, že vy oba nebudete mít pravdu!“  

„Co myslíš tím, že...“  

„Toto není má výprava, na které něco hledám! Jejím účelem je zastavit Rahla! Jak víš, že když jednou budeme mít schránku, že to nebudu já, kdo mu ji bude chtít vydat? Co když to budu já, kdo nás zradí, a pro tebe a pro Zedda bude jedinou možností zastavit mě, abyste Rahlovi zabránili dostat se ke schránce?“  

„To nedává žádný smysl.“  

„Dává větší smysl to, že se mě jak ty, tak Zedd pokusí zabít? To by vyžadovalo, aby neměli pravdu dva, tady stačí, že nemá pravdu jeden. Je to pouze stupidní hádanka čarodějky! Chceš zemřít kvůli stupidní hádance! Nemůžeme vědět, jak bude budoucnost vypadat. Nemůžeme vědět význam toho, co řekla, jakým způsobem se to uskuteční! Nebo zda se to vůbec uskuteční. Nemůžeme to vědět až do okamžiku, když se to stane! Až pak můžeme vědět, co to znamená a co s tím dělat.“ 

„Vím pouze to, že si nemohu dovolit žít, protože bych naplnila proroctví. Ty jsi nit, která splétá tento zápas v jedno.“ 

„A nit to nemůže dělat bez jehly! Ty jsi mou jehlou. Bez tebe bych se tak daleko nedostal. Potřeboval jsem tě na každé zatáčce. Dnes u převráceného rozcestí bych si bez tebe vybral nesprávnou cestu. Ty znáš královnu, já ne. I kdyby se mi podařilo získat schránku bez tebe, co bude pak? Kam půjdu? Neznám Středozemí. Kam půjdu? Řekneš mi to, Kahlan? Jak budu vědět, kde jsem v bezpečí? Mohl bych vkráčet Rahlovi rovnou do rukou a tu schránku mu rovnou přinést.“  

„Šota řekla, že ty jsi ten jediný, který nějakou šanci má. Bez tebe je všechno ztraceno. Ale beze mě ne. Řekla, že když budu žít... Richarde, nemohu dovolit, aby se to stalo, a nechci to dovolit.“ 

„Zradila jsi nás,“ zašeptal vztekle. 

Pomalu zavrtěla hlavou. „Richarde, přes všechno, co si myslíš, tak to dělám pro tebe.“

Richard zařval a odhodil ji vší silou od sebe. Padla zády na zem. Přišel, postavil se nad ní a díval se na ni zlostí planoucím pohledem. Kolem bot mu vířil prach.

„Nic takového se neodvažuj říkat!“ vykřikl, obě ruce sevřené v pěsti. „Děláš to pro sebe, neboť nemáš žaludek na to, co je třeba udělat pro vítězství! Neodvažuj se říkat, že to děláš pro mě!“  

Postavila se na nohy a upřela na něj oči. „Obětovala bych ti téměř cokoli, Richarde, aby sis mě nepamatoval takovou. Ale to, co dělám, dělám proto, že musím. Dělám to kvůli tobě. Proto, abys měl šanci. Přísahala jsem, že budu hledače ochraňovat svým životem. Teď přišla doba zaplatit.“ Slzy jí stékaly po obličeji, po prachu na jejích tvářích.

Když se Richard díval, jak se obrací a mizí ve tmě, tak měl pocit, že se v něm někde hluboko uvnitř uvolnila zátka a jeho já vytékalo pryč.

Šel k ohni a posouval se zády po kmeni, až dosedl na zem. Přitáhl k sobě kolena rameny, kterými je objal, opřel si o ně obličej a plakal jako nikdy předtím.

Kapitola pátá

Ráchel seděla na své malé židličce za princeznou, bouchala o sebe koleny a přemýšlela, jak by mohla přimět princeznu, aby ji vyhnala ven, aby mohla odnést schránku a nikdy se nevrátit. Neustále myslela na bochník chleba se schránkou uvnitř, jak na ni čeká v zahradě. Měla strach, byla však taky vzrušená. Byla vzrušená z toho, že pomůže všem těm lidem, aby jim už nikdo neusekával hlavy. Bylo to poprvé v životě, co se cítila jako důležitá osoba. Kroutila lem svých šatů. Sotva se mohla dočkat toho, aby odešla.

Všichni lordi a urozené paní pili svůj zvláštní nápoj. Všichni vypadali šťastní, že nápoj pijí. Giller stál za královnou mezi jejími ostatními poradci. Tiše mluvil k dvornímu malíři. Toho neměla ráda, naháněl jí strach a vždy se na ni divně usmíval. Měl pouze jednu ruku. Slyšela, jak předtím sluhové říkají, jak se bojí, že by malíř namaloval jejich obrázek.

Lidem se na obličejích začal objevovat vystrašený výraz. Dívali se na královnu. Začali vstávat. Ráchel se taky podívala na královnu a viděla, že lidé se nedívají na ni, že se dívají na něco jiného, co bylo za ní. Vykulila oči, když uviděla dva velké muže.

Byli to největší muži, které kdy viděla. Jejich košile neměly rukávy, ale na pažích měli kožené náramky, ze kterých vyčnívaly ostré hroty. Muži měli všude velké svaly a měli žluté vlasy. Vypadali jako nejošklivější muži, které kdy viděla. Byli ještě ošklivější než kterýkoli ze žalářníků. Muži se dívali po síni na lidi, pak šli a postavili se po obou stranách velkého klenutého vchodu za královnou a založili si ruce. Královna zasupěla a otočila se v křesle, aby viděla, co se děje.

Muž s modrýma očima a dlouhými žlutými vlasy, oblečený v bílé říze a s nožem se zlatou rukojetí za pasem, vycházel z klenutého vchodu. Byl to nejhezčí muž, kterého kdy viděla. Usmíval se na královnu, která vyskočila na nohy.

„Jaké neočekávané překvapení!“ řekla svým nejhezčím psím hlasem. „Jsme poctěni. Očekávali jsme vás však až zítra.“ 

Muž se na ni opět hezky usmál. „Nemohl jsem se dočkat, abych se sem dostal, abych opět uviděl váš rozkošný obličej. Promiňte, že jsem přišel tak brzy, Vaše Veličenstvo.“

Královna se zahihňala, když mu nastavila ruku, aby ji políbil. Vždy nechávala lidi, aby jí líbali ruku. Ráchel byla překvapená tím, co řekl ten hezky vypadající muž. Nikdy nepoznala nikoho, kdo by považoval královnu za hezkou. Královna vzala jeho ruku mezi své dlaně a přivedla ho dopředu.

„Lordi a urozené dámy, představuji vám Otce Rahla.“ 

Otec Rahl! Podívala se kolem sebe, aby zjistila, jestli někdo uviděl, jak povyskočila. Nikdo ji neviděl, protože se všichni dívali na Otce Rahla. Byla si jistá, že se na ni podívá a bude vědět, že chce utéct se schránkou. Podívala se na Gillera, on ale její pohled neopětoval. Měl bílý obličej. Otec Rahl byl tady dříve, než ona  utekla  se schránkou! Co teď bude dělat?  

Bude dělat to, co jí Giller řekl, ať udělá, tak to bude. Bude statečná a zachrání všechny lidi. Musela přijít na to, jak se dostat pryč.

Otec Rahl si prohlížel všechny, kteří teď stáli. Malý pes štěkal. Otočil se ke zdroji zvuku, pes přestal štěkat a namísto toho začal tiše kňučet. Otočil se opět k lidem. Nastalo opravdové ticho.

„Večeře skončila. Teď nás omluvte, prosím,“ řekl tichým hlasem. 

Všichni si začali šeptat. Jeho modré oči je pozorovaly. Šeptání skončilo a lidé začali odcházet, zpočátku pomalu a pak stále rychleji. Otec Rahl se podíval na některé královské rádce a oni také odešli. Vypadalo to, že jsou rádi, že to mohou udělat. Pár rádců, na které se nepodíval, zůstalo. Giller byl mezi nimi. Princezna Violeta zůstala taky a Ráchel se pokoušela být za ní, aby si ji nikdo nevšiml. Královna se usmála a ukázala ke stolu.

„Nesedneš si, Otče Rahle, jsem si jista, že jsi měl namáhavou cestu. Dovol, abych ti nabídla něco k jídlu. Dnes večer máme úžasnou pečeni.“  

Podíval se na ni modrýma očima, které nemrkaly. „Neschvaluji vraždění bezbranných zvířat a následnou konzumaci jejich masa.“

Ráchel se zdálo, že královna se zalkne. „Dobře tedy... máme taky úžasnou vodnicovou polévku a další věci, to vím... něco tady musí být..., pokud by nebylo, tak kuchaři připraví cokoliv...“

„Možná někdy jindy. Nejsem tady, abych jedl. Jsem tady kvůli tvému příspěvku ke spojenectví.“  

„Ale... je to dříve, než jsem očekávala, ještě jsme neukončili přípravu dohod, je tolik papírů, které je třeba podepsat, a ty bys je jistě předem chtěl vidět.“  

„Budu nanejvýš šťastný, když budu moci podepsat cokoliv, co máš připraveno. Dávám ti slovo, že podepíši všechny dodatkové dokumenty, které máš připravené. Věřím, že jsi natolik čestná, že se mnou jednáš férově.“ Usmál se. „Nemáš žádné úmysly mě s těmi dohodami nějak přelstít, není-liž pravda?“  

„Tedy, Otče Rahle, to ne, samozřejmě že ne. Samozřejmě.“ 

„Pak je to v pořádku. Proč bych potřeboval, aby někdo studoval tyto dokumenty, když jsou ke mně férové? A ty jsi férová, co na to říkáš?“ 

„Tedy, samozřejmě že jsem. Myslím si, že není třeba... je to však nanejvýš neobvyklé.“ 

„To je taky naše spojenectví. Tak se tedy do toho pusťme.“ 

„Ano. Samozřejmě že ano.“ Otočila se k jednomu ze svých rádců. „Jdi a seber to, co je ze spojenecké smlouvy hotové, a přines to. Přines inkoust a pera. A mou pečeť.“ Uklonil se a odešel. Královna se otočila ke Gillerovi. „Ať jsi tu schránku skryl kamkoliv, teď jdi a přines ji.“ Uklonil se. „Přirozené, Vaše Veličenstvo.“ Ráchel se cítila osamělá a vystrašená, když ho viděla procházet dveřmi, jeho stříbrná říza za ním vlála.  

Zatímco čekali, královna představila Otci Rahlovi princeznu Violetu. Ráchel stála za křeslem princezny, když odešla nechat si políbit ruku. Otec Rahl se před ní uklonil, políbil jí ruku a řekl jí, že je hezká jako její matka. Princezna se široce usmála a ruku, kterou jí políbil, si tiskla k hrudi.

Rádce se vrátil s pomocníky, každý z nich táhl plnou náruč papírů. Odsunuli talíře stranou a porozkládali papíry po hlavním stole. Ukazovali, kam se má podepsat královna a kam Otec Rahl. Jeden z pomocníků kapal rudý vosk na papíry a královna tam otiskovala svou pečeť. Otec Rahl řekl, že on pečeť nemá a že jeho napsané jméno stačí, protože si je jistý, že v budoucnosti pozná svůj vlastní rukopis. Když se Giller vrátil, postavil se na stranu a počkal, až skončí. Muži začali shromažďovat všechny papíry a diskutovali mezi sebou, do kterého pořadače patří. Královna pokynula Gillerovi, aby předstoupil.

„Otče Rahle,“ řekl Giller a nejvybraněji se při tom usmíval, „dovol, abych ti věnoval schránku Ordenu královny Mileny.“ Opatrně držel nepravou schránku před sebou oběma rukama, stejně jako kdyby to byla ta pravá. Všechny drahokamy opravdu hezky jiskřily. 

Otec Rahl se trochu usmíval, když se natáhl a opatrně vzal schránku z Gillerových rukou. Chvíli ji otáčel a díval se na hezké drahokamy. Pak pokynul jednomu z velkých mužů, který byl samý sval, aby předstoupil. Když to udělal, Otec Rahl se mu podíval do obličeje a podal mu schránku.

Muž schránku zmáčkl jednou rukou. Roztříštila se. Královniny oči se opravdu vykulily.

„Co to má znamenat!“ zeptala se. Obličej Otce Rahla vypadal děsivě. „To bych se měl zeptat já, Vaše Veličenstvo. Tato schránka je falešná.“  

„Tedy, to prostě není možné..., nebyl žádný způsob, jak..., vím to jistě...“ Královna otočila hlavu ke Gillerovi. „Gillere! Co ty o tom víš?“  

Ruce měl zasunuty v opačných rukávech své řízy. „Vaše Veličenstvo..., já tomu nerozumím..., nikdo nepoškodil magickou pečeť. O to jsem se postaral. Ujišťuji Vás, že to je ta stejná schránka, kterou jsem strážil od doby, co jste ji svěřila do mých rukou. Už od počátku to musel být padělek. Byli jsme oklamáni. To je jediné možné vysvětlení.“

Modré oči Otce Rahla spočívaly na čaroději po celou dobu, co mluvil. Pak sklouzly k jednomu z jeho mužů. Muž přišel a popadl řízu Gillerovi za krkem. Jednou rukou zvedl Gillera ze země.

„Co to děláš? Pusť mě, ty velké hovado! Měj úctu k čaroději, nebo toho budeš litovat, to tě ujišťuji!“ Nohy se mu komíhaly ve vzduchu. 

Ráchel měla v krku knedlík a v očích slzy. Pokoušela se být statečná a neplakat. Věděla, že kdyby se rozplakala, mohli by si jí všimnout.

Otec Rahl si olízl konečky prstů. „To není jediné možné vysvětlení, čaroději. Skutečná schránka má svou magii, je to zvláštní druh magie. Magie této schránky je nesprávná. Královna jako taková by to nebyla schopná vidět. Nevěděla by, zda je to pravá schránka. Čaroděj by to naproti tomu vidět měl.“

Otec Rahl se trochu usmál na královnu. „Čaroděj a já teď půjdeme, abychom si v soukromí pohovořili.“ Otočil se a kráčel ven ze síně, bílá říza vlála za ním. Muž, který držel Gillera ve vzduchu, následoval Otce Rahla. Druhý muž se postavil před dveře a založil si ruce. Gillerovy nohy se nedotýkaly země, když byl nesen pryč.

Ráchel chtěla běžet za Gillerem, takový měla o něj strach. Viděla, jak se jeho hlava otáčí a dívá se na lidí. Jeho tmavé oči byly doširoka otevřené a na vteřinu se zahleděly právě na ni, rovnou do jejích očí. Když to udělaly, uslyšela ve své hlavě jeho hlas tak jasně, jako kdyby na ni křičel. Hlas v její hlavě křičel pouze jedno slovo.

Běž.

Pak byl pryč. Ráchel se chtělo plakat. Místo toho žvýkala lem svých šatů. Všichni lidé kolem královny začali mluvit najednou. Dvorní malíř James začal sbírat kousky nepravé schránky, převracel je ve své jediné ruce a díval se na ně, opíral si je o pahýl druhé ruky. Princezna Violeta si od něj vzala jeden z velkých kusů, dívala se na drahokamy a projížděla po nich prsty.

Ráchel nezapomínala na hlas ve své hlavě. Byl to Gillerův hlas, který na ni křičel, aby utíkala. Podívala se kolem sebe, nikdo jí nevěnoval žádnou pozornost. Šla kolem stolů, hlavu sklonila, aby ji měla pod úrovní stolů, takže ji nikdo nemohl vidět. Když se dostala na druhou stranu síně, vystrčila hlavu, aby zjistila, zda se někdo nedívá. Nedíval se nikdo.

Natáhla ruku a vzala si z talířů něco k jídlu. Kousek masa, tři rohlíky a velký kus tvrdého sýra.

Nacpala všechno do kapes a opět zkontrolovala, co dělají lidi. Pak se rozběhla sálem. Bránila se před slzami, aby byla statečná, jak chtěl Giller. Její bosé nohy běžely po kobercích na zemi, kolem koberců s obrázky, které visely na zdech. Dříve než se dostala ke strážím u dveří, tak zpomalila, aby ji neviděly běžet. Když ji uviděly přicházet, vytáhly velkou závoru a nic neříkaly, když prošla dveřmi. Stráže na vnější straně dveří na ni pouze pohlédly, když vyšla, a pak se opět dívaly ven a pozorovaly prostor před budovou.

Ráchel si setřela pár slz z obličeje, když šla dolů po studených kamenných schodech. Pokoušela se neslzet, ale několik slz se objevilo, dříve než je stačila zastavit. Strážci na obchůzce ji ignorovali, když rychle kráčela po kočičích hlavách směrem k zahradě.

Trochu dále od pochodní visících zvenku na hradbách byla tma, ona však cestu znala. Cítila mokrou trávu na svých bosých nohou. U třetí vázy si klekla, ohlédla se, zda se na ni nikdo nedívá, a pak sáhla pod květiny. Pocítila plátno, které obalovalo chléb, a vytáhla ho. Rozvázala uzly a rozložila čtyři rohy zpátky, pak sáhla do kapes a vytáhla maso, tři tvrdé rohlíky a sýr, položila je na chléb a opět svázala čtyři rohy dohromady.

Těsně před tím, než se rozběhla k brance ve vnějších hradbách, si na něco vzpomněla a prudce se nadechla. Stála s vytřeštěnýma očima jako přimrazená.

Zapomněla na Sáru! Její panenka zůstala v bedně na spaní! Když princezna Violeta nalezne její panenku, tak Sáru hodí do ohně! Ráchel tam panenku nemohla nechat, vždyť utíkala a už se nevrátí. Sára se bez ní bude bát. Sáru spálí.

Zastrčila ranec s chlebem zpět pod květiny, podívala se kolem sebe a rozběhla se k hradu. Musela zpomalit a jenom kráčet, když se k němu přiblížila natolik, že byla zpět ve světle pochodní. Jeden ze strážců u dveří se na ni podíval.

„Právě jsem tě pouštěl ven,“ řekl.  

Těžce polkla. „Já vím, ale musím se na pár minut vrátit.“

„Něco jsi zapomněla?“ 

Přikývla a podařilo se jí říci, že ano.

Zavrtěl hlavou a nadzvedl malé okno. „Otevřete dveře,“ řekl strážci, který byl uvnitř. Slyšela, jak se těžká závora otvírá.

Když byla uvnitř, podívala se po chodbě. Velká místnost s černobílou podlahou a hlavním schodištěm byla vpředu, přes několik odbočení po dlouhých chodbách a přes několik velkých sálů. Jeden z velkých sálů byl jídelní sál. To byla ta nejkratší cesta. Mohla by tam ale být královna nebo princezna, nebo dokonce Otec Rahl. Mohli by ji uvidět. Nemohla se nechat od nich vidět. Princezna Violeta by ji mohla vzít do svého pokoje a zamknout ji do bedny na spaní, bylo už pozdě.

Otočila se a prošla malými dveřmi po pravé straně. Toto byl průchod pro služebnictvo. Byl o mnoho delší, ale nikdo z důležitých lidí nebude v pokojích pro služebnictvo nebo na schodech pro služebnictvo. Nikdo ze služebnictva ji nezastaví, protože všichni ví, že je princezninou společnicí na hraní, a nebudou chtít, aby se na ne princezna rozzlobila. Bude muset jít spodem, kde bydlelo služebnictvo, pod velkými sály a pod kuchyní.

Všechny schody byly z kamene a byly zepředu hladce vyšlapané. Jedno okno úplně nahoře nebylo zakryté a vpouštělo dovnitř déšť. Na schody vždy stékala voda z kamenných zdí a běžela po nich dolů. Na některých místech jí bylo jenom trochu, na některých více a na některých schodech byl zelený sliz. Vždy musela opatrně našlapovat, aby nešlápla na sliz. Ve světle pochodní v železných držácích vypadaly kámen a schody červené a žluté.

V nejnižším podlaží bylo několik lidí. Sluhové nosili ložní prádlo a přikrývky, uklízečky kbelíky vody a hadrové smetáky a nějací muži nosili svazky palivového dříví pro krby ve vyšších patrech. Někteří z lidí se zastavovali a něco si mezi sebou šeptali. Zdáli se být rozrušeni. Slyšela Gillerovo jméno a sevřelo se jí z toho hrdlo.

Když šla kolem pokojů služebnictva, hořely všechny petrolejové lampy zavěšené na velkých trámech nízkých stropů. Všude se shromažďovaly skupinky lidí, kteří si navzájem vyprávěli, co viděli. Ráchel viděla jednoho z mužů hlasitě mluvit s lidmi, kteří kolem něj stáli. Byly tam většinou ženy, ale taky několik mužů. Byl to pan Sanders, muž, který nosil zdobený kabát a vítal urozené paní a šlechtice, když přicházeli na večeři, a oznamoval jejich jména, když vstupovali.

„Sám jsem to slyšel od těch dvou, co dávají pozor na jídelní sál. Víte, o kom mluvím, je to ten mladík Frank a ten druhý, co kulhá, Jenkins. Říkali, že strážcové z D'Hary jim osobně řekli, že celý hrad bude důkladně prohledán odshora dolů.“  

„Po čem pátrají?“ zeptala se jedna z žen. 

„Nevím. Neřekli to ani Frankovi, ani Jenkinsovi. Ale nechtěl bych být v kůži někoho, kdo má to, po čem pátrají. Ti muži z D'Hary jsou ve vás schopni vyvolat hrůzu jako noční můra, i když jste vzhůru.“ 

„Přál bych si, aby to, co hledají, našli pod Violetinou postelí,“ řekl někdo jiný. „Opravdu by jí udělalo dobře, kdyby pro změnu tu hrůzu měla sama namísto toho, že hrůzu šíří.“ Všichni se rozesmáli.  

Ráchel šla dál velkými zásobárnami, kde byla spousta sloupů. Sudy byly na jedné straně. Všechny byly naskládané na sobě, krabice, bedny a pytle byly poskládané na druhé straně. Místnost páchla vlhkem a zatuchlinou, vždy v ní slyšela škrábat myši. Šla prostředkem, kde lampy visely na bocích sloupů, k těžkým dveřím na jejím opačném konci. Panty ze železných pásů zaskřípěly, když se natáhla, vzala za železný kruh a otvírala dveře. Rez z kruhu jí zůstal na rukou, tak si je utřela o kámen. Další velké dveře po její pravé straně vedly do žaláře. Stoupala po schodech nahoru. Byla tma, na horním konci schodiště byla jenom jedna pochodeň. Slyšela, jak voda dělá kvap, kvap a jak se tento zvuk odráží od zdí. Dveřmi nahoře, které byly pootevřeny, proběhla síněmi z kamenných bloků jako vítr, který v nich vždy byl. Byla příliš vystrašená na to, aby plakala. Chtěla, aby Sára byla s ní v bezpečí, a pak odsud rychle odejít.

Když se konečně dostala na vrchní podlaží, strčila hlavu za dveře a podívala se nahoru a dolů po chodbě, která vedla kolem pokoje princezny Violety. Chodba byla prázdná. Po špičkách prošla kolem koberce s obrázky člunů, až se dostala ke vchodu posazenému ve výklenku z chodby. Vklouzla do něj a opět zkontrolovala chodbu. Opatrně trošičku pootevřela dveře. V pokoji byla tma. Vkradla se dovnitř a pevně zavřela dveře.

V krbu hořel oheň, nebyla však zapálená ani jedna lampa. Klouzala po podlaze a cítila kožešinovou předložku na svých bosých nohou. Spustila se na ruce a kolena, vlezla do své bedny na spaní a jednou rukou za sebou zatáhla přikrývku. Překvapením se jí zastavil dech. Sára tam nebyla. Měla pocit, že jí kůži ovanul studený vítr.

„Ty něco hledáš?“ Byl to hlas princezny Violety. 

Chvíli se nemohla hýbat. Začala těžko dýchat, ale zabránila tomu, aby jí vyhrkly slzy. Nechtěla, aby princezna Violeta viděla, že pláče. Vylezla pozpátku z bedny a před ohněm uviděla stát tmavou postavu. Byla to princezna, která udělala od ohně krok směrem k Ráchel. Ruce měla za zády. Ráchel neviděla, co v nich drží.

„Právě jsem lezla do své bedny, abych šla spát.“  

„Tak je to.“ Ráchel teď ve tmě viděla lépe, viděla úsměv na tváři princezny Violety. „Nešla jsi tam náhodou hledat toto?“  

Pomalu vytahovala ruce zpoza svých zad. Měla Sáru. Ráchel vytřeštila oči a náhle měla pocit, že musí na nočník.

„Princezno Violeto, prosím...,“ zakňučela. Její ruce se prosebně napřáhly.  

„Pojď sem, popovídáme si o tom.“ 

Ráchel pomalu kráčela k princezně, zastavila se před ní a zaplétala si prst do lemu šatu. Princezna jí náhle dala políček, který byl silnější než kdykoli předtím. Byl tak silný, že Ráchel unikl malý výkřik, když ji odhodil o krok dozadu. Přiložila si levou ruku tam, kde ji to pálivě bolelo. Slzy se jí hrnuly do očí. V kapse zaťala pěst a byla rozhodnutá, že se tentokrát nerozpláče.

Princezna k ní přistoupila a udeřila ji hřbetem ruky po druhé tváři. Klouby jejích prstů bolely více než první políček. Ráchel zaťala zuby a držela pěst sevřenou kolem něčeho v kapse, aby zabránila slzám.

Princezna Violeta přistoupila ke krbu. „Co jsem ti řekla, že udělám, když někdy budeš mít panenku?“

„Princezno Violeto, prosím ne...“ Třásla se, protože ji tak moc bolel obličej a proto, že měla tak hrozný strach. „Prosím, dovol mi, abych si ji nechala. Nijak ti neuškodí.“  

Princezna se zasmála svým ohavným smíchem. „Ne, hodím ji do ohně. Udělám přesně to, co jsem ti říkala, že udělám. Abych ti dala lekci. Jak se jmenuje?“

„Nemá jméno.“ 

„Tak dobře, bude hořet stejně dobře.“ 

Otočila se k ohni. Ráchelina pěst ještě stále něco držela v kapse. Byla to kouzelná ohňová hůlka, kterou jí dal Giller. Vytáhla ji z kapsy a podívala se na ni.

„Neopovaž se hodit mou panenku do ohně, nebo toho budeš litovat!“  

Princezna se prudce otočila. „Co jsi to řekla? Jak se odvažuješ se mnou mluvit tímto tónem? Ty jsi ubohé nic a já jsem princezna.“

Ráchel se kouzelnou ohňovou hůlkou dotkla ubrusu na malém kulatém, mramorovém stolečku, který byl vedle ní. „Zapal to,“ zašeptala.

Ubrus vzplanul. Princeznin obličej vypadal překvapeně. Ráchel se dotkla ohňovou hůlkou knihy na nízkém mramorovém stolečku. Rychle se podívala na princezniny oči, aby se ujistila, že se dívá, pak opět zašeptala a kniha taky s burácením vzplanula. Princezna Violeta vytřeštila oči. Ráchel popadla knihu za roh a hodila ji do krbu, zatímco ji princezna pozorovala. Ráchel se rychle otočila, udělala krok a přiložila ohňovou hůlku princezně k tělu.

„Dej mi mou panenku, nebo tě spálím.“  

„Neodvážila by...“  

„Hned teď! Když mi ji nedáš, tak tě zapálím a tvá kůže shoří.“ 

Princezna Violeta jí přistrčila panenku. „Tady je. Ráchel, prosím tě, nespal mě. Já se ohně bojím.“

Ráchel si vzala panenku levou rukou, přitiskla ji k sobě a stále přitlačovala ohňovou hůlku k princezně. Ráchel ji začínala litovat. Pak si vzpomněla, jak moc ji bolí obličej. Více než kdykoliv předtím.

„Ráchel, pojď, zapomeneme na toto všechno. Můžeš si panenku nechat, dobře?“ Její hlas se teď stával docela příjemným, nebyl ošklivý jako předtím.  

Ráchel věděla, že to je pouze klamné předstírání. Věděla, že ihned, jak bude mít kolem sebe stráže, princezna řekne, ať jí useknou hlavu. Princezna se jí pak bude srdečně smát a spálí taky Sáru.

„Vlez do bedny,“ řekla Ráchel. „Ať můžeš zjistit, jak se ti to bude líbit.“  

„Cože!“ 

Ráchel přitlačila ohňovou hůlku trochu silněji. „Hned teď, nebo tě spálím.“

Princezna Violeta pomalu šla přes pokoj s ohňovou hůlkou v zádech. „Ráchel, rozmysli si, co chceš udělat, ty opravdu...“

„Buď zticha a vlez dovnitř, když nechceš, abych tě spálila.“ 

Princezna si klekla na kolena a plazila se dovnitř. Ráchel se na ni dovnitř podívala.

„Posuň se dozadu.“ 

Udělala, co se jí řeklo. Ráchel s třeskotem zavřela dvířka, přišla k zásuvce a vyndala klíč. Zamkla železná dvířka na železné bedně, pak si dala klíč do kapsy. Poklekla a podívala se dovnitř přes malé okénko. Sotva mohla rozeznat princezniny oči, které se na ni ze tmy dívaly.

„Dobrou noc, Violeto. Jdi spát. Já budu dnes spát v tvé posteli. Už mám po krk tvého hlasu. Když začneš dělat jakýkoliv hluk, přijdu k tobě a zapálím ti kůži. Rozumíš?“ 

„Ano,“ odpověděl slabý hlas z tmavé díry ve dvířkách. 

Ráchel odložila Sáru, když přitahovala kožešinovou předložku a přehazovala ji přes bednu a celou ji zakrývala. Šla k posteli a skákala po ní, aby vrzala, aby si princezna Violeta myslela, že v ní spí.

Ráchel se usmála a po špičkách šla ke dveřím, přitom objímala Sáru.

Když prošla nazpátek celou cestu, kterou sem přišla, přes chodby určené pro služebnictvo až ke dveřím na jejich konci, podívala se důkladně po síni a šla k velkým dveřím, u kterých byli strážcové. Ráchel nic neřekla. Nenapadalo ji nic, co by mohla říci, pouze stála a čekala, aby otevřeli dveře.

„Takže to, co jsi zapomněla, je panenka,“ řekl strážce.  

Pouze přikývla.

Když vcházela do tmy směrem k zahradě, tak slyšela, jak za ní zapadly dveře. Bylo tam více strážců, než obvykle vídávala. Obvyklí strážcové měli s sebou jiné strážce, kteří byli jinak oblečení. Ti noví se na ni dívali pozorněji než ti staří, slyšela, jak ti obvyklí říkají těm novým, kdo je. Snažila se, aby neuviděli, že se ohlíží, když kráčela se svou panenkou pevně přitisknutou k sobě, a snažila se poroučet svým nohám, aby se nerozběhly.

Ranec s chlebem, ve kterém byla schránka, byl tam, kde ho pod květinami nechala. Vytáhla ho ven, držela ho v jedné ruce za uzel a druhou si k hrudi tiskla Sáru. Když šla zahradou, přemýšlela, zda si princezna Violeta ještě stále myslí, že spí ve velké posteli, nebo zda už ví, že to byla lest, a křičí teď o pomoc. Jestli ječela o pomoc a strážcové přišli a našli ji v bedně, už ji možná hledají. Musela jít tou delší cestou, jejím krátkým nožkám zabralo spoustu času projít pod celým hradem a pak nazpátek. Ráchel pozorně poslouchala, zda neslyší výkřiky, které by jí řekly, že ji už hledají.  

Sotva popadala dech. Doufala, že se jí podaří dostat z hradu, předtím než ji začnou pronásledovat. Vzpomněla si na pana Sanderse, jak říkal, že budou prohledávat hrad. Věděla, co budou hledat. Chtěli schránku. Slíbila Gillerovi, že ji dostane pryč, aby se k ní nemohli dostat a ublížit mnoha lidem.

Mnoho mužů se procházelo nahoře po hradbách. Když se dostala až téměř k brance, která vedla hradbami, zpomalila. Dříve tam vždy byli dva královnini gardisté. Teď tam byli tři. Dva poznávala - měli na sobě rudé kabátce s černou vlčí hlavou královniny gardy - ten třetí byl ale oblečen jinak, byla to tmavá kůže a byl omnoho větší. Byl to jeden z těch nových lidí. Ráchel nevěděla, zda má jít dál, nebo zda by neměla utéct. Ale kam mohla utéct? Musela se dostat přes hradby, až pak by mohla skutečně utíkat.

Dříve než se stačila rozhodnout, uviděli ji, a tak šla dál. Jeden z obvyklých strážců se otočil, aby zvedl závoru. Nový člověk natáhl paži, aby ho zastavil.

„To je pouze princeznina společnice na hraní. Princezna ji někdy vyhání z hradu.“  

„Nikdo se nesmí dostat ven,“ řekl mu ten nový člověk. 

Obvyklý strážce přestal otvírat dveře. „Promiň, maličká, ale slyšela jsi ho, nikdo nesmí ven.“

Ráchel tam stála se slepenými ústy. Její oči upřeně hleděly na nového strážce, on se zase díval na ni. Polkla. Giller spoléhal na to, že dostane schránku ven z hradu. Jinudy se ven nedalo dostat. Snažila se myslet na to, co by udělal Giller.

„Tak dobře,“ řekla nakonec, „venku je dnes chladno. Stejně bych raději zůstala vevnitř.“  

„Tak vidíš. Zůstaneš vevnitř,“ řekl pravidelný strážce.  

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Ráchel. 

Zdálo se, že je trochu překvapený. „Kopiník královniny gardy Reid.“

Panenkou v ruce ukázala Ráchel na druhého pravidelného strážce. „A jak ty?“

„Kopiník královniny gardy Walcott.“ 

„Kopiník královniny gardy Reid a kopiník královniny gardy Walcott,“ zopakovala si pro sebe. 

„V pořádku, myslím, že si to budu pamatovat.“ Ukázala na nového člověka, kolébala přitom panenku svou paží ze strany na stranu. „A jak se jmenuješ ty?“  

Strčil si palce za opasek. „Proč to chceš vědět?“Opět si přitiskla Sáru k hrudi. „No, princezna na mě křičela a říkala, že mám zůstat dnes  v noci venku. Když ven nepůjdu, bude zlostí prskat a bude mi chtít useknout hlavu za to, že jsem neudělala, co chtěla. Chci jí tedy říci, kdo mě nepustil ven. Chci vaše jména, aby si nemyslela, že si to vymýšlím, aby mohla přijít a zeptat se vás sama. Mám před ní strach. Začala říkat, aby lidem usekávali hlavy.“

Všichni tři trochu poodstoupili a podívali se na sebe. „To je skutečně pravda,“ řekl kopiník královniny gardy Reid novému strážci. „Princezna se stává skutečnou dcerou své matky. Je to hezké kvítko a královna ji nechává, aby se jí teď zuby prořezaly na sekyře.“

„Nikdo nesmí ven, takové jsou rozkazy,“ opakoval nový strážce. 

„Dobře, my dva jsme pro to, udělat to podle princezniných rozkazů.“ Kopiník Reid se trochu otočil a odplivl si. „Pokud ji tedy chceš držet uvnitř, pro nás to bude v pořádku, pokud bude jasné, čí hlava je na špalku. Když na to přijde, my jsme ti řekli, abys ji pustil ven, přesně jak nařídila princezna. My nechceme jít na špalek s tebou.“ Walcott, druhý strážce, přikývl na souhlas. „Ne kvůli výhrůžkám malého děvčete, která není vyšší než toto.“ Natáhl ruku a držel ji na temeni její hlavy. „Neřeknu jim, že my tři silní vojáci jsme se shodli na tom, že si myslíme, že je nebezpečná. Je to na tvůj rozkaz, ale bude to tvá hlava, ne naše hlavy, když se postavíš proti princezně. Budeš se zodpovídat královnině popravčímu, ne nám.“ 

Nový strážce se na ni dolů podíval, zdálo se, že je trochu rozčilený. Chvíli se díval na ty dva a pak zpět na ni. „Tedy, je zřejmé, že nepředstavuje hrozbu. Rozkazy byly chránit před hrozbou, takže si myslím...“

Kopiník královniny gardy Walcott začal zvedat těžkou závoru dveří.

„Chci však vidět, co tam má,“ řekl nový strážce. 

„Jenom svou večeři a svou panenku,“ řekla Ráchel. Snažila se, aby to neznělo důležitě.  

„Tak se na to podívejme.“ 

Ráchel položila ranec na zem, rozvázala uzly a rozložila čtyři rohy plátna. Podala mu Sáru.

Vzal Sáru do své velké ruky, otočil ji a díval se na ni. Převrátil ji vzhůru nohama a velkým prstem jí nadzvedl šaty. Ráchel ho vší silou kopla do nohy.

„Nedělej to! Nemáš žádnou úctu?“ zakřičela. 

Ostatní dva strážci se rozesmáli. „Našel jsi vespod něco nebezpečného?“ zeptal se kopiník Reid.

Nový strážce se podíval na ty dva ostatní a vrátil Sáru Ráchel. „Co tam ještě máš?“

„Řekla jsem ti. Svou večeři.“ 

Začal se sklánět. „Něco tak malého jako ty nepotřebuje celý bochník chleba.“

„Ten je můj!“ zaječela. „Nedotýkej se ho!“ 

„Nech ji tak,“ řekl kopiník Walcott novému strážci. „Dostává toho dost málo. Připadá ti, že ji princezna překrmuje?“ 

Nový strážce se napřímil. „Zdá se, že ne.“ Hluboce vydechl. „Tak běž. Vypadni odsud.“

Ráchel zavázala plátno kolem chleba a ostatního jídla tak rychle, jak to jen šlo. Sáru si k sobě pevně tiskla jednou rukou a ranec stejně silně druhou rukou, když prošla mezi nohama mužů a pak dveřmi.

Když uslyšela, jak za ní zapadly, rozběhla se. Běžela, co jí síly stačily, a neohlížela se, byla příliš vyděšená na to, aby se přesvědčovala, zda ji někdo nepronásleduje. Po chvíli to už nemohla vydržet, a tak se zastavila, aby to zjistila. Nebyl tam nikdo. Celá zadýchaná se posadila na tlustý kořen, který vyčníval ze stezky, aby si odpočinula.

Viděla, jak se obrysy hradu odrážejí od hvězdnatého nebe, viděla zubaté cimbuří na vrcholu hradeb a věže osvětlené zevnitř. Už se tam nikdy nevrátí, nikdy. Ona a Giller utečou tam, kde jsou lidi hodní, a nikdy se sem nevrátí. Když ještě popadala dech, tak uslyšela hlas.

„Ráchel?“ Uvědomila si, že je to Sára. 

Položila si Sáru na vrchol rance, který měla položený v klíně. „Teď už jsme v bezpečí, Sáro. Dostaly jsme se pryč.“

Sára se usmála. „Ráchel, jsem tomu tak ráda.“

„Už nikdy se nevrátíme na to ošklivé místo.“ 

„Ráchel, Giller chce, abys něco věděla.“ 

Musela se k ní těsně naklonit, sotva slyšela Sářin hlas. „Co?“

„Že nemůže jít s tebou, musíš dál bez něj.“ 

Ráchel začínaly téct slzy. „Ale já chci, aby šel se mnou.“

„Dítě, on by chtěl taky. Strašně by chtěl, ale musí tam zůstat a zabránit tomu, aby tě našli, abys mohla utéci. Je to jediný způsob, jak zůstaneš v bezpečí.“ 

„Sama se však budu bát.“ 

„Nebudeš sama, Ráchel, budeš u sebe mít mě. Vždy budu u tebe.“ 

„Co mám však dělat? Kam mám jít?“ 

„Musíš utíkat. Giller říká, abys nešla ke své staré borovici poutníků, tam tě najdou.“ Ráchel vytřeštila oči, když to slyšela. Běž k jiné borovici poutníků, pak další den opět k jiné. Jen utíkej odtud a skrývej se, dokud nepřijde zima. Pak najdi nějaké milé lidi, kteří se o tebe dobře postarají.“ 

„V pořádku, když to říká Giller, tak to udělám.“ 

„Ráchel, Giller chce, abys věděla, že tě má rád.“ 

„Já mám Gillera taky ráda,“ řekla Ráchel, „nadevše na světě.“ 

Panenka se usmála.

Lesy náhle zalilo modrožluté světlo. Podívala se nahoru. Znenadání se ozvala hlasitá rána, že až poskočila. Ústa se jí otevřela, oči už nemohla více vytřeštit.

Obrovská ohnivá koule se zvedala do vzduchu. Padaly z ní jiskry a valil se z ní černý kouř. Jak stoupala do výšky, tak se oheň měnil na černý kouř, až nakonec bylo všechno opět černé.

„Viděla jsi to?“ zeptala se Sáry. 

Sára nic neříkala.

„Doufám, že Giller je v pořádku.“ 

Podívala se na panenku, ona však nic neříkala, ani se na ni neusmívala.

Ráchel přitiskla panenku k sobě a zvedla ranec.

„Raději tedy půjdeme, Sáro, jak nám to řekl Giller.“ 

Když šla kolem jezera, hodila klíč od své bedny na spaní do vody tak daleko, jak to jen šlo, a usmála se, když ho slyšela žbluňknout.

Sára neříkala nic, když spěchaly po stezce pryč od hradu. Ráchel si připomněla, co říkal Giller o tom, že by neměla jít ke stejné borovici poutníků. Otočila se a vydala se novým směrem, přes ostružiny po jelení stezce.

Na západ.

Kapitola šestá

Bylo slyšet nějaký zvuk. Tichý, jemný a prskající.

V mlze polospánku a polobdění nenacházel jeho smysl bez ohledu na to, jak se ho snažil pochopit. Probouzel se zpočátku pomalu a později se stále větší naléhavostí. Uvědomoval si přitom vůni pečícího se masa. Okamžitě zalitoval, že je při vědomí, že si pamatuje, co se stalo, a pomyslel na svou touhu po Kahlan. Kolena měl přitažená k hrudi a opíral se o ně hlavou. Kůra stromu za jeho zády se mu bolestivě zarývala do masa a svaly měl téměř ochromené křečí z toho, že spal celou noc ve stejné poloze. S hlavou opřenou o kolena nemohl vidět nic kromě toho, že právě začínalo svítat.

Nedaleko něj byl někdo nebo něco.

Předstíral spánek a zjišťoval, jak daleko má ruce od svých zbraní. Pro meč by se musel pořádně natáhnout a pak by ho musel ještě dlouho vytahovat. Nůž nebyl daleko. Konečky jeho prstů se dotýkaly dřevěné rukojeti. Pomalu a opatrně natahoval prsty, aby dostal rukojeť do dlaně, a pevně ji uchopil. Ať to bylo cokoliv, bylo to blízko a bylo to z levé strany. Myslel na to, že stačí jeden skok a jeden úder nožem.

Opatrně se podíval. Šokován zjistil, že to byla Kahlan. Seděla, opírala se o kmen a pozorovala ho. Na ohni se pekl králík. Rovně se posadil.

„Co tady děláš?“ zeptal se opatrně. 

„Bude to v pořádku, když si promluvíme?“ 

Richard zasunul nůž do pouzdra, natáhl si nohy a masíroval si je, aby z nich vyhnal strnulost. „Myslel jsem si, že jsme všechno mluvení absolvovali včera večer.“ Okamžitě po těchto slovech sebou trhl bolestí. Podívala se na něj nerozluštitelným pohledem.. „Promiň mi to,“ řekl příjemnějším tónem. „Samozřejmě že si můžeme pohovořit. O čem chceš mluvit?“

V matném světle pokrčila rameny. „Velmi jsem přemýšlela.“ V ruce měla březovou větev, kterou minulou noc uřízl do ohně, a stahovala z ní kousky bílé kůry. „Včera večer, když jsem odcházela, věděla jsem, že tě bolí hlava...“

„Jak jsi to věděla?“ 

Opět pokrčila rameny. „Vždy podle výrazu tvých očí vím, kdy tě bolí hlava.“ Její hlas byl tichý a něžný. „Věděla jsem, že jsi v poslední době mnoho nespal a že to byla moje vina, takže jsem se rozhodla, že předtím než..., předtím než odejdu, budu držet hlídku, zatímco ty spíš. Tak jsem šla tam,“ ukázala větví, „mezi ty stromy, odkud jsem tě mohla vidět.“ Dívala se na větev, ze které stahovala kůru. „Chtěla jsem mít jistotu, že se trochu vyspíš.“

„To jsi tam byla celou noc?“ 

Přikývla, ale nepodívala se na něj. „Když jsem tě hlídala, tak jsem udělala oko, jak jsi mě to naučil, abych zjistila, zda ti dokážu chytit něco k snídani. Když jsem tam seděla, velmi jsem přemýšlela. Většinou jsem dlouho plakala. Nemohla jsem snést všechno to, co si o mně myslíš. Bolelo mě to, že si to o mně myslíš. A taky mě to zlobilo.“

Richard se rozhodl, že nejlepší bude nic neříkat, a ona se mezitím snažila hledat slova. Nevěděl, co by měl říci, a měl obavu, že ať  řekne cokoliv, tak kvůli tomu opět odejde. Kahlan utrhla kroutící se proužek březové kůry a hodila ho do ohně, kde zasyčel a vzplanul.

„Pak jsem myslela na to, co jsi řekl, a napadlo mi, že je ještě něco, co bych ti potřebovala říct. Jde o to, jak se máš chovat, když budeš s královnou. Dále jsem si vzpomněla na nějaké věci, co jsem ti potřebovala říci ohledně cest, kterým se máš vyhýbat, a o těch, kterými máš chodit. Neustále jsem myslela na všechno, co ti potřebuji povědět, na věci, které potřebuješ vědět. Pak jsem zjistila, že jsi měl pravdu. Pravdu ve všem.“  

Richardovi připadalo, že má na krajíčku pláč, ale nerozplakala se. Místo toho dloubala nehtem do větve a vyhýbala se jeho očím. On byl taky zticha. Pak mu položila otázku, kterou nečekal.

„Myslíš si, že Šota je hezká?“ 

Usmál se. „Ano, není však tak hezká jako ty.“

Kahlan se usmála a přehodila si pramen vlasů přes rameno. „Není mnoho těch, kteří by se to odvážili říci...“ Opět se včas zarazila. Její tajemství stálo mezi nimi jako někdo třetí. Opět začala. „Je přísloví starých žen, možná jsi ho už slyšel. 'Nikdy nenechávej hezkou ženu, aby pro tebe vybírala stezku, když má na dohled muže.'„

Richard se trochu zasmál a postavil se, aby si protáhl nohy. „Ne, to jsem ještě neslyšel.“ Napůl se opíral a napůl seděl na kmeni, když si založil ruce. Nemyslel si, že by si Kahlan měla dělat starosti s tím, že by mu Šota ukradla srdce. Šota mu řekla, že ho zabije, když jí ještě jednou přijde na oči. I bez Šotina slibu by Kahlan neměla žádný důvod k obavám.

Odhodila větev a postavila se vedle něj, opírala se přitom bokem o kmen. Konečné se mu podívala do očí, měla stažené obočí. „Richarde,“ - její hlas byl tichý, byl to téměř šepot - „včera jsem přišla na to, že jsem byla velmi hloupá. Měla jsem strach, že mě čarodějnice zabije, a náhle jsem si uvědomila, že se jí to asi za chvíli povede. Jenomže místo toho, aby mě zabila ona, chystala jsem se to udělat sama. Nechala jsem se zmanipulovat.

Ve všem jsi měl pravdu. Neměla jsem ignorovat věci, které říká hledač.“ Opět se podívala do země a pak se její zelené oči vrátily k jeho zraku. „Pokud..., pokud není příliš pozdě, měla bych ráda zpět svou práci jako tvá průvodkyně.“

Richard nemohl uvěřit, že už je po všem. Ještě nikdy v životě nebyl tak šťastný, nikdy nepocítil tak velké ulehčení. Namísto odpovědi natáhl paže, vzal ji do náruče a pevně ji k sobě přitiskl. Její paže ho taky objaly, když mu na chvíli položila hlavu na prsa. Pak se odtáhla.

„Richarde, je tady ještě jedna věc. Předtím než řekneš, že mě bereš zpět, musíš uslyšet všechno. Já už nemohu žít dál bez toho, abych ti to o mně neřekla. Co vlastně jsem. Mně to rve srdce, protože mám být tvou kamarádkou. Měla jsem ti to říci hned na začátku. Nikdy předtím jsem však neměla takového přítele jako ty a nechtěla jsem, aby to skončilo.“ Její pohled se odvrátil. „Teď to však skončit musí,“ dodala slabě.  

„Kahlan, už jsem ti to řekl předtím, jsi mou kamarádkou a na tom se nemůže změnit nic.“ 

„Toto tajemství může.“ Měla svěšená ramena. „Týká se totiž magie.“  

Richard už nebyl přesvědčen, zda chce vyslechnout její tajemství. Jen před chvílí ji dostal zpět a nechtěl ji znovu ztratit. Dřepnul si před oheň a vzal do ruky rožeň s králíkem. Do ubývající tmy zavířily jiskry. Cítil se na ni pyšný proto, že bez pomoci chytila králíka, jak ji to naučil.

„Kahlan, nezáleží mi na tvém tajemství. Záleží mi na tobě, to je ta nejdůležitější věc. Nemusíš mi to říci. Pojď, králík je hotový, pojď si z něj kousek dát.“  

Uřízl kousek masa svým nožem a podal jí ho. Sedla si na zem vedle něj a odhrnula si vlasy z obličeje. Maso bylo horké, tak ho zlehka držela mezi špičkami prstů a foukala na něj, aby vystydlo. Richard si ukrojil kousek pro sebe a posadil se.

„Richarde, když jsi poprvé uviděl Šotu, vypadala opravdu jako tvá matka?“ 

Podíval se na Kahlanin obličej ozářený ohněm a přikývl, než se opět zakousl.

„Tvá matka byla velmi hezká. Máš její oči a její ústa.“ 

Richard se nad vzpomínkou trochu usmál. „To však ve skutečnosti nebyla ona.“

„Takže ty jsi byl rozzloben na Šotu, neboť předstírala, že je někdo, kým být nemohla? Proto, že tě podváděla?“ Ukousla si z králíka a dýchala ústy, protože maso bylo ještě horké. Pozorně se na něj dívala. 

Richard pokrčil rameny a pocítil bodnutí lítosti. „Asi ano, nebylo to však spravedlivé.“

Kahlan chvíli žvýkala a pak polkla. „Proto ti musím říci, čím jsem, přestože mě za to budeš jistě nenávidět, i když jsi mým kamarádem. Přesto, že jsem nebyla taková kamarádka, jakou by sis zasloužil. To je druhý důvod, proč jsem se vrátila, protože jsem nechtěla, aby ti to řekl někdo jiný. Chtěla jsem, abys to slyšel ode mě. Poté, co ti to řeknu, odejdu, když to budeš chtít.“

Richard se podíval na nebe, které pomalu dostávalo barvu. Znenadání si přál, aby mu Kahlan neříkala, čím je; přál si, aby všechno zůstalo tak, jak to bylo předtím. „Nedělej si starosti, neposílám tě pryč. Máme něco na práci a udělat to musíme. Pamatuješ si, co řekla Šota? Královna už nebude mít schránku dlouho; to může znamenat pouze to, že jí ji někdo vezme. Raději ať jsme to my než Darken Rahl.“

Kahlan mu položila ruku na paži. „Nechci, aby ses rozhodoval, dokud neuslyšíš, co ti musím říci, dokud neuslyšíš, čím jsem. A když pak budeš chtít, abych odešla, budu to chápat.“ Upřeně se mu podívala do očí. „Richarde, chci pouze, abys věděl, že mi nikdy na nikom nezáleželo natolik, jak mi záleží na tobě, a už mi nikdy na nikom tak záležet nebude. Ale nemůže to jít za tuto hranici. Nic dalšího nikdy nemůže být. Tedy nic dobrého.“

Odmítal tomu uvěřit. Bylo nějaké východisko, muselo být. Richard se ztěžka nadechl a pomalu vydechoval. „Tak dobře, ven s tím.“

Přikývla. „Pamatuješ si, když jsem ti řekla, že někteří obyvatelé Středozemí jsou magickými stvořeními? A že se té magie nemohou vzdát, protože je jejich součástí?“ Přikývl jí na to. „Tak tedy já jsem jedno z těch stvoření. Jsem více než žena.“

„Co tedy jsi?“ 

„Jsem zpovědnicí.“ 

Zpovědnice.

Richard znal toto slovo.

Každý sval jeho těla ztuhl. Dech se mu zastavil v hrdle. Kniha počítaných stínů mu náhle zaplavila mysl. Verifikace pravdivosti slov Knihy počítaných stínů, když jsou vyslovována někým jiným než tím, kdo ovládá schránky, může být zajištěna pouze zpovědnicí...

Myšlenky se mu v hlavě honily jedna přes druhou, před svým duševním zrakem listoval stránkami, hledal slova a pokoušel se vzpomenout si na celou knihu. Pokoušel se vzpomenout si, jestli tam ještě někde jinde bylo uvedeno slovo zpovědnice. Ne, nebylo. Znal každé slovo v knize a zpovědnice tam byla pouze jednou, na začátku. Vzpomínal si, jak si tehdy lámal hlavu, co to může být ta zpovědnice. Nebyl si dokonce ani jist, zda to je člověk. Pocítil tíhu zubu, který mu visel kolem krku.

Kahlan se zamračila nad výrazem jeho obličeje. „Ty víš, co je zpovědnice?“

„Ne,“ podařilo se mu říci. „To slovo jsem už slyšel, to je všechno..., od mého otce. Nevím však, co znamená.“ Pokoušel se opět získat sebeovládání. „Tak co to znamená být zpovědnicí?“ 

Kahlan si přitáhla kolena k sobě, objala je pažemi a trochu se stáhla do sebe. „Je to moc, magická moc, která se předává z matky na dceru a která byla známá téměř stejně dlouho, jak existovaly naše země, byla tady ještě před temným věkem.“

Richard nevěděl, co to byl „temný věk“, ale nepřerušoval ji. „Je to něco, s čím se narodíme, je to magie, která je naší součástí, a nelze ji od nás oddělit, stejně jako tebe nelze oddělit od tvého srdce. Každá žena, která je zpovědnicí, rodí děti, které jsou zpovědnicemi. Je tomu vždy tak. Moc však není u nás všech stejná, u některých z nás je slabší, u některých silnější.“

„Takže ty se jí nemůžeš zbavit, i kdybys chtěla. Co to je však za magii?“ 

Pohled odvrátila k ohni. „Je to moc, která se aktivuje dotekem. Je vždy u nás vevnitř. My ji nevyvoláváme, abychom ji použili, ale naopak, my ji musíme vždy držet uvnitř a používáme ji tím, že uvolníme její sevření, že ji nezadržujeme a necháme ji vytrysknout.“

„Něco podobného, jako když se vtahuje břicho?“ 

Usmála se nad jeho přirovnáním. „Ano, něco takového.“

„A co dělá ta síla?“ 

Kroutila cípem svého pláště. „Těžko se to vyjadřuje slovy. Nenapadlo by mě, že to bude tak obtížné objasnit. Věz však, že pro někoho, kdo není ze Středozemí, se těžko hledají slova na vysvětlení. Nikdy předtím jsem to nemusela dělat, nejsem si jistá, jestli to vůbec lze přesně popsat. Trochu se to podobá tomu, když se slepci vysvětluje, co je mlha.“

„Zkus to.“ 

Přikývla a úkradkem se mu podívala do očí.

„Je to moc lásky.“ 

Richard se málem rozesmál. „A to mám mít strach ze síly lásky?“

Kahlan ztuhla záda, v jejích očích vzplálo rozhořčení a objevil se v nich ten neurčitý výraz, který se zablýsknul z očí Adie a Šoty a který říkal, že jeho slova byla neuctivá, že i jeho malý úsměšek byl drzý. Byl to výraz, na který nebyl zvyklý, neboť ho ve vztahu k němu nepoužívala. S náhlým pocitem chladu si uvědomil, že Kahlan není zvyklá na to, že se někdo směje její moci a tomu, čím je. Její výraz mu o té moci říkal více než jakákoliv slova. Bez ohledu na to, jaká byla její magie, zřetelně to nebylo něco k smíchu. Úsměšek mu zvadl na rtech. Když si byla jistá, že už neřekne nic uštěpačného, pokračovala.

„Nerozumíš tomu, tak to neber na lehkou váhu.“ Oči se jí přimhouřily. „Když tě jednou zasáhne, už nejsi stejným člověkem jako předtím. Jsi navždy změněn. Až do smrti jsi oddán té, která na tebe vztáhla ruku a dotkla se tě. Na ničem jiném ti nezáleží. Co jsi předtím chtěl, čím jsi byl a kdo jsi byl, už pro tebe nic neznamená. Udělal bys všechno pro tu, která se tě dotkla. Tvůj život už není tvůj, je její. Tvá duše už není tvá, je její. Ta osobnost, ten jedinec, kterým jsi byl předtím, už neexistuje.“ 

Richard cítil, že mu na pažích naběhla husí kůže. „Jak dlouho trvá to očarování, nebo co to je?“

„Dokud ten, kterého jsem se dotkla, nezemře,“ řekla vyrovnaně. 

Richard pocítil, jak ho celého zachvátil chlad. „Takže to je, jako kdybys člověka uhranula?“

Vydechla. „Není to přesné, ale když ti to pomůže k pochopení, můžeš se na to dívat tímto způsobem. V doteku zpovědnice je však toho mnohem více. Je mnohem silnější než uhranutí a je definitivní. Uhranutí lze odstranit. Můj dotek nelze. Šota se tě pokoušela uhranout a ty sis to ani neuvědomoval. Uhranutí je věc, při které se její vliv neustále zesiluje. Čarodějnice si nemůže pomoci, má to v sobě a musí to dělat. Tvá zlost a zlost z meče tě však chránily.

Dotek mé moci je bleskový a definitivní. Nic by tě nemohlo ochránit. Člověk, kterého se dotknu, se už nemůže vrátit do předchozího stavu. Když se ho totiž jednou dotknu, po doteku tam už není. Ten jedinec navždy zmizel. Jeho svobodná vůle navždy zmizela. Jeden z důvodů, proč jsem nechtěla jít k Šote, je to, že čarodějnice nenávidí zpovědnice. Jsou intenzivně žárlivé na naši moc; žárlivé proto, že po jediném doteku je nám ten člověk absolutně oddaný. Ten, koho se dotkne zpovědnice, udělá všechno, co mu řekne.“ Přísně se na něj podívala. „Všechno.“

Richard pocítil, jak mu vyschlo v ústech a jak se jeho myšlenky najednou rozběhly do všech stran, přitom se zoufale pokoušel držet svých nadějí, svých snů. Jedinou možností, jak je udržet pohromadě a získat čas k přemýšlení, bylo položit další otázku. „Působí to na každého?“

„Na každého, kdo je lidského původu. S výjimkou Darkena Rahla. Čarodějové mě varovali, že magie Ordenu ho chrání před naším dotekem. On se ode mě nemusí ničeho obávat. Na ty, kteří nejsou lidmi, to nepůsobí, protože nemají schopnost soucitu, který je nutný k tomu, aby magie působila. Například gar by se mým dotekem nezměnil. Působí to na některé jiné tvory, ale vždy to není stejné jako u člověka.“  

Pozoroval ji zpod obočí. „Šar? Té ses dotkla, je to tak?“

Kahlan přikývla a trochu se zaklonila, opět svěsila ramena. „Ano. Umírala a byla osamělá. Trpěla tím, že byla daleko od dalších bytostí svého druhu, a trpěla tím, že umírá osamělá. Požádala mě, abych na ni vztáhla ruku. Můj dotek zahnal její strach a nahradil ho láskou ke mně, která nenechala žádný prostor pro její vlastní bolest, pro její vlastní osamění. Nezůstalo z ní nic, s výjimkou velké lásky ke mně.“

„A jak to bylo, když jsem tě poprvé potkal, když tě pronásledovalo komando? Ty ses jednoho z nich dotkla, je to tak?“ 

Kahlan přikývla na souhlas a zaklonila se ještě více, až se dotkla kmene. Zachumlala se do pláště a dívala se do ohně. „I když oni přísahají, že mě zabijí, když se jednoho z nich dotknu, pak mi patří,“ řekla rozhodně. „Budou bojovat na smrt, aby mě ochránili. Z tohoto důvodu Rahl posílá čtyři muže, aby zabili zpovědnici. Očekává se, že se jednoho dotkne, pak zůstanou tři, aby zabili jeho a ji. Jsou k tomu nutní tři, protože ten jeden bude bojovat tak zuřivě, že obvykle jednoho z nich zabije. Často zabije i dva, ale zůstane alespoň jeden, který zabije zpovědnici. Ve vzácných případech zabije všechny tři. To se mi podařilo s komandem, které mě pronásledovalo, předtím než mě čarodějové poslali přes hranici. Komando ve čtyřech je nejhospodárnější velikost vysílané jednotky. Téměř vždy splní úkol, a když ne, tak Rahl prostě pošle další.

Na útesu nás nezabili proto, že jsi je rozdělil. Ten, koho jsem se dotkla, zabil svého druha, ty jsi mezitím zdržoval ostatní dva. Pak zaútočil na ty dva zbývající, ty jsi však jednoho z nich shodil ze srázu. On pak obětoval vlastní život a vzal vůdce s sebou z útesu. Udělal to proto, aby neexistovala žádná šance, že by mohl podlehnout v souboji s mečem. Znamenalo to ztrátu vlastního života, ale po mém doteku mu na tom nezáleželo. Byl to jediný způsob, při kterém měl jistotu, že mě ochrání.“

„Nemůžeš se jednoduše dotknout všech čtyř?“ 

„Ne. Ta moc se vyčerpá jediným použitím. Trvá to nějakou dobu, než se znovu objeví.“ 

Cítil rukojeť meče na svém lokti a náhle ho něco napadlo. „Když jsme se dostali pres hranici a na tebe se chystal poslední muž komanda a já ho zabil... Ve skutečnosti jsem tě nezachraňoval, nemám pravdu?“

Chvíli mlčela a pak odpověděla: „Jeden člověk, bez ohledu na to, jak je velký nebo silný, nepředstavuje pro zpovědnici žádnou hrozbu, platí to i pro podstatně slabší zpovědnici, než jsem já. Kdybys nepřišel, poradila bych si s ním. Je mi to líto, Richarde,“ zašeptala, „ale nebylo zapotřebí, abys ho zabíjel. Zvládla bych to sama.“

„Tak dobře,“ řekl suše, „alespoň jsem tě zachránil v tom smyslu, že jsi to nemusela udělat.“ 

Neodpověděla, pouze se na něj smutně podívala. Vypadalo to tak, že není nic, co by mu mohla říci, aby ho utěšila.

„Jak dlouho?“ zeptal se. „Jak dlouho to trvá, než se zpovědnice zotaví po použití moci?“ 

„U každé zpovědnice je moc trochu jiná. U některých je slabší a může trvat několik dní a nocí, než ji získá zpět. U většiny to zabere přibližně den a noc.“ 

Richard se na ni zahleděl. „A u tebe?“

Podívala se mu do očí, jako kdyby si nepřála, aby se jí na to zeptal. „Asi dvě hodiny.“

Otočil se zpět k ohni, její odpověď se mu nelíbila. „Není to neobvyklé?“

Vydechla. „Tak mi bylo řečeno.“ Její hlas zněl unavené. „Kratší doba na zotavení taky znamená, že moc je silnější, že v postiženém působí silněji. Proto se stává, že příslušníci komanda, kterých se dotknu, jsou schopni zabít ostatní tři. U zpovědnice se slabší mocí by se to nestalo. Zpovědnice mají postavení v závislosti na tom, jak je silná moc jejich doteku, protože ty s nejsilnější mocí rodí dcery, které mají největší šanci mít silnější moc. Mezi zpovědnicemi neexistuje žárlivost vůči těm, které jsou silnější, je tam pouze hlubší láska a oddanost v těžkých dobách, jako například když Rahl přišel přes hranici. Zpovědnice s nižším postavením ochraňují ty výše postavené svými životy, když je to zapotřebí.“

Věděl, že to neřekne, dokud se jí na to nezeptá, tak to udělal. „A jaké je tvé postavem?“

Její oči se bez jediného mrknutí dívaly do ohne. „Všechny zpovědnice se řídí podle mě. Mnohé z nich položily své životy, aby mě ochránily...“ Na chvíli se jí zatajil dech. „...abych přežila a použila svou moc k zastavení Darkena Rahla. Samozřejmě, teď už není nikdo, kdo by se podle mě řídil. Zůstala jsem sama. Darken Rahl je do poslední pozabíjel.“

„Je mi to líto, Kahlan,“ řekl jemně. Až teď začínal chápat důležitost toho, čím byla. „Takže ty máš nějaký titul? Jak ti lidé říkají?“ 

„Jsem nejvyšší ze všech zpovědnic, jsem matka zpovědnice.“ 

Richard napnul pozornost. Charakter slov „matka zpovědnice“ měl v sobě mrazení strašlivé pravomoci. Richard byl docela zdrcen. Vždy věděl, že Kahlan je důležitá osoba, dostával se do styku s důležitými lidmi jako průvodce a naučil se nemít před nimi bázeň. Nikdy by mu nenapadlo, že je až natolik významná. Že je matkou zpovědnicí. I když byl pouhým průvodcem a ona byla tak významná, na tom mu nezáleželo, s tím by mohl žít. A jistě ona taky. Nechystá se ji ztratit nebo odehnat pouze proto, čím je.

„Nevím, co to je. Je to něco jako princezna nebo královna?“ 

Kahlan řekla se zdviženým obočím: „Královny se klanějí matce zpovědnici.“

Teď se cítil zastrašen.

Bolestně sebou škubnul. „Jsi tedy víc než královna?“

„Oblečení, které jsem měla na sobě, když jsi mě poprvé viděl, je oblečení zpovědnice. Nosíme jej všechny, aby nedošlo k omylu, kdo jsme. Většina lidí ve Středozemí by nás poznala bez ohledu na to, jak bychom byly oblečeny. Všechny zpovědnice bez ohledu na věk nosí zpovědnický šat, který je černý - s výjimkou matky zpovědnice, která ho má bílý.“ Kahlan vypadala trochu rozzlobeně z toho, že musí vysvětlovat svou důležitost. „Richarde, je to velmi divný pocit, když ti to všechno vysvětluji. Každý ve Středozemí o tom všem ví, takže jsem nikdy nemusela myslet na to, jak to vyjádřit slovy. Připadá mi to... Já nevím, je to tak naduté, když to říkám slovy.“ 

„Dobře, ale já nejsem ze Středozemí. Tak se o to pokus, potřebuji tomu rozumět.“ 

Přikývla a opět se na něj podívala. „Králové a královny jsou pány nad svými zeměmi, každý z nich má své panství. Ve Středozemí je jich dost velký počet. V jiných zemích je to jinak, jsou tam například rady, které vládnou. Některé země jsou země magických stvoření. Například nočních bludiček - v jejich zemi nežijí žádní lidé.

Místo, kde žijí zpovědnice, kde je můj domov, se jmenuje Aydindril. Je též domovem čarodějů a sídlem Vysoké rady Středozemí. Aydindril je hezké místo. Už je to dlouho, co jsem nebyla doma,“ řekla melancholicky. „Zpovědnice a čarodějové jsou těsně propojeni, jsou navzájem spoutáni; velmi se to podobá tomu, jak je velký čaroděj Zedd spojený s hledačem.

Nikdo si neuplatňuje nárok vládnout v Aydindrilu. Žádný vládce by se neodvážil tento nárok uplatnit. Všichni se to bojí udělat, protože mají strach ze zpovědnic a čarodějů. Všechny země Středozemí přispívají na udržování Aydindrilu. Všechny mu platí daně. Na zpovědnice se nevztahuje žádný zákon žádné země, stejně jako je tomu s hledačem, který je mimo každý zákon kromě svého vlastního. Na druhé straně však my všichni sloužíme všem lidem Středozemí prostřednictvím Vysoké rady.

V minulosti nadutí vládcové zamýšleli podřídit zpovědnice svým rozkazům. V těch dobách byly prozíravé zpovědnice, nyní uctívané jako legendy, které věděly, že musí vytvořit základy pro naši nezávislost, jinak se budou muset navěky podřizovat nadvládě. Matka zpovědnice použila na vládce svou moc. Vládcové byli ze svých trůnů odstraněni a nahrazeni novými vládci, kteří chápali, že je zpovědnice nutno nechat na pokoji. Staří vládcové, kteří byli zajati, byli drženi v Aydindrilu v postavení jen o málo lepším než otroci. Zpovědnice braly tyto staré vládce s sebou, když cestovaly do různých zemí. Museli jim nosit zásoby a přepychovější cestovní potřeby. Tehdy byly zpovědnice doprovázeny větší obřadností, než je tomu teď. V každém případě to udělalo zamýšlený dojem.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Richard. „Králové a královny musí být mocní vládcové. Neměli nějakou ochranu? Neměli stráže a jiné lidi, kteří by je ochraňovali? Jak se zpovědnice mohla dostat až ke královi nebo královně, aby na ně vztáhla ruku a dotkla se jich?“ 

„Ano, mají ochranu, ta ochrana je opravdu početná, ale není to až tak těžké, jak se to zdá. Zpovědnice se dotkne jednoho člověka, možná strážce, a pak má spojence, který ji přivede k dalšímu, ten je taky ovládnut a zanedlouho je uvnitř. Každá osoba, které se dotkne, ji může přivést k někomu s vyšším postavením a získá jí více spojenců. Dostává se nahoru přes lidi s postavením a poradce, kteří mají plnou důvěru. Může být u krále nebo královny dříve, než by to někoho mohlo napadnout. Často se to stane bez náznaku podezření nebo i bez poplachu. Každá zpovědnice by to dokázala. Matka zpovědnice ještě lehčeji.  

Matka zpovědnice se skupinou sester projdou hradem jako mor. Ne že by toto snažení nebylo nebezpečné, mnoho zpovědnic při tom zahynulo, ale cíl byl považován za hoden jejich smrti. To je důvod, proč žádná země není uzavřená před zpovědnicí, i když může být uzavřená před každým jiným.

Uzavření země před zpovědnicí se rovná přiznání viny a je dostatečným důvodem pro to, aby byl vůdce zbaven moci. Proto mi například Bahenní lid dovoluje přicházet, i když ostatní cizince k sobě příliš nepouštějí. Nevpuštění zpovědnice by vyvolalo dotazy a vzbudilo by podezření. Vůdce, který by byl zapleten do jakéhokoliv druhu spiknutí, umožní rád vstup zpovědnici, aby se pokusil skrýt své zapojení do podvratných aktivit.

V těch dobách existovaly mezi zpovědnicemi některé, které byly velmi ochotné používat svou moc podle své vlastní vůle, aby vykořenily to, co považovaly za zločin. Čarodějové uplatnili svůj vliv, aby je přivedli pod kontrolu, zanícení zpovědnic však ukázalo lidem, čeho všeho jsou schopné. To však byla jiná doba.“

Zbavovat vládce moci. Jiná doba nebo ne, Richardovi to připadalo těžko akceptovatelné a ospravedlnitelné. „Kdo dal k tomu zpovědnicím právo?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „To, co děláme dnes, ty a já, se příliš neodlišuje od toho, co se dělalo v minulosti. Není to zbavení vládce moci? Všichni děláme to, co si myslíme, že musíme udělat. Děláme to, co považujeme za správné.“

Měl trapný pocit a zavrtěl sebou. „Chápu, co tím chceš říci,“ přiznal. „Už jsi to někdy udělala? Už jsi někoho sesadila?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě stále se vládcové všech zemí horlivě snaží, aby se vyhnuli mé pozornosti. V podstatě je to stejné i ve vztahu k hledači. Přinejmenším tomu tak bývalo, předtím než jsme se oba narodili. Tehdy byli hledači obáváni a respektováni ještě více než zpovědnice.“ Významně se na něj podívala. „Oni taky zbavovali krále trůnů. Ale teď, když ignorovali velkého čaroděje a meč se stal nástrojem politické přízně, jsou považováni za mnohem méně, jsou jenom trochu více než figurky v rukou jiných, trochu více než zloději.“

„Nejsem si jist, zda se to změnilo.“ Richard to řekl spíše pro sebe než k ní. „Většinu času mám pocit, že nejsem víc než figurka, kterou hýbou jiní. Dokonce i Zedd a...“ 

Zavřel ústa a nedokončil to, udělala to za něj.

„A já.“ 

„Tak jsem to nemyslel. Jde pouze o to, že si někdy přeji, abych nikdy neslyšel o Meči pravdy. Nesmím ale dovolit, aby Rahl vyhrál, takže mi na krku zůstává i ta povinnost. Myslím si, že nemám na výběr, a to mám velmi nerad.“  

Kahlan se smutně usmála a zkřížila si nohy pod sebou. „Richarde, až pochopíš, čím jsem, tak doufám, že si vzpomeneš, že se mnou je to stejné. Já taky nemám na výběr. Se mnou je to ale horší, protože jsem se s mým talentem narodila. Ty nakonec můžeš meč vrátit, pokud budeš chtít, a když bude všechno uděláno. Já budu zpovědnicí do konce svého života.“ Odmlčela se a pak dodala: „Od chvíle, kdy jsem tě poznala, zaplatila bych jakoukoliv cenu, abych se toho mohla vzdát - a být normální ženou.“

Richard nevěděl, co s rukama, tak zvedl suchý klacek a začal jím v hlíně kreslit čáry. „Ještě stále nerozumím, proč vám říkají 'zpovědnice'? Co to znamená 'zpovědnice'?“ Jenom s velkými potížemi se na ni dokázal podívat.

Kahlan měla výraz bolesti, který v něm vyvolával pocit lítosti. „To naše práce. My jsme definitivní posuzovatelky pravdivosti. Z tohoto důvodu nám čarodějové v dávno zapomenuté minulosti dali tuto moc. A tímto způsobem sloužíme lidem.“ „Definitivní posuzovatelky pravdivosti,“ opakoval a měl čelo svraštělé. „Něco jako hledač?“

Přikývla na souhlas. „Hledači a zpovědnice jsou propojeni účelem, pro který tady jsou. Svým způsobem jsme opačné strany stejné magie. Pradávní čarodějové byli téměř vládcové a byli znechuceni zkažeností, která byla mezi nimi. Nenáviděli lži a podvádění. Chtěli mít způsob, jak zabránit zkaženým vládcům používat vlastní moc ke klamání a kažení lidu. Víš, tito bezohlední vládcové mohli jednoduše obvinit své politické protivníky ze zločinu a nechat je za ně popravit, čímž je v jedné chvíli zbavili cti a zbavili se taky jich.

Čarodějové chtěli najít cestu, jak to zastavit. Potřebovali něco, co by nenechalo žádné místo pro pochybnost. Tak vytvořili magii a obdarovali ji vlastním životem. Z vybrané skupiny žen vytvořili zpovědnice. Ženy vybírali pečlivě, protože tato moc, když v nich bude jednou oživená, bude mít vlastní život a bude předávaná jejich dětem - navždy.“ Podívala se na klacek a nečinně se dívala, jak dělá čáry. „Používáme naši moc, abychom zjistili pravdu, když je ta pravda dostatečně důležitá. Nyní se většinou používá k tomu, aby byla jistota, že osoba odsouzená k smrti je opravdu vinná. Když je někdo odsouzen k smrti, my se ho dotkneme, a když nám patří, necháme ho, aby se přiznal.“

Richard zjistil, že se naklání kupředu a že klacek se mu v ruce nehýbe. Donutil se pohybovat s ním, když pokračovala.

„Poté, co na něj vložíme ruku a dotkneme se ho, i nejodpornější zločinec udělá to, co mu poručíme, a přizná se k svým zločinům. Někdy soudy nejsou jisté, zda mají toho pravého, tak je přizvaná zpovědnice, aby nalezla pravdu. Ve většině zemí zákon říká to, že nikdo nemůže být popraven bez toho, aby se předtím nevyzpovídal. Tím se získá jistota, že se na smrt dává ten pravý a že se neumožňuje viníkovi uniknout, že to není akt politické msty. 

Některé národy Středozemí nevyužívají zpovědnic, například Bahenní lid. Nechtějí to, co považují za vměšování zvenčí. Stejně se nás však bojí, protože ví, čeho jsme schopné. Respektujeme přání těchto národů, protože není zákon, který by je nutil využívat naše služby. Stejně bychom je ale k tomu přinutily, kdybychom měly podezření, že se jedná o klam. Avšak většina zemí nás využívá. Považují to za výhodné.

Zpovědnice byly první, které odhalily intriky a rozvracení, které se dělo v zájmu Darkena Rahla. Zjišťování důležitých pravd podobných této je ten pravý a nejdůležitější důvod, pro který čarodějové vytvořili zpovědnice a hledače. Darken Rahl nebyl šťasten, když jsme objevily jeho intrikánství.

Ve vzácných případech, kdy má být někdo odsouzen k smrti bez použití zpovědnice, požádá o to, aby byla přivedena, aby mohl udělat pravdivé přiznání a tak prokázat svou nevinu. To je právo odsouzenců po celém Středozemí.“

Její hlas se stal tišším a slabším. „Toto nenávidím nejvíce. Nikdo, kdo je vinen, by nepožádal o zpovědnici, to by pouze prokázalo jejich vinu. Už předtím, než se dotknu těchto lidí, vím, že jsou nevinní, musím to však stejně udělat. Kdybys někdy viděl výraz v jejich očích, když se jich dotýkám..., pochopil bys. I když nás povolají, a přesto, že jsou tito lidé nevinní, zůstanou...“

Richard polknul. „Kolik zpovědí jsi... vyslechla?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Příliš mnoho, abych je spočítala. Půlku života jsem strávila ve vězeních a podzemních kobkách s nejkrutějšími a nejodpornějšími zvířaty, která si lze představit. Většina z nich však vypadala jako laskavý obchodníček nebo bratr nebo otec nebo soused. Dlouho poté, co jsem s tím začala, mívala jsem takové noční můry, že jsem se bála spánku. Příběhy o tom, co udělali..., to si vůbec nelze představit...“  

Richard odhodil klacek, vzal její ruku do svých dlaní a pevně ji stiskl. Začínala plakat. „Kahlan, nemusíš přece...“

„Vzpomínám si na prvního člověka, kterého jsem zabila.“ Zachvěly se jí rty. „Ještě stále se mi o něm zdá. Přiznal se mi k věcem, které udělal třem dcerám svého souseda..., nejstarší bylo pouze pět..., poté, co mi dovyprávěl nejstrašnější věci, které si lze představit, tak se na mě podíval doširoka otevřenýma očima... a řekl: 'Jaké je tvé přání, má paní'... a já jsem bez rozmyšlení řekla: 'Mé přání je, abys zemřel.“' Třesoucími se prsty si setřela část slzí z tváří. „Zemřel na místě.“ 

„Co na to říkali lidi, co tam byli?“ 

„Co by se odvážili říci zpovědnici, která právě před jejich očima přinutila zemřít člověka na místě pouhým rozkazem? Všichni pouze ustoupili a vyhýbali se nám z cesty, když jsme odcházeli. Bylo to něco, co nedokáže každá zpovědnice. To dokonce natolik vystrašilo mého čaroděje, že ztratil řeč.“ 

Richard svraštil čelo. „Tvého čaroděje?“

Přikývla, když skončila utírání slzí. „Čarodějové považují za svou povinnost chránit nás, protože jsme všeobecně obávané a nenáviděné. Zpovědnice téměř vždy cestují pod ochranou čaroděje. Jeden je... tedy jeden byl vždy přidělen každé z nás, když nás povolali ke zpovědi. Rahlovi se podařilo odloučit nás od naších čarodějů a ti teď jsou taky mrtví. S výjimkou Zedda a Gillera.“

Richard obíral králíka. Začínal být studený. Uřízl další kousek a podal jí ho, pak si utrhl kus pro sebe. „Proč by měly být zpovědnice obávané a nenáviděné?“

„Příbuzní a přátelé člověka, který má být popraven, nás nenávidí, protože nevěří, že by jejich drahý příbuzný nebo přítel udělali věci, ke kterým se přiznal. Raději budou věřit, že jsme je nějakou lstí přiměli k přiznání.“ Uždibovala z masa malé kousky a pomalu je žvýkala. „Zjistila jsem, že lidé často nechtějí uvěřit pravdě. Pravda má pro ně malou hodnotu. Někteří se nás pokusili zabít. To je jeden z důvodů, proč je s námi vždy čaroděj, ochraňuje nás, dokud opět nenabudeme moci.“ 

Richard polknul své sousto. „To mi však ne připadá jako dostatečný důvod.“

„Je v tom víc než pouze to, co děláme. Musí to znít velmi divné někomu, kdo v tom nežil. Obyčeje Středozemí, magie, to ti musí připadat velmi zvláštní.“ 

Zvláštní nebylo to správné slovo. Děsivé by bylo lepší.

„Zpovědnice jsou nezávislé, lidé jim to mají za zlé. Muži nám mají za zlé, že žádný z nich nám nemůže vládnout ani nám říkat, co máme dělat. Ženy nám mají za zlé, že nežijeme stejným životem jako ony, že nehrajeme tradiční roli ženy, že nepečujeme o muže ani se žádnému nepodřizujeme. Dívají se na nás jako na privilegovaná stvoření. Máme dlouhé vlasy, které jsou symbolem naší moci. Ony musí mít své vlasy krátké jako znak podřízenosti svým mužům a každé osobě vyššího postavení, než mají ony. Tobě se to může zdát jako maličkost, ale pro naše lidi není maličkostí nic, co má něco společného s mocí. Žena, která si nechá narůst vlasy delší, než přísluší jejímu postavení, je donucena vzdát se za trest části svého bývalého postavení. Ve Středozemí jsou dlouhé vlasy u ženy znakem autority hraničící se vzdorem. Je to znak toho, že máme moc dělat si, co chceme, a že nám nikdo nemůže nic přikazovat, že jsme hrozbou pro každého. Stejné jako tvůj meč říká lidem stejnou věc. Žádná zpovědnice by nenosila své vlasy nakrátko, a to žere lidi, nikdo se neodvažuje nás k tomu nutit. Je ironií osudu, že my máme méně svobody než oni, oni to však nevidí. My za ně děláme nechutné práce, a přesto nemáme svobodu, abychom si mohli vybrat, co chceme se svými životy udělat. Jsme vězni naší moci.“  

Kahlan jedla zbytek masa, který jí dal a on přitom myslel na to, jakou ironií osudu zpovědnice přinášejí lásku nejodpornějším zločincům, ale nemohou ji dát těm, se kterými by si zvolily blízký vztah. Věděl, že tady je ještě něco, co se mu snaží vysvětlit.

„Myslím si, že tvé dlouhé vlasy jsou hezké,“ řekl. „Líbí se mi tak, jak jsou.“  

Kahlan se usmála. „Děkuji.“ Hodila kost do ohně a chvíli do něj hleděla. Pak se podívala na své ruce, když zaťukala nehty palců o sebe. „A je tady ještě záležitost výběru partnera.“

Richard dojedl svůj kousek masa a hodil kost do ohně. Opřel se vzadu o kmen a vůbec se mu nelíbil tón jejího hlasu. „Výběr partnera? Co tím myslíš?“

Důkladně si prohlížela ruce, jako kdyby se snažila v nich najít útočiště. „Když zpovědnice dosáhne věku, ve kterém může být dobrou matkou, musí si vybrat partnera. Zpovědnice si může vybrat každého muže, kterého si zamane, i kdyby už byl ženatý. Může projíždět Středozemím a hledat vhodného otce pro své dcery, který je silný, a možná taky toho, kdo bude hezký jejím očím.

Muži mají hrůzu před zpovědnicí, která hledá partnera, protože nechtějí být vybráni. Nechtějí, aby na ně vztáhla ruku a dotkla se jich. Ženy mají hrůzu, protože nechtějí, aby jim vzala muže nebo bratra nebo jejich syna. Všichni vědí, že do této záležitosti nemají co mluvit a že každý, kdo bude stát zpovědnici v cestě při vybírání, bude odstraněn. Lidé se mě bojí v první řadě proto, že jsem matkou zpovědnicí, a v řadě druhé proto, že už je dlouho po dni, od kterého si mohu vybrat partnera.“

Richard ještě stále vytrvale visel na své naději a na svých snech. „A co kdyby ti na někom záleželo a jemu by záleželo na tobě?“

Kahlan smutně zavrtěla hlavou. „Zpovědnice mají za přátele pouze jiné zpovědnice. To není problém, nikdo jiný by nikdy nepocítil přátelství ke zpovědnici. Každý muž se nás bojí.“ Nevyslovila to, že to teď problémem je.

Její hlas se opět zadrhával. „Už od malička nás učí, že partner, kterého si vybereme, má být silný. Nesmí to však být někdo, na kom nám záleží, protože toho bychom zničily. Proto nemůže být nic z... nás.“

„Ale... proč?“ Teď měl pocit, jako kdyby bojoval proti jejím slovům, proti její moci. 

„Protože...“ Odvrátila pohled, obličej nemohl skrýt její bolest a její zelené oči byly plné slz. „Protože v záchvatu vášně se uvolní kontrola zpovědnice nad její silou a ona ji vypustí do něj a on přestane být člověkem, kterého má ráda. Neexistuje způsob, kterým by sama sobě mohla zabránit, aby to neudělala. Absolutně žádný způsob. On bude její, ne však tak jako předtím. Ten, koho měla ráda, bude s ní, ale pouze kvůli magii, už ne z vlastní vůle a výběru, ne proto, že to chce on. Zbude z něj pouhá skořápka, která v sobě drží to, co tam vložila ona. Žádná zpovědnice by to neudělala tomu, koho má ráda. 

Z tohoto důvodu se zpovědnice už od dávno zapomenutých dob uzavírají před muži. Bojí se, že by je začaly mít rády. I když nás považují za necitelné, není to pravda, my všechny máme strach, co by náš dotek udělal s mužem, který by nám byl drahý, Některé zpovědnice si vybírají muže, kteří jsou jim nesympatičtí, nebo které dokonce nenávidí, jenom aby nezničily laskavé srdce. I když to dělají pouze některé, je to jejich způsob, kterým se s tím vyrovnávají, je to jejich právo. Žádná jiná zpovědnice nebude kritizovat tu, která se rozhodla tímto způsobem, my všechny to chápeme.“ Její oči plné slz se dívaly na něj a prosily o jeho porozumění.

„Ale... mohl bych...“ Nenapadlo ho nic na obranu vlastního srdce. 

„Já bych nemohla. Pro mě by to bylo stejné, jako kdybys chtěl být se svou matkou, a místo toho měl Šotu, která by vypadala jako tvá matka. Tvá matka by to však nebyla. Byla by to pouhá iluze lásky. Rozumíš tomu?“ vykřikla. „Přinášelo by ti to opravdové potěšení?“  

Richard cítil, jak se naděje jeho světa řítí do plamenů pochopení. Srdce mu lehlo popelem.

„Dům duchů,“ ptal se suchým hlasem, „o tom mluvila Šota? Tam se stalo, žes byla na krajíčku toho použít svou moc na mě?“ Tón jeho hlasu byl o trochu chladnější, než by si přál. 

„Ano.“ Její hlas překypoval emocemi, jak se snažila nerozplakat. „Je mi to líto, Richarde.“ Spletla si dohromady prsty. „Nikdy předtím jsem neměla nikoho ráda tak jako tebe. Tak strašně jsem chtěla být s tebou, že jsem málem zapomněla, kdo jsem, málem mi na tom nezáleželo.“ Po tvářích se jí rozkutálely slzy. „Teď už chápeš, jak nebezpečná je má moc? Rozumíš, jak lehce bych tě mohla zničit? Kdybys mě tehdy nezastavil..., už bys byl ztracen.“ 

Cítil agónii soucitu s ní, s tím, čím byla, a že s tím nemohla dělat nic. Cítil intenzitu vlastní bolesti z pocitu ztráty. Teď si uvědomil, že nemá co ztratit, protože ona nikdy nemohla být jeho. Přesněji, on nikdy nemohl být jejím, to všechno byly pouze představy jeho mysli.

Zedd se ho pokoušel varovat, pokoušel se ho před touto bolestí zachránit. Proč ho nechtěl poslechnout? Proč musel být tak hloupý, že si myslel, že bude dostatečně chytrý a něco vymyslí? Věděl proč. Pomalu se postavil a udělal krok k ohni, aby neviděla jeho slzy. Několikrát polknul, aby mohl promluvit.  

„Proč vždy říkáš 'ona', 'jí', 'dcera'? Proč vždy ženy? A co muži, zpovědnicím se nerodí děti mužského pohlaví?“ Uvědomil si, že jeho hlas zní, jako kdyby dřel o štěrk.  

Dlouho poslouchal praskání ohně, protože neodpovídala. Když uslyšel, že pláče, tak se k ní otočil. Podívala se na něj a natáhla ruku, aby jí pomohl vstát. Když stála, opřela se o kmen, shrnula si dlouhé vlasy z obličeje a zkřížila ruce pod prsy.

„Ano, zpovědnice rodí chlapce. Ne tak často, jako tomu bylo v minulosti, ale chlapci se stále rodí.“ Odkašlala si. „V nich je moc silnější, nepotřebují žádnou dobu, aby se zotavili. Někdy se pro ně moc stane vším a zkazí je. To je chyba, kterou udělali čarodějové. 

Vybrali ženy právě z tohoto důvodu, nebrali však dostatečně v úvahu to, že moc bude mít vlastní život. Nepředvídali, jakým způsobem se moc bude předávat potomkům, a že bude tak odlišná v mužích.

Před dlouhou dobou několik mužských zpovědníků spojilo své síly a zavedli vládu krutosti. Říká se jí temný věk. Oni byli jeho příčinou. Byla to doba, která se podobala té dnešní s Darkenem Rahlem. Nakonec je čarodějové všechny dopadli a zabili. Mnozí z čarodějů taky zemřeli. Od té doby se čarodějové nepokoušejí v zemích vládnout. Tak jako tak jich bylo zabito příliš mnoho. Místo toho se snaží sloužit lidem a pomáhat jim, kde to jde. Měli z toho trpké ponaučení.“

Kahlan se podívala dolů a uhnula jeho pohledu, když pokračovala. „Z neznámého důvodu to vyžaduje ten zvláštní ženský druh soucitu, aby se moc dala ovládat, aby člověk nepodléhal jejímu zkázonosnému vlivu. Čarodějové neví, proč je tomu tak. Je to podobné jako u hledače, ten taky musí být ten pravý, musí ho nalézt čaroděj, jinak bude svou moc používat k nečistým účelům. Proto se Zedd tak rozzlobil na Radu Středozemí, že mu odebrala jejich ustanovování. Ne všichni mužští zpovědníci, byla jich však většina, která nedokázala poznat míru a vyrovnat se s tím, že mají tuto moc. Nemají sílu ji zadržovat tehdy, když by měli.“ Upřeně se na něj podívala.

„Když chtěli ženu, tak jednoduše použili svou moc a vzali si ji. Vzali si jich mnoho. Neměli žádné zábrany, žádný smysl pro odpovědnost za to, co dělali. Z toho, co mi bylo řečeno, temná doba byla jedinou dlouhou nocí hrůzy. Jejich vláda trvala roky. Čarodějové museli hodně zabíjet. Nakonec se jim podařilo pozabíjet všechno potomstvo tohoto chtíče a zabránit, aby se moc nekontrolovatelně rozšiřovala. Kdybych řekla, že čarodějové z toho neměli radost, použila bych na to velmi mírný výraz.“  

„Co se tedy děje teď?“ zeptal se obezřetně. „Co se stane, když se zpovědnici narodí dítě mužského pohlaví?“ 

Odkašlala si ještě jednou a polkla své vzlykáni. „Když se zpovědnici narodí chlapec, je přinesen na zvláštní místo uprostřed Aydindrilu, kde ho matka položí na kámen.“ Přestoupila z nohy na nohu, zjevně měla potíže s tím, jak mu to má říci. Vzal její měkkou dlaň mezi své ruce a třel její hřbet svými palci, i když teď poprvé věděl, že by se jí neměl dotýkat tak důvěrně. „Jak jsem ti řekla, muž, kterého se dotkla zpovědnice, udělá všechno, co mu řekne.“ Cítil, jak se jí ruka třese. „Matka přikáže svému manželovi, co má udělat,.., a on... položí dítěti přes krk tyč... a... stoupne si na oba konce.“

Richard jí ruku pustil. Projel si prsty obou rukou po vlasech a otočil se k ohni. „Každému chlapci?“

„Ano,“ připustila hlasem, který bylo sotva slyšet. „Absolutně se nesmí riskovat, že by žil mužský zpovědník, protože by to mohl být někdo, kdo svou moc nezvládne a použije ji pro sebe na získání vlády a přinese opět temnou dobu. Čarodějové a ostatní zpovědnice pečlivé sledují každou zpovědnici, která je těhotná, a dělají všechno, aby ji utěšili, když to bude chlapec, který proto musí být...“ Její hlas se vytratil.  

Richard si náhle uvědomil, že nenávidí Středozemí - nenávidí ho tak strašně, že více nenávidí už jen Darkena Rahla. Poprvé chápal, proč lidé v Západozemí chtěli mít místo, kde by žili bez magie. Přál si, aby tam opět mohl být, aby mohl žít bez jakékoliv magie. Do očí mu vstoupily slzy, když si pomyslel, jak mu chybí Hartlandský les. Přísahal si, že když zastaví Rahla, postará se o to, aby tam opět stála hranice. Zedd mu s tím pomůže, o tom není pochyb, Richard teď chápal, proč i Zedd chtěl být pryč ze Středozemí. A když bude hranice opět stát, Richard bude na její druhé straně až do konce svého života.

Nejdříve je však tady otázka meče. Nevrátí zpět Meč pravdy, ale zničí ho.

Donutil se říci: „Děkuji ti, Kahlan, že jsi mi to řekla. Nechtěl bych to slyšet od někoho druhého.“ Cítil, jak jeho slova vadnou a stávají se ničím. Vždy považoval zastavení Rahla za začátek svého života, za bod, z kterého se půjde kupředu a všechno bude možné. Zastavení Rahla se teď stalo koncem. Nebyl to jenom konec Rahla, ale taky jeho vlastní konec. Za ním už neexistovalo nic, všechno tam bylo mrtvé. Když zastaví Rahla a Kahlan bude v bezpečí, tak se vrátí do Hartlandského lesa sám a jeho život skončí.

Slyšel, jak za ním pláče. „Richarde, pokud chceš, abych odešla, neboj se mi to říci, prosím. Pochopím to. Je to něco, na co je zpovědnice zvyklá.“

Na chvíli se zadíval na uhasínající oheň, pak pevně zavřel oči, potlačil chuchvalec v hrdle a slzy. Hrudí mu projela palčivá bolest, když klesal na zem a namáhavě dýchal.

„Kahlan, prosím tě, neexistuje nějaký způsob,“ zeptal se, „jakýkoliv způsob..., který by mohl... pro nás...“  

„Ne,“ zanaříkala. 

Zamnul si své třesoucí se ruce. Všechno bylo ztraceno.

„Kahlan,“ podařilo se mu nakonec říci, „existuje nějaký zákon, pravidlo nebo něco jiného, co by říkalo, že nemůžeme být přáteli?“  

Odpověděla kvílivým výkřikem: „Ne.“

Otupěle se k ní otočil a objal ji kolem ramen. „Teď by se mi opravdu hodil přítel,“ zašeptal.

„Mně taky,“ vykřikla proti jeho hrudi, když ho taky objala. „Nemohu však být nic více.“ 

„Vím,“ řekl a slzy mu stékaly po tvářích. „Kahlan, já tě miluji...“ 

Položila mu prsty na rty, aby ho umlčela. „Neříkej to,“ vykřikla. „Richarde, prosím tě, už to nikdy neříkej.“

Mohla mu zabránit, aby to říkal nahlas, ale nemohla zabránit tomu, aby si to říkal v duchu.

Tiskla se k němu a vzlykala. Vzpomněl si, že když byli pod borovicí poutníků, když se poprvé setkali, a když si ji podsvětí málem vzalo zpět, že se k němu poté tiskla a že si tehdy myslel, že není zvyklá na to, aby ji někdo objímal. Teď už věděl proč. Položil si tvář na její temeno.

Malý ohýnek zlosti vyšlehl z popela jeho snů. „Už máš vybraného partnera?“

Zavrtěla hlavou. „Teď jsou mnohem důležitější věci, kvůli kterým si musím dělat starosti. Když však vyhrajeme a já budu žít..., pak budu muset.“

„Slib mi něco.“ 

„Pokud budu moci.“ 

V hrdle měl tak horko, že musel dvakrát polknout. „Slib mi, že si ho nevybereš, dřív než budu zpět v Západozemí. Nechci vědět, kdo to bude.“

Chvíli vzlykala, než odpověděla, její prsty ještě silněji svíraly jeho košili. „Slibuji.“

Chvíli stáli, on ji objímal a snažil se získat nad sebou kontrolu a bojovat s mrákotami, pak se donutil k úsměvu. „V jedné věci nemáš pravdu.“

„A co by to mělo být?“ 

Řekla jsi, že žádný muž nemůže rozkazovat zpovědnici. Nemáš pravdu. Já přikazuji samotné matce zpovědnici. Ty jsi přísahala, že mě budeš ochraňovat, já tě žádám, abys plnila svou povinnost mé průvodkyně.“

Zasmála se bolestným smíchem proti jeho hrudi. „Zdá se, že máš pravdu. Blahopřeji - jsi prvním mužem, kterému se to kdy podařilo. A co můj pán přikazuje své průvodkyni?“

 „Aby mi nedělala žádné další potíže s tím, že by chtěla skoncovat se svým životem, já ji potřebuji. A aby nás dovedla ke královně a ke schránce, dříve než tam bude Rahl, a pak ať nás bezpečné doprovodí pryč.“  

Kahlan přikývla, hlavu měla opřenou o jeho hruď. „Podle vašeho rozkazu, můj pane.“

Odtáhla se od něj, položila mu ruce na ramena a zmáčkla je, přitom se na něj přes slzy usmívala. „Jak je to možné, že mě dokážeš přimět k tomu, abych se cítila lépe i v těch nejhorších chvílích svého života?“

Pokrčil rameny, donutil se k tomu, aby se na ni usmál, i když uvnitř umíral. „Jsem hledač. Mohu udělat všechno.“ Chtěl toho říci více, ale selhal mu hlas.

Její úsměv se prohloubil, když vrtěla hlavou. „Richarde Cyphere, jsi velmi neobyčejný člověk,“ zašeptala.

On si pouze přál být sám, aby mohl plakat.

Kapitola sedmá

Richard botou nahrnul malé hromádky hlíny na pohasínající řeřavé uhlíky ohně a tím zlikvidoval jediný zdroj tepla na úsvitu chladného nového dne. Nebe dostávalo ledově ocelovou barvu a od západu vál ostrý vítr. Pomyslel si, že bude dobré alespoň to, že jim bude vítr foukat do zad. Nedaleko jeho druhé boty ležel rožeň, který Kahlan použila na pečení králíka - králíka, jehož chytila sama do pasti, kterou ji naučil udělat.

Cítil, jak mu rudne obličej, když si na to pomyslel, když si pomyslel na sebe, na průvodce lesem, jak ji učí takové věci. Ji, která je matkou zpovědnicí, která je více než královna. Královny se klanějí matce zpovědnici, to mu řekla. Tak hloupě se v životě ještě necítil. Matka zpovědnice. Co si myslí o sobě, že kdo vlastně je? Zedd se ho pokoušel varovat, kdyby ho jen tehdy poslechl.

Hrozilo mu, že ho pohltí prázdnota. Myslel na svého bratra, na své přátele Zedda a Slídiče. I když to prázdnotu nevyplní, má alespoň je. Richard pozoroval Kahlan, jak si přes rameno přehazuje tlumok. Myslel na to, že ona nemá nikoho. Její jediné přítelkyně, ostatní zpovědnice, byly mrtvé. Byla na světě sama, byla sama ve Středozemí, kde byla obklopena lidmi, kterým se pokoušela pomoci, kteří se jí ale báli a nenáviděli ji, kteří se ji pokoušeli zabít. Neměla ani čaroděje, který by ji chránil.

Chápal, proč měla strach mu to říci. Byl jejím jediným blízkým člověkem. Cítil se ještě hloupěji, že myslel pouze na sebe. Jestli jí mohl být pouze kamarádem, tak jí bude kamarádem. I kdyby ho to mělo zabít.

„Muselo to pro tebe být těžké mi to povědět,“ řekl jí, když si upravoval meč na boku. 

Přitáhla si kolem sebe plášť, aby ji chránil před poryvy studeného větru. V obličeji měla opět klidný nic neříkající výraz, jenomže ji teď znal natolik dobře, že v něm mohl pozorovat náznak bolesti. „Bylo by lehčí zabít se.“

Díval se na ni, jak se otáčí a vydává na cestu, pak ji následoval. Přemýšlel, zda by ještě stále byl s ní, kdyby mu to řekla na začátku. Kdyby mu to řekla, předtím než ji poznal, neměl by, jako každý jiný, příliš velký strach s ní být? Možná měla pravdu, když se mu to bála říci dříve. Kdyby mu to však byla řekla, mohlo by mu to ušetřit ten pocit, který má teď.

Před polednem se dostali na křižovatku stezek označenou kamenem, který měl asi polovinu Richardovy výšky. Zastavil se a pozorně si prohlížel znaky vytesané do lesklého povrchu.

„Co znamenají?“ 

„Udávají směr k různým městům a vesnicím a vzdálenosti k nim,“ řekla a ohřívala si ruce v podpaždí. Naklonila hlavu k stezce. 

„Pokud se budeme chtít vyhýbat lidem, tato stezka je nejlepší.“ 

„Jak je to ještě daleko?“ 

Opět se podívala na kámen. „Obvykle cestuji  mezi městy po silnicích, ne po těchto méně frekventovaných stezkách. Kámen neudává vzdálenost po stezce, ale po silnici. Řekla bych, že ještě několik dnů.“

Richard zabubnoval prsty po jilci svého meče. „Jsou nablízku nějaká města?“

Přikývla. „Jsme tak na hodinu nebo dvě od Hřebenářovy pily. Proč?“

„Mohli bychom nějaký čas ušetřit, kdybychom měli koně.“ 

Podívala se na stezku k městu, jako kdyby mohla město vidět. „Hřebenářova pila je dřevařské město, je to opravdu pila. Měli by mít dost koní, nemusí to však být dobrý nápad. Slyšela jsem, že sympatizují s D'Harou.“

„Proč se tam nezajdeme podívat? Kdybychom měli koně, ušetřilo by nám to přinejmenším den. Mám trochu stříbra a jeden nebo dva zlaťáky. Možná bychom nějaké mohli koupit.“  

„Myslím si, že když budeme opatrní, že se tam můžeme jít podívat. Neodvažuj se však vytahovat své stříbro nebo zlato. Je ražené v Západozemí a tito lidé považují každého zpoza západní hranice za hrozbu. Pověsti a pověry.“  

„Dobře, jak se tedy dostaneme ke koním? Ukradneme je?“ 

Povytáhla obočí. „To jsi tak rychle zapomněl? Jsi s matkou zpovědnicí. Mně stačí pouze o ně požádat.“

Richard ze všech sil zakrýval svou nelibost bezvýrazným obličejem. „Tak se půjdeme podívat.“

Hřebenářova pila ležela na břehu řeky Callisidrin. Z její kalné hnědé vody získávalo městečko pohonnou sílu pro své pily a voda taky přepravovala kmeny a řezivo. Vodní skluzavky na přepravu dřeva se proplétaly pracovními prostory a zchátralé budovy pily se tyčily nad jinými staveními. Hranice řeziva s proklady ležely jedna vedle druhé pod střechami otevřených budov a ještě více jich leželo pod nepromokavými plachtami a čekalo buď na vlečné nákladní čluny, aby odpluly po řece, nebo na vozy, které by je odvezly po silnici. Domy se krčily těsně u sebe na stráni nad pilou. Vypadaly, že svůj život začaly jako dočasná přístřeší a během času se staly ubohými trvalými bydlišti.

I zdálky mohli Richard a Kahlan vidět, že něco není v pořádku. Pila byla tichá a ulice byly prázdné. Celé město mělo být plné aktivity. Lidé měli být po obchodech, na přístavišti, u pily a na ulicích, ale nikde nebyla žádná známka po člověku ani po zvířeti. Celé městečko se krčilo tichem, výjimku tvořilo několik plachet, které se plácaly ve větru, a několik skřípějících a bouchajících pocínovaných plechů na budovách pily.

Když se ještě více přiblížili, vítr přinášel ještě něco jiného. Kromě zvuku plácajících plachet a skřípějících plechů přinášel hnilobný zápach smrti. Richard si zkontroloval, zda lze meč lehce vytáhnout z pochvy.

Až téměř k prasknutí nafouknutá a nabobtnalá těla napínala knoflíky a mokvala tekutinami, které přitahovaly oblaka much. Mrtví leželi po koutech a opírali se o zdi, byli jako podzimní listí naváté na hromady. Většina z nich měla příšerné rány, někteří byli propíchnuti zlomenými kopími. Zdálo se, že ticho žije. Dveře, proražené nebo rozlámané, visely nakřivo z jednoho pantu nebo se válely po ulici spolu s osobními věcmi a na kousky rozlámaným nábytkem. Okna v každém stavení byla rozbitá. Z některých budov nezůstalo nic než studené zuhelnatělé hromady trámů a trosek. Richard i Kahlan si museli přes ústa a nosy držet pláště, snažili se tím ochránit před zápachem, zatímco jejich oči přitahovaly mrtvoly.

„Rahl?“ zeptal se jí. 

S jistým odstupem studovala válející se těla. „Ne, Rahl takto nezabíjí. Toto byla bitva.“

 „Mně to připadá spíše jako jatka.“ 

Přikývla na souhlas. „Vzpomeň si na mrtvé mezi Bahenním lidem. Tak to vypadá, když zabíjí Rahl. Vždy to vypadá stejně. Toto je jiné.“

Kráčeli městečkem, drželi se u budov a ne prostředku ulic, občas museli překračovat kaluže krve. Každý obchod byl vyloupen, a co lupiči neodnesli, to zničili. Z jednoho obchodu se přes ulici rozvinul štůček bleděmodré látky, na kterém byly v pravidelných vzdálenostech tmavé skvrny. Vypadalo to, že byl vyhozen proto, že jej majitel v smrti znehodnotil. Kahlan ho zatahala za rukáv a na něco ukázala. Na zdi budovy byl vzkaz - byl napsán krví. SMRT VŠEM, CO SE POSTAVÍ PROTI ZÁPADOZEMÍ.

„Co myslíš, že to znamená?“ zašeptala, jako kdyby se bála, že by ji mohla slyšet smrt.  

Díval se na slova, ze kterých kapala krev. „Nemám ani potuchy.“ Opět začal jít, ale dvakrát se ohlédl a zamračil se na slova na zdi.

Richardův zrak se zachytil o dvoukolový vůz stojící před obchodem se zrním. Vůz byl napůl naložen drobným nábytkem a šatstvem, vítr šlehal rukávy malých šatiček. Vyměnili si s Kahlan pohledy. Někdo zůstal naživu a vypadalo to, že se chystá odjet.

Opatrně vstoupil prázdným rámem dveří do obchodu se zrním, Kahlan se mu držela těsně za zády. Paprsky slunečního světla přicházející dveřmi a okny vytvářely sloupy světla v prachu uvnitř budovy, které padaly na rozsypané pytle obilí a na rozbité sudy. Richard stál uvnitř dveří na jejich jedné straně, Kahlan na straně druhé, až dokud se mu oči nepřizpůsobily přítmí. V prachu byly čerstvé stopy, většinou malé. Očima je sledovali až za pult. Uchopil jilec meče, ale netasil jej a šel k pultu. Za ním se krčili třesoucí se lidé.

„Neublížím vám,“ řekl jemným hlasem, „vyjděte ven.“ 

„Jsi voják Lidové mírové armády, který nám přišel pomoci?“ ozval se zdola za pultem ženský hlas. 

Richard a Kahlan se podívali na sebe a svraštili čela. „Ne,“ řekl. „My jsme... pouze poutníci, kteří kolem procházejí.“

Vystrčila se ženská hlava s ušpiněným a uslzeným obličejem, měla krátké tmavé a rozcuchané vlasy. Její šedohnědé šaty byly rozedrané a roztrhané. Richard sundal ruku z meče, aby ji nepolekal. Její rty se chvěly a její prázdné oči na ně mrkaly v tlumeném světle, když pokynula ostatním, aby vyšli. Bylo tam šest dětí - pět děvčat a jeden chlapec - další žena a stařec. Když byli venku, děti se strnule tulily ke dvěma ženám, tři dospělí se podívali na Richarda, pak otevřeně zírali na Kahlan. Vytřeštili oči a všichni jako jeden couvli ke zdi. Richard se zmateně zamračil, až potom si uvědomil, na co tak zírají. Byly to její vlasy.

Tři dospělí se zhroutili na kolena se skloněnými hlavami, každý měl oči upřené do podlahy, děti tiše zabořily své obličeje do ženských sukní. Kahlan hodila pohledem na Richarda a pak jim rychlým pohybem ruky pokynula, aby vstali. Oči měli přilepené na podlahu, takže nemohli vidět její horečnou gestikulaci.

„Vstaňte,“ řekla, „není to zapotřebí. Vstaňte.“ 

Jejich hlavy se zvedly, byli zmatení. Dívali se jí na ruce, které je vybízely, aby se postavili na nohy. S velkou nechutí poslechli.

„Na tvůj rozkaz, matko zpovědnice,“ řekla jedna z žen třesoucím se hlasem. „Promiň nám, matko zpovědnice, my... jsme tě hned nepoznali... v těch šatech. Odpusť nám to, my jsme pouze prostí chudí lidé. Odpusť nám, že...“  

Kahlan ji jemně zarazila. „Jak se jmenuješ?“

Žena se hluboce zlomila v pase a zůstala sehnutá. „Regina Clarková, matko zpovědnice.“

Kahlan ji popadla za rameno a napřímila ji. „Regino, co se tady stalo?“

Regininy oči se naplnily slzami, přitom vrhla na Richarda bázlivý pohled a rty se jí roztřásly. Kahlan se na něj ohlédla.

„Richarde,“ řekla tiše, „proč nevezmeš starce a děti ven?“ 

Pochopil, že ženy byly příliš vystrašené, aby mluvily před ním. Pomohl sehnutému starci a dostal houf čtyř dětí ven. Dvě nejmladší se nechtěly pustit ženských sukní, ale Kahlan na něj kývla, že to je v pořádku.

Čtyři děti se držely pohromadě, když seděly venku na schůdku, oči měly prázdné a nepřítomné. Žádné z nich neodpovídalo, když se zeptal, jak se jmenuje, ani se na něj nedívalo, s výjimkou vystrašených mrknutí, která kontrolovala, zda se k nim nepřibližuje. Když se Richard zeptal starce na jméno, ten pouze nepřítomně hleděl před sebe.

„Můžete mi říci, co se tady stalo?“ zeptal se Richard. 

Vytřeštil oči, jak se díval na ulici. „Lidi ze Západozemí...“

Vyhrkly mu slzy a nedokázal dál mluvit. Jelikož se obával být důraznější, rozhodl se, že starce nechá na pokoji. Richard mu nabídl kousek suchého masa z tlumoku, ten ho ale ignoroval. Děti uhýbaly před jeho rukou, když ji před nimi držel se stejnou nabídkou. Dal maso zpět do tlumoku. Nejstarší děvče, které se právě začínalo stávat ženou, se na něj dívalo tak, jako kdyby je chtěl na místě zabít nebo sníst. Ještě neviděl, aby byl někdo tak vyděšený. Nechtěl ji ani ostatní děti vystrašit ještě více, tak se k nim nepřibližoval, konejšivě se na ně usmíval a sliboval jim, že jim neublíží a že se jich ani nedotkne. Nevypadaly na to, že by mu věřily. Richard se často otáčel ke dveřím. Neměl dobrý pocit a přál si, aby Kahlan vyšla ven.

Nakonec to udělala, její obličej byl napjatou maskou klidu, byl příliš silně navinutou pružinou. Richard stál, když děti vběhly zpět do stavení. Starý muž zůstal tam, kde byl. Vzala Richarda za rameno a odváděla ho pryč.

„Nejsou tady žádní koně,“ řekla a upřeně se dívala před sebe, když se vraceli stejnou cestou, jakou přišli. „Myslím si, že bude nejlepší, když se budeme silnicím vyhýbat a půjdeme méně frekventovanými stezkami.“ 

„Kahlan, co se děje?“ Ohlédl se. „Co se tady stalo?“ 

Zlobně se podívala na krvavý vzkaz na zdi, když kolem něj procházeli. SMRT VŠEM, CO SE POSTAVÍ PROTI ZÁPADOZEMÍ.

„Přišli sem misionáři, kteří vyprávěli lidem o proslaveném Darkenovi Rahlovi. Přicházeli často a říkali městské radě o tom, co všechno bude, když D'Hara bude vládnout nad všemi zeměmi. Každému vyprávěli o Rahlově lásce ke všem lidem.“ 

„To je šílené!“ pronikavě zašeptal Richard. 

„Nicméně získali lidi z Hřebenářovy pily na svou stranu. Všichni souhlasili s tím, že se městečko prohlásí za součást území D'Hary. Vpochodovala do něj Lidová mírová armáda, chovala se ke každému s nejvyšším možným respektem, nakupovala zboží od obchodníků a nevázaně utrácela stříbro a zlato.“ Ukázala na řady řeziva pod plachtami. „Misionáři splnili slovo, přišly objednávky na dřevo, na mnoho dřeva. Aby se postavila nová města, kde budou lidé žít v blahobytu pod zářivou vládou Otce Rahla.“  

Richard udiveně zavrtěl hlavou. „A co se stalo pak?“

„Říkalo se, že je tady ještě více práce, než mohou zvládnout obyvatelé městečka. Práce pro Otce Rahla. Další lidé přišli pracovat na zakázkách pro Otce Rahla. Zatímco se to dělo, misionáři říkali lidem o ohrožení, které pochází ze Západozemí. O hrozbě Otci Rahlovi ze Západozemí.“  

„Ze Západozemí?“ Richard tomu nemohl uvěřit.  

Přikývla. „Pak Lidová mírová armáda odtáhla, říkali, že byli vysláni bojovat proti vojskům Západozemí, aby ochraňovali další města, která přísahala loajálnost D'Haře. Lidé prosili, aby jich alespoň několik zůstalo na jejich ochranu. Na oplátku za jejich loajalitu a oddanost byl zde malý oddíl ponechán.“

Richard ji navedl zpět na stezku a vrhl poslední zmatený pohled přes rameno. „Takže toto neudělala Rahlova armáda?“

Stezka byla dost široká, tak počkala, až byl vedle ní, a pokračovala. „Ne. Říkají, že chvíli bylo všechno v pořádku. Poté, asi před týdnem za úsvitu, sem vtrhla jednotka západozemské armády a vybila d'haranský oddíl do posledního muže. Potom začali řádit, zabíjeli bez rozmyslu lidi a drancovali městečko. Když západozemští vojáci zabíjeli, řvali, že se to stane každému, kdo následuje Rahla, každému, kdo se postaví proti Západozemí. Před západem slunce byli pryč.“

Richard ji popadl za košili u ramen a trhl s ní k sobě, aby stála před ním.

„To není pravda! Lidé ze Západozemí by to neudělali! To nebyli oni! Nemohli to být oni!“ 

Přivřela oči. „Richarde, neřekla jsem, že je to pravda. Pouze jsem ti vyprávěla, co mi bylo řečeno a čemu věří lidé, co zbyli.“

Pustil její košili a měl další důvod pro to, aby mu zrudnul obličej. Nemohl si pomoci a musel dodat: „Žádná armáda ze Západozemí to neudělala.“ Začal se obracet ke stezce, chytila ho však za ruku a zastavila.

„Tím to ale neskončilo.“ 

Z jejích očí věděl, že to není nic, co by chtěl slyšet. Kývl hlavou, aby pokračovala.

„Ti, co přežili, začali ihned odcházet. Brali jen to, co mohli unést. Více jich odešlo další den, někteří nejdřív pohřbili příslušníky svých rodin. Té noci se vrátil oddíl Západozemšťanů, bylo jich na padesát. Tou dobou už v městečku byla jen hrstka lidí. Řekli jim, že odpůrci Západozemí nemohou být pohřbeni, že musejí být ponecháni napospas divé zvěři jako připomínka všem, co se stane každému, kdo vzdoruje vládě Západozemí. Aby ukázali, že to myslí vážně, sehnali dohromady všechny muže, kteří tam zůstali, včetně chlapců, a popravili je.“ Z Kahlanina hlasu, když říkala popravili, a z toho, že o způsobu popravy neříkala nic, věděl, že by neměl chtít vědět nic dalšího. „Malého chlapce a starce přehlédli, jinak by je taky zabili. Ženy se na to musely dívat.“ Odmlčela se.  

„Kolik žen zůstalo?“  

Zavrtěla hlavou. „Nevím, ale není jich mnoho.“ Na chvíli se zahleděla na stezku dozadu a upřeně se dívala směrem k městečku, její mimořádně rozzlobené oči se až pak vrátily k jeho obličeji. „Vojáci znásilnili ženy a taky dívky.“ Její oči se mu vpalovaly do zraku. „Každé z těch děvčátek, které jsi tam viděl, byla znásilněna alespoň...“

„Západozemšťané to neudělali!“ 

Prohlížela si jeho obličej. „Vím. Kdo to však byl? A proč?“ Její výraz se zklidnil.

Pozoroval ji s pocitem marnosti. „Není něco, co bychom pro ně mohli udělat?“

„Naším úkolem není ochraňovat několik lidí, živých nebo mrtvých, ale ochraňovat všechny živé tím, že zastavíme Darkena Rahla. Nemáme čas na rozdávání, musíme se dostat do Tamarangu. Ať se tady děje cokoliv, je lepší se silnicím vyhnout.“  

„Máš pravdu,“ uznal neochotně. „Ale nelíbí se mi to.“ 

„Ani mně.“ Její výraz změkl. „Richarde, myslím, že budou v bezpečí. Ať to byla jakákoliv armáda, po tom, co udělala, není pravděpodobné, že by se vracela pro pár žen a dětí. Zmizela, aby pronásledovala větší kořist.“  

Co to je za útěchu, že se vrazi ztratili, aby honili větší skupiny lidí, kterým budou ubližovat jménem jeho vlasti. Richard myslel na to, jak to všechno nenávidí, a vzpomínal, jak mu bylo doma v Hartlandu, kdy jeho největší potíží bylo to, že mu bratr neustále říkal, co má dělat.

„Tak velká skupina vojáků nebude cestovat stezkami hustým lesem, jako je tento, bude se držet silnic. Myslím si, že bychom měli začít hledat na noc borovice poutníků. Nelze odhadnout, kdo by nás mohl pozorovat.“  

Přikývla na souhlas. „Richarde, mnoho lidí mé vlasti se spojilo s Rahlem a spáchalo nepředstavitelné zločiny. Máš proto o mně horší mínění?“

Svraštil čelo. „Samozřejmě že ne.“

„Já bych taky neměla na tebe horší názor, i kdyby to byli vojáci ze Západozemí. Není to vůbec tvým zločinem, že máš krajany, kteří dělají věci, jichž se hrozíš. Jsme ve válce. Pokoušíme se udělat to, co v minulosti dělali naši předchůdci, hledači i zpovědnice: sesadit z trůnu vládce. V této věci jsou jenom dva lidi, na které se můžeme spolehnout. Jsi to ty a já.“ Pozorovala ho a měla pronikavý a nadčasový výraz. Uvědomil si, že pevně svírá jilec meče. „Může nastat doba, kdy to budeš jenom ty. Všichni musíme dělat to, co musíme.“ To nepromluvila Kahlan, to promluvila matka zpovědnice. 

Byla to krušná a nepříjemná chvíle, než propustila jeho oči ze svého zajetí, otočila se a začala kráčet. Přitáhl si plášť kolem těla, byl totiž prokřehlý zvenku i zevnitř.

„To nebyli Západozemšťané,“ zamumlal si pro sebe a následoval ji. 

*****

„Zapal to,“ řekla Ráchel. Hromádka klacíků obložená kolem dokola kameny vzplanula a osvítila jasnou rudou září vnitřek borovice poutníků. Položila si ohňovou hůlku zpět do kapsy a chvěla se zimou, když si nad ohněm ohřívala ruce, a dívala se na Sáru, která jí ležela v klíně  

„Dnes v noci budeme tady v bezpečí,“ řekla své panence. Sára neodpověděla - nemluvila od té noci, co utekli z hradu - takže Ráchel pouze předstírala, že panenka mluví, že jí říká, jak ji má ráda. Sářiným tichým slovům přikývla na souhlas a přitiskla ji k sobě.  

Vytáhla něco bobulí z kapsy, po jedné je jedla a mezitím si vždy ohřívala ruce. Sára nechtěla žádné. Ráchel uždibovala z kousku tvrdého sýra, všechno ostatní jídlo, co si donesla z hradu, už bylo pryč. Přirozeně s výjimkou bochníku chleba. Ten však nemohla jíst, uvnitř byla ukrytá schránka.

Ráchel opravdu strašně chyběl Giller, musela ale dělat to, co jí řekl. Musela neustále utíkat a každou noc vyhledat novou borovici poutníků. Nevěděla, jak daleko je od hradu. Prostě přes den šla, aby měla ráno slunce za zády a večer aby jí svítilo do obličeje. To se naučila od Brophyho. Říkal tomu putování podle slunce. Předstírala, že dělá právě toto, že putuje.

Borovicová větev se sama od sebe pohnula a zatřásla se. Uviděla velkou ruku, která ji držela odtaženou. Pak lesklou čepel dlouhého meče. Upřeně se dívala vytřeštěnýma očima. Nebyla schopná pohybu.

Muž strčil dovnitř hlavu. „Co to tady máme?“ Usmíval se.

Ráchel uslyšela plačtivé naříkání a uvědomila si, že vychází z jejího vlastního hrdla. Ještě stále se nemohla hnout. Nějaká žena strčila dovnitř hlavu hned vedle mužovy hlavy. Odtáhla muže za sebe. Ráchel si tiskla Sáru k hrudi.

„Odlož ten meč,“ plísnila muže žena, „naháníš jí strach.“ 

Ráchel si přitiskla částečně rozvázaný bochník chleba k boku. Chtěla utíkat, ale nohy ji neposlouchaly. Žena se vecpala pod borovici poutníků, přiblížila se k ní, poklekla a sedla si na paty, muž se tam dostal hned za ní. Rácheliny oči si prohlížely její obličej. Pak uviděla ženiny dlouhé vlasy ozářené ohněm. Vytřeštila oči ještě více a z hrdla jí unikl další výkřik. Nohy ji začaly poslouchat, alespoň zčásti, a hrabaly, až narazila zády o kmen stromu. Chléb táhla s sebou. Ženy s dlouhými vlasy vždy znamenaly potíže. Zakousla se do Sářiny nohy, popadala dech a s každým vydechnutím jí unikalo zakvílení. Vší silou mačkala Sáru. Odtrhla pohled od ženiných dlouhých vlasů, očima skákala do stran a hledala místo, kudy utéci.

„Já ti neublížím,“ řekla žena. Její hlas zněl mile, ale princezna Violeta často řekla stejná slova těsně předtím, než ji uhodila. 

Žena natáhla ruku a chytila Ráchel za rameno. S výkřikem poskočila a odtáhla se.

„Prosím,“ řekla a oči se jí naplnily slzami, „nespal Sáru.“ 

„Kdo je Sára?“ zeptal se muž. 

Žena se otočila a ukázala mu, ať mlčí. Otočila se zpět a dlouhé vlasy jí padaly z ramen. Rácheliny oči se upíraly na vlasy. „Nespálím Sáru,“ řekla milým hlasem. Ráchel věděla, že když žena s dlouhými vlasy mluví milým hlasem, že to znamená, že asi lže, i když její hlas zněl docela mile.

„Prosím,“ zakňourala, „nemůžete nás nechat být?“ 

„Nás?“ Žena se ohlížela. Podívala se opět na ni, přímo na Sáru. „Aha, už chápu. Tak toto je Sára?“ Ráchel přikývla a ještě silněji kousala do Sářiny nohy. Věděla, že dostane tvrdý políček, když neodpoví ženě s dlouhými vlasy. „Je to velmi půvabná panenka.“ Usmívala se. Ráchel si přála,aby se neusmívala. Když se ženy s dlouhými vlasy usmívají, obvykle to znamená, že budou potíže. 

Muž strčil hlavu vedle ženy. „Jmenuji se Richard. A co ty?“

Líbily se jí jeho oči. „Ráchel.“

„Ráchel. To je hezké jméno. Ráchel, musím ti ale říci, že máš nejošklivější vlasy, které jsem kdy viděl.“  

„Richarde!“ pronesla žena důrazně. „Jak jen můžeš něco takového říci!“ 

„Vždyť je to pravda. Kdo ti to ostříhal tak ohavně, nebyla to nějaká stará čarodějnice?“ 

Ráchel se zahihňala.

Žena opět zaprotestovala. „Richarde! Vystrašíš ji.“

„Ale to je nesmysl. Ráchel, mám tady u sebe v tlumoku malé nůžky a jsem docela dobrý ve stříhání vlasů. Nechtěla bys, abych ti s těmi vlasy něco udělal? Alespoň to budeš mít rovně. Když si to necháš tak, mohla bys vystrašit draka nebo něco podobného.“  

Ráchel se opět zahihňala. „Ano prosím. Ráda bych měla vlasy rovně ostříhané.“

„Tak tedy pojď sem a sedni si mi na klín, hned to dáme do pořádku.“ 

Ráchel vstala a obcházela ženu. Dívala se jí na ruce a držela se od ní, jak to jen pod borovicí poutníků bylo možné. Richard ji chytil jednou rukou z každé strany za pás a posadil si ji na klín. Narovnal několik kadeří. „Podívejme se, co to tady máme.“

Ráchel jedním okem pozorovala ženu, bála se políčku. Taky se tam podíval. Ukázal na ni nůžkami.

„To je Kahlan. Napoprvé mě taky vystrašila. Je strašně ošklivá, nemyslíš?“  

„Richarde! Kde jsi se naučil takto mluvit k dětem!“ 

Usmál se. „Pochytil jsem to od jednoho hraničáře, kterého znám.“

Ráchel se na něj zahihňala, nemohla si pomoci. „Nemyslím si, že je ošklivá. Myslím si, že to je nejhezčí paní, co jsem kdy viděla.“ Byla to pravda. Přesto jí Kahlaniny dlouhé vlasy naháněly pořádný strach.

„Opravdu? Děkuji ti, Ráchel, ty jsi taky velmi hezká. Máš hlad?“ 

Ráchel nesměla říkat, že má hlad, nikomu s dlouhými vlasy, ani lordům, ani urozeným paním. Princezna Violeta řekla, že to je neslušné, a jednou ji potrestala, když někomu odpověděla, že má hlad, když se jí na to zeptal. Podívala se Richardovi do obličeje. Usmíval se, ale byla ještě příliš vystrašená, aby Kahlan řekla, že hlad má.

Kahlan ji poplácala po rameni. „Vsadila bych se, že ho máš. Nachytali jsme nějaké ryby, a když se s námi podělíš o oheň, my se s tebou podělíme o ryby. Co na to řekneš?“ Usmívala se na ni opravdu mile.

Ráchel se opět podívala na Richarda. Ten na ni mrknul a pak si vzdychl. „Obávám se, že jsem jich chytil více, než dokážeme sníst. Pokud nám nepomůžeš, budeme jich muset pár vyhodit.“

„Tak dobře, kdybyste je tedy měli vyhodit, tak vám je pomohu sníst.“  

Kahlan si začala sundávat tlumok. „Kde máš rodiče?“

Ráchel řekla pravdu, protože si nemohla vymyslet, co by řekla. „Jsou mrtví.“

Richardovy ruce se zastavily a pak pokračovaly v práci. Kahlan měla výraz, jako kdyby byla smutná, ale Ráchel nevěděla, zda je to doopravdy, nebo ne. Svou měkkou rukou jí stiskla paži. „Je mi to líto, Ráchel.“ Ráchel necítila příliš velký smutek, nepamatovala si své rodiče, znala pouze místo, kde žila s jinými dětmi.

Richard jí cvakal nůžkami ve vlasech, zatímco Kahlan vytáhla pánev a začala smažit ryby. Richard měl pravdu, ryb bylo mnoho. Kahlan přidala do smažících se ryb nějaké koření, jak to Ráchel vídávala dělat kuchaře. Ryby voněly tak dobře a její žaludek tak kručel. Malé kousky vlasů padaly dolů. Usmála se pro sebe z toho, jak by asi princezna Violeta zuřila, kdyby věděla, že Ráchel už má rovně ostříhané vlasy. Richard ufikl jednu z delších kadeří a zavázal ji na jednom konci tenkým kouskem vína. Položil jí kadeř do ruky. Svraštila nad tím čelo.

„Měla by sis to nechat. Jednoho dne, až budeš mít ráda nějakého kluka, tak mu můžeš dát kadeř svých vlasů a on je bude mít v kapsičce přímo u srdce.“ Mrknul na ni. „Aby měl na tebe památku.“ 

Ráchel se zahihňala. „Ty jsi ten nejpošetilejší člověk, kterého jsem kdy viděla.“ On se zasmál. Kahlan se usmívala, když se na něj dívala. Ráchel si nacpala kadeř do kapsy. „Jsi lord?“

„Lituji, Ráchel, jsem pouhým lesním průvodcem.“ Jeho obličej trochu posmutněl. Byla ráda, že není lordem. Otočil se, vyhrabal z tlumoku malé zrcátko a podal jí ho. „Podívej se na sebe a řekni mi, co si myslíš.“ 

Držela zrcátko před sebou a pokoušela se v něm uvidět. Bylo to nejmenší zrcátko, které kdy viděla, a chvíli jí trvalo, než ho dala na správné místo a uviděla se ve světle ohně. Když se uviděla, vykulila oči a vyhrkly jí slzy.

Objala Richarda oběma rukama. „Ach, Richarde, děkuji ti. Toto je nejhezčí účes, který jsem kdy měla.“ Oplatil jí objetím, které bylo stejně dobré jako kterékoliv objetí od Gillera. Jedna z jeho velkých rukou jí masírovala záda. A bylo to taky dlouhé objetí, nejdelší, které zažila. Přála si, aby nikdy neskončilo, ale ono nakonec skončilo.

Kahlan pokývala jen tak pro sebe hlavou. „Jsi velmi neobyčejný člověk, Richarde Cyphere,“ zašeptala mu.

Kahlan pro ni napíchla kus ryby na klacík a řekla jí, ať na něj fouká, dokud neochladne natolik, aby si nespálila ústa. Ráchel trochu foukala, byla však příliš hladová na to, aby foukala příliš dlouho. Byla to nejlepčejší ryba, co kdy jedla. Byla stejně dobrá jako kus masa, co jí tehdy dali kuchaři.

„Jsi připravená na druhý kousek?“ zeptala se Kahlan a Ráchel přikývla. Pak Kahlan vytáhla z opasku nůž. „Neměli bychom si dát každý k rybě krajíc tvého chleba?“ Začala se pro něj natahovat.  

Ráchel se vrhla po bochníku chleba a popadla ho jenom chviličku před tím, než na něj Kahlan položila ruku. Ráchel ho objímala oběma rukama. „Ne!“ Zapírala se patami do země a odsouvala se od Kahlan.

Richard přestal jíst a Kahlan svraštila čelo. Ráchel jednou rukou sáhla do kapsy, kde se její prsty sevřely kolem ohňové hůlky, kterou jí dal Giller.

„Ráchel, co je s tebou?“ zeptala se Kahlan. 

Giller jí řekl, aby nikomu nedůvěřovala. Musí si něco vymyslet. Co by řekl Giller?

„Je pro mou babičku!“ Cítila, jak se jí po tváři kutálí slza. 

„Tak dobře,“ řekl Richard, Jelikož je pro tvou babičku, ani se ho nedotkneme. To ti slibuji. Je to v pořádku, Kahlan?“  

„To je samozřejmé. Promiň, Ráchel, nevěděli jsme to. Já ti to taky slibuji. Promineš mi?“ 

Ráchel vytáhla ruku z kapsy a přikývla. Chuchvalec v jejím krku byl příliš velký, aby mohla mluvit.

„Ráchel,“ zeptal se Richard, „kde bydlí tvá babička?“  

Ráchel ztuhla jako kámen; ve skutečnosti babičku neměla. Pokoušela se vzpomenout si na jméno a na místo, o kterém již někdy slyšela. Myslela na místa, o kterých slyšela mluvit královniny rádce. Řekla první, které ji napadlo.

„Hřebenářova pila.“ 

Ještě dříve, než slova plně opustila její ústa, věděla, že udělala chybu. Na obličejích Richarda a Kahlan se objevil polekaný výraz a oba se na sebe podívali. Na chvíli se rozhostilo hluboké ticho a Ráchel nevěděla, co se bude dít. Podívala sepo stranách borovice poutníků na mezery mezi větvemi.

„Ráchel, my se chleba tvé babičky ani nedotkneme,“ řekl Richard tichým hlasem, „to ti slibujeme.“ 

„Pojď si dát ještě kousek ryby,“ řekla Kahlan. „Můžeš bochník chleba nechat tam, my se ho nedotkneme.“ 

Ráchel se stále ještě nehýbala. Myslela na to, jak by utekla. Utíkala by opravdu rychle, ale věděla, že oni mohou běžet rychleji a že by ji chytli. Musela dělat to, co jí řekl Giller, musela se skrývat se schránkou až do zimy, jinak všem lidem useknou hlavy.

Richard zvedl Sáru a položil si ji do klína. Předstíral, že jí dává kousek ryby. „Sára sní všechny ryby. Pokud ještě nějakou chceš, raději pojď sem a vezmi si svůj podíl. Tak pojď, můžeš mi sedět na klíně a jíst. Souhlasíš?“

Ráchel si pozorně prohlížela jejich obličeje a snažila se přijít na to, zda mluví pravdu. Ženy s dlouhými vlasy lhaly velmi lehce. Podívala se na Richarda a nevypadalo to, že on lže. Vstala a přiběhla k němu. Vzal si ji na klín a pak jí do klína položil Sáru.

Ráchel se k němu tulila, zatímco všichni jedli. Nedívala se na Kahlan. Když se někdy podíváš na urozenou paní s dlouhými vlasy, je to neslušné. To říkala princezna Violeta. Nechtěla udělat nic, za co by si zasloužila políček. Nic, co by ji sundalo z Richardova klína. Na jeho klíně bylo teplo a cítila se tam v bezpečí.

„Ráchel,“ řekl Richard, „je mi to líto, ale my tě do Hřebenářovy pily pustit nemůžeme. V Hřebenářově pile nikdo nezůstal, není tam bezpečno.“  

„To je v pořádku, tak půjdu někam jinam.“ 

„Obávám se, že nikde není bezpečno, Ráchel,“ řekla Kahlan. „Půjdeš s námi, abys byla v bezpečí.“ 

„Kam?“ 

Kahlan se usmála. „Jdeme do Tamarangu navštívit královnu.“ Ráchel přestala žvýkat, zastavil se jí dech. „Půjdeš s námi. Jsem si jistá, že královna bude schopna najít někoho, kdo se o tebe postará, když ji o to požádám.“

„Kahlan, máš v tom jistotu?“ zašeptal Richard. „A co čaroděj?“ 

Kahlan přikývla a tiše mu řekla: „Promluvím si s ní, předtím než sedřu z Gillera kůži.“

Ráchel se přinutila polknout, aby mohla dýchat. Věděla to! Věděla, že nemůže důvěřovat ženě s dlouhými vlasy. Málem se rozplakala, vždyť se jí Kahlan začínala líbit. Richard byl tak milý. Jak to, že je tak milý ke Kahlan? Proč vlastně je se ženou, která je natolik protivná, že chce ublížit Gillerovi. Musí to být tak, jako když ona musí být milá k princezně, aby jí princezna neubližovala. On se musí taky bát, že mu ublíží. Bylo jí Richarda líto. Přála si, aby mohl utéct od Kahlan, stejně jako ona utíká od princezny Violety. Možná by měla říci Richardovi o schránce a on by mohl utéct od Kahlan s ní.

Ne, Giller jí řekl, že nemá důvěřovat nikomu. Mohl by mít příliš velký strach před Kahlan a říci jí to. Musí být kvůli Gillerovi statečná. I kvůli všem ostatním lidem. Musí utéct.

„Můžeme se tím zabývat zítra ráno,“ řekla Kahlan. „Raději si trochu pospěme, abychom mohli vyrazit s prvním světlem.“ 

Richard přikývl a ještě ji objímal. „Já si vezmu první hlídku. Ty se trochu vyspi.“

Zvedl ji a podal Kahlan. Ráchel se zakousla do jazyka, aby nevykřikla. Kahlan ji pevně objímala. Ráchel se podívala dolů na nůž, ani princezna neměla nůž. Natáhla paže za Richardem a zakňourala. Richard se usmál a vložil jí do rukou Sáru. To nebylo to, co by chtěla, ale pevně k sobě Sáru přitiskla a zakousla se jí do nohy, aby se nerozplakala.

Richard jí pocuchal vlasy. „Uvidíme se ráno, maličká.“

A pak byl pryč a ona zůstala sama s Kahlan. Pevně zavírala oči. Musí být statečná, nemůže plakat. Pak se však rozplakala.

Kahlan ji pevně objímala. Ráchel se třásla. Prsty jí hladily vlasy. Kahlan ji kolébala a Ráchel se dívala do tmavé mezery mezi větvemi na druhé straně borovice poutníku. Kahlanina prsa se divně a trhavě pohybovala a Ráchel si s překvapením uvědomila, že Kahlan taky pláče. Kahlan si opřela tvář o temeno její hlavy.

Málem by začala věřit..., pak si však vzpomněla, co někdy říkala princezna Violeta, že někdy víc bolí trestat než být potrestána. Vytřeštila oči nad tím, co to může být, co Kahlan zamýšlí, že ji to rozplakalo. Ani princezna Violeta neplakala, když trestala. Ráchel plakala ještě silněji a třásla se.

Kahlan odtáhla její ruce a utřela jí slzy z tváří. Rácheliny nohy byly příliš vratké, aby mohly běžet.

„Je ti chladno?“ zašeptala Kahlan. V jejím hlase bylo slyšet zbytky slz. 

Ráchel se bála, že když řekne cokoli, dostane políček. Kývla hlavou a čekala, co se stane. Namísto toho, co čekala, Kahlan vzala ze svého tlumoku přikrývku a omotala ji kolem obou. Domýšlela se, že to je proto, aby se jí hůř utíkalo.

„Pojď si lehnout blíž a já ti řeknu pohádku. Budeme se navzájem zahřívat, dobře?“ 

Ráchel si lehla na bok, záda měla opřená o Kahlan, která se kolem ní stočila do klubíčka a položila přes ni paži. Byl to milý pocit, ona však věděla, že to je klam. Kahlanin obličej byl blízko u jejího ucha. Jak tam ležela, tak jí Kahlan vyprávěla pohádku o rybáři, který se proměnil v rybku. Slova jí vykreslovala v mysli obrázky a na chvíli zapomněla na své starosti. Jednou se dokonce obě najednou zasmály. Když Kahlan skončila pohádku, políbila ji na temeno hlavy a pak jí hladila spánky.

Namlouvala si, že Kahlan není ve skutečnosti zlá. Nemohlo vadit, když si to představovala. Nic nemohlo být lepší než pocit prstů na spáncích a krátká písnička, kterou jí Kahlan zpívala do ucha. Ráchel si myslela, že takový pocit musí mít ten, kdo má matku.

Proti své vůli usnula a měla nádherné sny.

Vzbudila se uprostřed noci, když Richard budil Kahlan. Předstírala však, že spí.

„Chceš s ní dál spát?“ zašeptal velmi tiše. 

Ráchel zatajila dech.

„Ne,“ odpověděla šeptem Kahlan, „půjdu na svou hlídku.“ 

Ráchel slyšela, jak si obléká plášť a jde ven. Poslouchala, kterým směrem se vzdalují Kahlaniny kroky. Poté, co Richard přiložil na oheň nějaké dřevo, lehl si vedle ní. Viděla, jak se vnitřek borovice poutníků rozjasnil. Věděla, že se Richard na ni dívá, cítila na zádech jeho oči. Tak velmi mu chtěla říci, jaká je Kahlan ve skutečnosti zlá, a chtěla ho požádat, aby utekl s ní. On byl tak milý člověk a jeho objetí byly ty nejlepčejší věci na celém světě. Natáhl se přes ni, zabalil ji těsněji do přikrývky a zachumlal ji až pod bradu. Slzy jí stékaly po tvářích.

Slyšela ho, jak si lehl na záda a přetáhl přes sebe přikrývku. Ráchel čekala, dokud neuslyšela jeho pravidelné oddechování a nebyla si jistá, že spí, až pak vyklouzla zpod přikrývky.

Kapitola osmá

Kahlan se nedočkavě otočila, jak praštil do větve, aby mu nestála v cestě, když se dostával pod borovici poutníků, a praštil sebou k ohni. Přitáhl si po zemi k sobě tlumok a začal do něj cpát věci.

„Tak co?“ 

Richard na ni vrhl rozzlobený pohled. „Našel jsem její stopy, vedou na západ. Po několika stech metrech se vracejí na stezku. Jsou staré několik hodin. Ukázal na zem na zadní straně borovice poutníků. „Tudy vyšla. Obešla tě v lese dosti daleko od borovice. Stopoval jsem muže, kteří nechtěli být nalezeni, ale jejich stopy se sledovaly lépe. Ona kráčí po povrchu všeho, po kořenech, po kamenech, a je tak malá, že nedělá otisk tam, kde by ho udělal někdo jiný. Povšimla sis jejích paží?“

„Viděla jsem dlouhé modřiny. Ty jsou od březového prutu.“ 

„To jsem nemyslel, měl jsem na mysli škrábance.“ 

„Neviděla jsem žádné škrábance.“  

„Přesně o to jde. Na šatech má bodláky ostružin, musela jít přes ostružiní, přesto nemá na pažích žádné škrábance. Je choulostivá a vyhýbá se tomu, aby se dotýkala čehokoliv. Dospělý člověk se tím prostě prodere a zanechá stopu ohnutých nebo polámaných větví. Ona se téměř ničeho nedotýká. Měla bys vidět stopu, kterou jsem v křoví nechal já, když jsem se ji snažil najít, tu mou by mohl sledovat i slepec. Ona se houštinou pohybuje jako duch. A když byla zpět na stezce, zjistil jsem to až po chvíli. Má bosé nohy, nerada šlape do vody nebo do bláta - to ji studí na nohou - takže šlape tam, kde je sucho a kde nemůžeš vidět, zda prošla.“  

„Měla jsem ji vidět, jak odchází.“ 

Uvědomil si, že Kahlan si myslí, že jí to dává za vinu. Podrážděně vydechl. „Kahlan, to není tvoje chyba. Kdybych hlídku držel já, tak bych ji taky neviděl odcházet. Nechtěla, aby ji někdo viděl. Je to chytrá malá holka.“

Nezdálo se, že jí to zlepšilo náladu. „Ty ji ale můžeš vystopovat, je to tak?“

Úkosem se na ni podíval. „Můžu.“ Sáhl si na hruď. „Našel jsem to v kapsičce u košile.“ Zvedl obočí. „U svého srdce.“ Vytáhl kadeř Rácheliných vlasů svázanou vínem. „Abych na ni měl památku.“

Když Kahlan vstávala, měla obličej barvy popela. „To je moje chyba.“ Vyrazila zpod borovice poutníků. Pokusil se ji popadnout za paži, ale ona se mu vytrhla.

Richard odložil tlumok a šel za ní. Kahlan stála opodál, paže měla zkřížené pod prsy a byla k němu obrácená zády. Upřeně se dívala do lesa.

„Kahlan, to není tvá chyba.“ 

Přikývla. „Je, byly to mé vlasy. Neviděl jsi strach v jejích ocích, když se podívala na mé vlasy? Ten výraz jsem viděla již tisíckrát. Dokážeš pochopit, co to znamená, neustále strašit lidi, a dokonce i děti?“ Neodpověděl. „Richarde, ustřihneš mi vlasy?“

„Co?“ 

Otočila se k němu a v očích měla úpěnlivou prosbu. „Ustřihneš mi je?“

Viděl bolest v jejích očích. „Proč si je prostě neustřihneš sama?“

Odvrátila se. „Nemohu. Magie nedovolí zpovědnici, aby si stříhala vlastní vlasy. Když se o to pokusíme, přináší nám to tak velkou bolest, která nám v tom zabrání.“

„Proč to tak je?“ 

„Pamatuješ se na bolest, kterou jsi trpěl od magie meče, když jsi poprvé zabil člověka? Je to stejná bolest. Přivede zpovědnici do bezvědomí, dříve než stříhání dokončí. Zkoušela jsem to jenom jednou. Každá zpovědnice to jednou zkusí. Ale pouze jednou. Když potřebujeme zastřihnout vlasy, musí to dělat někdo jiný. Nikdo by se však neodvážil ustřihnout je všechny.“ Otočila se ještě jednou k němu. „Uděláš to za mě? Ustřihneš mi vlasy?“ 

Odvrátil pohled od jejích očí na stále jasnější břidlicově modré nebe a pokoušel se pochopit, co cítí a co musí cítit ona. Stále bylo toho tolik, co o ní nevěděl. Její život a její svět mu byly záhadou. Kdysi byla doba, kdy to všechno chtěl poznat. Teď už věděl, že by to nikdy nešlo a že propast mezi nimi je vyplněná magií. Magií, která, jak se zdálo, byla stvořena pouze k tomu, aby je držela od sebe.

Jeho oči se vrátily k jejím očím. „Ne.“

„Smím vědět proč?“ 

„Protože si tě vážím takové, jaká jsi. Kahlan, kterou znám, by nechtěla klamat lidi tím, že se bude snažit, ať si o ní myslí, že je něco méně, než ve skutečnosti je. I kdybys jich pár oklamala, nic by to nezměnilo. Jsi tím, čím jsi: matkou zpovědnicí. My všichni nemůžeme být více nebo méně, než co jsme.“ Usmál se. „Jednou mi to řekla moudrá žena, má kamarádka.“ 

„Každý muž by skočil po šanci ustřihnout zpovědnici vlasy.“ 

 „Tento ale ne. Ten je tvým kamarádem.“ 

Přikývla, ještě stále měla paže zkřížené na břiše. „Musí jí být zima. Nevzala si ani přikrývku.“

„Nevzala si ani žádné jídlo kromě toho bochníku chleba, který si šetřila pro babičku, a přitom hladověla.“  

Kahlan se konečně usmála, „Snědla toho více než ty a já dohromady. Alespoň má plný žaludek.

Richarde, když se dostane do Hřebenářovy pily“

„Ona nejde do Hřebenářovy pily.“ 

Kahlan se k němu přiblížila. „Ale tam přece má být její babička.“

Richard zavrtěl hlavou. „Ona nemá babičku. Když řekla, že její babička je v Hřebenářové pile, a já jsem jí řekl, že tam nemůže, ani se ji nezachvěl hlas. Prostě řekla, že půjde někam jinam. Vůbec se nad tím nezamýšlela, vůbec se na svou babičku nezeptala a nenamítala nic proti tomu, kam by měla jít. Ona před něčím utíká.“

„Utíká? Možná před tím, kdo jí přivodil ty modřiny na pažích.“„A na jejích zádech. Kdykoliv se má ruka jedné dotkla, tak sebou cukla, ale nic neříkala. Tak strašně chtěla, aby ji někdo objímal.“ Kahlanino čelo se svraštilo lítostí. „Řekl bych, že utíkala od toho, kdo jí ostříhal vlasy, jak je měla.“  

„Její vlasy?“ 

Opět přikývl. „Mělo ji to poznamenat, možná jako něčí majetek. Nikdo by nikomu neostříhal vlasy tímto způsobem, pakliže by tím nechtěl něco oznámit. Obzvlášť ve Středozemí, kde každý věnuje tolik pozornosti vlasům. Bylo to úmyslné, bylo to oznámení, že někdo má nad ní moc. Vlasy jsem jí ostříhal proto, abych odstranil toto oznámení.“

Kahlan se upřené zahleděla do neznáma. „Tak proto byla tak šťastná, že je má hladce sestřižené,“ zašeptala.

„Je v tom ale ještě něco jiného než pouhý útěk od něčeho. Lže lépe než hazardní hráč. Lže s lehkostí někoho, kdo k tomu má silnou potřebu.“  

Její oči se opět přiblížily k jeho zraku. „Jako co?“

„Nevím.“ Povzdechl si. „Ale má to něco společného s tím bochníkem chleba.“ 

„Chleba? To myslíš doopravdy?“ 

„Nemá boty, nemá plášť, nemá nic kromě panenky. Ta je jejím nejcennějším majetkem, je jí oddaná, ale nechala nás, abychom se jí dotýkali. Ale nepustila nás ani na dosah toho bochníku chleba. Já toho mnoho nevím o magii ve Středozemí, ale tam, odkud jsem já, si malé děvčátko nebude cenit bochník chleba více než svou panenku. Nemyslím si, že tady je to nějak jinak. Viděla jsi ten výraz v jejích očích, když jsi se natahovala po chlebu a ona ti ho vytrhla? Kdyby měla nůž a kdybys nestáhla ruku, použila by ho na tebe.“ 

„Richarde,“ upozornila ho, „tomu přece nemůžeš věřit, když se jedná o malé děvčátko. Bochník chleba by nemohl pro ni být tak důležitý.“ 

„Ne? Ty sama jsi řekla, že toho snědla jako my dva dohromady. Začínal jsem si myslet, že je příbuzná Zedda. Vysvětli mi tedy, proč byla napůl vyhladovělá, ale z toho bochníku chleba si ani neuždibla.“ Zavrtěl hlavou. „Něco se děje, a ten bochník chleba je přesně uprostřed toho.“ 

Kahlan udělala krok směrem k němu. „Tak půjdeme za ní?“

Richard ucítil váhu zubu na hrudi. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. „Ne. Jak Zedd s oblibou říkává, nic není nikdy lehké. Jak bychom mohli omluvit to, že půjdeme za jedním malým děvčátkem, abychom vyřešili záhadu jejího bochníku chleba, zatímco Rahl pátrá po schránce?“

Vzala jeho ruku mezi své dlaně a podívala se na ni. „Nenávidím to, co z nás Darken Rahl dělá a jakým způsobem nás křiví.“ Stiskla mu ruku. „Dostala se strašně rychle do našich srdcí.“

Richard jí jednou rukou objal. „To se dostala. Je to neobyčejná malá holčička. Doufám, že najde to, co hledá, a že bude v bezpečí.“ Pustil Kahlan a šel k borovici poutníků, aby sebral jejich věci. „Vydejme se na cestu.“

Nikdo z nich nechtěl myslet na to, že mají pocit, že vlastně opouštějí Ráchel a odsuzují ji do náruče nebezpečí, o kterých nevěděla nic a proti kterým byla bezbranná. Oba se tedy soustřeďovali na to, aby prošli co největší kus cesty co nejrychleji. Jasný den pomalu ubíhal nekonečnými rozlohami mohutných lesů a z námahy při chůzi ani nepociťovali chlad.

Richard byl vždy rád, když viděl přes stezku nataženou pavučinu, začal pavouky považovat za své ochránce. Když byl průvodcem, vždy ho zlobilo, když ho pavučiny lechtaly po obličeji. Děkuji ti, bratře pavoučku, říkal si nyní pokaždé, když nějakou pavučinou procházel.

Před polednem se zastavili na sluncem zalité skále v ledové řece, aby si oddechli. Richard si postříkal ledovou vodou obličej a snažil se ze sebe vyrazit ještě nějakou energii. Už byl unaven. Oběd byl studený a přestávka trvala jen tak dlouho, aby ho mohli hodit do sebe. Oba si nacpali poslední sousta do úst, otřeli si ruce o kalhoty a seskočili z ploché růžové skály.

I když se velmi snažil nemyslet na Ráchel, zjišťoval, že se mračí starostmi a ani si při tom neuvědomuje, že to dělá opět a opět. Všiml si, že Kahlanino čelo se někdy pokrývá vráskami, když se obrací a kontroluje, co se děje po stranách. Jednou se zeptal, jestli si myslí, že udělal správné rozhodnutí. Nepotřebovala se zeptat, o jakém rozhodnutí mluví. Zeptala se, jak dlouho by podle něj trvalo dostihnout ji. Myslel si, že pokud všechno půjde dobře, tak dva dni, jeden na to, aby se k ní dostali, a druhý na cestu zpět. Dva dni, řekla mu tehdy, bylo více, než si mohli dovolit. Vrátilo mu to klid, když uslyšel, co řekla.

Bylo pozdě odpoledne, slunce již zacházelo za vzdálený vrcholek jedné z hor Rang'Šady, tlumilo a změkčovalo zabarvení lesů, uklidňovalo vítr a přinášelo krajině klid. Richard mohl odložit myšlenky na Ráchel stranou, protože se začal soustřeďovat na to, co budou dělat, až se dostanou do Tamarangu,

„Kahlan, Zedd nám oběma řekl, abychom se vyhýbali Darkenovi Rahlovi, že proti němu nemáme moc a že před ním nemáme žádnou obranu.“ 

Krátce se na něj přes rameno ohlédla. „To je to, co řekl.“

Richard svraštil čelo. „Dobře tedy, ale Šota řekla, že královna už dlouho schránku nebude mít.“

„Možná tím myslela, že se k ní brzy dostaneme my.“ 

„Ne, bylo to varování, že ji královna už dlouho nebude mít, což znamená, že si musíme pospíšit. Ale co když tam Darken Rahl už je?“ 

Ohlédla se po něm, pak zpomalila a kráčela vedle něho. „No a co, když tam je? Nemáme žádnou jinou možnost. Já do Tamarangu půjdu. Chceš vzadu na mě počkat?“

„Samozřejmě že ne! Pouze tím říkám, že bychom měli myslet, kam vlastně jdeme, a že by tam mohl být Darken Rahl.“ 

„Už dlouho se mi něco takového honilo hlavou.“ 

Chvíli kráčel vedle ní a neříkal nic. Pak se zeptal: „A k čemu jsi dospěla? Co uděláme, když tam bude?“

Když mluvila, tak se dívala přímo před sebe. „Pakliže je Darken Rahl v Tamarangu a my tam přijdeme, tak s největší pravděpodobností zemřeme.“

Richard zvolnil krok, ona na něj ale nečekala a kráčela dál.

Les se stával temnějším a několik malých mráčku se zbarvilo do ruda, jako kdyby to byly pohasínající uhlíky končícího dne. Stezka začala sledovat řeku Callisidrin. Někdy je dovedla tak blízko, že na ni viděli, a i když ji neviděli, stále mohli slyšet šum jejích hnědých vod. Richard po celé odpoledne neviděl borovici poutníků. Díval se kolem na vrcholky stromů, ale stopu po ní nezjistil ani teď. Jak se stmívalo, vzdal se naděje, že nějakou nalezne ještě před příchodem noci, a dal se do hledání jiného útočiště. Na bezpečnou vzdálenost od stezky našel na úpatí vyvýšeniny nevysokou rozeklanou skálu. Byla kolem dokola chráněna stromy. Měl pocit, že to je dobře ukrytý tábor, i když je otevřený seshora.

Když Kahlan vařila na ohni večeři, měsíc byl už dosti vysoko na obloze. S troškou štěstí, která Richarda překvapila, se mu podařilo nalézt nečekaně brzo v pastích dva králíky, takže je mohl přidat k večeři.

„Myslím, že toho máme dost i na nakrmení Zedda,“ řekla. 

Jako kdyby ho tato slova měla přivolat, starý muž s rozcuchanými bílými vlasy vešel do kruhu světla kolem ohně, zastavil se na jeho druhé straně, ruce měl v bok a jeho říza byla trochu otrhaná.

„Umírám hlady!“ oznámil. „Dejme se do jídla.“  

Richard i Kahlan překvapením zamrkali svýma vykulenýma očima a vyskočili na nohy. Stařec taky zamrkal, když Richard tasil meč. Ve zlomku sekundy Richard přeskočil oheň a přiložil mu špičku meče k žebrům.

„Co to má znamenat?“ zeptal se stařec. 

„Ustup,“ nařídil mu Richard. Pohybovali se směrem ke stromům, mezi nimi byl meč. Richard si pozorně prohlížel stromy 

„Dovolíš laskavě, abych se zeptal, co děláme, chlapče?“ 

„Byl jsem tebou jednou vyzván a jednou jsem tě viděl, a ani jednou jsi to nebyl ty. Musel bych být blázen, abych naletěl potřetí. Běž tam.“ Ukázal bradou. „Projdi mezi těmi dvěma stromy.“  

„Neudělám to!“ zaprotestoval stařec. „Schovej svůj meč, chlapče!“ 

„Když neprojdeš mezi těmi dvěma stromy,“ řekl Richard přes zaťaté zuby, „schovám svůj meč do tvých žeber.“ 

Stařec překvapením pozvedl lokty, pak si nadzvedl řízu a kráčel nízkým porostem. Něco si přitom mumlal, zatímco ho Richard šťouchal mečem. Předtím než vstoupil mezi stromy, tak se pouze rychle ohlédl. Richard uviděl, jak se pavučina roztrhla. Na jeho obličeji se objevil široký úsměv.

„Zedde! Jsi to skutečně ty?“ 

Zedd s rukama v bocích ho jedním okem pozoroval. „Chlapče, je to pravda, pravdička, jako pečená žabička.“

Richard schoval meč, objal svého starého přítele a málem z něj vymačkal život. „Ach, Zedde! Jsem tak rád, že tě potkávám!“

Zeddovy paže vlály, jak se pokoušel popadnout dech. Richard ho pustil, podíval se mu do očí a stiskl ho ještě jednou.

„Obávám se toho, co by se stalo, kdybys měl ještě trochu větší radost, že mě potkáváš.“ 

Richard ho doprovodil zpět k ohni, objímal ho přitom kolem ramen. „Promiň mi to, ale musel jsem mít jistotu. Nemohu uvěřit, že jsi tady! Jsem tak rád, že tě vidím! Jsem tak rád, že jsi v pořádku! Je toho moc, o čem musíme mluvit.“

„Ano, ano. Můžeme se teď najíst?“ 

Přišla Kahlan a taky ho objala. „Dělali jsme si o tebe starosti.“

Zedd se přes její rameno toužebně díval na kotlík, když ji taky objímal. „Ano, ano. Ale šlo by to lépe s plným žaludkem.“

„Není to však ještě hotové,“ usmála se.  

Zedd se na ni zklamaně podíval. „Ještě to není hotové. Jsi si jistá? Možná bychom to měli zkontrolovat.“

„Docela jistě. Právě jsme začali.“ 

„Není to hotové,“ řekl si pro sebe, jeden loket si držel rukou a druhou rukou si třel bradu. „Dobře, něco s tím uděláme. Oba odstupte.“  

Čaroděj si vyhrnul rukávy řízy až na ramena a pozoroval oheň, jako kdyby to bylo dítě, které neposlouchalo. Natáhl před sebe vyhublé paže a prsty měl taky natažené. Kolem jeho kostnatých rukou zaprskalo modré světlo. Zdálo se, že nabývá na síle. Se zasyčením vyrazilo klikatým bleskem a narazilo na kotlík, až poskočil. Modrý oheň obklopil kotlík, kroutil se kolem něho, hladil ho a otíral se o něj. Uvnitř to bublalo modrým světlem, pěnilo se a stříkalo. Čaroděj spustil paže a modré světlo doprskalo.

Zedd se spokojeně usmál. „Takže teď je to hotové. Pojďme jíst!“

Kahlan si klekla a ochutnávala dušené maso dřevěnou lžící. „Má pravdu, je to hotové.“

„Chlapče, tak tady nestůj a nezírej. Přines nějaké talíře!“ 

Richard zavrtěl hlavou a udělal, co mu bylo řečeno. Kahlan naložila talíř vrchovatě, na okraj položila pár sucharů a Richard ho podal Zeddovi. Stařec si nesedl, ale stál vedle nich u ohně a ládoval jídlo do sebe jako vidlemi. Kahlan nandala dva další talíře, a když s tím byla hotová, Zedd už jí podával svůj prázdný talíř k nášupu.

Když Zedd snědl první nášup, byl ochoten vyšetřit si čas na to, aby si sedl. Richard seděl na malém výběžku skály, Kahlan se posadila vedle něj a zkřížila pod sebou nohy. Zedd se posadil na zem oproti nim.

Richard počkal, až Zedd spolyká alespoň polovinu talíře a udělá kraťoučkou přestávku, až pak se zeptal: „Takže jak jsi vycházel s Adie? Pečovala o tebe dobře?“

Zedd se na něj podíval a zamrkal. I když svítil jenom oheň, Richard by přísahal, že Zeddův obličej zrudnul. „Adie? Tedy, my jsme...“ Podíval se na Kahlanin zmatený obličej. „Tedy, my... vycházeli jsme... dobře.“ Zlostně se podíval na Richarda. „Co je to za otázku?“

Richard a Kahlan se podívali jeden na druhého. „Nemyslel jsem tím vůbec nic,“ řekl. „Jenom jsem si nemohl nevšimnout, že Adie je hezká žena. A je taky zajímavá. Myslel jsem jenom, že bys ji taky mohl považovat za zajímavou.“ Richard se sám pro sebe usmál.

Zedd sklonil obličej k talíři. „Je to skvělá žena.“ Válel něco po talíři koncem vidličky. „Co to je? Už jsem snědl tři a stále nevím, co to je.“

„Jsou to kořeny z tavy.“ Řekla Kahlan. „Nechutnají ti?“ 

Zedd zamručel. „Neřekl jsem, že mi nechutnají. Pouze jsem chtěl vědět, co to je, to je všechno.“ Vzhlédl od svého talíře. „Adie mi řekla, že ti dala noční kámen. Tak jsem tě našel, podle nočního kamene.“ Zahrozil vidličkou na Richarda. „Doufám, že jsi s tou věcí velmi opatrný. Nevytahuj ho, dokud to není opravdu nutné. Dokud to není výjimečně nutné. Noční kameny jsou mimořádně nebezpečné. Adie tě měla varovat. To jsem jí vyčetl!“ Nabodl kořen tavy na vidličku. „Nejlepší by bylo zbavit se ho.“

Richard si hrál z kouskem masa. „My to víme.“

Richardova mysl byla plná otázek, na které se chtěl zeptat, nevěděl však, kde začít. Zedd ho předběhl a ptal se jako první.

„Dělal jsi to, co jsem ti řekl? Vyhýbali jste se potížím? Co jste dělali?“ 

„Tedy,“ řekl Richard a zhluboka se nadechl, „strávili jsme značnou dobu s Bahenním lidem.“ 

„S Bahenním lidem?“ Nad tímto se Zedd usmál. „Dobře,“ prohlásil nakonec a držel plnou vidličku masa ve vzduchu. „S Bahenním lidem se nemůžete dostat do velkých potíží.“ Stáhl zuby maso z vidličky a ponořil ji zpět do talíře pro další a ukousl si ze sucharu. Mluvil a žvýkal najednou. „Takže vy dva jste měli hezký pobyt u Bahenního lidu.“ Zpozoroval, že ani jeden nic neříká, tak jeho oči přecházely z jednoho na druhého. „Mezi Bahenním lidem se nemůžete dostat do velkých potíží.“ Znělo to jako rozkaz.  

Richard pohlédl na Kahlan. Namočila suchar do dušeného masa. „Zabila jsem jednoho ze stařešinů,“ řekla a vložila si suchar do úst bez toho, aby vzhlédla.

Zeddovi vypadla z ruky vidlička, zachytil ji ve vzduchu těsně před tím, než dopadla na zem. „Co!“

„Byla to sebeobrana,“ zaprotestoval Richard a obrátil se k ní. „Pokoušel se tě zabít.“ 

„Co?“ Zedd se postavil i s talířem, pak se posadil. „Do pytle! Proč by se stařešina odvažoval zabít...“ Sklapnul ústa a podíval se na Richarda.  

„Zpovědnici,“ dokončil místo něj Richard a nálada mu povadla. 

Zedd se podíval na jednu i na druhou skloněnou hlavu. „Tak jsi mu to konečně řekla.“

Kahlan přikývla. „Před několika dny.“

„Jen před několika dny.“ Zedd na to souhlasně zamumlal a v tichu dál jedl, občas se na ně podezřívavě zahleděl. „Proč by se stařešina pokoušel zabít zpovědnici?“ 

„Tedy,“ řekl Richard, „stalo se to tehdy, když jsme zjistili, co dokáže udělat noční kámen. Těsně před tím, než nás přijali mezi Bahenní lid.“ 

„Vás přijali mezi Bahenní lid? Proč?“ Zedd vykulil oči. „Ty sis vzal manželku!“ 

„Tedy... nevzal.“ Richard vytáhl zpod košile kožený řemínek a ukázal mu píšťalku Ptačího muže. „Uspokojili se tím, že mi dali toto.“ 

Zedd se jenom zběžně podíval na píšťalku. „Jak jen mohli souhlasit, že si nevezmeš... A proč by vás měli přijmout mezi příslušníky Bahenního lidu?“

„Protože jsme je o to požádali. Museli jsme. Byla to jediná cesta, jak je přimět k tomu, aby pro nás svolali shromáždění.“  

„Co! Oni pro vás svolali shromáždění?“  

„Ano, to bylo těsně před tím, než přišel Darken Rahl.“ 

„Co!“ Zedd opět zaječel a vyskočil na nohy. „Byl tam Darken Rahl! Vždyť jsem vám říkal, že se mu máte vyhýbat!“ 

Richard se na něj podíval. „My jsme ho ale vůbec nezvali.“

„On jich mnoho zabil,“ řekla Kahlan tichým hlasem, stále se ještě dívala do talíře a pomalu žvýkala. 

Zedd se upřeně díval na temeno, pak pomalu klesl na zem. „Je mi to líto,“ řekl jemně. „Tak co vám řekli duchové předků?“

Richard pokrčil rameny. „Že musíme jít za čarodějnicí.“

„Za čarodějnicí!“ Zedd přimhouřil oči. „Za kterou čarodějnicí? Kam?“ 

„Za Šotou do Agadenské pustiny.“ 

Zedd sebou škubnul a málem mu upadl talíř. Vzduch, který mu procházel vyceněnými a zaťatými zuby, vydával divný zvuk, když se prudce nadechoval. „Šota!“ Podíval se kolem, jako kdyby ho někdo mohl slyšet. Ztišil hlas a jeho ostrý šepot směřoval ke Kahlan, jak se k ní nakláněl. „Do pytle! Co tě to posedlo, žes ho přivedla do Agadenské pustiny! Přísahala jsi, že ho budeš chránit!“

„Věř mi,“ řekla a podívala se mu do očí, „že jsem to nechtěla udělat.“ 

„Museli jsme to udělat,“ řekl Richard na její obranu. 

Zedd po něm hodil okem. „Proč?“

„Abychom zjistili, kde je schránka. A zjistili jsme, to, Šota nám to řekla.“ 

„Šota vám to řekla,“ zopakoval výsměšně a zaškaredil se na něj. „A co vám ještě řekla? Šota ti neřekne nic, co chceš vědět, bez toho, aby ti neřekla to, co vědět nechceš.“  

Kahlan se na Richarda úkosem podívala. On její pohled neopětoval. „Nic. Neřekla nám nic jiného.“ Vydržel Zeddův pohled bez toho, aby sklopil zrak. „Řekla nám, že poslední schránky Ordenu má královna Milena v Tamarangu. Řekla nám to proto, že na tom taky závisí její život.“

Richard vydržel Zeddův zachmuřený pohled. Pochyboval, že mu jeho starý přítel uvěřil, nechtěl mu však povědět to, co mu řekla Šota. Jak by mohl Zeddovi říci, že jeden nebo dva z nich by mohli skončit jako zrádcové? Že Zedd použije proti němu čarodějnický oheň, že Kahlan na něj vloží ruku a dotkne se ho svou mocí? Obával se toho, že to nakonec možná bude podložené, on byl ten, kdo věděl o knize. Oni o ní nevěděli.

„Zedde,“ řekl tiše, „řekl jsi mi, že chceš, abych nás zavedl do Středozemí, a že když tam budeme, že máš nějaký plán. Srazila tě ta potvora z podsvětí, byl jsi v bezvědomí a my jsme nevěděli, kdy procitneš, nebo zda vůbec někdy procitneš. Nevěděl jsem, co mám dělat, neznal jsem tvůj plán. Přichází zima, musíme Darkena Rahla zastavit.“  

Jeho hlas byl tvrdší, když pokračoval. „Dělal jsem bez tebe, co jsem mohl, a jak to nejlépe šlo. Už si ani nepamatuji, kolikrát jsme byli téměř zabiti. Všechno, co jsem věděl, bylo to, že se mám pokusit nalézt schránku. Kahlan mi pomáhala a my jsme ji nalezli. Oba nás to stálo strašně moc. Pokud se ti nelíbí, co jsem udělal, tak si vezmi zpět ten prokletý Meč pravdy, už toho mám téměř až po krk! Všeho!“

Hodil svůj talíř na zem a poodešel stranou do tmy, stál tam a byl k nim obrácen zády. V krku mu narůstal knedlík. Tmavé stromy před ním se rozmazaly. Překvapilo ho, jak se v něm zlost zrodila a jak ho celého zachvátila. Tak strašně chtěl vidět Zedda a teď, když byl tady, tak se na něj zlobil. Nechal zlost řádit a čekal, až sama odumře.

Zedd a Kahlan si vyměnili pohledy. „Ano,“ řekl jí jemně, „vidím, že jsi mu to opravdu řekla.“ Položil svůj talíř na zem, postavil se a poplácal ji po rameni. „Je mi to líto, drahoušku.“

Richard se nepohnul, když pocítil Zeddovu ruku na rameni.

„Je mi to líto, chlapče. Myslím si, že ti bylo velmi těžko.“ 

Richard přikývl, dále se díval do temnoty. „Zabil jsem mečem člověka. Zabil jsem ho magií.“

Zedd chvíli počkal, než odpověděl. „Jak tě znám, jsem si jistý, že jsi to musel udělat.“

„Ne,“ řekl Richard bolestivým šeptem. „Nemusel jsem. Myslel jsem si, že ochraňuji Kahlan, že jí zachraňuji život. Nevěděl jsem, že je zpovědnicí a že ochranu nepotřebuje. Ale jsem si jistý, že jsem ho chtěl zabít a že jsem z toho měl požitek.“ 

„To si jenom myslíš. To byla magie.“ 

„Nejsem si tak jistý. Nejsem si jistý, co se ze mě stává.“ 

„Richarde, promiň mi, že to zní, jako kdybych se na tebe zlobil. Zlobím se, ale zlobím se na sebe. Ty jsi všechno dělal dobře, byl jsem to já, kdo selhal.“  

„Co tím myslíš?“ 

Zedd ho poplácal po rameni. „Pojď si sednout. Řeknu vám oběma, co se stalo.“

Vrátili se k ohni. Kahlan se dívala, jak jsou spolu, a cítila se osamělá. Richard si opět sedl vedle ní a slabě se na ni usmál. Ona úsměv opětovala.

Zedd zvedl svůj talíř, upřeně se na něj podíval a pak ho položil zpět. „Obávám se, že máme opravdu veliké potíže,“ řekl tichým hlasem.

V Richardově mysli se okamžitě objevila sarkastická poznámka, potlačil ji však a místo ní se zeptal: „Proč? Co se stalo? Co je s tvým plánem?“

„Můj plán.“ Zedd se kysele usmál, přitáhl si k sobě kolena, přehodil si přes nohy řízu a udělal jim malý stan. „Mým plánem bylo zastavit Rahla bez toho, abychom se s ním museli střetnout, bez toho, abyste se vy dva dostali do nebezpečí. Můj plán spočíval v tom, že vy dva se do toho nebudete míchat a já že si s tím poradím. Teď by to asi vypadalo tak, že vaše plány jsou teď ty jediné. Neřekl jsem vám všechno, co se ví o schránkách Ordenu, protože jste to neměli vědět. Netýkalo se to vás, měl jsem o tom vědět jenom já.“ Podíval se na jednoho i druhého, v očích mu na okamžik vzplála zlost a zmizela. „Myslím si, že teď už na tom nezáleží.“  

„Co jsme neměli vědět?“ Kahlan se na to zeptala zamračeně, její vlastní zlost se taky na chvíli zableskla. Zřejmě stejně jako Richard nesnášela, že byla v nebezpečí, aniž o tom věděla všechno.  

„Tedy, jak vidíte,“ řekl Zedd, „tři schránky fungují přesně tak, jak jsem říkal, každá z nich má své vlastní určení a je nutno vědět, kterou otevřít. Toto je ta část, kterou znám. Je to v knize zvané Kniha počítaných stínů. Kniha počítaných stínů je návodem pro použití schránek. Já jsem jejím držitelem.“  

Richard ztuhl. Zdálo se mu, že mu zub sám vyskočí z košile. Nemohl hnout ani jediným svalem, sotva mohl dýchat.

„Ty víš, která schránka je která?“ zeptala se Kahlan. „Ty víš, kterou musí otevřít?“  

„Ne, já jsem pouze držitelem knihy. V knize je tato informace celá. Já jsem ji však nikdy nečetl. Nevím, která schránka je která, ani nevím, jak to zjistit. Kdybych tu knihu chtěl otevřít, riskoval bych rozšíření těchto znalostí. Nesmí být otevřena, to by mohlo být velmi nebezpečné. Tak jsem to nikdy neudělal. Já jsem ochráncem mnoha knih, toto je pouze jedna z nich, je však velmi důležitá.“  

Richard si uvědomil, že má oči vytřeštěné, pokusil se je dostat do normálního stavu tím, že několikrát zamrkal. Téměř celý život se těšil na den, kdy nalezne ochránce knihy. Po celou tu dobu to byl Zedd. Šok ho udržoval v strnulosti.

„Kde byla?“ zeptala se Kahlan. „Co se stalo?“ 

„Byla v mém úkrytu. V čarodějnickém úkrytu, který mám v Aydindrilu.“ 

„Ty jsi šel do Aydindrilu?“ Kahlan se zeptala hlasem plným obav. „Jak je v Aydindrilu? Je tam bezpečno?“  

Zedd odvrátil oči. „Aydindril padl.“

Kahlan si přiložila ruku k ústům, oči se jí naplnily slzami. „Ne.“

Zedd přikývl. „Obávám se, že ano.“ Prsty si mačkal řízu. „Nedaří se jim dobře. Alespoň že jsem okupantům nechal něco na přemýšlení,“ dodal potichu.

„Kapitán Rifkin? Poručíci Delis a Miller? Domobrana?“ 

Zedd se díval do země a zavrtěl hlavou pokaždé, když někoho jmenovala. Kahlan si přiložila ruce k hrudi, zhluboka dýchala a kousala se do rtů. Ať tito muži byli, jací byli, vypadala, že je těmito zprávami pořádně rozrušená.

Richardovi napadlo, že by svůj šok měl zakrýt tím, že se na něco zeptá. „Co to je čarodějnický úkryt?“

„Tento úkryt je zvláštní místo, kde si čarodějové schovávají důležité magické věci, jako knihy proroctví, nebo ještě důležitější knihy - knihy o magii a návody k ní, jako je Kniha počítaných stínů. Některé z knih se používají k výuce nových čarodějů, jiné slouží jako kouzelnické encyklopedie, jiné se používají jako zbraně. Uschovávají se tam též jiné magické předměty, jako například Meč pravdy, když ho nemá hledač. Úkryt je zapečetěn magií, vstoupit do něj může jenom čaroděj. Přinejmenším se předpokládalo, že tam nemůže vstoupit nikdo jiný než čaroděj. Někdo se tam však dostal. Jak se tam dostali bez toho, aby byli zabiti, je mimo mne. Jistě to byl Darken Rahl. On tu knihu jistě má.“  

„Možná to nebyl Darken Rahl,“ dokázal říci Richard, záda měl rovná jako prkno. 

Zedd přimhouřil oči. „Když to nebyl Darken Rahl, tak to byl zloděj. Velmi inteligentní člověk, ale přesto to je zloděj.“

Richard polykal, měl sucho v ústech. „Zedde..., já... Myslíš si, že tato kniha, Kniha počítaných stínů, by nám mohla říci, jak zastavit Rahla? Jak mu zabránit z použití schránek?“

Zedd pokrčil kostnatými rameny. „Jak jsem řekl, nikdy jsem neotevřel obálku té knihy. Ale z toho, co jsem se dozvěděl z ostatních instruktážních knih, měla by být ku pomoci osoby, která má schránky, je určená k tomu, aby pomáhala používat magii, a ne k tomu, aby někomu jinému pomohla zabránit v jejím použití. S největší pravděpodobností by nám nepomohla. Mým plánem bylo tu knihu prostě vzít a zničit, zabránit tím Rahlovi získat informace, které potřebuje. Když je kniha ztracená, nezůstává nám jiná možnost, musíme nalézt tu poslední schránku.“

„Ale může Rahl otevřít schránky bez knihy?“ zeptala se Kahlan. 

„Z toho, co ví, jsem si jist, že může. Nebude ale vědět kterou.“ 

„Takže on otevře schránku bez ohledu na to, zda bude nebo nebude mít knihu,“ řekl Richard. „Když to neudělá, zemře. On nemá co ztratit. I kdybys získal zpět tu knihu, on stejně schránku otevře - konec konců má jistou šanci, že si vybere tu pravou.“  

„Pokud by tedy měl tu knihu, bude vědět, kterou otevřít. Doufal jsem, že kdybych mohl zničit tu knihu, aby ji Rahl nedostal, že by nám to dalo přinejmenším tuto jedinou šanci. Šanci, že si vybere tu správnou - pro nás správnou schránku.“ Zeddův obličej dostal trpký výraz. „Pro zničení té knihy bych obětoval všechno.“  

Kahlan položila Richardovi ruku na rameno, on málem vyskočil. „Pak tedy Richard udělal to, co má dělat hledač, našel místo, kde schránka je. Má ji královna Milena.“ Povzbudivě se na Richarda usmála. „Hledač svou práci udělal dobře.“ Jeho mysl se točila příliš rychle na to, aby její úsměv pořádně opětoval.

Zedd si projížděl palcem a ukazovákem po obou stranách brady. „A co navrhuješ k tomu, abychom ji od ní dostali? Vědět je jedna věc, dostat ji je docela jiná věc.“

Kahlan se na Zedda přívětivě usmála. „Je to královna Milena, které ten had ve stříbrné říze zaprodal své služby. Zanedlouho bude mít nepříjemnou schůzku s matkou zpovědnicí.“

„Giller? To Giller šel ke královně Mileně?“ Vrásky v Zeddově obličeji se prohloubily, když se zamračil. „Myslím, že bude překvapen, když se mi opět podívá do očí.“  

Zamračila se. „Tento úkol laskavě přenechej mně. Je to můj čaroděj. Vyřídím si to s ním já.“

Richard přeskakoval očima z jednoho na druhého. Náhle pocítil, že sem nepatří. Velký čaroděj a matka zpovědnice diskutovali, jak se vypořádají s drzým čarodějem, jako kdyby mluvili o plení plevele na zahradě. Myslel na svého otce, na to, jak mu otec vyprávěl, že knihu vzal proto, aby zabránil tomu, že se dostane do chamtivých rukou někoho, jako je Darken Rahl. Promluvil bez toho, aby si to promyslel.

„Možná měl dobrý důvod, aby to udělal.“ 

Oba se k němu obrátili a dívali se na něj, jako kdyby zapomněli, že tam je.

Kahlan se ostře zeptala: „Dobrý důvod? Jeho dobrým důvodem byla chtivost. Opustil mě a nechal napospas komandu.“

„Někdy lidé dělají věci z důvodů, které jsou jiné, než se zdají.“ Richard se na ni díval s klidem. „Možná si myslel, že schránka je důležitější.“ 

Kahlan vypadala příliš překvapeně, aby promluvila.

Zedd se zamračil, jeho bílé vlasy vypadaly ve světle ohně bohaté. „Možná máš pravdu. Je docela možné, že Giller věděl, že královna má schránku, a chtěl ji ochraňovat. Jistě věděl, o co s těmi schránkami jde.“ Obdařil Richarda ironickým úsměvem. „Možná nám hledač nabídl nový úhel pohledu. Možná máme v Tamarangu spojence.“

„Možná taky ne,“ řekla Kahlan. 

„Za chvíli se to dozvíme,“ povzdechl si čaroděj. 

„Zedde,“ zeptal se Richard, „včera jsme šli k místu, kterému říkají Hřebenářova pila.“ 

Zedd přikývl. „Viděl jsem ho. A viděl jsem ještě mnoho podobných.“

Richard se naklonil kupředu. „To nebyli lidé ze Západozemí, souhlasíš? To nemohli být Západozemšťané. Řekl jsem Michaelovi, aby shromáždil armádu a bránil Západozemí. Ne řekl jsem mu, aby někoho napadal. Jistě neměl napadat bezbranné lidi. To nemohli být Západozemšťané, ti by něco takového neudělali.“

„Ne, nebyl to nikdo ze Západozemí. Neviděl jsem Michaela ani jsem o něm neslyšel.“ 

„Kdo to pak byl?“ 

„Byli to Rahlovi vlastní lidé, kteří to udělali na jeho rozkaz.“ 

„To však nedává žádný smysl,“ řekla Kahlan. „Městečko bylo loajální k D'Haře. Byly tam síly Lidové mírové armády, a ty byly vybité do posledního muže.“ 

„To byl důvod, proč to udělal.“ 

Oba se na něj zmateně podívali. „To nedává žádný smysl,“ řekla Kahlan.

„První čarodějovo pravidlo.“ 

Richard svraštil čelo. „Co?“

„První čarodějovo pravidlo zní: lidé jsou hloupí.“ Richard a Kahlan krčili ještě více svá čela. „Lidé jsou hloupí, když někdo má tu správnou motivaci, tak téměř každý uvěří téměř všemu. Protože lidé jsou hloupí, budou věřit lži, protože chtějí věřit, že to je pravda, nebo protože se bojí, že by to mohla být pravda. Hlavy lidí jsou plné znalostí, faktů a názorů. Většina z nich je nesprávná, jenomže oni si myslí, že jsou všechny pravdivé. Lidé jsou hloupí, jenom zřídka dokážou objevit rozdíl mezi lží a pravdou, přitom si však věří, že to dokážou, takže je ještě lehčí je oklamat.  

Kvůli prvnímu čarodějovu pravidlu staří čarodějové vytvořili zpovědnice a hledače jako prostředek, který pomáhá nalézt pravdu, když je ta pravda dostatečně důležitá. Rahl zná pravidla čarodějů. To první používá. Lidé potřebují nepřítele, aby měli pocit smysluplnosti. Je lehké vést lidi, když mají pocit, že jdou za jistým cílem. Cíl je mnohem důležitější než pravda. Ve skutečnosti nemá s tím pravda nic společného. Darken Rahl jim nabízí nepřítele, kterým je někdo jiný než on sám, dává jim smysl pro konání. Lidé jsou hloupí, chtějí věřit, a tak věří.“

„Byli to však jeho vlastní lidé,“ protestovala Kahlan. „Zabíjel vlastní stoupence.“  

„Jistě jsi zpozorovala, že všichni lidé nebyli zabiti, někdo byl znásilněn nebo mučen, ale zůstal naživu, aby mohl utéci a rozšiřovat o tom zprávy. Taky jsi jistě zpozorovala, že z vojáků nezůstal naživu nikdo, kdo by ten příběh zpochybnil. Nezáleží na tom, že to není pravda. Ti, kteří si tento příběh vyslechnou, mu budou věřit, protože jim dává nějaký cíl, nepřítele, proti kterému se dá dát dohromady. Ti, co přežili, budou šířit tu novinu rychlostí stepního požáru. I když Rahl zničil několik jemu věrných měst a zabil pár svých vojáků, získal na svou stranu mnohem víc měst, stokrát víc. Ještě více lidí se shromáždí kolem něj a bude ho podporovat, protože jim řekl, že je bude chránit před tímto nepřítelem. Pravda se prodává těžko, nedává žádný smysl. Je to prostě pravda.“   

Richard byl trochu omráčen a tiše seděl. „To však není pravda. Jak to může Rahlovi projít? Jak tomu může každý věřit?“

Zedd se na něj přísně podíval. „Ty jsi měl rozum, ty jsi věděl, že to nebyli Západozemšťané, přesto jsi zpochybňoval tuto znalost. Bál jsi se, že by to mohla být pravda. Když se někdo bojí, že něco je pravda, tak tu možnost akceptuje. Akceptování nějaké možnosti je prvním krokem k tomu, aby jí uvěřil. Ty jsi alespoň natolik chytrý, že máš pochybnosti. Pomysli na to, jak lehce uvěří lidé, kteří pochybnosti nemají, kteří ani nevědí, jak pochybnosti mít. Pro většinu lidí není důležitá pravda, ale dostatečný důvod k něčemu. Rahl je inteligentní, ten jim dostatečný důvod dal.“ Jeho oči se leskly jistým záměrem. „Je to první čarodějovo pravidlo, protože je nejdůležitější. Zapamatuj si to.“

„Ale ti, kteří zabíjeli, ti věděli, že to je vražda. Jak to mohli udělat?“ 

Zedd pokrčil rameny. „Mělo to smysl. Bylo to dostatečně odůvodněno.“

„To však je proti přírodě. Vraždění je nepřirozené, je něčím proti přírodě.“ 

Čaroděj se usmál. „Vraždění je přirozená věc, patří ke všem živým tvorům.“

Richard věděl, že na něj Zedd šije boudu - byl to jeho způsob, jak ho vyprovokovat pobuřujícím prohlášením - vzkypěla v něm však krev a on si nemohl pomoci a zaprotestoval. „Jenom části přírody, jako jsou dravci. A to pouze k tomu, aby přežili. Podívej se tady na ty stromy, ty na vraždu nemohou ani pomyslet.“

„Vraždění je přirozeností pro všechny věci, tak to v přírodě chodí,“ opakoval Zedd. „Každá živá věc je vrahem.“ 

Richard se podíval na Kahlan, aby ho podpořila. „Nedívej se na mě,“ řekla. „Už dávno jsem se naučila nediskutovat s čaroději.“

Richard se podíval nahoru na krásnou velkou borovici, která se tyčila nad nimi, osvětlovaná ohněm. V mysli mu vzplála jiskřička pochopení. Viděl větve natahující se s vražednými úmysly v dlouholetém boji o dosažení slunečního světla a o zlikvidování svých soupeřů tím, že je zastíní. Úspěch vytvoří prostor pro potomstvo, přitom mnozí potomci uschnou ve stínu rodiče. Několik blízkých sousedů velké borovice bylo neduživých a slabých, to všechno byly oběti. Je to pravda, příroda je utvářena tak, že se úspěchu dosahuje vražděním.

Zedd pozoroval Richardovy oči. Toto byla lekce, byl to způsob, jak stařec Richarda učil již od dětství. „Naučil ses z toho něco, chlapče?“

Richard přikývl. „Život těm nejsilnějším. Neexistuje žádný soucit s povražděnými, pouze obdiv k vítězově síle.“

„Lidé však takto nemyslí,“ řekla Kahlan. Nemohla udržet jazyk za zuby. 

Zedd se na ni lišácky usmál. „Ne?“ Ukázal na malý a zchřadlý strom, který se nacházel nedaleko od nich. „Drahoušku, podívej se na tento strom.“ Ukázal na velkou borovici. „A na tento. Řekni, který více obdivuješ.“

„Tento,“ řekla a ukázala na velkou borovici. „Je to nádherný strom.“ 

„Tento. Tak to vidíš. Lidé takto myslí. Řekla jsi, že je nádherný. Vybrala jsi ten strom, který vraždí, a ne ten, který je vražděn.“ Zedd se triumfálně usmál. „Tak to v přírodě chodí.“ 

Kahlan si založila ruce. „Měla jsem raději držet ústa zavřená.“

„Můžeš mít zavřená ústa, když to chceš, neuzavírej však svou mysl. Abychom porazili Darkena Rahla, musíme ho nejdřív pochopit a zjistit, jak ho lze zničit.“ 

„Takovým způsobem získává tak mnoho území,“ řekl Richard a poklepal prstem na jilec svého meče. „Tím, že jim dává cíl snažení a nechává je, aby tu práci udělali za něj. Pak si může dělat starosti pouze s tím, jak se dostat k schránkám. Nikdo se mu do toho nemíchá.“ 

Zedd přikývl. „Používá první čarodějovo pravidlo a to místo něj udělá většinu práce. Proto je náš úkol tak těžký. Získává lidi na svou stranu, protože lidem nezáleží na pravdě, dělají to, co chce, protože věří, čemu věřit chtějí, a budou na život a na smrt za tuto víru bojovat bez ohledu na to, jak je mylná.“

Richard se pomalu postavil a díval se do noci. „Celou tu dobu jsem si myslel, že bojujeme se zlem. Se zlem, které je na svobodě, které zešílelo. Tomu ale vůbec není tak. To, proti čemu jsme, se spíše podobá ničivé pohromě, pohromě hlupáků.“

„Pochopil jsi to správně, chlapče. Je to pohroma hlupáků.“ 

„Řízená Darkenem Rahlem,“ poznamenala Kahlan. 

Zedd ji chvíli upřeně pozoroval. „Když někdo vykope jámu a ona se naplní dešťovou vodou, čí je to chyba? Je to chyba deště? Nebo je to chyba člověka, který tu jámu vykopal? Je to chyba Darkena Rahla, nebo to je chyba těch, kdo díru kopou a nechávají ho tam pouštět déšť?“

„Možná obou,“ řekla Kahlan. „Z toho vyplývá, že máme mnoho nepřátel.“ 

Zedd pozvedl vztyčený prst. „A velmi nebezpečných nepřátel. Blázni, kteří nechtějí vidět pravdu, jsou smrtelně nebezpeční. Jako zpovědnice ses to už možná naučila, co?“ Přikývla. „Nedělají vždy to, co od nich očekáváš nebo co by měli dělat, a tak tě mohou zaskočit. Lidé, o kterých si nemyslíš, že by dělali potíže, tě mohou zabít, a to velmi rychle.“

„To ale nic nemění,“ řekla Kahlan. „Když Rahl dostane všechny tři schránky a otevře tu pravou, bude to on, kdo nás všechny zabije. On je stále hlavou toho hada, je hlavou, kterou musíme odstranit.“ 

Zedd pokrčil rameny. „Máš pravdu. Musíme však zůstat naživu, abychom měli nějakou šanci hada zabít, je zde ale mnoho malých hadů, kteří nás mohou zabít předtím.“

„Tuto lekci už máme za sebou, už jsme se ji naučili,“ řekl Richard. „Ale jak to řekla Kahlan, to na věci nemění nic. Musíme se ještě stále dostat ke schránce, abychom Rahla zabili.“ Opět se vedle ní posadil. 

Zeddův obličej dostal smrtelně vážný výraz. „Jen si vzpomeň, že tě Darken Rahl může zabít,“ kostnatým prstem ukázal na Richarda, pak na Kahlan, „a tebe,“ pak ukázal na sebe, „a mě - bez problémů.“

Richard znehybněl. „Tak proč to ještě neudělal?“

Zedd povytáhl obočí. „Budeš pobíhat po pokoji a zabíjet mouchy, které jsou v něm? Ne. Budeš je ignorovat. Nezasluhují si tvou pozornost. Až dokud tě nekousnou. Pak je pozabíjíš plácačkou.“ Přiklonil se k nim blíž. „A my se ho chystáme kousnout.“

Richard s Kahlan se na sebe ze strany podívali.

„První čarodějovo pravidlo.“ Richard cítil, jak mu po zádech stékají kapky potu. „Budu si ho pamatovat.“ 

„A nikomu ho neopakuj,“ varoval ho čaroděj. „Pravidla čarodějů by neměl znát nikdo než čarodějové. Pravidla čarodějů se ti mohou zdát cynická nebo triviální, jsou to však mocné zbraně, když je umíš používat, protože jsou pravdivé. Pravda představuje moc. Vám dvěma jsem o nich řekl, protože jsem hlavním čarodějem a myslím si, že je pro vás důležité, abyste to chápali. Musíte vědět, co Rahl dělá, protože jsme to my tři, kteří ho musí zastavit.“ 

Richard a Kahlan přikývli, že přísahají.

„Už je pozdě,“ zažíval Zedd. „Dlouho jsem putoval, abych se k vám dostal. Více si o tom pohovoříme později.“ 

Richard vyskočil. „Vezmu si první hlídku.“ Musel něco udělat a chtěl to udělat, dříve než se stane něco dalšího. „Použij mou přikrývku, Zedde.“

„Jako by se stalo. Já si vezmu druhou hlídku.“ Druhá ze tří hlídek byla nejnepříjemnější, rozdělovala spánek na dvě části. Kahlan začala protestovat. „Drahoušku, já jsem to řekl první.“ 

Richard ukázal na skalní výběžek, na kterém bude po prozkoumání okolí, a odešel. V jeho mysli se převalovaly tisíce myšlenek, jedna z nich však byla ze všech nejdůležitější. Noc byla tichá a chladná, chlad však nebyl nepříjemný. Plášť si nechal rozevřený, když si vybíral cestu mezi stromy, soustřeďoval se na to, kam jde. Noční živočichové volali jeden na druhého, ale on je téměř nevnímal. Na jednom místě vylezl na vrcholek jednoho balvanu a upřeně se díval mezerami mezi stromy k ohni a čekal, až uviděl, jak se oba zamotali do přikrývek. Pak sklouzl z balvanu a pokračoval ke zvuku tekoucí vody.

Na břehu řeky se ohlížel, až dokud nenašel kus naplaveného dřeva, který byl dostatečně veliký pro jeho potřebu. Richard si vzpomněl, jak mu Zedd říkal, že musí mít odvahu udělat všechno, co je potřebné pro uskutečnění jejich záměru, a že musí být připraven zabít některého z nich, kdyby to bylo třeba. Richard znal Zedda a věděl, že Zedd to neříkal jenom tak - že to myslel vážně. Věděl, že Zedd byl schopen zabít jeho nebo, co by bylo ještě horší, Kahlan.

Vytáhl zub zpod košile a přetáhl si koženou šňůrku přes hlavu. Držel trojúhelníkový zub v dlani, cítil jeho váhu, díval se na něj ve světle měsíce a myslel na svého otce. Zub byl jedinou věcí, kterou mohl Richard Zeddovi dokázat, že jeho nebyl zloděj, ale že knihu vzal proto, aby ji zachránil před Darkenem Rahlem. Richard to tak strašně chtěl říci Zeddovi, chtěl mu říci, že jeho otec byl hrdina, že obětoval svůj život, aby zastavil Rahla, že zemřel hrdinskou smrtí, aby je všechny zachránil. Chtěl, aby se na jeho otce vzpomínalo kvůli tomu, co udělal. Chtěl to říci Zeddovi.

Nemohl to však udělat.

Čaroděj chtěl, aby byla Kniha počítaných stínů zničena. Teď byl Knihou počítaných stínů Richard. Šota ho varovala, že Zedd proti němu použije čarodějnický oheň, ale že bude mít šanci, aby ho porazil. Možná by toto byla jistá cesta. Aby zničil knihu, potřebuje ho Zedd zabít. Richardovi bylo jedno, co se s ním stane, nemá už proč žít. Nezáleží už na tom, zda zemře.

Záleží mu na tom, aby nezemřela Kahlan. Kdyby věděl, že Richard má knihu v hlavě, donutil by ho, aby mu řekl, co v ní je. Pak by věděl, že k tomu, aby zjistil, zda kniha říká pravdu, bude Rahl muset použít zpovědnice. A naživu zůstala už jenom jedna zpovědnice. Kahlan. Kdyby to Zedd věděl, zabil by ji, aby zabránil Rahlovi získat ty vědomosti.

Richard si nemohl dovolit riskovat, že by se to Zedd dověděl a že by Kahlan zabil.

Omotal šňůrku kolem kousku dřeva a zarazil zub do dlouhé praskliny. Zaklínil ho tak, aby se nemohl dostat ven. Richard si přál, aby byl zub od něj tak daleko, jak to jen bude možné.

„Odpusť mi to, otče,“ zašeptal. 

Vší silou hodil dřevem s připevněným zubem. Díval se, jak obloukem letí vzduchem a padá do tmavé vody s tlumeným zašplouchnutím. Ve svitu měsíce uviděl, jak se vyhouplo na hladinu. Stál tam se staženým hrdlem a pozoroval, jak ho odnáší řeka. Bez zubu se Richard cítil jako nahý.

Když zmizelo z dohledu, kroužil kolem tábora jako omámený. Cítil se uvnitř prázdný. Richard se posadil na skalnatý výběžek, o kterém jim řekl, že na něm bude, a pozoroval tábor pod sebou.

Strašně to neměl rád. Strašně nerad lhal Zeddovi, nenáviděl pocit, že by mu neměl věřit. K čemu to dospěl, že už nevěří ani svému nejstaršímu příteli? Natahovala se po něm Rahlova paže a i na tak velkou vzdálenost ho nutila dělat věci, které dělat nechtěl.

Když toto skončí a Kahlan bude v bezpečí, a pokud on zůstane naživu, tak by se mohl vrátit domů.

Kolem poloviny jeho hlídky opět náhle pocítil tu bytost, která je sledovala. Nemohl vidět její oči, mohl je však cítit. Byla na kopci proti táboru a pozorovala je. Cítil, jak mu proběhl mráz po zádech, že je pozorován.

Vzdálený zvuk ho přinutil, aby se bleskově vzpřímeně posadil. Zavrčení, zabručení, po kterém následovalo vyštěknutí. Pak bylo opět ticho. Něco zemřelo. Richard měl doširoka otevřené oči, pokoušel se něco vidět, ale viděl pouze černo. Bytost, která je sledovala, něco zabila. Nebo byla sama zabita. Pocítil o ni podivnou starost. Po celou dobu, co je sledovala, se jim nikdy nepokusila ublížit. Samozřejmě že to neznamenalo nic. Mohla prostě čekat na ten správný okamžik. Z nějakého důvodu si však Richard nemyslel, že by jim chtěla ublížit.

Opět pocítil její oči. Richard se usmál, byla tedy ještě naživu. Dostal nutkání jít za ní a zjistit, co je vlastně zač. Tento nápad však zavrhl, teď na to není vhodná doba. Je to stvoření temnoty. Bude lepší se s ním setkat za podmínek vyhovujících Richardovi.

Ještě jednou v průběhu hlídky uslyšel, že něco zemřelo. Bylo to blíže.

Zedd přišel na hlídku bez toho, aby ho Richard musel jít vzbudit. Vypadal odpočatý a zotavený a jedl kus sušeného masa. Zedd k němu přišel, posadil se vedle něj a nabídl mu kousek masa. Richard odmítl.

„Zedde, co je se Slídičem, je v pořádku?“ 

„Je zdráv. Pokud vím, odešel, aby splnil tvé pokyny.“ 

„Dobře. Jsem rád, že je zdráv.“ Richard seskočil ze skály. Byl připraven na trochu spánku. 

„Richarde, co ti řekla Šota?“ 

Richard si pozorně prohlížel obličej svého přítele v tlumeném svitu měsíce. „To, co mi řekla Šota, je mou soukromou věcí. Není to určeno k tomu, aby to slyšel někdo jiný.“ Překvapila ho podrážděnost vlastního hlasu. „A tak to i zůstane.“

Zedd si ukousl masa, přitom Richarda pozoroval. „Meč má v sobě mnoho zlosti. Vidím, že máš potíže tu zlost ovládat.“

„Dobře, dobře. Řeknu ti tedy jednu z věcí, které mi pověděla Šota. Řekla mi, že bych si s tebou měl promluvit o Samuelovi!“ 

„O Samuelovi?“ 

Richard zaťal zuby a naklonil se k němu. „O mém předchůdci!“

„Ach, o tom Samuelovi.“ 

„Ano, o tom Samuelovi. Mohl bys mi to laskavě vysvětlit? Mohl bys mi laskavě říci, jestli tímto způsobem neskončím taky já? Nebo jsi plánoval, že to budeš přede mnou zatajovat, než budu hotov s čarodějovou prací a ty budeš muset dát meč nějakému jinému hlupákovi!“ Zedd pokojně pozoroval, jak se Richard stále více rozčiloval. Popadl Zedda za řízu a přitáhl si ho blíž k obličeji. „První čarodějovo pravidlo! Takovým způsobem tedy čarodějové hledají někoho, kdo by se chopil meče? Stačí najít někoho, kdo je natolik hloupý, kdo nemá rozum, a už to je tady! Nový hledač! Jsou ještě nějaké další maličkosti, které jsi mi zapomněl říci? Nějaké další malé nepříjemnosti, které bych měl znát?“ 

Richard pustil řízu a odstrčil ho. Musel silně odporovat nutkání vytáhnout meč. Hruď se mu dmula zlostí. Zedd ho pokojně pozoroval.

„Je mi to opravdu líto, chlapče,“ zašeptal, „že tě tak silně zranila.“ 

Richard zíral na něj. To, co se odehrálo, se začalo na něj valit a potlačovalo jeho zlost. Všechno mu připadalo tak beznadějné. Propukl v pláč a padl na Zedda, objímal ho přitom oběma rukama. Plakal dusivými vzlyky a nedokázal se ovládnout.

„Zedde, já bych tak chtěl domů.“ 

Zedd ho držel, jemně ho plácal po zádech a něžně na něj mluvil: „Vím, Richarde, já to vím.“

„Kéž jsem tě poslechl. Nemohl jsem si ale pomoci. Nemohu přestat cítit to, co cítím, i přesto, že se strašně snažím. Cítím, že se topím a nemohu se nadechnout. Chci, aby tento zlý sen skončil. Nenávidím Středozemí. Nenávidím magii. Já už chci jenom domů. Zedde, chci se zbavit tohoto meče a magie. Už nikdy nechci slyšet nic o magii.“ 

Zedd ho držel a nechal ho plakat. „Nic není nikdy lehké.“

„Možná by to nebylo tak zlé, kdyby mě Kahlan nenáviděla nebo něco podobného, já však vím, že mě má taky ráda. To je ta magie. Rozděluje nás magie.“  

„Richarde, věř mi, že vím, jak se cítíš.“ 

Richard klesl na zem, opřel se o skálu a plakal. Zedd si sedl vedle něj.

„Co se ze mě stane?“ 

„Budeš pokračovat. Nemůžeš dělat nic jiného.“ 

„Já nechci pokračovat. Co se stalo se Samuelem? Stane se ze mě něco jako on?“ 

Zedd zavrtěl hlavou. „Je mi to líto, Richarde, ale to já nevím. Dal jsem ti meč proti své chuti a jenom proto, že jsem musel, stalo se to kvůli všem ostatním. Magie Meče pravdy nakonec hledači udělá něco podobného. Proroctví říkají, že ten, kdo opravdu ovládne magii meče a přitom donutí čepel změnit barvu na bílou, bude uchráněn před tímto osudem. Ale já nevím, jak to lze udělat. Já ani nevím, co to znamená. Neměl jsem ti to odvahu říci. Promiň mi to. Pokud chceš, tak mě zabij za to, co jsem ti udělal. Jenom mi předtím slib, že budeš pokračovat a zastavíš Darkena Rahla.“

Richard se přes slzy trpce rozesmál. „Zabít tě? To žertuješ? Ty jsi všechno, co mám a co mi je dovoleno mít rád. Jak bych to mohl zabít? Zabít bych se měl já.“

„Neříkej takovou věc,“ zašeptal Zedd. „Richarde, vím, jaký máš názor na magii. Já jsem ji taky opustil. Někdy se stane něco, s čím se musíš vypořádat. Ty jsi všechno, co mi zbylo. Šel jsem po knize proto, abych tě uchránil před nebezpečím. Udělal bych cokoli, abych tě ochránil před tou bolestí. Tohoto tě však ušetřit nemohu. Musíme zastavit Darkena Rahla. Nejen kvůli sobě, ale kvůli všem ostatním, kteří nemají žádnou šanci.“  

Richard si otíral oči. „Já vím. Nenechám toho, dokud neskončím, to ti slibuji. Pak budu možná moci, dříve než pro mě bude pozdě, odložit meč.“

„Jdi se trochu vyspat. Každý další den bude pro tebe o něco lepší. Pokud by ti to mohlo být útěchou, i když nevím, proč hledači končí jako Samuel, opravdu nevěřím tomu, že se to stane tobě. Ale i kdyby se to mělo stát, jistou dobu k tomu ještě nedojde. Proto to může znamenat pouze to, že jsi porazil Darkena Rahla a že všichni lidé všech zemí budou v bezpečí. Věz, že kdyby se to stalo, vždy se budu o tebe starat. Když budeme moci zastavit Rahla, možná se mi povede pomoci ti nalézt tajemství, jak změnit čepel na bílou.“ 

Richard přikývl, postavil se na nohy a zachumlal se do pláště. „Děkuji ti, příteli. Promiň mi, že jsem byl na tebe dnes tak tvrdý, ale nevím, co to do mě vjelo. Možná mě opustili dobří duchové. Je mi líto, že ti nemohu povědět, co mi řekla Šota.

Zedde, buď dnes v noci opatrný. Něco tam venku je. Sleduje nás to už celé dny. Nevím, co to je, neměl jsem čas, abych to obešel dokola a zjistil to. Nemyslím si ale, že by nám to chtělo uškodit. Přinejmenším to doposud neudělalo, ale ve Středozemí se to nikdy nepozná.“

„Budu opatrný.“ 

Richard odcházel. Zedd zavolal jeho jméno.

Zastavil se a obrátil.

„Buď jenom rád, že tě má tolik ráda. Kdyby neměla, už by se tě možná dotkla.“ 

Richard se na něj dlouho upřeně díval. „Obávám se, že to už v jistém smyslu udělala.“

*****

Kahlan si ve tmě vyhledávala cestu mezi kameny a stromy, Zedda našla, jak sedí na kameni a pozoruje ji, jak přichází. Nohy měl zkřížené pod sebou.

„Přišel bych za tebou a vzbudil tě, až by nadešel čas,“ řekl jí. 

Šla a sedla si vedle něj, plášť si držela těsně omotaný kolem sebe. „Vím, ale nemohla jsem spát, tak mi napadlo, že si k tobě přijdu posedět.“

„Přinesla jsi něco k jídlu?“ 

Sáhla do pláště a vytáhla malý balíček. „Tady máš.“ Usmála se. „Trochu králíka a nějaké suchary.“

Zatímco si Zedd zamnul ruce a hned se pustil do jídla, ona se dívala do noci a přemýšlela, jak položit otázku, se kterou sem přišla. Netrvalo dlouho a byl se svačinou hotov.

„Báječné, drahoušku, bylo to báječné. To je všechno, co jsi přinesla?“ 

Kahlan se zasmála. „Přinesla jsem ti nějaké lesní plody.“ Vytáhla něco zabaleného do plátna. „Myslela jsem si, že by ti mohlo zachutnat něco sladkého. Mohla bych se o ně s tebou rozdělit?“

Prohlédl si ji od hlavy k patě. „Zdáš se být dostatečně malá na to, abys jich nesnědla příliš mnoho.“

Opět se zasmála a vzala si malou hrst z rozvázaného uzlíku v jeho rukou. „Myslím si, že vím, proč je Richard tak dobrý při hledání něčeho k jídlu. Když vyrůstal u tebe, musel být dobrý, nebo by umřel hladem.“

„Nikdy bych ho nenechal umřít hladem,“ zaprotestoval. „Na to ho mám příliš rád.“ 

„Vím, já ho mám taky ráda.“ 

Žvýkal několik plodů. „Chtěl bych ti poděkovat za to, že jsi dodržela slovo.“

„Slovo?“ 

Zedd na ni upřel zrak, byl přitom sehnutý nad uzlíkem a jedl bobule jednu po druhé. „Tvé slovo, že na něj nevložíš ruku, že na něj nepoužiješ svou moc.“

„Ach, to?“ Zadívala se do noci a sbírala odvahu. „Zedde, ty jsi kromě Gillera jediný čaroděj, který zůstal, a já jsem poslední zpovědnice. Žil jsi ve Středozemí, žil jsi v Aydindrilu. Jsi jediný, kdo ví, co to znamená být zpovědnicí. Pokoušela jsem se to vysvětlit Richardovi, ale aby to pořádně pochopil, zabralo by mu to celý život. Stejně si myslím, že ve skutečnosti to nemůže chápat nikdo kromě jiné zpovědnice nebo čaroděje.“  

Zedd ji poplácal po paži. „Můžeš mít pravdu.“

„Nemám nikoho. Nemohu nikoho mít. Nedokážeš si představit, jaké to je. Zedde, prosím tě.“ Svraštila čelo, až se jí spojilo obočí. „Prosím tě, nemohl bys použít svých kouzel a sundat to ze mě? Nemůžeš ze mě vzít magii zpovědnice a nechat mě být normální ženou?“ 

Měla pocit, jako kdyby visela na tenkém vlákně nad zející propastí, celou černou a bezednou. Kroutila se na konci vlákna, když se mu dívala do očí.

Sklonil hlavu. Nepodíval se na ni. „Existuje pouze jediná možnost, jak tě zbavit magie, matko zpovědnice.“

Srdce se jí octlo v hrdle. „Jaká?“ zašeptala.

Jeho oči plné bolesti se zadívaly do jejích. „Mohl bych tě zabít.“

Cítila, jak se vlákno naděje trhá. Vší silou se snažila, aby její obličej nic neukazoval, aby to byl obličej zpovědnice, cítila však přitom, že mizí dole v temnotách. „Děkuji ti, čaroději Zorandere, že jsi vyslechl mou žádost. Ve skutečnosti jsem nedoufala, že nějaká možnost existuje, pouze mě napadlo zeptat se. Cením si tvé čestnosti. A teď bys měl jít na chvíli spát.“

Přikývl. „Nejprve mi musíš povědět, co řekla Šota.“

Udržovala si svůj výraz. „Zeptej se hledače. Ona mluvila s ním. Já jsem v té době byla pokrytá hady.“

„Hadi.“ Zedd významně povytáhl obočí. „Musela jsi se Šotě zalíbit. Viděl jsem ji dělat horší věci.“ 

Kahlan vydržela jeho pohled. „Mně taky udělala horší věci.“

„Zeptal jsem se Richarda. Nechce mi to říci. Ty musíš.“ 

„Ty bys chtěl, abych se postavila mezi dva přátele? Ty bys ode mě chtěl, abych zradila jeho důvěru? Děkuji, ne.“ 

„Richard je chytrý, je to pravděpodobné nejchytřejší hledač, kterého jsem znal, ale o Středozemí toho ví velmi málo. Viděl z něj pouze maličkou část. Jistým způsobem je to jeho nejlepší obrana a nejsilnější kladná stránka. Tím, že šel za Šotou, zjistil, kde je poslední schránka. Žádný hledač ze Středozemí by to neudělal. Ty jsi tady strávila celý život, ty znáš mnohá z nebezpečí. Jsou tady bytosti, které by mohly použít proti němu magii Meče pravdy. Jsou tady bytosti, které by mu vysály všechnu magii a zabily by ho s ní. Jsou tady nebezpečí všeho druhu. Nemáme čas, abychom ho naučili všechno, co potřebuje znát, tak ho musíme ochraňovat, aby mohl dělat svou práci. Musím vědět, co řekla Šota, abych mohl posoudit, zda to je důležité, zda ho potřebujeme ochránit.“ 

„Zedde, prosím tě, je to můj jediný přítel. Nežádej ode mě, abych zradila jeho důvěru.“  

„Drahoušku, on není tvým jediným přítelem. Já jsem taky tvůj přítel. Pomoz mi ho ochraňovat. Nepovím mu, žes mi to řekla.“ 

Zabodla se do něj významným pohledem. „Má neskutečný talent vypátrat věci, o kterých si přeješ, aby se je nedozvěděl.“

Zedd se na to chápavě usmál, pak se mu obličej zatvrdil. „Matko zpovědnice, toto není prosba, to je rozkaz. Očekávám, že ho za rozkaz budeš považovat.“

Kahlan si založila ruce, přitom se od něj napůl odvrátila, jak byla naježená. Sotva mohla uvěřit tomu, co jí udělal. Už do této záležitosti neměla co mluvit. „Šota řekla Richardovi, že jen on má šanci zastavit Darkena Rahla. Že neví jak nebo proč, ale že je ten jediný, kdo nějakou šanci má.“

Zedd mlčky čekal. „Pokračuj.“

Kahlan zaťala zuby. „Řekla, že se ho pokusíš zabít, že proti němu použiješ čarodějnický oheň a že má šanci porazit tě. Existuje možnost, že selžeš.“

Opět se kolem nich rozhostilo ticho. „Matko zpovědnice...“

„Řekla, že já taky proti němu použiji svou moc. Že však proti ní nemá šanci. Pokud budu žít, tak neselžu.“ 

Zedd se zhluboka nadechl. „Chápu, proč mi to nechtěl říci.“ Chvíli tiše přemýšlel. „Proč tě Šota nezabila?“

Kahlan si přála, aby se přestal vyptávat. Otočila se k němu. „Měla to v úmyslu. Byl jsi tam. Tedy ve skutečnosti jsi to nebyl ty, byla to jenom iluze. My jsme si ale mysleli, že jsi to skutečně ty. Ty, tedy myslím tím to, co se ti podobalo, ses pokusil zabít Šotu. Richard věděl, že jenom přes ni lze nalézt schránku, tak ji tedy ochránil. On... víš, on odrazil čarodějnický oheň a tím dal Šote příležitost, aby... použila na tebe svou moc.“

Zedd povytáhl obočí. „Opravdu...“

Kahlan přikývla. „Za to, že ji 'zachránil', mu umožnila splnění jednoho přání. Tuto možnost využil, aby zachránil nás dva. Přinutil ji, aby ušetřila naše životy. Richard neustoupil. Šota nebyla příliš spokojená. Řekla, že když ještě jednou přijde do Agadenské pustiny, tak že ho zabije.“

„Ten kluk mě nikdy nepřestane udivovat. Opravdu dal přednost této informaci před mým životem?“ 

Trochu ji překvapil jeho úsměv. Přikývla mu na souhlas. „Skočil před čarodějnický oheň a použil meč k jeho odražení.“

Zedd si zamnul bradu. „To je skvělé. To je přesně to, co měl udělat. Vždy jsem měl obavu, že to nebude schopen udělat tehdy, když to bude potřebné, když k tomu bude muset dojít. Myslím, že se už nemusím bát. A co bylo potom?“

Kahlan sklonila zrak a dívala se na své ruce. „Chtěla jsem, aby mě Šota zabila, ona to však nechtěla udělat, protože mu splnila přání. Zedde, já... já jsem nemohla snést pomyšlení na to, co mu udělám, tak jsem ho prosila, aby mě zabil. Nechtěla jsem dál žít, protože bych vyplnila proroctví a ublížila mu.“

S obtížemi polkla a propletla si navzájem prsty. „Nechtěl to udělat. Tak jsem se o to pokusila sama. Zkoušela jsem to celé dny. Vzal mi nůž, v noci mě svazoval a dával na mě pozor každou vteřinu. Měla jsem pocit, že ztrácím zdravý rozum. Možná jsem ho i na chvíli ztratila. Nakonec mě přesvědčil, že nemůžeme vědět, jaký je smysl proroctví nebo to, jestli to nebude on, kdo se obrátí proti nám a nebude muset být zabit, aby bylo možné porazit Darkena Rahla. Přiměl mě pochopit, že nemohu konat na základě proroctví, kterému zatím nerozumíme.“

„Má drahá, je mi velmi líto, že jsem tě donutil, abys mi to řekla, a je mi líto, čím jste vy dva museli projít. Ale Richard má pravdu. Proroctví jsou nebezpečná, když se berou příliš vážně.“ 

„Proroctví čarodějnice jsou však vždy pravdivá, je to tak?“ 

„Ano.“ Pokrčil rameny, když tiše pronesl: „Ale ne vždy v tom smyslu, v jakém to chápeš. Někdy může proroctví být dokonce samosplnitelné.“ 

Zmateně se na něj podívala. „Opravdu?“

„Jistě. Jen si pro názornost představ, že jsem se tě pokusil zabít, protože jsem chtěl ochránit Richarda, aby se proroctví nesplnilo. On to uvidí, my budeme bojovat a jeden z nás to vyhraje, řekněme, že to bude on. Tato část proroctví bude naplněna, takže se bude bát, že se splní i ta druhá, a bude si myslet, že tě musí zabít. Ty nebudeš chtít, aby tě zabil, tak na něj vztáhneš ruku a dotkneš se ho, aby ses zachránila. A tady ho máš, naplněné proroctví. 

Problém je v tom, že je to samosplnitelné proroctví. Bez něj by se nestala žádná z těchto věcí. Nebyl zde s výjimkou proroctví žádný vnější vliv. Proroctví jsou vždy pravdivá, my však zřídka víme, jakým způsobem.“ Podíval se na ni s výrazem, který se ptal, zda to pochopila.

„Vždy jsem si myslela, že proroctví se mají brát vážně.“ 

„Mají se brát vážně, ale pouze těmi, kdo těm věcem rozumí. Proroctví jsou nebezpečná. Jak víš, čarodějové stráží knihy proroctví. Když jsem byl ve svém úkrytu, znovu jsem si přečetl, některé z příslušných knih. Většinu z nich jsem však nechápal. Kdysi byli čarodějové, kteří nedělali nic jiného, než studovali prorocké knihy. V těch, co jsem četl, jsou proroctví, ze kterých bys strachem přišla o rozum, kdybys je znala. I já se z nich někdy v noci probudím celý zpocený. Jsou v nich věci, které by se mohly týkat Richarda a které mi nahánějí strach. Jsou tam věci, o kterých vím, že se týkají Richarda, ale nevím, co by se z nich mohlo vyklubat, a tak se neodvažuji jednat na základě toho, co jsem četl. Nemůžeme vždy vědět, co proroctví znamenají, proto musí být utajovaná. Některá z nich by mohla způsobit velké potíže, kdyby je lidé uslyšeli.“  

Kahlan vykulila oči. „Richard že je v prorockých knihách? Nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by byl v takových knihách.“

Hodil po ní rozvážným pohledem. „Ty jsi v těch knihách taky.“

„Já! Mé jméno je v prorockých knihách!“ 

„Tedy je a není. To nefunguje tímto způsobem. Jen zřídka to víš jistě. V tomto případě to však vím. Říká věci jako 'poslední matka zpovědnice' sem a 'poslední matka zpovědnice' tam, avšak nemůže být žádná pochybnost, kdo je poslední matkou zpovědnicí. Jsi to ty, Kahlan. Taky nemůže být žádná pochybnost, kdo je 'hledač, který poroučí větru proti dědici D'Hary'. Je to Richard. Dědicem D'Hary je Rahl.“  

„Poroučí větru! Co to znamená?“ 

„Nemám ani nejmenší tušení.“ 

Kahlan svraštila čelo, podívala se dolů a začala dloubat do kamene. „Zedde, co se o mně říká v prorockých knihách?“

Pozoroval ji, když k němu opět obrátila oči. „Lituji, drahoušku, ale nemohu ti to říci. Byla bys tak vystrašená, že bys už nikdy nemohla spát.“

Přikývla. „Teď mám velmi hloupý pocit, že jsem se chtěla kvůli Šotinu proroctví zabít. Tedy mám na mysli, že jsem se chtěla zabít proto, aby se nenaplnilo. Jistě mě považuješ za hloupou.“

„Kahlan, dokud se proroctví nenaplní, tak to nemůžeme vědět. Neměla by ses však cítit hloupě. Je možné, že je přesně tím, co říká, že Richard je jediný, který má šanci, a že ty nás zradíš a dotkneš se ho a tím daruješ vítězství Rahlovi. Je taky šance, že to uděláš proto, abys nás všechny zachránila.“  

„Nějak mi náladu nezlepšuješ.“ 

„Může to taky být tak, že z Richarda se nějakým způsobem stane zrádce a ty nás všechny zachráníš.“ 

Pochmurně se na něj podívala. „Nelíbí se mi to ani v jednom, ani v druhém případě.“

„Proroctví nejsou myšlena k tomu, aby je viděli lidé. Ani bys nevěřila, kolik potíží mohou způsobit. Už byly kvůli nim války. Kdybychom měli ty staré čaroděje, odborníky na proroctví, možná by nám mohli pomoci. Bez průvodců, jako jsou oni, je nejlepší nechat Šotino proroctví být. První kniha jedné z prorockých knih říká: 'Ukládejte si tato proroctví do myslí, ne do srdcí.' Je to jediná věc na celé stránce knihy velké jako polovina pořádného stolu. Každé písmenko je pozlaceno. Tak důležité to je.“ 

„Šotino proroctví je poněkud jiné než proroctví v knihách, nemám pravdu?“ 

„Ano. Proroctví, které někdo říká druhému, je myšleno jako pomoc této osobě. Šota se snažila Richardovi pomoci. Ale ani Šota by nevěděla, že bylo myšleno k tomu, aby pomohlo, ona byla pouze kanálem, kterým proroctví přišlo. Jednoho dne to pro Richarda může něco znamenat, může mu to pomoci. Ale to nikdo nemůže předem říci. Doufal jsem, že mu porozumím a pomůžu Richardovi. On neholduje hádankám. Naneštěstí je to ten druh, kterému se říká alternativní proroctví, a já nemohu pomoci.“  

„Alternativní? Značí to tedy, že se může naplnit na několik způsobů?“ 

„Ano. Mohlo by znamenat přesně to, co říká, nebo může být v podstatě cokoliv jiného. Alternativní proroctví jsou téměř vždy bezcenná. Jsou sotva lepší než hádání. Richard měl pravdu, když se rozhodl, že se jím nebude řídit. Byl bych rád, kdyby to bylo proto, že jsem ho dobře učil, může to však být jeho instinkt. On má instinkt hledače.“ 

„Zedde, proč mu prostě neřekneš tyto věci tak, jak jsi je řekl mně? On nemá právo všechno toto vědět?“  

Zedd se dlouho upřeně díval do noci. „Je to těžko vysvětlovat. Víš, že Richard má na spoustu věcí cit.“ Podivně se zachmuřil. „Střílela jsi někdy z luku?“

Kahlan se usmála. Přitáhla si k sobě kolena, propletla si na nich prsty a položila si na ně bradu. „Děvčata by neměla dělat takové věci. Tak jsem to dělala jako rozptýlení, když jsem byla mladá. Předtím než jsem začala přijímat zpovědi.“

Zedd se trochu zasmál. „Mohla jsi někdy pocítit cíl? Byla jsi někdy schopna ignorovat všechny zvuky ve své hlavě, uslyšet ticho a vědět, kam šíp poletí?“

Přikývla, bradu měla stále na svých prstech. „Jenom několikrát. Vím však, o čem mluvíš.“

„Dobře, Richard může cíl cítit skoro vždy, když se mu to zachce. Někdy si dokonce myslím, že by ho trefil, i kdyby zavřel oči. Když se ho zeptám, jak to dělá, tak pokrčí rameny a není to schopen vysvětlit. Prostě jenom řekne, že cítí, kam šíp poletí. Může to dělat celý den. Když mu však začnu něco vykládat, například jak rychlý je vítr nebo kolik metrů je terč vzdálený, nebo že luk byl minulou noc venku a že noc byla vlhká a měla vliv na tětivu, pak nedokáže trefit ani stodolu. Myšlení je na překážku cítění.  

To stejné on dělá s lidmi. Je houževnatý, když hledá odpověď na nějakou otázku. Ke schránce mířil rovně jako šíp. Nikdy předtím nebyl ve Středozemí, přesto však našel průchod přes hranici, nacházel odpovědi, které potřeboval, aby mohl pokračovat, aby mohl najít cíl. Takto se chová pravý hledač. Problém je v tom, že když mu dám příliš mnoho informací, začne dělat to, co si myslí, že od něj chci, aby dělal, místo toho, aby dělal to, co cítí. Musím ho otočit správným směrem, směrem k terči, a pak ho nechat. Musím ho nechat, aby terč nalezl sám.“

„To je značně cynické. On je lidská bytost, není to šíp. On to dělá proto, že si tě strašně moc váží a že by udělal všechno, aby tě potěšil. Ty jsi jeho idolem. Má tě velmi rád.“ 

Vážně se na ni podíval. „Už není nic, co by mě na něj udělalo pyšnějším, než jsem teď, když však nezastaví Darkena Rahla, budu mrtvým idolem. Někdy musí čarodějové používat lidi, aby dokázali udělat to, co se musí udělat.“

„Myslím, že vím, jak se cítíš, když mu neříkáš to, co bys mu říci chtěl.“ 

Zedd se postavil. „Je mi líto, že vy dva jste při tom dopadli tak špatně. Možná když budu s vámi, tak to bude lehčí. Dobrou noc, má drahá.“ Odcházel do tmy.

„Zedde?“ Zastavil se a ohlédl se na ni, byl jen temným obrysem proti lesu zalitému světlem měsíce. „Ty jsi měl ženu.“ 

„Měl jsem.“ 

Odkašlala si a polkla. „Jaké to bylo? Mít někoho rád více než sebe sama, moci s ním být a dostávat svou lásku opětovanou?“

Zedd dlouho beze slova nehybně stál a upřeně se na ni ze tmy díval. Čekala a přála si vidět jeho obličej. Dospěla k názoru, že jí neodpoví.

Kahlan držela hlavu vzpřímeně. „Čaroději Zorandere, já tě o nic neprosím. Je to rozkaz. Ty na mou otázku odpovíš.“

Čekala. Pak k ní dolehl jeho tichý hlas. „Bylo to, jako kdybych našel druhou polovinu vlastního já a stal se poprvé ve svém životě úplným a celým.“

„Děkuji ti, Zedde.“ Byla ráda, že nemohl vidět její slzy, přitom se snažila udržet svůj hlas vyrovnaný. „Jenom jsem si nad tím lámala hlavu.“ 

Kapitola devátá

Richard se vzbudil, když uslyšel Kahlan, jak se vrací a hází do ohně nějaké dříví. Světlo se právě začínalo šplhat přes špičky vzdálených hor a zalévalo je měkkou růžovou září. Černá oblaka v pozadí nechávala sněhem pokryté vrcholy ještě více vyniknout. Zedd ležel na zádech, oči doširoka otevřené a chrápal. Richard si vytíral spánek z očí a zíval.

„Co kdybychom si dali kaši z kořenů tavy?“ zašeptal, protože chtěl Zedda nechat ještě spát. 

„To zní dobře,“ odpověděla mu šeptem. 

Richard vytáhl kořeny ze svého tlumoku a začal je škrábat svým nožem, Kahlan mezitím připravovala kotlík.

Když skončil s jejich krájením, hodil je dovnitř a ona přidala vodu z koženého měchu. „Tyto jsou poslední. Musíme dnes večer začít opět vykopávat kořeny, pochybuji však, že v této skalnaté půdě nalezneme tavu.“

„Nasbírala jsem nějaké lesní plody.“ 

Společně si u ohně hřáli ruce. Opět mu napadlo, že ona je více než královna. Pokoušel sepředstavit si královnu v nádherném hávu, jak sbírá maliny.

„Viděla jsi něco v průběhu hlídky?“ Zavrtěla hlavou. Pak si zřejmě na něco vzpomněla a obrátila k němu obličej. „Jednou jsem však uslyšela něco divného. Bylo to tady dole, nedaleko od tábora. Bylo to něco jako zavrčení, pak se ozvalo zaštěkání. Málem jsem sešla a vzbudila tě, ale téměř okamžitě to přestalo a už jsem to více neuslyšela.“  

„Opravdu?“ Ohlídl se přes obě ramena. „Tady dole. Divím se, co by to mohlo být. Byl jsem tak unaven, že mě to neprobudilo.“ 

Když se kořeny uvařily, Richard je v kotlíku rozmačkal a přidal do nich trochu cukru. Kahlan naložila kaši do misek a na vrch každé přidala velkou přehršli plodů.

„Proč ho nevzbudíš?“ zeptala se.  

Richard se zasmál. „Podívej se na to.“

Několikrát cinknul lžící o stranu plechové misky. Zedd krátce zachrápal a bleskově se posadil.

Stařec dvakrát zamrkal. „Už je snídaně?“ Byli k němu obráceni zády a chechtali se. „Máš dnes ráno dobrou náladu,“ řekla mu a ohlédla se.

Usmál se. „Zedd je opět s námi.“ Richard přišel k Zeddovi a podal mu misku kaše, pak si na nízký okraj sedl se svojí miskou. Kahlan se uvelebila na zemi, omotávala si nohy přikrývkou a přitom balancovala miskou v jedné ruce. Zedd se neotravoval vybalováním z přikrývky, když jedl. Richard čekal na vhodnou příležitost a pomalu jedl, zatímco se Zedd ládoval kaší.

„Bylo to dobré!“ prohlásil Zedd, když vstal, aby si z kotlíku nabral další misku. 

Richard počkal, až jeho starý přítel lžící vyškrabával kotlík, a řekl: „Kahlan mi řekla, co se stalo. Myslím tím, jak jsi ji donutil, aby ti řekla všechno o Šotě.“

Kahlan ztuhla, měla výraz, jako kdyby do ní udeřil blesk.

Zeddem trhlo, pak vyskočil a otočil se ke Kahlan. „Jak to, že jsi mu to řekla! Myslel jsem, že nechceš, aby se dozvěděl...“

„Zedde..., nikdy bych...“  

Na Zeddově obličeji se objevil úšklebek. Pomalu se otočil k Richardovi, který byl sehnutý nad svou miskou a soustavně si dával lžící kaši do úst.

Ani se neobtěžoval vzhlédnout. „Ona mi to neřekla. Udělal jsi to ale ty.“

Richard si dal poslední lžíci do úst a poté, co polknul, dočista olízal lžíci a s cinknutím ji upustil do misky.

Jeho obličej, klidný a vítězný, se obrátil k čarodějovým přimhouřeným očím. „První čarodějovo pravidlo,“ pronesl Richard s náznakem úsměvu. „První krok k tomu, aby někdo něčemu uvěřil, je to, aby chtěl věřit, že to pravda je..., nebo se obával, že to je pravda.“

„Říkala jsem ti to,“ vzkypěla Kahlan na Zedda. „Říkala jsem ti, že na to přijde.“  

Zedd jí nevěnoval pozornost, jeho oči byly zaklesnuté do Richarda.

„Včera jsem o tom přemýšlel,“ vysvětloval Richard, když pokládal misku. „Přišel jsem na to, že máš pravdu, že bys měl vědět, co řekla Šota. Konec konců jsi čaroděj, možná v tom něco najdeš, čím bys nám mohl pomoci zastavit Darkena Rahla. Věděl jsem, že nedáš pokoj, dokud nebudeš vědět, co se stalo. Rozhodl jsem se, že ti to dnes řeknu, pak jsem si však uvědomil, že to tak nebo onak dříve vytáhneš z Kahlan.“ 

Kahlan upadla na přikrývku a rozesmála se.

Zedd se napřímil a založil si pěsti v bok. „Do pytle! Richarde, víš ty vlastně, co jsi právě udělal?“

„Kouzlo,“ usmál se Richard. „Správně provedený trik je vlastně magií.“ Pokrčil rameny. „Alespoň mi to tak někdo řekl.“ 

Zedd pomalu přikývl. „Vskutku.“ Ukázal tenkým prstem k nebi a do jeho hlubokých hnědých očí se vrátila jiskra. „Ty jsi doběhl čaroděje jeho vlastním pravidlem. Nikdo z mých čarodějů to nebyl nikdy schopen dokázat.“ Přistoupil blíže a po jeho obličeji se rozlil široký úsměv. „Richarde, do pytle! Ty ho v sobě máš! Ty máš to nadání, chlapče! Mohl bys být čarodějem prvního řádu jako já.“

Richard se zamračil. „Já nechci být čarodějem.“

Zedd jeho slova ignoroval. „Složil jsi první zkoušku.“

„Ty jsi řekl, že žádný z jiných čarodějů toho nebyl schopen. Jak mohli tedy být čaroději, když nemohli udělat zkoušku?“ 

Zedd se křivé usmál. „Byli to čarodějové třetího řádu. Jeden z nich, Giller, byl čarodějem druhého řádu. Žádný z nich nebyl schopen složit zkoušku na čaroděje prvního řádu. Neměli to nadání, měli pouze to vnitřní nutkání.“

Richard se zašklebil. „Byl to pouhý trik. Nedělej z toho něco zvláštního.“

„Velmi zvláštní trik.“ Zeddovy oči se opět přimhouřily. „Udělal jsi na mě dojem. Jsem taky na tebe velmi pyšný.“  

„Kolik je těch zkoušek, když tato je první?“ 

Zedd pokrčil rameny. „Ach, to tedy nevím. Možná několik set nebo tak nějak. Ty však k tomu máš talent, Richarde.“ Stín obavy mu prošel očima, vypadalo to, že ho nečekaně něco napadlo. „Musíš se ho naučit kontrolovat, nebo...“ Oči se mu opět rozzářily. „Naučím tě to. Opravdu by z tebe mohl být čaroděj prvního řádu.“

Richard si uvědomil, že začíná poslouchat až příliš pozorně, tak potřásl hlavou, aby si ji vyčistil. „Řekl jsem ti, že nechci být čarodějem.“ A sám pro sebe si dodal: „Nechci už mít nic společného s magií, když toto skončí.“ Uvědomil si, že se na něj Kahlan upřeně dívá. Podíval se na jeden obličej s vykulenýma očima, pak na druhý. „Byl to jenom hloupý malý trik. Nic víc.“

„Jenom hloupý malý trik, když s ním doběhneš někoho jiného. Žádný malý trik, když s ním doběhneš čaroděje.“  

Richard zakoulel očima. „Vy oba jste...“

Zedd se k němu nedočkavě naklonil a přerušil ho. „Můžeš poroučet větru?“

Richard se trochu zaklonil. „Samozřejmě že mohu,“ řekl a hrál jejich hru. Pozvedl obě paže k nebi. „Pojď ke mně, bratře větře! Začni foukat! Zaduj mi bouří!“ Teatrálně rozhodil pažemi.

Kahlan si v očekávání pevněji kolem sebe omotala plášť, Zedd pozoroval okolí. Nestalo se nic. Oba vypadali poněkud zklamaně.

„Co to je s vámi dvěma?“ zakabonil se Richard. „Snědli jste nějaké divné bobule?“ 

Zedd se obrátil k ní. „Musí se to naučit později.“

Kahlan se zamyslela nad tím, co Zedd řekl, a pak se podívala na Richarda. „Richarde..., stát se čarodějem, to není nabídka, která se dělá mnohým lidem.“

Zedd si zamnul ruce. „Do pytle! Přál bych si, abych teď měl u sebe své knihy. Vsadil bych dračí zub, že o tomto něco říkají.“ Jeho obličej se zachmuřil. „Ale je tam ještě otázka bolesti... a...“

Richard se nepohodlně zakroutil. „Co jsi to vlastně za čaroděje? Vždyť nemáš ani vousy.“

Zedda to vyrušilo ze zamyšlení a zamračil se. „Cože?“

„Vous. Kde je tvůj vous? Lámu si nad tím hlavu od doby, co jsem zjistil, že jsi čarodějem. Víš, čarodějové by měli mít vousy.“  

„Kdo ti to řekl?“ 

„Tedy... já nevím. Každý to ví. Čarodějové by měli mít vousy. Je to všeobecně známo. Jsem překvapen, že to nevíš.“ 

Zedd udělal obličej, jako kdyby se zakousl do citronu. „Já však nenávidím vousy. Svědí mě.“

Richard pokrčil rameny. „Zdá se, že toho nevíš až tolik, kolik si myslíš, že víš o tom, jak být čarodějem, když nevíš, že čarodějové mají mít vousy.“

Zedd si zkřížil ramena na prsou. „Takže to má být vous?“ Otevřel náruč a začal tahat ruku po obou stranách své brady, po jedné prsty a po druhé palec. Jak opakovaně potahoval prsty, začaly se mu na bradě objevovat vousy. Čím víc to dělal, tím byly vousy delší. Richard se s vytřeštěnýma očima díval, až dokud plnovous nedosahoval Zeddovi do poloviny prsou.

Zedd naklonil hlavu a upřeně se na Richarda zadíval. „Postačí to, chlapče?“

Richard zjistil, že má otevřenou pusu. Zavřel ji, byl ale schopen pouze přikývnout.

Zedd se poškrábal po bradě a na krku. „Dobře. Teď mi dej svůj nůž, abych si to mohl oholit. Svědí to, jako kdyby to byli mravenci.“

„Můj nůž? K čemu potřebuješ můj nůž? Proč je jednoduše nenecháš zmizet, stejně jak jsi je nechal objevit se?“ 

Kahlan se trochu zasmála, ale když se na ni podíval, tak nasadila vážný obličej. „Takto to nefunguje. Každý ví, že to takto nefunguje.“ Zedd si z něj dělal legraci. Otočil se ke Kahlan. „Neví to někdo? Řekni mu to ty.“

„Magie může využívat pouze to, co tam už je. Nemůže zrušit to, co se stalo.“  

„Nerozumím tomu.“ 

Zedd se na něj pronikavě zahleděl. „Tvá první lekce, pokud by ses někdy rozhodl, že se staneš čarodějem. Každý z nás tří má v sobě magii. Každá z nich je aditivní magií. Aditivní magie využívá toho, co už existuje, a něco k tomu přidává, zesiluje to nebo to nějakým způsobem používá. Magie, kterou má Kahlan, používá jiskřičku lásky, která je v člověku, ať je jakkoliv malá, a zesiluje ji, až se změní v něco jiného. Magie Meče pravdy využívá tvou zlost, zesiluje ji, bere si z ní svou moc, až se z ní stane něco jiného.

Já dělám to samé. Využívám z přírody to, co potřebuji, abych měnil věci. Mohu změnit brouka na kytku, mohu strach změnit na příšeru, mohu zhojit zlomenou kost, mohu ze vzduchu kolem odebrat teplo a přidat ho tam, mohu ho znásobit do čarodějnického ohně. Mohu si nechat narůst vousy. Nemohu je však nechat zmizet.“ Do vzduchu se začal zvedat kámen velký jako pěst. „Mohu něco zvednout. Mohu to změnit.“ Kámen se proměnil na prach.

„Pak tedy můžeš udělat všechno,“ zašeptal Richard.  

„Ne. Mohu zvednout nebo rozdrtit kámen, nemohu ho však nechat zmizet. Kam by šel? Tomu by se pak říkalo subtraktivní magie, bylo by to ničení věcí. Má magie, Kahlanina magie a magie meče jsou z tohoto světa. Všechna magie z tohoto světa je aditivní magie. Darken Rahl dokáže všechno, co dokáži já.“ Zeddův výraz se zachmuřil. „Subtraktivní magie pochází z podsvětí. Darken Rahl umí používat taky tuto magii, já ne.“  

„Je stejně silná jako aditivní magie?“ 

„Subtraktivní magie je protějškem magie aditivní. Stejně jako noc je protějškem dne. Obě jsou součástí jednoho celku. Magie Ordenu je oboustrannou magií, je aditivní i subtraktivní. Může něco k světu přidat a může taky svět zničit. K otevření schránek musíš být mistrem obou magií. Lidé si nedělali starosti, že by se to někdy mohlo stát, protože nikdo nikdy nedovedl používat subtraktivní magii. Darken Rahl ji však zvládá stejně lehce, jako já zvládám tu aditivní.“ 

„Co si myslíš o tom, jak k tomu došlo?“ Richard se na to zeptal se svraštělým čelem.  

„Nemám ani tušení. Velmi mě to však znepokojuje.“ 

Richard se zhluboka nadechl. „Dobře, ale stejně si myslím, že se vzrušuješ kvůli ničemu. Všechno, co jsem udělal, byl pouze malý trik.“

Zedd na něj upřel vážný pohled. „Kdybys ho použil na obyčejného člověka, mohlo by tomu být, jak říkáš. Já jsem ale čaroděj. Já vím, jak fungují pravidla čarodějů. Ty bys mi to nebyl schopen udělat, ale ty máš svou vlastní magii. Bylo jich mnoho, koho jsem učil být čaroději. Je jsem musel učit dělat to, co jsi ty dokázal sám. Nemohli to udělat bez toho, aby se to nejdřív naučili. Jednou za dlouhou dobu se někdo s tímto talentem narodí. Já jsem jeden z nich. Richarde, ty máš ten talent taky. Dříve nebo později se ho budeš muset naučit ovládat.“ Natáhl ruku. „A teď mi dej nůž, ať se mohu zbavit toho směšného vousu.“

Richard položil rukojeť nože Zeddovi do ruky. „Má tupou čepel, vykopával jsem s ním kořeny. Je příliš tupý na holení.“

„Opravdu?“ Zedd vzal ostří čepele mezi palec a ukazovák a projel jimi po celé délce nože. Otočil nůž a držel ho jemně mezi palcem a dvěma prsty. Richard se zašklebil, když viděl, jak se nasucho holí. Lehkým záběrem odpadl pruh vousu.  

„Právě jsi použil subtraktivní magii! Proměnil jsi v nic část ostří, abys ho nabrousil.“ 

Zedd povytáhl obočí. „Ne. Použil jsem, co tam už bylo, a změnil jsem tvar ostří, opět jsem ho udělal ostrým.“

Richard zavrtěl hlavou a začal sbírat jejich věci, zatímco si Zedd holil vousy. Kahlan mu pomáhala věci balit.

„Víš co, Zedde,“ řekl Richard, když sbíral misky, „já si myslím, že se ve svých obyčejích stáváš příliš umíněným. Myslím, že když toto skončí, budeš někoho potřebovat. Někoho, kdo by o tebe pečoval, kdo by ti pomáhal udržovat nezkreslenou perspektivu. Kdo by vnesl světlo dne do tvé představivosti. Myslím si, že potřebuješ ženu.“ 

„Ženu?“ 

„Jistě. Myslím si, že potřebuješ právě to. Možná by ses měl vrátit a ještě jednou se podívat na Adie.“ 

„Na Adie?“  

„Ano, na Adie,“ zaláteřil na něj. „Pamatuješ se na Adie. Na ženu s jednou nohou.“ 

„Ach, na Adie se pamatuji docela dobře.“ Podíval se na Richarda svým nejnevinnějším pohledem. „Ale Adie má dvě zdravé nohy, ne jenom jednu.“ 

Richard vyskočil na nohy spolu s Kahlan. „Cože?“

„Ano,“ Zedd se usmíval a otáčel se od nich pryč. „Zdá se, že jí znovu narostla.“ Sehnul se a vzal si z Richardova tlumoku jablko. „Docela nečekaně.“ 

Richard chytl Zedda za rukáv a otočil ho k sobě. „Zedde, ty...“

Čaroděj se usmál. „Jsi si naprosto jistý, že nechceš být čarodějem?“ Ukousl si z jablka a byl potěšen, když viděl úžas na Richardové obličeji. Zedd mu podal nůž, jehož čepel byla ostrá jako nikdy.

Richard zavrtěl hlavou a vrátil se ke své práci. „Chci jenom domů a chci být průvodcem. Nic víc.“ Na chvíli se zamyslel, pak se zeptal: „Zedde, celou dobu, co jsem s tebou vyrůstal, jsem se nikdy nedozvěděl, že jsi čaroděj. Ty jsi magii nepoužíval. Jak jsi to mohl vydržet bez ní? Proč jsi to nedělal?“

„Ach, s používáním magie je spojeno nebezpečí a taky bolest.“ 

„Nebezpečí? Jaká?“ 

Zedd ho chvíli pozoroval. „Ty jsi použil magii spolu s mečem. Vyprávěj mi o tom.“

„To je ale meč, to je něco jiného. Jaká nebezpečí mohou tady být pro čaroděje, který používá magii? A jaká bolest?“ 

Zedd ho obdařil malým lišáckým úsměvem. „Jen co skončil první lekci, už se neumí dočkat druhé.“

Richard se napřímil. „Nech toho.“ Hodil si tlumok na záda. „Všechno, čím chci být, je průvodce lesy.“

Zedd se vydal ke stezce s jablkem v ruce. „Tak jsi mi to tedy oznámil.“ Ukousl si pořádný kus.

„A teď chci, abyste mi vy dva pověděli všechno, co se stalo od té chvíle, co jsem byl omráčen. Nevynechávejte nic bez ohledu na to, jak nedůležité se vám to bude zdát.“ 

Richard a Kahlan si vyměnili stydlivé pohledy. „Já nic neřeknu, když ty neřekneš nic,“ zašeptal jí.

Přidržela si ho rukou na jeho paži. „Přísahám. Ani slovo o tom, co se stalo v domě duchů.“Z výrazu v jejích očích poznal, že své slovo míní dodržet.

Zbytek dne se plahočili stezkami a vyhýbali se hlavním silnicím, přitom vyprávěli Zeddovi o všem, co se přihodilo od toho dne, co byli napadeni na hranici. Richard a Kahlan navazovali na slova toho druhého a podařilo se jim sestavit vyprávění o Bahenním lidu bez jakékoli zmínky o tom, co se mezi nimi stalo v domě duchů.

Když se blížili k Tamarangu, přecházeli přes silnice a začali vídávat uprchlíky nesoucí celý svůj majetek na zádech nebo na malých ručních vozících. Richard si dával pozor, aby dlouho nezůstávali lidem na očích a stavěl se mezi ně a Kahlan, kdykoli to jen šlo. Nechtěl, aby někdo poznal matku zpovědnici. Ulevilo se mu pokaždé, když byli opět v lesích. Les byl místem, kde se cítil nejpříjemněji, přestože prokázal, že je taky pro ně nebezpečný.

Na sklonku dne museli jít hlavní silnicí, aby se dostali přes řeku Callisidrin. Byla příliš velká a prudká na přebrodění, takže museli použít velký dřevěný most. Zedd a Richard drželi Kahlan mezi sebou jako ochránci, když kráčeli mezi lidmi jdoucími přes most. Kahlan měla nasazenou kapuci svého pláště, aby lidé nemohli vidět její dlouhé vlasy. Většina lidí směřovala do Tamarangu, hledala tam útočiště a bezpečí před pustošícími vojsky, která údajně směřovala ze Západozemí širokým obloukem. Kahlan řekla, že se do Tamarangu dostanou v poledne dalšího dne. Od teď museli většinu času putovat po silnici. Richard věděl, že se budou muset ze silnice vzdálit na noc, aby kolem nich nebyli lidé. Začal pozorovat slunce, aby jim zbyl čas na to, aby se dostali dostatečně hluboko do lesa ještě předtím, než bude příliš tma.

*****

„Cítíš se dobře?“  

Ráchel předstírala, že Sára odpověděla, že ano, a nastrkala trochu více trávy kolem své panenky, aby měla dvojnásobnou jistotu, že jí bude dostatečně teplo. Bochník chleba zabalený v plátně zahrabala vedle Sáry.

„Teď ti už bude teplo. Musím nasbírat nějaké dřevo, než bude tma, a pak si uděláme oheň. Pak nám oběma bude teplo.“ 

Zanechala Sáru s chlebem v borovici poutníků a vyšla ven. Slunce již zapadlo, ale ještě bylo dost světla, aby mohla vidět. Mraky byly hezky růžové. Jednou za čas se na ně podívala, když sbírala suché větve a přidržovala si je druhou rukou k tělu. Zkontrolovala si kapsu, aby se ujistila, že tam ještě stále má ohňovou hůlku. Včerejší noc na ni málem zapomněla a teď měla strach a stále se kontrolovala, zda ji má, a že ji opět nezapomněla.

Znovu se podívala nahoru na hezké oblaky. Právě když to dělala, nějaká velká tmavá věc proletěla nízko nad stromy jenom kousek výš na kopci. Pomyslela si, že to musí být nějaký velký pták. Krkavci jsou velcí a tmaví. Musí to být jeden z těch velkých hlučných krkavců. Nasbírala ještě několik dalších větví. Pak uviděla skupinu nízkých borůvkových keřů na otevřeném prostranství. Jejich listí začalo dostávat ohnivou rudou barvu. Odhodila klestí na zem.

Byla tak hladová, že si sedla do borůvkových keřů a začala je jíst tak rychle, jak je stačila sbírat. Už byl dosti pokročilý čas roku, borůvky již začaly vysychat a scvrkávat se, byly však ještě dobré. Chutnaly opravdu báječně. Za každou snědenou borůvku si začala do kapsy dávat jednu další. Postupovala po rukou a po kolenou, sbírala borůvky, jedla je a dávala si je do kapsy. Stmívalo se. Každou chvíli se podívala na hezké oblaky. Dostávaly temnější purpurovou barvu.

Když se její žaludek cítil lépe a kapsu měla plnou, posbírala větve a vydala se zpět k borovici poutníků. Když byla pod ní, rozvázala plátno, které bylo kolem chleba, a vysypala naň z kapsy borůvky. Posadila se, jedla z plátna borůvky a rozmlouvala se Sárou. Nabídla jí, že se s ní podělí o borůvky, které jedla. Sára jich mnoho nesnědla. Ráchel si přála, aby měla zrcátko. Přála si podívat se do zrcátka na své vlasy. Na začátku dne se na sebe podívala v tmavém jezírku. Její vlasy vypadaly tak báječné, když byly všechny stejně dlouhé. Richard byl opravdu milý člověk, že ji ostříhal.

Richard jí chyběl. Přála si, aby teď byl tady, aby utíkal s ní, aby ji objímal. On měl nejlepčejší objetí na celém světě. Kdyby Kahlan nebyla tak ošklivá, mohl by ji taky obejmout. Kahlan by pak zjistila, jak báječná jsou jeho objetí. Ráchel nevěděla proč, ale chyběla jí taky Kahlan. Chyběly jí její pohádky, písničky a její prsty na čele. Proč jen musí být tak ošklivá a proč musí říkat, že ublíží Gillerovi. Giller byl jeden z nejmilejších lidí na světě. Giller jí dal Sáru.

Ráchel nalámala větve, jak nejlépe to uměla, aby se vměstnaly do kruhu z kamenů, který udělala. Když je pečlivě naskládala, vytáhla ohňovou hůlku.

„Zapal to.“ 

Odložila ohňovou hůlku na plátno k borůvkám, pak si ohřívala ruce, snědla několik borůvek a přitom vyprávěla Sáře o svých některých starostech. O tom, jak si přeje, aby ji teď objímal Richard, jak si přeje, aby Kahlan nebyla ošklivá, jak doufá, že Kahlan neublíží Gillerovi, jak si přeje, aby měla k jídlu něco jiného než borůvky.

Nějaký brouk ji postípal do krku. Vypískla a plácla ho. Když dala ruku pryč, bylo na ní trochu krve a byla na ní moucha.

„Sáro, podívej se. Podívej se, jak mě poštípala ta hloupá moucha. Kousla mě do krve.“ 

Sára vypadala, že jí je líto toho štípnutí. Ráchel snědla několik dalších borůvek.

Do krku ji štípla další moucha. Ráchel ji plácla, tentokrát nevypískla. Na dlani měla další krvavou skvrnu.

„To bolelo!“ řekla Sáře. Zamračené hodila rozmačkanou mouchu do ohně. 

Moucha, která ji poštípala do paže, ji přiměla vyskočit. Pořádné ji připlácla. Další ji poštípala do krku. Ráchel tloukla rukama do much kolem svého obličeje. Dvě další ji štíply do krku a pily jí krev, než je zaplácla. Z bolesti od štípnutí jí do očí vhrkly slzy.

„Jděte pryč!“ ječela, když kolem sebe mávala rukama. 

Několik jich už měla pod šaty, štípaly ji na hrudi a na zádech. Ještě víc z nich ji štípalo do krku.

Ráchel začala křičet, jak plácala po mouchách a snažila se je střást. Po tvářích jí tekly slzy. Moucha se jí zakousla do vnitřku ucha, což ji přinutilo vykřiknout ještě silněji. Bzučení v jejím uchu ji nutilo křičet a ječet, zároveň se tam snažila zavrtat prst a vyndat ji. Jak ječela, tak kolem sebe mlátila pažemi.

Ráchel křičela vysokým hlasem, když vyklopýtala zpod borovice poutníků a stírala si mouchy z očí. Běžela a šlehala pažemi kolem sebe, jak se snažila zbavit much. Mouchy ji pronásledovaly, jak běžela a křičela.

Něco před ní ji přinutilo zastavit na místě.

Její vytřeštěné oči se propracovávaly nahoru po gigantickém, srstí pokrytém těle nějaké potvory. Měla růžové břicho a na něm byly mouchy. Proti slábnoucím barvám nebe to pomalu rozprostřelo obrovská křídla. Nebyla to křídla pokrytá peřím, byla to křídla pokrytá kůží. Ráchel v nich viděla pulzovat velké tepny.

Sebrala veškerou odvahu a vložila třesoucí se ruku do kapsy, ale ohňová hůlka tam nebyla. Nohy jí vypověděly poslušnost. Už ani necítila mouchy, které ji štípaly. Slyšela zvuk, který se podobal předení kočky, byl však mnohem silnější. Její oči se zvedly ještě výš.

Zářící zelené oči na ni zlobně hleděly. To předení bylo vlastně hluboké vrčení.

Tlama se otevřela s ještě silnějším zavrčením, rty se stáhly zpět a odhalily dlouhé zahnuté zuby.

Ráchel nemohla utíkat, nemohla se ani hnout a nemohla ani křičet. Třásla se, když se její vytřeštěné očí dívaly do těch ošklivých očí, které zeleně zářily. Zapomněla, jak hýbat nohama. Natahoval se po ní velký pařát.

Cítila, jak jí po nohách stéká něco teplého.

Kapitola desátá

Richard si založil ruce na prsou a opřel se o skálu. „Tak už dost!“

Zedd a Kahlan najednou otočili hlavy. Vypadalo to, že docela zapomněli, že tam je. Poslouchal, jak se ti dva dohadují už nejméně půlhodinu a sedí přitom u ohně. Měl už toho dost. Vlastně byl pouze a jednoduše unavený. Už bylo dávno po večeři, měli už spát, místo toho se však pokoušeli rozhodnout, co udělají zítra, až se dostanou do Tamarangu. Teď se už nedohadovali, ale každý mu předkládal svůj názor.

„Podívej, vpochodujeme tam a já si to s Gillerem vyřídím. Je mým žákem. Donutím ho, aby mi řekl, co se děje. Ještě stále jsem čarodějem prvního řádu. Udělá to, co mu řeknu. On mi tu schránku dá.“ 

Kahlan vytáhla svůj zpovědnický šat z tlumoku a držela ho před Richardem. „Toto je způsob, jak jednat s Gillerem. On je můj čaroděj a udělá, co mu poručím já, protože zná následky.“

Richard zhluboka vydechl a zamnul si oči špičkami prstů. „Oba chcete jíst kuře, které jsme ještě ani neoškubali. Nejsme si ani jistí, komu to kuře patří.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Kahlan. Richard se naklonil kupředu. Konečně mu začali věnovat pozornost. „Přinejmenším je Tamarang D'Haře příznivě nakloněn. Přinejhorším tam Darken Rahl už je. Skutečnost je nejpravděpodobněji někde uprostřed. Když tam vpochodujeme a řekneme, co chceme, nemuselo by se jim to líbit. Tamarang má stálou armádu, aby vyjádřil, jak moc se mu to nelíbí. Co bude pak? Budeme my tři bojovat ve válce s jejich armádou? Jak nám to získá schránku? Jak nás to dostane alespoň ke Gillerovi? Kdybychom měli bojovat, raději bych to dělal proto, abych se dostal ven, a ne proto, abych se dostal dovnitř,“  

Richard čekal, že někdo z nich něco namítne. Oni tam ale seděli, jako kdyby jim vynadal, a nic neříkali, takže pokračoval.

„Možná Giller čeká a doufá, že někdo přijde a on mu pomůže utéct se schránkou. Ale na druhé straně se nemusí až tak ochotně s ní loučit. To se ale nijak nedozvíme, dokud se k němu nedostaneme, chápete to teď?“ Obrátil se na Zedda. „Ty jsi mi řekl, že schránka má svou magii a každý čaroděj, nebo Rahl, může tu magii cítit, ale že čaroděj může vyzařování této magie přikrýt čarodějnickým předivem, takže schránku nelze objevit. To by mohl být důvod, pro který chtěla mít královna Milena čaroděje - aby schránku ukryl před Rahlem a ona ji mohla použít jako vyjednávací prostředek. Když vyvoláme velký zmatek a vyplašíme Gillera, tak bez ohledu na to, co si o nás bude myslet, dostane strach a využije tuto příležitost k útěku. Je možné, že Rahl právě čeká na to, až se kořist vyplaší z úkrytu, aby pak udeřil.“ 

Zedd se otočil ke Kahlan. „Myslím si, že hledač uvedl několik dobrých skutečností. Neměli bychom ho snad vyslechnout až do konce?“  

Kahlan se trochu usmála. „Myslím, že máš pravdu, starý dobrý čaroději.“ Otočila se k Richardovi. „Jaký by byl tvůj způsob?“

„Ty jsi už předtím jednala s královnou Milenou, nemám pravdu? Co to je za člověka?“ 

Kahlan nepotřebovala žádný čas na přemýšlení. „Tamarang je malá a poměrně bezvýznamná země. I tak je královna Milena nafoukaná a arogantní, jak to u královen chodí.“

„Malý had, ale přesto je to had, který by nás mohl zabít,“ poznamenal Richard. 

Kahlan přikývla. „Je to ale had s velkou hlavou.“

„Malí hadi musí být opatrní a obezřetní, když neví, proti čemu se staví. První věc, kterou musíme udělat, je zneklidnit ji. Tím bude dostatečně nejistá a neuštkne nás.“ 

„Co tím myslíš?“ zeptala se Kahlan. 

„Říkala jsi, že jsi s ní jednala už předtím. Zpovědnice chodí po jednotlivých zemích, aby sbíraly doznání, aby kontrolovaly vězení, aby zjišťovaly to, co zjistit chtějí. Nebude se snažit uzavřít Tamarang před zpovědnicí, je to tak?“  

„Pokud jí zbyl alespoň kousek rozumu, tak ne.“ Zedd se spokojeně zachichotal. 

„Tak dobře, uděláme to takto. Ty si opět oblékneš svůj šat a budeš konat svou povinnost. Budeš prostě zpovědnice, která dělá to, co se od zpovědnice očekává. Nemusí se jí to líbit, ale k tobě se bude chovat dobře, protože bude chtít, abys měla dobrou náladu. Bude chtít, abys uviděla to, co chceš, a abys pak šla po svých. Poslední věcí, kterou by si přála, by bylo vyvolat nějaké pozdvižení. Tak uděláš inspekci jejího žaláře, budeš se usmívat nebo mračit, nebo co u toho děláš, a před naším odchodem řekneš, že chceš mluvit se svým bývalým čarodějem.“  

„Snad si nemyslíš, že by měla jít sama?“ zaprotestoval Zedd. 

„Ne. Kahlan nemá svého čaroděje, královna by to mohla považovat za lákavou slabou stránku. Nechceme, aby se jí na to sbíhaly sliny.“ 

Zedd si založil ruce. „Já budu jejím čarodějem.“

„Ne, ty nebudeš jejím čarodějem! Když teď spolu mluvíme, tak Darken Rahl zabíjí lidi, jak silně tě hledá. Když odstraníš čarodějnické předivo a dovolíš, aby zjistili, kdo jsi, budeme mít problémů až po uši ještě předtím, než budeme moci zmizet se schránkou. Kdo ví, jaká odměna je vypsaná na tvou vrásčitou kůži. Budeš jejím ochráncem, ale budeš ochráncem anonymním. Ty budeš...“ Richard poklepával jilec meče a přemýšlel. Jeho oči se přestaly dívat nahoru. „Budeš jejím hádačem z oblaků. Osobním poradcem matky zpovědnice po dobu nepřítomnosti čaroděje.“ Richard mírně svraštil čelo na Zeddovo reptání. „Jsem si jist, že tuto roli zahrát umíš.“ 

„A ty taky před ní skryješ svůj meč a svou totožnost?“ zeptala se Kahlan. 

„Ne. Přítomnost hledače ji přiměje k zamyšlení, dá jí něco jiného, z čeho by si dělala starosti, něco, co by udrželo její jedovaté zuby v ústech, až dokud nebudeme pryč. Podstatou všeho je, aby tady měla něco, s čím je důvěrně seznámená, tedy zpovědnici, aby to nevzbudilo její podezření. Současně tady musí mít něco, co jí bude dělat starosti, tedy hádače z oblaků a hledače. Asi se nás spíše bude chtít zbavit, než by se snažila zjistit, jaké problémy bychom jí mohli způsobit. Způsob, kterým to chcete udělat vy dva, nás zaplete do boje. Bude to boj, ve kterém může být zraněn někdo z nás, nebo můžeme být zraněni všichni. Má cesta riziko boje minimalizuje, a když už k němu dojde, bude to přinejmenším až tehdy, když budeme se schránkou odcházet.“ Přísně se na oba podíval. „Pamatujete se na schránku, není-liž pravda? Pro případ, kdybyste na to zapomněli, my chceme dostat schránku a ne Gillerovu hlavu na podnosu. Problémem není, na čí straně je. My pouze potřebujeme získat schránku, nic jiného.“  

Kahlan se zamračila a založila si ruce, Zedd si mnul bradu a díval se do ohně. Richard je nad tím nechal chvíli dumat. Věděl, že způsob, kterým to chtějí udělat oni, by je jistě přivedl do potíží, a že oni si to zanedlouho uvědomí.

Zedd se k němu otočil. „Samozřejmě že máš pravdu. Souhlasím.“ Jeho vyhublý obličej se otočil ke Kahlan. „Matko zpovědnice?“

Předtím než se podívala na Richarda, tak chvíli studovala Zeddův obličej. „Souhlasím. Richarde, vy dva ale budete hrát úlohy dvořanů matky zpovědnice. Zedd zná pravidla chování, ty však ne.“

„Doufám, že tam nebudeme příliš dlouho. Jen mi řekni to, co mám vědět, aby mi to stačilo na krátkou chvíli.“ 

Kahlan se zhluboka nadechla. „Dobře. Myslím, že nejdůležitější věcí je vypadat jako součást mého doprovodu a být... uctivým.“ Odkašlala si a odvrátila oči. „Zkrátka předstírej, že jsem ta nejdůležitější osoba, kterou jsi kdy potkal, a chovej se ke mně podle toho. Nikdo pak o tobě nebude pochybovat. Každá zpovědnice dovoluje svým služebníkům různá privilegia, a dokud se budeš chovat uctivě, nikdo nebude dělat nic z toho, když se ti povede udělat něco, co není docela správné. I kdyby se ti mé chování zdálo.. divné, drž se své role. Dobře?“

Richard ji chvíli pozoroval, zatímco se ona upřeně dívala do země. Povstal. „Bude mi to ctí, matko zpovědnice.“ Uklonil se jí.

Zedd si odkašlal. „Poněkud hlouběji, chlapče. Neputuješ s obyčejnou zpovědnicí. Jsi doprovodem samotné matky zpovědnice.“

Richard si povzdechl. „Tak dobře. Udělám, co budu moci. Teď však pojďme spát. Vezmu si první hlídku.“ Začal kráčet směrem ke stromům.

„Richarde,“ zavolal za ním Zedd. On se zastavil a otočil. „Ve Středozemí je mnoho těch, kteří v sobě mají nějakou magii. Je mnoho různých a nebezpečných druhů magie. Nelze říci, jakými patolízaly se obklopila královna Milena. Dávej pozor, co ti budeme říkat Kahlan a já, a snaž se ze všech sil nikomu neodporovat. Nemůžeš vědět, kdo nebo co jsou členové jejího doprovodu.“  

Richard si k sobě přitáhl plášť. „Dostat se dovnitř a ven s minimem povyku. To je to, co chci taky. Když všechno dobře dopadne, zítra v této době budeme mít schránku a naší jedinou starostí bude najít díru, která by nás skryla do zimy.“

„Dobře. Vymyslel jsi to správně, chlapče. Dobrou noc.“ 

Na místě, kde bylo křoví řídké, si Richard našel mechem pokrytý kmen stromu, na kterém bude sedět, když bude hlídat tábor a okolní les. Ujistil se, že mech je suchý. Nechtěl se posadit do vlhkého mechu a promočit si kalhoty, byla by mu pak zima. Mech byl suchý, tak si upravil polohu meče, sedl si a pořádně se zachumlal do pláště. Měsíc byl zakryt oblaky. Kdyby nebylo ohně, který trochu osvětloval les kolem, byla by taková tma, že by si člověk mohl myslet, že oslepl.

Richard seděl a hluboce přemýšlel. Nelíbil se mu nápad, že si Kahlan obleče své šaty a vystaví se riziku. Ještě méně se mu líbilo, že to byl jeho vlastní nápad. Přemýšlel a dělal si starosti s tím, co myslela tím, že se bude chovat „divně“ a že on se bude držet své role. Přemýšlel a dělal si ještě větší starosti s tím, co řekla o předstírání, že byla tou nejdůležitější osobou, se kterou se kdy setkal. Vůbec se mu to nelíbilo. Kahlan ve své mysli vždy považoval za svou kamarádku, tedy alespoň za kamarádku. Nelíbilo se mu, že by si ji měl představovat jako matku zpovědnici. Byla to magie zpovědnic, která znemožňovala, aby z nich byli více než přátelé. Obával se na ni podívat stejně, jak se na ni dívají jiní, jako na matku zpovědnici. Každá připomínka na to, čím byla, a na její magii vrážela bolest ještě hlouběji do jeho srdce.

Byl to ten nejslabší zvuk, který jej donutil, aby se zprudka vzpřímeně posadil.

Spočívaly na něm nějaké oči. Byly blízko, a i když je nemohl vidět, mohl je cítit. Vědomí, že něco je nablízku a že ho pozoruje, mu nahánělo husí kůži. Cítil se jako nahý. Cítil se zranitelný.

Oči měl doširoka otevřené a srdce mu bušilo, když se díval přímo před sebe. Věděl, že ta věc je tam. Ticho, ve kterém slyšel pouze tlukot vlastního srdce, bylo nesnesitelné. Richard zadržel dech a snažil se poslouchat.

Opět se ozval tichý zvuk nohy kradmo pokládané na lesní půdu. Přicházelo to k němu. Richardovy vytřeštěné oči se horečně upíraly do tmy a snažily se rozeznat nějaký pohyb.

Nebylo to od něj ani deset kroků, když se mu do zorného pole vsunuly žluté oči přikrčené nízko nad zemí. Oči se nasupeně dívaly přímo na něj. Zastavilo se to. Zadržel dech.

Se zavytím to skočilo. Richard vyskočil na nohy a rukou sahal po meči. Když to vylétlo do vzduchu, Richard uviděl, že je to vlk. Největší vlk, kterého kdy viděl. Byl na něm dřív, než se ruka dotkla jilce. Vlkovy přední tlapy ho udeřily přímo doprostřed prsou. Mohutný náraz ho přehodil dozadu přes kmen, na kterém předtím seděl.

Jak padal dozadu s vyraženým dechem, uviděl za sebou něco ještě strašlivějšího, než je vlk.

Srdcového psa.

Obrovské čelisti mu zarafaly po hrudi, ve stejném okamžiku byl vlk u srdcového psa a útočil mu na hrdlo.

Richardova hlava na něco pořádně narazila. Uslyšel štěkot a zvuk zubů trhajících šlachy. Kolem něj všechno zčernalo.

Oči se mu otevřely. Shora se na něj díval Zedd a držel prostředníčky u Richardových spánků. Kahlan držela pochodeň. Točila se mu hlava, ale přesto se postavil na vratké nohy. Kahlan ho přinutila usednout na kmen.

S chmurou starosti v obličeji ho hladila prsty po tvářích. „Jsi v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ podařilo se mu říci. „Má hlava... bolí.“ Myslel, že se pozvrací. 

Zedd vzal pochodeň z Kahlaniných rukou a držel ji za kmenem. Svítil na tělo srdcového psa s roztrhaným hrdlem. Zedd se podíval na Richardův meč, který byl ještě v pochvě.

„Jak to, že tě pes nedostal?“ 

Richard si ohmatal zátylek. Bolelo to, jako kdyby mu tam někdo kroutil zapíchnutými dýkami. „Já... nevím. Všechno se stalo tak rychle.“ Pak si vzpomněl, bylo to jako vzpomínka na sen při probuzení. Opět se postavil. „Vlk! Byl to vlk, který nás sledoval.“

Kahlan k němu přistoupila blíž a objala ho kolem pasu, aby ho podepřela. „Vlk?“ Zvláštní podezřívavý tón jejího hlasu ho přinutil, aby se podíval do jejích přimhouřených očí. „Jsi si jist?“

Richard přikývl. „Seděl jsem tady, když jsem náhle věděl, že mě něco pozoruje. Přišlo to blíž a já jsem uviděl, že to má žluté oči. Pak to skočilo na mě. Myslel jsem si, že to útočí na mě. Narazilo to do mě a přehodilo mě to přes kmen. Vůbec jsem neměl čas tasit meč, byl tak rychlý. Neútočil však na mě. Vrhl se na srdcového psa, který byl za mnou, aby mě chránil. Já jsem toho srdcového psa uviděl, vlastně až když jsem padal na záda. Psa musel zabít on. Ten vlk mi zachránil život.“

Kahlan se narovnala a založila si ruce v bok. „Brophy!“ zavolala do tmy. „Brophy! Vím, že tam jsi. Okamžitě pojď sem!“

Vlk naklusal do světla pochodně se skloněnou hlavou a ohonem mezi nohama. Jeho hustá srst byla černá jako uhel od špičky čumáku po špičku ocasu. Dravé žluté oči zářily v jeho černé hlavě. Vlk se po břiše plazil Kahlan k nohám. Když se tam dostal, překulil se na záda s tlapami ve vzduchu a zakňučel.

„Brophy!“ napomenula ho. „Ty jsi nás sledoval?“ 

„Jenom abych tě chránil, má paní.“ 

Richardovi spadla čelist. Přemýšlel, jak silně si narazil hlavu. „On umí mluvit! Slyšel jsem ho! Ten vlk umí mluvit!“

Zedd i Kahlan se podívali na jeho vytřeštěné oči. Zedd se pak zahleděl na ni. „Myslel jsem si, žes mu to řekla.“

Kahlan sebou trochu trhla. „Tak se mi zdá, že jsem si nevzpomněla na všechno, co jsem mu měla říci.“

Zamračila se na Zedda. „Je těžké zapamatovat si všechno, co neví. My jsme tady byli po celý život. Ty zapomínáš, že on ne.“

„Pojďte,“ zabručel Zedd. „Pojďme zpět do tábora. Všichni.“ 

Čaroděj s pochodní je vedl, za ním šla Kahlan, vlk se kradl po jejím boku se staženýma ušima a ohon se mu táhl po zemi.

Když seděli kolem ohně, Richard oslovil vlka, který tam seděl na zadku vedle Kahlan. „Vlku, myslím...“

„Brophy. Jmenuji se Brophy.“ 

Richard trochu, poposedl. „Brophy. Promiň. Jmenuji se Richard a toto je Zedd. Brophy, chtěl bych ti poděkovat za záchranu života.“

„Není zač,“ zavrčel. 

„Brophy,“ Kahlan to řekla nesouhlasným tónem, „co tady děláš?“ 

Vlk sklopil uši. „Tady je to pro tebe nebezpečné. Ochraňoval jsem tě.“

„Byl jsi toho zproštěn,“ hubovala ho. 

„Včera v noci jsi to byl ty?“ zeptal se Richard. 

Brophy ho pozoroval svýma žlutýma očima. „Ano. Vždy když jste se utábořili, tak jsem okolí vyčistil od srdcových psů. A taky od několika jiných nebezpečných potvor. Včera těsně nad ránem se jeden přiblížil až k vašemu táboru. Postaral jsem se o něj. Ten pes dnes večer lovil tebe.

Slyšel tlukot tvého srdce. Má paní Kahlan by byla nešťastná, kdyby tě snědl, tak jsem mu to zabránil udělat.“

Richard s námahou polknul. „Děkuji ti,“ řekl slabým hlasem.

„Richarde,“ zeptal se Zedd a třel si bradu, „psi jsou tvory z podsvětí. Až doteďka ti dali pokoj. Co se změnilo?“ 

Richard se málem zalknul. „Víš, Adie dala Kahlan kost, kterou měla nosit, abychom se dostali přes hranici, a která nás taky měla chránit před bestiemi z podsvětí. Já jsem měl starou kost, kterou mi dal otec. Adie mi řekla, že mi poslouží stejně. Já jsem ji však před několika dny ztratil.“

Zeddův obličej se svraštil v hlubokém zamyšlení. Richard se podíval na Brophyho a zadoufal, že změní téma. „Jak je to možné, že dokážeš mluvit?“

Brophy si svým dlouhým jazykem olízl rty. „Ze stejného důvodu, z kterého dokážeš mluvit ty. Já umím mluvit, protože...“ Podíval se na Kahlan. „Myslíš tedy, že on neví, co jsem zač?“

Podívala se na něj, on klesl k zemi a položil si hlavu na pracky.

Kahlan si zaklesla prsty za koleno a ťukala o sebe nehty palců. „Richarde, pamatuješ si, když jsem ti říkala, že někdy při zpovědi zjistíme, že ten člověk je nevinný? A jednou za dlouhou dobu člověk, který má být popraven, požádá, aby se mohl vyzpovídat, aby prokázal svou nevinu?“ Richard přikývl. Hodila pohledem na vlka. „Brophy měl být popraven za zavraždění malého chlapce...“

„Nezabíjím děti,“ zavrčel vlk a postavil se na nohy. 

„Chceš ten příběh vyprávět ty?“ 

Vlk si opět sedl. „Ne, má paní.“

„Brophy se raději chtěl nechat zasáhnout mocí zpovědnice, než aby se na něj vzpomínalo jako na vraha dětí. To ani neuvádím, co dalšího bylo s tím malým chlapcem prováděno. Požádal o zpovědnici. Něco takového se stává jenom zřídka - většina mužů dává přednost popravčímu - pro něj to však tak mnoho znamenalo. Říkala jsem ti, že je s námi čaroděj, když zpovídáme. Jeden důvod je ochrana, ale je tady taky jiný důvod. V případě, když je člověk nespravedlivě nařčen, a pak se zjistí, že je nevinen, tak stejně zůstane pod vlivem naší moci. Nelze jej vrátit do toho stavu, v jakém byl předtím. Takže ho čaroděj promění v něco jiného. Proměna do jisté míry oslabí působení magie zpovědnice a dodá mu dostatek pudu sebezáchovy, aby mohl začít nový život.“ 

Richard tomu nemohl uvěřit. „Ty jsi byl nevinen? A stejně musíš takto zůstat až do konce života?“

„Naprosto nevinen,“ potvrdil Brophy. 

„Brophy.“ Kahlan vyslovila jeho jméno stoupajícím tónem, který Richard tak dobře znal. 

Vlk si lehl. „Ze zabití toho chlapce.“ Jeho zahanbené oči se dívaly nahoru na Kahlan, která ho pozorovala. „To je všechno, co jsem tím myslel. Nevinen ze zabití toho chlapce.“

Richard svraštil čelo. „Co to má znamenat?“

Kahlan se na něj podívala. „Má to znamenat, že když se zpovídal, tak se přiznal k jiným věcem, ze kterých nebyl obžalován. Chápej, Brophy se zabýval činnostmi pochybného charakteru.“ Podívala se dolů na vlka. „V šedivé zóně na pokraji práva.“

„Byl jsem počestným podnikatelem,“ zaprotestoval vlk. 

Kahlan hodila okem na vlka, přitom mluvila na Richarda. „Brophy byl obchodníkem.“

„Můj otec byl taky obchodník,“ řekl Richard a probudila se v něm zlost. 

„Nevím, s čím se obchoduje v Západozemí, ale ve Středozemí někteří obchodníci kupčí s magickými předměty.“  

Richard pomyslel na Knihu počítaných stínů. „No a co?“

Kahlan směrem k němu svraštila obočí. „Některé z nich jsou v té době živé.“

Brophy se pozvedl na přední tlapy. „Jak to mám rozeznat! To se nedá pokaždé rozeznat! Někdy si myslíš, že to je jenom umělecký předmět, jako například kniha, za kterou sběratel zaplatí pěknou sumičku. Někdy je to něco více, kámen, socha nebo hůlka nebo možná... Dobře tedy, jak mám vědět, zda jsou živé?“

Kahlan ještě stále upírala oči na vlka. „Ty jsi kupčil s jinými magickými věcmi, než jsou knihy a sochy,“ láteřila na něj. „V tom jeho nevinném podnikání se taky dostával do rozporů s lidmi. Do rozporů týkajících se například vlastnických práv. Když byl Brophy člověkem, byl stejně velký mezi lidmi, jako je teď mezi vlky. Někdy používal svou velikost k 'přesvědčování' lidí, jak se mu to hodilo. Není to pravda, Brophy?“

Vlk svěsil uši. „Je to pravda, paní. Jsem prchlivý. Má prchlivost je stejně velká jako mé svaly. Projevovala se však pouze tehdy, když mi bylo křivděno. Mnoho lidí si myslí, že může podvádět obchodníky, myslí si, že nejsme o nic lepší než zloději, a nechtějí se nás zastat. Když jsem rozpory urovnával s pomocí mé prchlivosti, obvykle zůstávaly urovnané.“

Kahlan obdarovala vlka slabým úsměvem. „Brophy měl pověst, která i když nebyla nezasloužená, byla větší než pravda.“ Podívala se na Richarda. „Podnikání, které provozoval, bylo nebezpečné, a proto bylo velmi ziskové. Brophy jím vydělával dost peněz, aby mohl financovat svého 'koníčka'. Téměř nikdo o něm nevěděl až do okamžiku, když jsem na něj vložila ruku a on udělal své přiznání.“

Vlk si položil pracky navrch hlavy. „Ach, má paní, prosím! Musíme o tom mluvit?“

Richard svraštil čelo. „Co bylo jeho 'koníčkem'?“

Kahlanin úsměv zesílil. „Brophy měl slabost. Byly jí děti. Jak putoval a hledal věci k obchodování, zastavoval se v sirotčincích a staral se o to, aby měly všechno potřebné k péči o děti. Všechno zlato, co vydělal, skončilo v různých sirotčincích, takže o děti bylo postaráno a nebyly hladové. Nutil lidi, co vedli sirotčince, aby přísahali, že to uchovají v tajnosti. Nechtěl, aby o tom někdo věděl. Přirozeně že je nemusel nutit velmi silně.“

Brophyho pracky byly stále na jeho hlavě a oči měl pevně zamhouřené. „Ach, paní, prosím,“ kňučel, „mám svou pověst.“ Otevřel oči a postavil se na přední nohy. „A to je poctivě získaná pověst! Zlámal jsem svůj díl ramen a rozbil pořádný počet nosů! Vykonal jsem několik skutečně opovrženíhodných činů!“

Kahlan povytáhla obočí. „Ano, to jsi udělal. Některé z nich postačovaly, aby tě na jistou dobu hodili do vězení. Žádný však nebyl natolik závažný, aby ti usekli hlavu.“ Podívala se zpět na Richarda. „Jak vidíš, Brophyho viděli, jak se potuluje kolem sirotčinců, a při jeho pověsti nebyl nikdo příliš překvapený, když byl obviněn z vraždy malého chlapce...“

„Demmin Nass,“ zavrčel Brophy. „Prokletý Demmin Nass.“ Jeho rty se stáhly zpět, a jak vrčel, bylo vidět jeho dlouhé zuby. 

Proč v tvůj prospěch nevypovídali lidé ze sirotčinců?“

„Demmin Nass,“ opět zavrčel Brophy. „On by jim prořízl hrdla.“ 

„Demmin Nass?“ 

Kahlan a vlk si vyměnili pohledy. „Pamatuješ si, když Darken Rahl přišel k Bahennímu lidu a unesl Siddina? Pamatuješ si, že řekl, že Siddin je dárek pro jeho přítele? Tím přítelem je Demmin Nass.“ Významně se podívala na Richarda. „Demmin Nass má velmi zvrácený zájem o malé chlapce.“

Richard pocítil záchvat strachu a záchvat bolesti týkající se Siddina a taky Savidlina a Weselan. Vzpomněl si na svůj slib, že se jejich chlapce pokusí najít. Ještě nikdy se necítil tak bezmocný.

„Jestli se s ním někdy setkám,“ prudce zavrčel Brophy, „srovnám si s ním pár účtů. Není hoden toho, aby jen tak zemřel. Předtím musí zaplatit za to, co provedl.“ 

„Ty se od něj drž zpátky,“ odpověděla Kahlan. „Je to nebezpečný člověk. Nechtěla bych, abys trpěl ještě více než doposud.“ 

Vlkovy žluté oči se na chvíli hněvivě obrátily na Kahlan a pak se zklidnily. „Ano, paní.“ Opět si lehl. „Podíval bych se do tváře popravčímu se vztyčenou hlavou, duchové vědí, že bych si to zasloužil, ale ne za tuto věc. Nenechal bych je, aby mě zabili a mysleli si, že jsem to dětem dělal já. Tak jsem požádal o zpovědnici.“

„Nechtěla jsem jeho zpověď přijmout.“ Kahlan zvedla klacík a ryla jím do země. „Věděla jsem, že by nepožádal o zpovědnici, kdyby nebyl nevinen. Mluvila jsem se soudcem, ten však řekl, že vzhledem k povaze zločinu trest smrti nezmění. Byla to smrt, nebo zpověď. Brophy trval na zpovědi.“ Richard viděl, jak se světlo ohně odráží v jejích uslzených zelených očích. „Poté jsem ho požádala, aby si vybral nějaké jiné stvoření, kterým by chtěl být, kdyby měl na výběr. Vybral si vlka. Proč si vybral vlka, to nevím.“ Slabě se usmála. „Myslím, že se to hodí k jeho povaze.“  

„Protože vlci jsou zvířata, která si zasluhují úctu.“ Richard se usmál. „Ty jsi nežila v lese, ty jsi žila mezi lidmi. Vlci jsou velmi společenská zvířata, mají silná pouta sounáležitosti. Velmi silně si chrání svá mláďata. Celá smečka bude bojovat, aby je ochránila. Všichni členové smečky pečují o mláďata.“ 

„Ty to chápeš,“ zašeptal Brophy.  

„Opravdu je to tak, Brophy?“ zeptala se. 

„Ano, paní. Teď mám dobrý život.“ Jeho ohon sebou švihal sem a tam. „Mám družku! Je to nádherná vlčice. Božsky voní a z jejích kousnutí mi po zádech běhá mráz. Má tu nejrozkošnější malou... raději toho nechejme.“ Podíval se na Kahlan. „Je vůdkyní naší smečky, přirozeně jí stojím po boku. Je se mnou spokojená. Říká, že jsem nejsilnější vlk, kterého znala. Na jaře jsme měli mladé. Bylo jich šest. Jsou to dobrá štěňata, teď už jsou téměř vzrostlá. Je to výborný život, tvrdý, ale výborný. Děkuji ti, paní, že jsi mě propustila ze služeb.“ 

„Jsem tak ráda, Brophy. Proč jsi však tady? Proč nejsi u své rodiny?“ 

„Je to tak, že když jste vycházeli z Rang'Šady, procházeli jste nedaleko mého doupěte. Pocítil jsem tvou přítomnost. Zjistil jsem, že cítím tvůj pach. Nutkání ochraňovat tě bylo příliš silné, abych ho potlačil. Vím, že se nacházíš v nebezpečí, tak nemohu být v klidu se svou smečkou, dokud nebudu vědět, že jsi v bezpečí. Musím tě ochraňovat.“ 

„Brophy,“ zaprotestovala, „bojujeme, abychom zastavili Darkena Rahla. Pro tebe je příliš nebezpečné být s námi. Nechci, abys přišel o život. Už jsi toho Darkenovi Rahlovi prostřednictvím Demmina Nasse obětoval příliš mnoho.“  

„Paní, když jsem byl proměněn ve vlka, odstranilo to větší část mé potřeby po tobě, mé touhy dělat ti potěšení. Přesto bych kvůli tobě zemřel. Je to pro mě stále mimořádně těžké jednat v rozporu s tvým přáním. Ale teď musím, nechci tě nechat v nebezpečí a musím tě chránit, jinak bych už nikdy nemohl žít v klidu. Jestli chceš, tak mi přikaž odejít, já však pryč nepůjdu. Budu tvým stínem až do té doby, než budeš v bezpečí před Darkenem Rahlem.“ 

„Brophy,“ řekl Richard. Vlk se na něj podíval. „Já taky chci, aby Kahlan byla pod ochranou, takže bude moci dělat svou práci a pomáhat nám zastavit Rahla. Byl bych poctěn, kdybys byl s námi. Už jsi prokázal své kvality a svou odvahu. Pokud nám můžeš pomoci při její ochraně, tak prostě ignoruj, co říká, a ochraňuj ji dál.“ 

Brophy k ní vzhlédl. Kahlan se na něj usmála. „On je hledač. Přísahala jsem na svůj život, že ho budu ochraňovat, a Zedd udělal to samé. Když je to jeho přání, tak musím podle něj jednat.“

Brophyho tlama se překvapením otevřela. „On ti rozkazuje? On rozkazuje matce zpovědnici?“

„Ano, rozkazuje mi.“ 

Vlk si ho prohlížel v novém světle a vrtěl hlavou. „Zázrak nad zázraky.“ Olizal si rty. „Mimochodem bych ti chtěl poděkovat za jídlo, co jsi mi nechával.“

Kahlan svraštila čelo. „O čem to mluvíš?“

„Vždy když chytil do pasti něco k jídlu, tak mi trochu nechal.“ 

„To jsi dělal?“ zeptala se. 

Richard pokrčil rameny. „Věděl jsem, že je tam, nevěděl jsem, co je zač, nemyslel jsem si však, že by to s námi myslel špatné. Tak jsem mu nechával jídlo, abych mu tím oznámil, že my to s ním taky nemyslíme špatně.“ Usmál se na vlka, „Když jsi tam však včera na mě skočil, opravdu jsem si pomyslel, že jsem udělal chybu. Ještě jednou ti děkuji.“

Brophy vypadal, že se cítí trapně, když se mu děkuje, a postavil se. „Už jsem tady byl dost dlouho. Musím hlídkovat v lese. Něco se tam může potulovat. Vy tři nemusíte stavět hlídky, když Brophy dělá svou práci.“

Richard strčil do ohně suchou větev a díval se, jak ve vzduchu zavířily jiskry. „Brophy, jaké to bylo, když se tě Kahlan dotkla? Když do tebe vstoupila její uvolněná moc?“

Nikdo nemluvil. Richard se díval do žlutých očí vlka. Brophy otočil hlavu ke Kahlan.

„Řekni mu to,“ zašeptala zlomeným hlasem. Brophy si opět lehl, přeložil si tlapy přes sebe a hlavu měl vztyčenou. Než začal mluvit, byl dlouho zticha. „Je těžké zapamatovat si všechno, co se tehdy dělo, pokusím se ti to však vysvětlit, jak to nejlépe umím.“ Naklonil hlavu trochu na stranu. „Bolest. Pamatuji si bolest. Byla intenzivní, překračovala hranice veškeré představivosti. První věcí, kterou si pamatuji po bolesti, byl strach. Nepřemožitelný strach, že bych mohl špatně dýchat a že by to mohlo vzbudit její nelibost. Téměř jsem umíral strachem, že bych mohl vzbudit její nelibost. A když mi pak řekla, co chce znát, byl to příval té největší radosti, kterou jsem kdy zažil. Měl jsem radost, protože jsem věděl, jak ji mohu potěšit. Byl jsem zaplaven radostí, že ode mě něco chce, že existuje něco, co bych mohl udělat, abych jí zalahodil. Na toto si vzpomínám nejsilněji. Byla to zoufalá, horečná potřeba dělat to, co chce, dělat jí radost, udělat ji šťastnou. Na mysli jsem neměl nic jiného než jí dělat radost. Být u ní bylo pro mě víc než nejvyšší blaho. Radost z toho, že jsem u ní, mě nutila vykřikovat nadšením. 

Pověděla mi, abych mluvil pravdu, a já byl tak šťastný, protože jsem věděl, že to mohu udělat. Byl jsem rozechvěn tím, že mám úkol, který jsem schopen splnit. Začal jsem mluvit tak rychle, jak jsem dovedl, abych jí řekl celou pravdu. Musela mi říci, abych zpomalil, protože mi nerozuměla. Kdybych měl nůž, použil bych ho na sobě, protože jsem vzbudil její nelibost. Pak mi řekla, že to je v pořádku, a já jsem plakal, protože už nebyla se mnou nespokojená. Řekl jsem jí, co se stalo.“ Uši mu trochu zplihly. „Pamatuji si, že poté, co jsem jí řekl, že jsem toho chlapce nezabil, mi položila ruku na rameno - z doteku jsem málem upadl blažeností do bezvědomí - a řekla mi, že jí je to líto. Nepochopil jsem jí, myslel jsem si, že tím mínila, že jí je líto, že jsem toho chlapce nezabil. Prosil jsem ji, aby mě pustila, že pro ni půjdu zabít jiného chlapce.“ Z koutků vlkových očí vytékaly slzy. „Pak mi vysvětlila, že to, co měla na mysli, bylo, že jí bylo líto mě, protože jsem byl nespravedlivě obviněn z té vraždy. Pamatuji se, jak jsem nezvládnutelně plakal, protože mi prokázala laskavost a litovala mě, protože mě měla ráda. Pamatuji se, jaký to byl pocit být blízko ní, být v její přítomnosti. Myslím, že to byl pocit lásky, slova jsou však tak bezobsažná ve srovnání se silou touhy po ní.“

Richard se postavil. Dokázal vrhat jenom ty nejkratší pohledy na Kahlan a na její slzy. „Děkuji ti, Brophy.“ Musel se na chvíli odmlčet, aby měl jistotu, že mu neselže hlas. „Už je pozdě. Měli bychom se raději vyspat, zítra je důležitý den. Půjdu na hlídku. Dobrou noc.“

Brophy se postavil. „Vy tři spěte. Dnes v noci budu hlídat já.“

Richard s obtížemi polknul. „Vážím si toho, ale svou hlídku budu držet. Když chceš, můžeš mi krýt záda.“

Otočil se a začal odcházet.

„Richarde,“ zavolal na něj Zedd. Richard se zastavil, ale neotočil se. „Co to bylo za kost, kterou ti dal otec?“ 

Richardovi se v hlavě jedna za druhou panicky honily myšlenky. Říkal si v duchu, prosím tě, Zedde, pokud jsi někdy uvěřil lži, kterou jsem ti řekl, uvěř teď této. „Jistě si ji pamatuješ. Byla to ta malá a kulatá. Už jsi ji předtím viděl, to vím.“

„Aha. Ano, myslím, že ano. Dobrou noc.“ 

První čarodějovo pravidlo. Pomyslel si, děkuji ti, můj starý příteli, za to, že jsi mě naučil, jak chránit Kahlanin život.

Kráčel do noci, hlava mu bušila bolestí, která přicházela zvenku i zevnitř.

Kapitola jedenáctá

Město Tamarang nestačilo pojmout všechny lidi, kteří chtěli dovnitř, bylo jich prostě příliš mnoho. Lidé, kteří přicházeli ze všech stran a hledali ochranu a bezpečnost, zaplavili krajinu kolem stálých příbytků. Stany a boudy vyrostly na holé zemi zvenku městských hradeb a na kopcích. Ráno lidé proudili z pahorků na improvizovaná tržiště  vně hradeb. Lidé, kteří přišli z jiných městeček, vesnic a měst, se řadili na křivolakých a neuspořádaných ulicích u provizorních stánků, ve kterých se prodávalo všechno možné. Stánkaři prodávali všechno, od starých oděvů až po nádherné šperky. V jiných stáncích bylo naskládané ovoce a zelenina.

Byli tam holiči, ranhojiči a kartářky. Byli tam lidé, kteří měli papír a chtěli na něj namalovat váš obličej, a lidé, kteří měli pijavice a chtěli vám pít krev. Všude se prodávalo víno a lihoviny. Přes okolnosti, které způsobily, že jsou tady, se lidé zdáli být ve sváteční náladě. Richard měl podezření, že jejími příčinami byly domnělá ochrana a hojná nabídka pití. Mezi lidmi se rychle šířily různé řeči o obdivuhodných činech Otce Rahla. Uprostřed malých hloučků občanů stáli řečníci a vyprávěli o nejnovějších zvěstech, o nejnovějších ukrutnostech. Otrhaný národ vzdychal a kvílel nad krutými násilnostmi prováděnými Západozemšťany. Ozývalo se volání po odplatě.

Richard neuviděl jedinou ženu, která by měla vlasy delší než po linii čelistí.

Vlastní hrad stál uvnitř hradeb města na vrcholu vysokého kopce a kolem něj byly vlastní hradby. Rudé praporce s černými vlčími hlavami vlály v pravidelných vzdálenostech na impozantních hradbách. Obrovská dřevěná brána ve vnějších městských hradbách byla zavřená. Vypadalo to tak, že je to kvůli tomu, aby se dovnitř nedostala lůza.

Po ulicích jezdily na koních hlídky vojáků, jejich brnění se lesklo v poledním slunci, skvrny světla v oceánu hlučných lidí. Richard viděl jeden oddíl, nad kterým vlály rudé praporce s černými vlčími hlavami, jak projíždí novými ulicemi. Někteří lidé provolávali slávu, někteří se ukláněli, všichni ale ustupovali, když kolem nich projížděli koně. Vojáci si jich nevšímali, jako kdyby nebyli. Lidé, kteří jim z cesty neustoupili dostatečně rychle, dostali holínkou do hlavy.

Žádný z lidí však neustupoval z cesty vojákům tak, jako když uvolňovali cestu pro Kahlan. Lidé ustupovali od matky zpovědnice asi tak, jak smečka psů ustupuje dikobrazovi.

Její bílý šat zářil v jasném slunci. Kráčela vzpřímeně a se vztyčenou hlavou, jako kdyby jí patřilo celé město. Oči měla upřené rovně před sebe a na nikoho se nedívala. Odmítla mít na sobě plášť, řekla, že by se to nehodilo a že chce, aby nikdo neměl pochybnosti, kdo je. Nikdo pochybnosti neměl.

Lidé se horlivostí sráželi z nohou, aby jí ustoupili z cesty. V širokém kruhu kolem ní se všichni ve vlnách klaněli, jak kolem nich procházela. Tichým šepotem se davem nesl Kahlanin titul. Kahlan na klanění nereagovala.

Zedd, který nesl Kahlanin tlumok, kráčel vedle Richarda dva kroky za ní. Jeho i Richardovy oči projížděly zástupy. Za celou dobu, co Zedda znal, Richard ho ještě neviděl, že by nesl tlumok. Kdyby se řeklo, že to vypadá divně, bylo by to velmi zdrženlivé vyjádření. Richard měl přes Meč pravdy přehozený plášť. Meč vyvolal několik pozvednutých obočí, nebylo to ale nic ve srovnání s tím, co vyvolávala matka zpovědnice.

„Je to takto všude, kam přijde?“ zašeptal Richard Zeddovi. 

„Obávám se, že ano, chlapče.“ 

Kahlan bez zaváhání kráčela pravidelným krokem po mohutném kamenném mostě k městské bráně. Stráže na bližším konci mostu jí ustoupily z cesty. Nevšímala si jich. Richard pozoroval všechno kolem pro případ, že se budou muset odsud rychle dostat.

Dva tucty strážců u městské brány mělo zřejmě příkaz nedovolit nikomu vstoupit. Strážci, kteří stáli v pozoru, se nervózně dívali jeden na druhého. Neočekávali návštěvu matky zpovědnice. S řinčením kovu narážejícího na kov někteří z nich odstoupili a strkali jeden do druhého. Někteří neodstoupili, nevěděli totiž, co mají dělat. Kahlan se zastavila a dívala se dopředu na bránu, jako kdyby očekávala, že se před ní vypaří a uvolní jí cestu. Strážci, kteří byli před ní, se zády přitiskli k bráně a dívali se úkosem na svého kapitána.

Zedd obešel Kahlan, otočil se k ní, hluboko se uklonil, jako kdyby se omlouval, že se staví před ni, pak se otočil ke kapitánovi.

„Co je to s vámi? Chlape, jste snad slepý? Otevřete bránu!“ 

Kapitánovy černé oči běhaly mezi Kahlan a Zeddem. „Je mi to líto, ale nikdo nesmí vstoupit. A vaše jméno je...“

Zeddův obličej silně zrudl a Richard měl dost práce, udržet vážný obličej. Čarodějův hlas zněl jako tiché zasyčení. „Říkáte mi, kapitáne, že vám bylo řečeno: 'Kdyby přišla matka zpovědnice, nepusťte ji dovnitř'?“

Kapitánovy oči znejistěly. „Tedy... bylo mi nařízeno... Nesmím...“

„Otevřete bránu, a to hned!“ zařval Zedd s rukama v bocích. „A okamžitě sežeňte odpovídající doprovod!“ 

Kapitán málem vyskočil ze svého brnění. Vykřikoval rozkazy a muži se rozběhli, kam měli nařízeno. Brána se otevřela dovnitř. Zezadu přidusali koně, objeli malou skupinku a zformovali se před Kahlan s praporci v čele. Ještě více jezdců se seřadilo vzadu. Pěší vojáci přibíhali a seřaďovali se vedle ní, ne však příliš blízko.

Richard poprvé viděl její svět a jeho osamělost. Do čeho ho to jeho srdce dostalo? S mrazivou bolestí pochopil její potřebu přátelství.

„Tomuto říkáte odpovídající doprovod?“ zařval Zedd. „Tak dobře, bude muset stačit.“ Obrátil se ke Kahlan a hluboko se uklonil. „Matko zpovědnice, omlouvám se za nestydatost tohoto člověka a za jeho chabé úsilí při sestavování doprovodu.“ 

Její oči se stočily k Zeddovi a nepatrně sklonila hlavu.

I když Richard věděl, že k tomu nemá žádné právo, z tvarů jejího těla pod  tím šatem se celý zpotil.

Jak nejlépe mohli, nastoupení muži ostražitě pozorovali Kahlan a čekali. Když se dala do pohybu, začali kráčet s ní. Kolem koní se zvířil prach, když vstoupili do brány.

Zedd se zařadil vedle Richarda, když se průvod dal do pohybu. Když procházel kolem kapitána, naklonil se k němu a ostře řekl: „Považujte za požehnání, že matka zpovědnice nezná vaše jméno, kapitáne!“

Richard uviděl, jak se kapitán úlevou prohnul, když byli od něj dost daleko. Richard se v duchu usmál. Chtěl, aby si dělali starosti, ale ani ve snu mu nenapadlo, že to budou tak značné starosti.

Ve městě uvnitř hradeb bylo tolik pořádku, jako bylo nepořádku za jeho bránou. Obchody se zbožím vystavovaným v oknech lemovaly dlážděné ulice, které se paprskovitě rozbíhaly od opevněného hradu. Ulicím chyběl prach a pachy ulic, které byly venku. Byly tady hostince, které vypadaly honosněji než všechny, co Richard doposud viděl, a vůbec nemluvě o těch, ve kterých byl. Některé měly vrátné v červených uniformách s bílými rukavicemi, kteří stáli v pozoru. Umělecky provedené štíty visely nade dveřmi: Hostinec u zlaté zahrady, Koktejlový hostinec, Bílý hřebec a Kočárový hotel.

Muži ve velmi hezkých a bohaté zbarvených pláštích dělali doprovod dámám v bohatých šatech, kráčeli za svými záležitostmi s klidnou elegancí. Jediné, co nebylo jiné u lidí uvnitř hradeb, bylo to, že se taky hluboce ukláněli, když uviděli, že se blíží matka zpovědnice. Když zvuk koňských kopyt na kameni a cinkot brnění upoutal jejich pozornost a oni uviděli Kahlan, ustupovali a ukláněli se, i když pomaleji. V jejich uctivosti nebyla žádná energie, v jejich poslušnosti žádná upřímnost. V jejich očích byl náznak opovržení. Kahlan si jich nevšímala. Lidé uvnitř hradeb si meče všímali více než lidé venku. Richard viděl, jak po meči kloužou oči mužů, když kolem nich procházel, a viděl, jak se tváře žen zbarvují pohrdáním.

Vlasy žen byly ještě stále krátké, ale občas dosahovaly až na ramena. Žádné nebyly delší. Způsob, jakým Kahlan splývaly vlasy z ramen a po jejích zádech, taky ještě více zdůrazňoval její odlišnost. Nebyla tam žádná žena s vlasy, které by se jí alespoň trochu přiblížily délkou. Richard byl rád, že jí je neostříhal.

Jeden z jezdců dostal rozkaz, vystoupil z řady a vyrazil přímo do hradu oznámit příjezd matky zpovědnice. Jak Kahlan šla, měla klidný výraz, který nic neprozřazoval, výraz, který byl zvyklý u ní vídat. Teď si uvědomil, jaký je to výraz. Byl to výraz, který nosí zpovědnice.

Ještě předtím, než se dostali k bráně hradu, fanfáry oznámily příjezd matky zpovědnice. Vrcholky hradeb byly obsypané vojáky, kopiníky, lučištníky a bojovníky nosícími meč. Všichni stáli nastoupeni, ukláněli se jako jeden, když Kahlan byla u nich dostatečně blízko, a zůstali sklonění, až dokud neprošla železnou bránou, která byla otevřená kvůli ní. Uvnitř lemovali každou stranu cesty vojáci stojící v pozoru, kteří se jednotně uklánéli, když kolem nich procházela.

Na některých terasách byly kamenné vázy, které se táhly po obou stranách, v některých z nich ještě byla zeleň nebo květy, které tam musely být denně nošené ze skleníků. Široké rovné plochy stavěly na odiv živé ploty zastřižené do složitých obrazců, byla tam dokonce bludiště. Blíže u hradeb byly ploty vyšší a zastřižené tak, aby napodobovaly věci nebo zvířata. Rozprostíraly se po obou stranách, až kam oko dohlédlo.

Zdi hradeb nad nimi sahaly až do nebe. Složitá kamenná stavba naplňovala Richarda posvátnou bázní. Ještě nikdy nebyl tak blízko k něčemu vytvořenému lidskou rukou, co by bylo tak obrovské. Šotin palác byl velký, nebyl však až takto velký a on se k němu nikdy nedostal nějak blízko. Věže a věžičky, kolmé a šikmé zdi, balkóny a výklenky, to všechno se nad nimi tyčilo vysoko do vzduchu. Žasl nad tím, co mu řekla Kahlan, totiž že toto bylo bezvýznamné království, a přemýšlel, jaké asi musí být hrady ve významnějších zemích.

Jezdci je opustili u hradby, a když je hrad spolkl, pak začali přes obrovskou dvojkřídlovou bránu pobitou mosazí pochodovat pěší vojáci v šestistupech s místem pro dalších šest vojáků po každé straně. Uvnitř se vějířovitě stavěli po obou stranách. Dál kráčeli pouze oni tři - v čele s Kahlan.

Místnost byla nesmírná. Před nimi se rozprostíralo lesknoucí se moře černých a bílých mramorových dlaždic. Leštěné kamenné sloupy, tak velké, že by bylo třeba deseti lidí, aby je obejmuli, spirálovitě pokryté do kamene vytesaným lanovím, se tyčily v rovné linii po každé straně místnosti a nesly nespočetné řady oblouků na okrajích žebrovitého a uprostřed klenutého stropu. Richard měl pocit, že je maličký brouček.

Na bočních zdech visely obrovské tapisérie zobrazující hrdinské scény z velkých bitev. Tapisérie už předtím viděl, jeho bratr měl dvě. Richard si je docela oblíbil a vždy si myslel, že jsou velkou výstředností. Ale Michaelovy tapisérie byly ve srovnání s těmito jako kresba klackem do hlíny k nádherné olejomalbě. Richard vůbec nevěděl, že existují takové velkolepé věci jako tyto.

Zedd se k němu naklonil a zašeptal: „Nacpi si oči zpět do hlavy a zavři ústa.“

Pokořený Richard rychle zaklapnul ústa a oči nasměroval dopředu. Naklonil se k Zeddovi a zeptal se tichým šeptem: „Je to takové místo, na které je zvyklá?“

„Ne, matka zpovědnice je zvyklá na mnohem lepší místa, než je toto.“ 

Ohromený Richard se napřímil.

Před nimi leželo impozantní schodiště. Richard odhadoval, že by se jeho celý dům vešel na jeho ústřední podestu a ještě by zbylo nějaké místo. Zdobené mramorové zábradlí sestupovalo po obou stranách. Mezi schodištěm a nimi čekala skupinka lidí.

V jejich čele stála královna Milena, více než dostatečně živená žena zahalená v několika vrstvách hedvábí křiklavých barev. Měla na sobě pelerínu lemovanou vzácnou skvrnitou liškou. Její vlasy byly stejně dlouhé jako vlasy Kahlan. Zpočátku Richard nemohl zjistit, co drží, ale když uslyšel ňafání, uvědomil si, že to je malý pes.

Jak se přibližovali, každý kromě královny klesl v hlubokém úklonu na jedno koleno. Když se zastavili, Richard nezakrytě zíral, ještě nikdy předtím neviděl královnu. Zedd ho ze strany nakopl. Klesl na jedno koleno a po Zeddové příkladu sklonil hlavu. Jediné dvě osoby, které neklečely ani se neklaněly, byly Kahlan a královna. Pomalu ještě nebyl dole a už všichni ostatní vstávali. On se na nohy dostal jako poslední. Richard si myslel, že tyto dvě ženy se nemusí jedna druhé klanět.

Královna upřeně pozorovala Kahlan, která s vysoko vztyčenou hlavou nezměnila svůj klidný a vážný výraz a ani se na královnu nepodívala. Nikdo neřekl ani slovo.

Kahlan maličko zvedla ruku, nebylo to ani na tři šířky dlaně, paže byla natažená a ruka jí ochable visela. Výraz královny potemněl, Kahlanin výraz se neměnil. Richard si byl jist, že kdyby někdo zamrkal, tak by to uslyšel. Královna se nepatrně otočila na stranu a podala malého psa muži v jasně zeleném kabátci opatřeném rukávy, v černých dlouhých přiléhavých nohavicích a rudě a zlatě pruhovaných pantalónech. Za královnou bylo celé hejno lidí oblečených tímto způsobem. Pes vztekle zavrčel a kousal muže do ruky. Ten se ze všech sil snažil, aby na sobě nedal nic znát.

Královna poklesla před Kahlan na obě kolena.

Mladý muž v jednoduchém černém šatu okamžitě přispěchal ke královnině boku, držel před sebou podnos. Uklonil se, hlavu měl neskutečně nízko, a přidržel podnos před královnou. Ta si z podnosu vzala malý ručník, namočila ho do stříbrné misky s vodou a použila ho na to, aby si otřela rty. Ručník vrátila na podnos.

Královna jemně vzala ruku matky zpovědnice do vlastní ruky a políbila ji svými čerstvé očištěnými rty.

„Věrnost zpovědnici přísahám na svou korunu, na svou zemi a na svůj život.“ 

Richard slyšel málo lidí, kteří by tak hladce lhali.

Kahlan konečně pohnula očima. Shlédla dolů na královninu skloněnou hlavu. „Povstaň, mé dítě.“

Opravdu je víc než královna, pomyslel si Richard. Vzpomněl si, jak Kahlan učil dělat oka, číst stopy, vykopávat kořínky, a pocítil, že rudne.

Královna Milena se namáhavě postavila na nohy. Její rty se usmívaly, její oči ne. „Nežádaly jsme o přítomnost zpovědnice.“

„Nicméně jsem tady.“ Z Kahlanina hlasu by se voda proměnila v led. 

„Ano, tedy to je... ohromné. Prostě... ohromné.“ Její obličej se rozjasnil. „Uděláme slavnostní hostinu. Ano, uděláme ji. Okamžitě vyšlu posly s pozváním. Přijde jistě každý. Jsem si jistá, že budou nanejvýš rádi, když povečeří s matkou zpovědnicí. Je nám to skutečnou ctí.“ Otočila se a ukázala na muže v rudožlutých pantalónech. „Toto jsou mí právníci.“ Když byli představováni, tak se všichni muži opět hluboce ukláněli. „Nepamatuji si jméno každého z nich.“ Rukou ukázala na dva muže ve zlatých řízách. „A toto jsou Silas Tannic a Brandin Gadding, hlavní rádci království.“ Oba sklonili hlavy. „A můj ministr financí, Lord Rondel, tady má hvězdopravkyně, urozená paní Kyley.“ Mezi královniným doprovodem Richard neuviděl čaroděje ve stříbrné říze. Královna mávla rukou na ošuntěle oblečeného člověka v pozadí. „A to je James, můj dvorní malíř.“  

Koutkem oka Richard uviděl, že Zedd ztuhl. James upíral na Kahlan svůj chlípný pohled, když se jí nepříliš hluboko klaněl. Od zápěstí mu chyběla pravá ruka. Kluzký úsměv, který na ni upíral, způsobil, že Richard instinktivně sáhl po meči, a až pak si uvědomil, co dělá. Zedd se na něj nepodíval, ale jeho ruka ho popadla za zápěstí a sundala mu ruku z meče. Richard se podíval kolem sebe, aby zjistil, zda si toho někdo všiml. Nikdo si toho nevšiml, všichni pozorovali matku zpovědnici.

Kahlan se otočila k nim dvěma. „Zeddicus Zorander, hádač z oblaků, osobní poradce matky zpovědnice.“ Zedd se teatrálně uklonil. „A Richard Cypher, hledač, ochránce matky zpovědnice.“ Richard napodobil Zeddovu poklonu.

Královna se na něj podívala, povytáhla obočí a nasadila kyselý výraz. „Dosti ubohá ochrana pro matku zpovědnici.“

Richard nezměnil svůj výraz. Kahlan zůstala klidná. „Jedná se o meč, který seká, člověk není důležitý. Jeho mozek nemusí být velký, jeho paže však jsou. Je pravda, že má tendenci svůj meč používat příliš často.“

Nevypadalo to tak, že jí královna věří. Za královnou a jejím doprovodem přicházelo dolů po schodech malé děvče. Mělo na sobě růžové saténové šaty a šperky, které byly na ni příliš velké. Přistoupila ke královně a přehodila si své dlouhé vlasy přes rameno. Neuklonila se.

„Má dcera, princezna Violeta. Violeto, toto je matka zpovědnice.“ 

Princezna Violeta se zlostně zaškaredila na Kahlan. „Tvé vlasy jsou příliš dlouhé. Možná bychom ti je měli ostříhat.“

Richard objevil slabý náznak spokojeného úsměvu na královnině obličeji. Rozhodl se, že už nadešel čas, aby zvýšil úroveň jejích obav.

Meč pravdy vyletěl z pochvy a rozezněl obrovskou místnost svým typickým zařinčením, kámen tento zvuk ještě zesiloval. Se špičkou meče pár centimetrů od nosu princezny Violety dovolil, aby ho zachvátila zlost meče a dodala jeho slovům ještě větší dramatičnost.

„Pokloň se matce zpovědnici,“ zasyčel, „nebo zemřeš.“ 

Zedd předstíral, že se nudí, a Kahlan v klidu vyčkávala. Nikdo neměl oči tak vytřeštěné jako princezna, když se upřeně dívala na špičku meče. Padla na kolena a sklonila hlavu. Když se postavila, její oči se obrátily k němu, jako kdyby se ptaly, jestli byla poklona v pořádku.

„Dej si pozor, k čemu používáš ten tvůj jazyk,“ poznamenal Richard jízlivě. „Příště ti ho useknu.“ 

Přikývla, obešla svou matku a postavila se z její vzdálenější strany. Richard vsunul meč do pochvy, hluboce se poklonil před Kahlan, která se na něj ani nepodívala, a vrátil se na své místo za ní.

Ukázka měla žádoucí efekt na královnu, její hlas dostal jasný zpěvavý tón. „Ano, jak jsem tedy řekla, je báječné, že jste tady. Jsme jednoduše uchváceny. Dovol, abychom ti ukázaly naše nejlepší komnaty. Musíš být z toho putování unavená. Možná by sis před večeří chtěla odpočinout a po večeři bychom mohly mít hezkou dlouhou...“

„Nejsem tady, abych jedla,“ přerušila ji Kahlan. „Jsem tady abych udělala inspekci tvého žaláře.“ 

„Žalář?“ Zkřivila obličej. „Tam dole je špína. Jsi si jistá, že bys raději nechtěla...“ 

Kahlan odcházela. „Vím, jak se tam dostat.“ Richard a Zedd se zařadili za ni. Zastavila se a otočila se ke královně. „Počkáš tady,“ - její hlas byl ledový - „dokud neskončím.“ Když se královna začala na souhlas klanět, Kahlan odkráčela a její šat zasvištěl, jak se otočila na podpatku.

Kdyby ji Richard tak dobře neznal, tato srážka by mu strachem vyrazila dech. Ve skutečnosti si nebyl docela jistý, zda to přece neudělala.

Kahlan je vedla dolů po schodech a pak místnostmi, které byly stále méně honosné, čím hlouběji se dostávali do hradu. Richard byl překvapen jeho velikostí.

„Doufala jsem, že by tam mohl být Giller,“ řekla Kahlan. „Pak bychom nepotřebovali dělat toto.“ 

„Já taky,“ zabručel Zedd. „Prostě proveď rychlou inspekci, zeptej se, zda se někdo nechce vyzpovídat. Když řeknou, že nechtějí, vrátíme se nahoru a požádáme, abychom mohli vidět Gillera.“ Usmál se na ni. „Doposud jsi to zvládala dobře, má drahá.“ Úsměv opětovala jemu i Richardovi. „Richarde,“ napomínal ho Zedd, „drž se dál od toho malíře Jamese.“ 

„Proč? Může namalovat můj obrázek špatně?“ 

„Setři si ten úšklebek z obličeje. Drž se od něj dál, protože může na tebe namalovat zaříkání.“ 

„Zaříkání? Proč by byl nutný malíř, aby někoho uhranul?“ 

„Protože ve Středozemí je mnoho různých jazyků, i když ten hlavní je stejný, jakým se mluví v Západozemí. Abys mohl být uhranut, musíš tomu rozumět. Když nemluvíš jejich jazykem, tak je nemůžeš uhranout. Každý však porozumí kresbě. On může nakresleným zaříkávadlem uhranout téměř každého. Mě a Kahlan nemůže, ale tebe ano. Drž se od něj dál.“ 

Zvuky jejich kroků se odrážely od zdí, když všichni tři sestupovali po kamenných schodech. Zdi, které byly hluboko pod zemí, propouštěly vodu a místy byly pokryté slizem.

Kahlan ukázala na těžké dveře na straně. „Tudy.“

Richard je otevřel zataháním za železný kruh a závěsy dveří zaskřípaly. Pochodně osvětlovaly úzkou kamennou chodbu se stropem tak nízkým, že se musel hrbit, aby si nenarazil hlavu. Podlahu pokrývala sláma, která páchla hnilobou. Nedaleko konce chodby zpomalila krok a přistoupila k železem pobitým dveřím, ve kterých byla mříž. Když zastavila, začaly na ni vykukovat zvědavé oči.

Zedd se vyklonil. „Matka zpovědnice jde navštívit vězně,“ zavrčel. „Otevřete dveře.“

Richard uslyšel ozvěnu klíče otáčejícího se v zámku. Drobný muž ve špinavém stejnokroji otevřel dveře dovnitř. Hned vedle klíčů mu z opasku visela sekyra. Poklonil se Kahlan, ale vypadal, jako kdyby ho to obtěžovalo. Beze slova je provedl malou místností hned za dveřmi, kde seděl u stolu a jedl, a pak tmavou chodbou k dalším železem obitým dveřím. Zabouchal na ně pěstí. Dva strážci uvnitř se překvapeně uklonili. Všichni tři strážci sundali pochodně ze železných podpěr a vedli je krátkou chodbou a přes třetí železem okované dveře, ve kterých se museli sehnout.

Třepotající se světlo pronikalo temnotou. Za mřížemi z plochých železných tyčí po obou stranách se lidé tlačili do koutů a zakrývali si oči dlaněmi před náhlým světlem. Kahlan tiše vyslovila Zeddovo jméno, naznačila tím, že by něco chtěla. Zdálo se, že ví, co chce. Sebral jednomu strážci pochodeň a zvedl ji před Kahlan do výšky, aby ji uviděli všichni lidé v celách.

Ze tmy bylo slyšet vyjeknutí, když poznali, kdo tam stojí.

Kahlan oslovila jednoho ze strážců: „Kolik z těchto lidí je odsouzeno k smrti?“

Pohladil si kulatou nebolenou bradu. „No přece všichni.“

„Všichni,“ opakovala. 

Přikývl. „Zločiny proti majestátu.“

Na chvíli od něj odtrhla pohled a otočila se k vězňům. „Lidé, vy všichni jste spáchali hrdelní zločiny?“

Po chvíli ticha přišel dopředu muž s propadlým obličejem, chytil se mříží a plivnul na ni. Kahlan rychlým pohybem ruky zastavila Richarda, dříve než se stačil hnout.

„Přišla jsi udělat špinavou práci za královnu, zpovědnice? Plivám na tebe a na tvou hnusnou královnu.“ 

„Já sem nepřicházím jménem královny, já sem přicházím jménem pravdy.“ 

„Pravda! Pravdou je to, že nikdo z nás neudělal vůbec nic! Možná s výjimkou toho, že otevřeně promluvil proti novým zákonům. A odkdy je hrdelním zločinem to, že otevřeně promluvíš proti tomu, že tvá rodina hladoví nebo umírá mrazem? Přišli královnini výběrčí daní a vzali mi většinu úrody, nechali toho sotva tolik, abych nakrmil svou rodinu. Když jsem prodal tu malou trošičku, kterou jsem mohl postrádat, tak mi řekli, že neprávem žádám od lidí příliš vysokou cenu. Ceny všeho se zbláznily. Nedělám nic víc, než že se snažím přežít. A nakonec mi má být setnuta hlava za předřazování. Ti muži, co jsou tady se mnou, jsou všichni nevinní rolníci nebo řemeslníci nebo obchodníci. Všichni máme zemřít za to, že se pokoušíme uživit vlastní prací.“ 

Kahlan se podívala na muže, kteří byli v rohu. „Chce se někdo z vás vyzpovídat, aby prokázal svou nevinu?“

Bylo slyšet přidušený šepot. Předstoupil vyzáblý muž, který stál ve tmě. „Já to udělám. Nic jsem neudělal, přesto mám přijít o hlavu a má žena i mé děti se musí protloukat samy. Vyzpovídám se.“ Protáhl paži přes mříž a natahoval ji k ní. „Prosím, matko zpovědnice, přijmi mou zpověď.“ Stavělo se stále víc mužů, kteří předstupovali, a každý u nich žádal o zpověď. Zanedlouho byli u mříží všichni a prosili, aby se mohli vyzpovídat. Kahlan a Zedd si vyměnili chmurné pohledy.

„V mém celém dosavadním životě jsem viděla pouze tři lidi, kteří požádali o zpověď,“ zašeptala čaroději. 

„Kahlan?“ Důvěrně známý hlas přicházel ze tmy, z cely na opačné straně. 

Kahlan sevřela mříže roztaženými prsty. „Siddin? Siddin!“ Rychle se otočila k strážcům. „Tito lidé se všichni vyzpovídali matce zpovědnici.

Já je všechny považuji za nevinné. Odemkněte mříže!“

„Tak počkejte. To přece nejde, pustit všechny ty lidi ven.“ 

Richard tasil meč a rozehnal se jím do oblouku a přitom se otáčel. Meč prorazil cestičku přes železné mříže a úlomky horkého kovu a jiskry naplnily vzduch. Otočil se kolem své osy a kopnul do železem pobitých dveří, aby se zavřely za překvapenými strážci. Jeho meč byl před jejich obličeji dříve, než alespoň jeden z nich stačil vytáhnout z opasku sekyru.

„Otevři mříže, nebo tě rozseknu vejpůl a vezmu si pak klíče z tvého opasku!“ 

Třesoucí se strážce s klíči vyskočil a dělal, co mu bylo poručeno. Dveře se rozletěly, Kahlan vběhla dovnitř a šla dozadu do tmy. Vrátila se zpět a držela v náručí vystrašeného Siddina, který si opíral hlavu o její rameno. Šeptala mu něco do ucha, aby ho uklidnila. Siddin na ni drmolil v jazyku Bahenního lidu. Usmívala se a říkala mu něco, z čeho se na ni usmíval taky. Když vyšla, strážce otvíral dveře další cely. Držela Siddina na jedné ruce a volnou rukou popadla strážce za límec košile.

„Matka zpovědnice považuje všechny tyto lidi za nevinné.“ Její hlas byl tvrdý jako to železo kolem nich. „Na můj rozkaz jsou propuštěni. Vy tři je doprovodíte ven z města a do bezpečí.“ Byl o hlavu nižší než ona. Přitáhla si jeho obličej blíže k svému. „Když jakýmkoliv způsobem selžeš, budeš se zodpovídat mně.“ 

Mohutně přikyvoval. „Ano, matko zpovědnice. Rozumím. Stane se, jak říkáš. Dám na to slovo.“

„Dáš na to život,“ opravila ho. 

Pustila ho. Vězni proudili z cel, padali kolem ní na kolena, plakali, brali do rukou lem jejího šatu a líbali ho. Odháněla je od sebe.

„To už stačí. Běžte, tak všichni běžte. Pamatujte si ale, že zpovědnice neslouží nikomu, slouží pouze pravdě.“ 

Všichni přísahali, že si to zapamatují, a následovali strážce ven. Richard viděl, že mnozí měli košile roztrhané na cáry nebo postříkané zaschlou krví a že jejich záda byla pokrytá podlitinami.

Předtím než vstoupili do komnaty, kde čekala královna, Kahlan se zastavila a předala Siddina Zeddovi do náruče. Rukama si uhladila vlasy, pak šat, hluboce se nadechla a nasadila klidný výraz obličeje.

Čaroděj řekl: „Matko zpovědnice, jenom nezapomeň, proč jsme tady.“

Přikývla mu, vztyčila hlavu a vešla do místnosti, kde byla královna. Královna Milena čekala tam, kde ji zanechali, a její doprovod byl ještě stále s ní. Královniny oči se zastavily na Siddinovi.

„Věřím, že matka zpovědnice našla všechno v pořádku.“ 

Kahlanin obličej zůstal nehybný, ale její hlas měl studený podtón. „Proč je toto dítě v tvém žaláři?“

Královna doširoka rozhodila ruce. „To si tedy nejsem jistá. Myslím, že si pamatuji, že ho přichytili, jak krade, tak byl dán do vězení, dokud se nenajdou jeho rodiče. To je všechno. Ujišťuji tě, že v tom nebylo nic jiného.“

Kahlan ji chladně pozorovala. „Zjistila jsem, že všichni vězni jsou nevinní, tak jsem přikázala, aby byli propuštěni. Věřím, že se s radostí dozvídáš, že jsem tě ušetřila popravy nevinných lidí, a že se postaráš, aby byly jejich rodiny odškodněné za potíže, které jim tato 'chyba' způsobila. Když se 'chyba' bude opakovat, tak až se příště vrátím, nejenže vyprázdním vězení, ale uprázdním i trůn.“

Richard věděl, že se nedívá na Kahlan, která by se předváděla kvůli tomu, aby dostala schránku, ale pozoruje, jak dělá svou práci. Kvůli tomuto čarodějové vytvořili zpovědnice. A ona byla tím, čím byla: matkou zpovědnicí.

Královna vytřeštila oči. „Jakže... ano, ano. Přirozeně. V armádě mám několik příliš horlivých velitelů, to jistě udělali oni. Vůbec jsem o tom nevěděla. Děkuji..., že jsi mi zabránila udělat vážnou chybu. Osobně se postarám, aby se to vyřídilo přesně podle tvého přání. Což je samozřejmě to nejmenší, udělala bych to sama, kdybych...“

Kahlan ji přerušila: „Odcházíme.“

Královnin obličej se vyjasnil. „Odcházíte? Ach, jaká to je škoda. Tak jsme se všichni těšili, že nás poctíš svou přítomností u večeře. Je mi to tak líto, že musíš odejít.“

„Mám další neodkladné záležitosti. Předtím než odejdu, chtěla bych si promluvit se svým čarodějem.“ 

„S tvým čarodějem?“ 

„S Gillerem,“ zasyčela. 

Na zlomek vteřiny se královniny oči obrátily ke stropu. „Tedy... to asi nebude... možné.“

Kahlan se k ní naklonila. „Tak to umožni. A hned teď.“

Z královnina obličeje se ztratila barva. „Prosím, věř mi, matko zpovědnice, jistě bys nechtěla vidět Gillera ve stavu, ve kterém je teď.“

„Hned teď,“ zopakovala Kahlan. 

Richard si uvolňoval meč v pochvě tak, aby si toho všimli.

„Tak dobře. On je... tam nahoře.“ 

„Počkej tady, než si to s ním vyřídím.“ 

Královna se podívala na podlahu. „Samozřejmě, matko zpovědnice.“ Otočila se k jednomu z mužů v pantalónech. „Ukaž jí cestu.“

Muž je vedl nahoru hlavním schodištěm do vrchního patra a pak dolů několika chodbami a opět nahoru po točitém kamenném schodišti vedoucím k nejvyšší místnosti ve věži, až se nakonec zastavil a mdle se zahleděl na těžké dřevěné dveře na odpočívadle. Kahlan ho propustila. Uklonil se a byl rád, že může odejít. Richard otevřel dveře a všichni vešli dovnitř, pak je za sebou zavřel.

Kahlan vyjekla a skryla si obličej tak, že ho opřela Richardovi o rameno. Zedd přitiskl Siddinův obličej do své řízy.

Místnost byla zničená. Byla zničená úplně. Střecha zmizela, vypadalo to, že byla vyhozena do povětří. Dovnitř se mohlo dívat nebe a mohlo tam vnikat sluneční světlo. Zbylo pouze několik nechráněných trámů. Z jednoho trámu viselo lano.

Na konci lana dolů hlavou viselo Gillerovo nahé tělo a trochu se houpalo. Řeznický hák byl zaražen do kosti v jeho kotníku. Kdyby nebyla střecha otevřená, tak by je zápach už dávno vyhnal z místnosti.

Zedd podal Siddina Kahlan, nevšímal si těla a začal se zamyšleným výrazem v obličeji pomalu kráčet po obvodu kruhovité místnosti. Zastavil se a sáhl na třísky z nábytku, které byly zaražené do zdí, jako kdyby byly z másla.

Richard stál jako přikován a civěl na Gillerovo tělo.

„Richarde, pojď se na to podívat,“ zavolal na něj Zedd. 

Čaroděj napřáhl paži a projel prstem po křupajícím černém místě na zdi. Ve skutečnosti to byly dvě černé oblasti. Nacházely se těsně vedle sebe. Dvě zčernalé skvrny ve tvaru mužů stojících v pozoru. Vypadalo to, jako kdyby muži odešli a nechali tam své stíny. Kousek nad každým loktem byla černá barva nahrazena pásem zlatě zbarveného kovu, který byl zataven do kamene zdi.

Zedd se otočil a  povytáhl na něj obočí. „Čarodějnický oheň.“

Richard tomu nemohl uvěřit. „Myslíš tím, že toto byli lidé?“

Zedd přikývl. „Vypálil je rovnou do zdi.“ Ochutnal černou skvrnu na špičce svého prstu. Sám pro sebe se usmál. „Toto však bylo něco víc než pouhý čarodějnický oheň.“ Richard svraštil čelo. Zedd ukázal na černé místo na zdi. „Ochutnej to.“

„Proč?“ 

Zedd kotníky prstů zaťukal Richardovi na hlavu. „Aby ses něco naučil.“

Richard se zašklebil a přitlačil prst na černou skvrnu stejně, jak to předtím udělal Zedd. „Chutná to sladce!“

Zedd se spokojené usmál. „Toto bylo něco více než obyčejný čarodějnický oheň. Giller do něj vložil svou veškerou životní sílu. Tomu ohni věnoval svůj život. Toto byl čarodějnický životní oheň.“

„On zemřel, když vyvolal čarodějnický oheň?“ 

„Ano. Chutná to sladce. To znamená, že obětoval vlastní život, aby zachránil život jiný. Kdyby to udělal pouze kvůli sobě, například kdyby si chtěl ušetřit mučení, chutnalo by to hořce. Giller to udělal pro někoho jiného.“ 

Zedd šel a zastavil se před Gillerovým tělem, máváním odehnal mouchy a nakláněl vlastní hlavou, jak se ji snažil sklonit, aby dobře viděl. Prstem posunul kus zauzleného střeva, aby Gillerovi viděl do obličeje. Pak se narovnal.

„Nechal zprávu.“ 

„Zprávu?“ zeptala se Kahlan. „Jakou zprávu?“ 

„Na jeho obličeji je úsměv. Úsměv, který ztuhl v smrti, má říci každému, kdo se v těchto věcech vyzná, že neprozradil to, co se od něj chtělo.“ Richard přistoupil blíže, když Zedd ukazoval na úvodní řez, který procházel přes žaludek. „Tady se podívej, vidíš, jak je řez veden? Udělal ho ten, kdo praktikuje magii zvanou antropomancie, která se zabývá věštěním odpovědí na otázky na základě pozorování živých vnitřností. Darken Rahl dělá tento řez velmi podobný tomu, který dělával jeho otec.“ 

Richard si vzpomněl na svého otce, a jak mu Rahl udělal úplně stejnou věc.

„Máš jistotu, že to udělal Darken Rahl?“ zeptala se Kahlan. 

Zedd pokrčil rameny. „Kdo jiný? Darken Rahl je jediný, komu by čarodějnický životní oheň nemohl ublížit. Kromě toho, tento řez je jeho podpisem. Podívej se sem. Vidíš konec tohoto otvoru? Vidíš, jakým způsobem se začíná zakrucovat?“

Kahlan odvrátila obličej. „A co s tím?“

„Toto je takzvaný hák. Alespoň to tedy hák měl být. Řez se měl vracet zpět v podobě háku. Za přednesu zaříkávadel se řeže tento hák, který spojuje vyslýchaného s tazatelem. Hák je nutí prozradit odpověď na otázku, kterou dostanou. Vidíš to však tady? Hák byl započat, není však dokončen.“ Zedd se smutně zasmál. „To tehdy Giller obětoval vlastní život ohni. Čekal, až dokud nebyl Rahl téměř hotov, a pak mu v posledním okamžiku upřel to, co hledal. Pravděpodobně to bylo jméno člověka, který má schránku. Když ve vnitřnostech není život, nemohly Rahlovi nic říci.“  

„Nikdy bych si nepomyslela, že Giller je schopen tak nesobeckého činu,“ zašeptala Kahlan. 

„Zedde,“ zeptal se Richard bázlivě, Jak to mohl Giller dokázat; jak mohl snášet bolest z toho, co mu někdo dělal, a pak dokázat to, že na jeho obličeji zůstal úsměv?“ 

Zedd na něj vrhl zachmuřený pohled, ze kterého Richarda zamrazilo v zádech. „Čarodějové musí znát bolest. Musí ji znát opravdu velmi dobře. Rád budu akceptovat tvé rozhodnutí nestat se čarodějem jenom proto, abych tě uchránil tohoto ponaučení. Je to ponaučení, které mnoho lidí nepřežije.“

Richard přemýšlel nad záhadnými a tajnými věcmi, které Zedd musí znát, ale o které se s ním nikdy nepodělil.

Zedd něžně vzal ze strany do dlaně Gillerův obličej. „Konal jsi správně, žáku můj. Skončil jsi se ctí.“

„Vsadím se, že Darken Rahl byl vzteky zsinalý,“ řekl Richard. „Zedde, myslím si, že bychom měli odsud vypadnout. Toto mi příliš připomíná návnadu na háčku.“ 

Zedd přikývl. „Ať je schránka kdekoliv, není tady. Alespoň víme, že ji nemá Rahl - zatím.“ Napřáhl paže. „Podej mi chlapce. Potřebujeme odejít tak, jak jsme přišli. Nechceme jim přece říci, proč tady vlastně jsme.“

Zedd zašeptal něco Siddinovi do ucha, chlapec se zahihňal a objal čaroděje kolem krku.

Královna Milena byla ještě stále bílá. Nervózně si pohrávala s cípem své peleríny, když k ní Kahlan rozhodně, ale klidně přicházela.

„Děkuji ti za tvou pohostinnost,“ řekla Kahlan. „Odcházíme.“ 

Královna sklonila hlavu. „Vždy mi je potěšením vidět matku zpovědnici.“ Její zvědavost překonala její strach. „Co... s Gillerem?“

Kahlan ji studeně pozorovala. „Je mi líto, že jsi mě předběhla. Toužila jsem pouze po tom, abych to potěšení měla já, nebo alespoň abych byla svědkyní, jak mu to někdo dělá. Bylo vtom nějaké nedorozumění?“

Královně se do obličeje vrátila barva. „Ukradl něco, co mi patřilo.“

„Chápu. Doufám, že jsi to dostala zpátky. Nashledanou.“ Začala jít, pak se zastavila. „Královno Mileno, já se vrátím a zkontroluji to, abych měla jistotu, že jsi své příliš horlivé velitele umírnila a že opět omylem nepopravují nevinné lidi.“ 

Richard a Zedd, který držel Siddina, se zařadili za Kahlan, když se otočila a odcházela.

Richardovi hlavou zoufale vířily myšlenky, když strnule kráčel vedle Zedda a následoval Kahlan mezi všemi klanějícími se lidmi a pak ven z města. Co teď budou dělat? Šota ho varovala, že královna nebude mít schránku dlouho. Měla pravdu. Kde by mohla být teď? Jistě se nebude vracet a ptát se Šoty, kde je. Komu jen mohl Giller tu schránku dát? Jak ji najdou? Měl pocit nesmírné sklíčenosti. Měl pocit, že by všeho měl nechat. Z toho, jak měla Kahlan skleslá ramena, věděl, že má stejné pocity. Nikdo z nich nemluvil. Jediný, kdo mluvil, byl Siddin, ale tomu Richard nerozuměl.

„Co říká?“ zeptal se Zedda. 

„Říká, že byl velmi statečný, přesně jak mu to pověděla Kahlan, že je ale rád, že ho Richard plný zlosti přišel odvést domů.“ 

„Myslím si, že vím, jaké má pocity. Zedde, co teď budeme dělat?“ 

Zedd se na něj zmateně podíval. „Jak to mám vědět? Hledačem jsi ty.“

Ohromné. Právě udělal všechno, co se dalo, a oni stejně schránku neměli. Očekávalo se ale od něj, že ji nějakým způsobem najde. Měl pocit, že čelem narazil do zdi, o které nevěděl, že tam je. Kráčeli dál, on však nevěděl, kam by měli jít dál.

Zapadající slunce bylo zlaté mezi zlatými oblaky. Richardovi se zdálo, že daleko vpředu něco vidí. Zrychlil a šel vedle Kahlan. Ona se taky na to dívala. Na noc ze silnice zmizeli všichni lidé.

Netrvalo dlouho a věděl, co to je. Byli to čtyři koně, které se k nim hnali tryskem. Pouze jeden měl jezdce.

Kapitola dvanáctá

Richard se pro jistotu dotknul jilce meče a díval se na čtyři koně zvedající oblaka prachu, který v zapadajícím slunci dostával zlatou barvu. Za chvíli se k nim donesl zvuk dusajících kopyt. Osamělý jezdec byl skloněn nad svým koněm a pobízel ho kupředu. Richard trochu nadzvedl meč v pochvě, aby zkontroloval, zda jde lehce ven, a pak ho opět pustil. Když se tmavě oděný jezdec přiblížil, Richard si uvědomil, že mu je nějak povědomý.

„Slídiči!“ 

Strážce hranice před nimi zastavil koně tak prudce, až jim klouzala kopyta. Když se prach rozplynul, tak se na ně seshora podíval, „Všichni se zdáte být v pořádku.“

„Slídiči, je vždy dobré tě potkat!“ zašklebil se Richard. „Jak jsi nás našel?“ 

Zdálo se, že ho to urazilo, „Jsem přece strážce hranice.“ Myslel si, že to stačí na vysvětlení. „Nalezli jste to, co jste hledali?“

„Ne,“ přiznal se s povzdechem Richard. Uviděl malé paže, které svíraly Slídiče kolem pasu. Zpoza černého pláště vykoukl malý obličej. „Ráchel? Jsi to ty?“ 

Její obličej se vystrčil ještě více a rozléval se po něm úsměv. „Richarde! Jsem tak ráda, že tě opět potkávám. Není ten Slídič nádherný? Bojoval s garem a zachránil mě před tím, aby mě sežral.“

„Nebojoval jsem s ním,“ zabručel Slídič. „Jen jsem mu hlavou prohnal střelu z kuše, to bylo všechno.“ 

„Ale byl bys s ním bojoval. Jsi ten nejstatečnější člověk, kterého znám.“ 

Slídič převrátil oči a měl při tom utrápený výraz. „Není to nejošklivější děcko, které jsem v životě viděl?“ Obrátil se a podíval se na ni. „Nemohu uvěřit, že tě nějaký gar někdy chtěl sníst.“

Ráchel se zahihňala a objala ho kolem pasu. „Richarde, podívej se.“

Natáhla k němu nohu a ukázala botu. „Slídič skolil jeleního samce. Řekl, že se to stalo omylem, protože byl příliš velký, tak ho prodal jednomu člověku, ten však měl na výměnu pouze tyto boty a tento plášť. Nejsou nádherné? A Slídič mi říká, že si je mohu nechat.“

Richard se na ni zeširoka usmál. „Jsou opravdu nádherné.“ Zpozoroval Ráchelinu panenku a uzlík s chlebem, jak jsou vměstnány mezi ní a Slídičem. Taky si všiml, jak se její oči obracejí k Siddinovi, jako kdyby ho už někdy viděla.

Kahlan položila Ráchel ruku na lýtko. „Proč jsi tehdy utekla? Báli jsme se o tebe.“

Ráchel pod Kahlaniným dotekem ucukla. Jednou rukou objala Slídiče a druhou si dala do kapsy. Neodpověděla Kahlan na dotaz, místo toho se podívala na Siddina. „Proč ho máte u sebe?“

„Zachránila ho Kahlan,“ řekl Richard. „Královna ho nechala zavřít do žaláře. To není žádné místo pro dítě, a tak ho vzala pryč.“ 

Ráchel se podívala dolů na Kahlan. „To se královna nerozzlobila?“

„Nikomu nedovoluji, aby ubližoval dětem,“ řekla Kahlan. „Ani královně.“ 

„Tak tady nestůjte a nezírejte. Přivedl jsem koně pro všechny. Nasedněte si. Myslel jsem si, že vás dostihnu dnes. Tam, kde jste byli poslední noc, je to na této straně řeky Callisidrin, se mi peče divočák.“ 

Zedd se jednou rukou chytil sedla, druhou držel Siddina a vyskočil na koně. „Divočák! Co jsi to za blázna? Necháš péct divočáka bez ochrany! Kdokoliv může přijít a vzít si ho!“

„Proč si myslíš, že chci, abyste si pospíšili? To místo je plné vlčích stop, i když si nemyslím, že by se vlk přiblížil k ohni.“ 

„Neopovaž se ublížit tomu vlkovi,“ varoval ho Zedd. „Je to přítel matky zpovědnice.“ 

Slídič vrhl pohled nejdříve na Kahlan, pak na Richarda. Až poté otočil svého koně a vedl je proti zapadajícímu slunci. Richard byl povzbuzen tím, že má Slídiče zpátky. Opět měl pocit, že je možné všechno. Když Kahlan nasedla, tak si vzala k sobě Siddina. Oba spolu za jízdy mluvili a smáli se.

V táboře Zedd neztrácel čas, ihned zkontroloval divočáka a prohlásil ho za připraveného k jídlu. Srovnal si řízu a posadil se. Se širokým úsměvem na vrásčitém obličeji čekal na někoho s nožem, kdo by nakrájel večeři. Siddin, kterému úsměv asi přimrznul k obličeji, se opřel o Kahlan, když se posadila. Richard se Slídičem začali divočáka porcovat. Ráchel seděla těsně u Slídičova boku a pozorovala ho. Dávala pozor na Kahlan, panenku měla na klíně a bochník chleba zavázaný do plátna u boku.

Richard ukrojil velký kus a podal ho Zeddovi. „Jak to tedy bylo? Myslím tedy s mým bratrem.“

Slídič se zašklebil. „Když jsem mu pověděl, co jsi mi řekl, ať mu povím, tak řekl, že když máš potíže, že ti pomůže. Svolal armádu a my jsme většinu z vojska poslali pod velením hraničářů na obranné pozice podél hranice. Když hranice přestala existovat, odmítl čekat za ní. Dovedl tisíc svých nejlepších mužů do Středozemí. Teď jsou utáboření nahoře v Rang'Šadě a čekají na to, aby ti mohli pomoci.“

Richard přestal krájet, protože překvapením ztuhl. „Opravdu? To řekl můj bratr? Přišel mi na pomoc? A s ním armáda?“

Slídič přikývl. „Řekl, když v tom jedeš ty, tak že on v tom pojede taky.“

Richard pocítil bodnutí zármutku z toho, že o Michaelovi pochyboval, a pýchu nad tím, že jeho bratr všechno odhodil, aby mu přišel na pomoc. „Nezlobil se?“

„Myslel jsem si, že se jistě bude zlobit a že kvůli tomu budu mít potíže, on však chtěl vědět pouze, co je s tebou, jakému nebezpečí se vystavuješ a kde jsi. Řekl, že tě zná, a že když si ty myslíš, že to je důležité, tak si to on myslí taky. Nabídl se, že půjde se mnou, to jsem mu však nedovolil. Je se svými muži, pravděpodobně čeká ve svém stanu a chodí sem a tam. Musím ti říci, že mě to taky překvapilo.“ 

Richard měl údivem vykulené oči. „Můj bratr přišel s tisícem svých mužů do Středozemí, aby mi pomohl.“ Podíval se na Kahlan. „Není to báječné?“ Ona se na něj pouze usmála.

Slídič si ho přísně prohlížel, když krájel maso. „Na chvíli jsem si myslel, že jsi vyřízen, když jsem viděl, že tvá stopa vede do Agadenské pustiny.“

Richard se na něj podíval. „Ty jsi vstoupil do pustiny?“

„To vypadám jako hlupák? Vůdcem hraničářů se nestaneš proto, že jsi hloupý. Začal jsem. přemýšlet, jak tvému bratrovi řeknu, že jsi mrtvý. Pak jsem objevil tvé stopy, jak vycházejí z pustiny.“ Svraštil obočí. „Jak se ti podařilo vyjít z pustiny živý?“ 

Richard se na něj zašklebil. „Myslím, že dobří duchové...“

Ráchel se rozkřičela.

Richard a Slídič se rychle otočili s noži v rukou. Dříve než Slídič mohl použít svůj nůž, tak ho Richard zastavil,

Byl to Brophy. „Ráchel? Jsi to ty, Ráchel?“

Vyndala panenčinu nohu z pusy a vykulila oči. „Máš hlas jako Brophy.“

Vlkův ohon zasvištěl, jak kmital ze strany na stranu. „To je proto, že Brophy jsem.“ Přiklusal k ní.

„Brophy, jak je to možné, že jsi vlk?“ 

Posadil se před ní na zadní nohy. „Protože mě laskavý čaroděj proměnil ve vlka. Tím jsem vždy chtěl být a on mě v něj proměnil.“

„To tě ve vlka proměnil Giller?“ 

Richardovi se zastavil dech.

„Máš pravdu. Teď mám báječný nový život.“ 

Objala vlka kolem šíje. Brophy jí olízl obličej a ona se zahihňala.

„Ráchel,“ řekl Richard, „ty znáš Gillera?“ 

Ráchel jednou rukou objala Brophyho šíji. „Giller je hodný člověk. On mi dal Sáru.“ Bázlivě se podívala na Kahlan. „Ty mu chceš ublížit. Ty jsi přítelkyní královny. Ty jsi ošklivá.“ Přitiskla se k Brophymu, hledala u něj ochranu.

Brophy jí dlouze olízl obličej. „Mýlíš se, Ráchel. Kahlan je má přítelkyně. Je to jeden z nejhodnějších lidí na světě.“

Kahlan se usmála a otevřela pro Ráchel náruč. „Pojď sem.“

Ráchel se podívala na Brophyho, který kývl, že je všechno v pořádku. Šla, ale měla svěšené koutky úst.

Kahlan vzala Rácheliny ruce mezi své dlaně. „Ty jsi mě slyšela, jak říkám něco ošklivého o Gillerovi, je to tak?“ Ráchel přikývla. „Ráchel, královna je špatný člověk. Až do dnešního dne jsem nevěděla, jak špatný je to člověk. Giller býval mým přítelem. Když odešel žít ke královně, tak jsem si myslela, že to je proto, že je taky špatný a že je na její straně. Mýlila jsem se. Teď, když vím, že Giller zůstal mým přítelem, tak bych mu nikdy nedokázala ublížit.“

Ráchel pohlédla na Richarda.

„Říká ti pravdu. Jsme na stejné straně jako Giller.“ 

Ráchel se otočila k Brophymu. On taky kývl, že to je pravda.

„Ty a Richard nejste přátelé královny?“ 

Kahlan se trochu zasmála. „Ne. Kdyby bylo po mém, tak by už dlouho královnou nebyla. A co se týče Richarda, on tasil meč a pohrozil, že zabije princeznu. Nemyslím si, že by ho toto pasovalo za přítele královny.“

Ráchel vykulila oči. „Princeznu Violetu? To jsi udělal princezně Violetě?“

Richard jí na to přikývl. „A ona neřekla, aby ti usekli hlavu?“

„Nedovolíme jim, aby usekávali další hlavy,“ řekla Kahlan. 

Rácheliny oči se naplnily slzami, když se dívala na Kahlan.

Myslela jsem si, že jste oškliví a že ublížíte Gillerovi. Jsem tak šťastná, že oškliví nejste.“ Objala Kahlan kolem šíje a pořádně ji k sobě přitiskla.

Slídič se naklonil k Richardovi. „Ty jsi tasil meč na princeznu? Víš, že to je hrdelní zločin?“

Richard se na něj studeně podíval. „Kdybych měl dost času, tak bych ji ještě přehnul přes koleno a napráskal jí.“ Ráchel se tomu zahihňala. Richard se na ni usmál. „Ty princeznu znáš, je to tak?“

Přešel ji smích. „Já jsem její společnice na hraní. Předtím jsem žila na hezkém místě s ostatními dětmi, ale když mi zemřel bratr, přišla královna a vybrala si mě, abych se stala princezninou společnicí na hraní.“

Richard se otočil k Brophymu. „To byl on?“ Vlk chmurně přikývl. „Takže jsi žila u princezny. To byla ona, kdo ti ostříhal vlasy tak křivolace, je to tak? Ona tě bije.“

Ráchel zamračeně přikývla. „Je na lidi ošklivá. Začíná říkat, ať lidem useknou hlavu. Bála jsem se, že usekne taky mou hlavu, tak jsem utekla.“

Richard si prohlížel bochník chleba, který měla po svém boku. Posadil se do dřepu hned vedle ní. „Giller ti pomohl utéci, je to tak?“

Měla slzy na krajíčku. „Giller mi dal Sáru. Chtěl utéci se mnou. Pak však přišel ošklivý člověk. Byl to Otec Rahl. Vypadalo to, že se na Gillera opravdu zlobí. Giller mi řekl, ať uteču, ať se do příchodu zimy skrývám a pak ať si najdu novou rodinu, ve které bych mohla žít.“ Po tváři jí stékala slza. „Sára mi řekla, že už nemohl se mnou odejít.“

Richard se znovu podíval na bochník chleba. Měl tu správnou velikost. Položil jí ruce na ramena. „Ráchel, věz, že Zedd, Kahlan, Slídič a já bojujeme proti Darkenovi Rahlovi, aby už nikdy nemohl ubližovat lidem.“

Otočila se k Slídičovi.

Slídič přikývl. „Říká ti pravdu, dítě. Ty mu taky řekni pravdu.“

Chytil ji pevněji za ramena. „Ráchel, byl to Giller, kdo ti dal ten bochník chleba?“ Přikývla. „Ráchel, šli jsme za Gillerem, abychom od něj dostali schránku. Schránku, která by nám pomohla zastavit Darkena Rahla, aby už více neubližoval lidem. Dáš nám ji? Pomůžeš nám zastavit Rahla?“

Její uslzené oči se na něj podívaly, pak se statečným úsměvem popadla chléb a podala mu ho. „Je v tomto bochníku chleba. Giller ji tam ukryl s pomocí magie.“

Richard ji prudce obejmul, málem jí vyrazil dech. Postavil se, tiskl ji pevně k sobě a točil se dokola, až se rozhihňala. „Ráchel, ty jsi to nejstatečnější, nejchytřejší a nejhezčí děvče, které znám!“ Když ji položil na zem, rozběhla se k Slídičovi a vlezla mu na klín. On jí rozcuchal vlasy a objal ji svými velkými pažemi. Usmívala se a taky ho objímala.

Richard sebral bochník chleba oběma rukama. Nabídl ho Kahlan. Usmála se a zavrtěla hlavou. Nabídl ho Zeddovi.

„Hledač ji našel,“ usmál se Zedd. „Hledač by ji měl vyndat.“ 

Richard rozlomil chléb a uvnitř byla drahokamy posázená schránka Ordenu. Otřel si dlaně o kalhoty, vytáhl schránku a přidržel ji u ohně. Z Knihy počítaných stínů věděl, že tato lesknoucí se schránka je pouze obalem pro opravdovou schránku uvnitř. V knize se dokonce dozvěděl, jak odstranit obal.

Položil schránku Kahlan do klína. Když ji vzala do ruky, tak mu darovala ten největší úsměv, který kdy viděl. Dříve než si stačil uvědomit, co dělá, naklonil se a krátce Kahlan políbil. Její oči se vykulily. Polibek neopětovala, ale chuť jejích rtů jím otřásla natolik, že mu došlo, co vlastně udělal.

„Ach, promiň,“ řekl. 

Zasmála se. „Promíjím ti to.“

Richard objal Zedda a oba se rozesmáli. Slídič se smál, když se na ně díval. Richard nemohl uvěřit, že pouze před krátkou chvílí se téměř vzdal všech nadějí, že neměl tušení, co by měl udělat, kam by měl jít nebo jak by měl zastavit Rahla. A teď mají schránku.

Položil ji na skálu, kde se na ni mohli ve světle ohně všichni dívat. Všichni měli tu nejlepší večeři, na kterou si Richard pamatoval. Richard a Kahlan vyprávěli Slídičovi něco z toho, co prožili. K Richardově radosti byl Slídič rozrušený, když se dozvěděl, že v Jižním úkrytu mu život zachránil Bill. Slídič jim řekl některé z jeho příhod, které se týkaly toho, jak se armáda o tisíci mužích dostávala přes Rang'Šadu. Vyžíval se v líčení sáhodlouhých příběhů o hlouposti byrokracie při vojenském tažení.

Ráchel se uvelebila na Slídičově klíně, ona jedla, on vyprávěl. Richard si myslel, jak zajímavé je to, že si pro místo na sezení vybrala toho, kdo nejvíce naháněl hrůzu. Když konečně skončil vyprávění, podívala se na něj a zeptala se: „Slídiči, kam bych měla jít, abych se až do příchodu zimy mohla skrývat?“

Zamračeně se na ni podíval. „Jsi příliš ošklivá, aby ses mohla jenom tak toulat. Nějaký gar by tě jistě snědl.“ To ji rozesmálo. „Mám další děti, které jsou taky všechny ošklivé. Budeš se mezi ně hodit. Vezmu tě k sobě a budeš bydlet v mém domě.“

Richard se zeptal: „Slídiči, myslíš to doopravdy?“

„Dosti často se mi stalo, že jsem přišel domů a žena mě obdarovala novým dítětem. Myslím si, že nadešla doba, abych jí oplatil stejnou mincí.“ Podíval se na Ráchel, která se k němu tiskla, jako kdyby se chystal uletět. „Věz však, že mám svá pravidla a ty je budeš muset dodržovat.“ 

„Udělám všechno, co budeš chtít, Slídiči.“ 

„Tak dobře, už to tady máš. První pravidlo je takové, že žádnému ze svých dětí nedovoluji, aby mi říkali Slídič. Když chceš být členem mé rodiny, musíš mi říkat otec. A co se týče tvých vlasů, jsou příliš krátké. Všechny mé děti mají vlasy dlouhé a mně se to líbí. Budeš si muset nechat vlasy trochu vyrůst. A budeš mít matku. Budeš ji muset poslouchat. Budeš si taky muset hrát se svými novými bratry a sestrami. Myslíš si, že to všechno zvládneš?“ 

Přikývla hlavou opřenou o jeho rameno, nemohla mluvit, jak pevně se k němu tiskla, a v očích se jí třpytily slzy.

Každý se v tom vzrušení najedl dosyta. Dokonce se zdálo, že i Zedd má dost. Richard se cítil vyčerpaný a zároveň plný energie z toho, že konečně mají schránku ve svých rukou. Podařilo se jim to nejtěžší a nalezli schránku dříve než Rahl. Teď ji už jenom musí před ním uchránit, dokud nepřijde zima.

„Naše hledání trvalo celé týdny,“ řekla Kahlan. „První zimní den bude za měsíc. Dnes ráno se zdálo, že to sotva stačí na to, abychom schránku získali. Teď, když ji máme, zdá se to nekonečně dlouhá doba. Co budeme dělat, dokud neuplyne?“ 

První promluvil Slídič. „Schránku musíme ochraňovat my všichni a máme tisíc mužů, kteří budou ochraňovat nás. Když se vrátíme zpět přes hranici, budeme jich mít mnohonásobně více.“

Podívala se na Zedda. „Myslíš si, že je to moudré? Budeme lehce k nalezení, myslím s těmi tisíci muži. Nebylo by lepší, kdybychom se jenom my sami někam ukryli?“

Zedd se zaklonil a pohladil si plný žaludek. „Ukrýt bychom se lépe mohli sami, byli bychom však více zranitelní, kdyby nás objevili. Slídič má asi pravdu. Uprostřed tak velkého vojska budeme velmi dobře chránění. Kdybychom však museli, budeme je moci opustit a schovat se.“

„Raději bychom měli vyrazit hned zrána,“ řekl Richard. 

*****

Ještě ani pořádné nezačalo svítat a už byli na cestě. Koně byli na silnici, Brophy v lese. Byl jim těsně v patách, někdy vyrazil dopředu na výzvědy. Slídič, ověšený zbraněmi, je vedl poklusem a Ráchel se ho pevně držela. Kahlan byla opět oblečená ve svém oděvu do lesa a jela vedle Zedda se Siddinem na klíně. Richard trval na tom, aby schránku nesl Zedd, byla zabalená v plátně, ve kterém byl předtím chléb, a přivázaná k hrušce sedla. Richard jel vzadu za nimi a sledoval všechno kolem, když rychle jeli studeným ranním vzduchem. Teď, když měli schránku, cítil se náhle bezbranný, zdálo se mu, že to může zjistit každý, jen co se na ně podívá.

Richard uslyšel vody řeky Callisidrin, dříve než zahnuli na zatáčku k mostu. Byl rád, když viděl, že silnice je opuštěná. Slídič pobídl svého koně ostruhami do cvalu, když se přiblížil k velkému dřevěnému mostu, a ostatní pobídli své koně patami, aby s ním drželi krok. Richard věděl, co Slídič dělá. Vůdce hraničářů mu vždy říkal, mosty jsou zdrojem záhuby pro nerozvážlivce. Richard se ohlížel na všechny strany, když ostatní před ním cválali přes most. Neuviděl nic.

Přesně uprostřed mostu v plném cvalu pořádně narazil na něco, co tam nebylo.

Richard se omámeně posadil a byl ohromen, že se nenachází na koni. Viděl, jak jeho velký grošák běží za ostatními koňmi a jak se pak s nimi zastavuje, když jeho přátelé přidrželi koně a otočili se. Dívali se zmateně, jak se Richard, ještě stále omráčený a užaslý, namáhavě staví na nohy. Oprášil se a začal kulhat ke svému koni, aby se na něj opět dostal. Dříve než se dostal do středu mostu, narazil do něčeho ještě jednou. Bylo to jako kamenná zeď, nic tam však nebylo. Zjistil, že opět sedí na povrchu mostu. Když se tentokrát stavěl na nohy, ostatní se už kolem něj shromáždili.

Zedd byl dole z koně, držel jednou rukou otěže a druhou pomáhal Richardovi na nohy. „Co se děje?“

Richardovi se povedlo říci: „Nevím. Cítil jsem, jak jsem přímo uprostřed mostu narazil do zdi. Musel jsem spadnout z koně, to je všechno. Myslím, že už jsem v pořádku.“

Zedd se ohlížel kolem sebe a vedl ho dopředu. Držel ho rukou za loket. Nedostal se daleko a opět na něco narazil. Jelikož se tentokrát pohyboval pomalu, neupadl, ale pouze se odrazil několik kroků zpět. Udělal dopředu jeden pomalý krok a opět se toho dotknul. Zedd se pořádně zamračil. Richard dal před sebe ruku a cítil pevnou hladkou zeď, která mu nedovolovala projít, ostatní se však přes ni mohli dostat. Z doteku se mu točila hlava a bylo mu špatně. Zedd procházel sem a tam přes neviditelnou bariéru.

Čaroděj se postavil tam, kde byla neviditelná zeď. „Jdi na konec mostu a pak kráčej směrem ke mně.“

Richard si ohmatával bouli na čele, když kráčel zpět ke konci mostu. Kahlan seskočila z koně, Brophy se postavil vedle ní, aby se podíval, co je to za potíž. Když Richard šel tentokrát, držel před sebou ruce.

Dříve než prošel polovinu cesty zpět, narazil na něco pevného a nemohl dál. Musel ustoupit kvůli nepříjemnému pocitu, který měl z toho doteku. Zedd si mnul bradu. „Do pytle!“ Jelikož  Richard   nemohl  k nim,  tak  všichni přišli k němu. Zedd ho opět vedl dopředu. Když se toho dotknul, trochu ustoupil.

Zedd vzal Richardovu levou ruku. „Dotýkej se toho druhou rukou.“

Richard dělal, co mu bylo řečeno, dokud ho nepříjemný pocit nedonutil ruku odtáhnout. Vypadalo to, že Zedd to prostřednictvím Richarda pociťuje taky. Teď už byli na úpatí mostu. Každý dotek té věci ji posunul zpět po cestě, kterou přišli. „Do pytle! Do dvojitého pytle!“ „Co to je?“ zeptal se Richard. Předtím než Zedd odpověděl, podíval se na Kahlan a na Slídiče. „Je to zadržovací zaklínadlo.“

„Co je to zadržovací zaklínadlo?“ „Je to zaklínadlo, které použil ten hnusný malíř James. Namaloval ho kolem tebe. Když ses ho poprvé dotknul, tak se aktivovalo. Pokaždé, když se ho dotkneš, tak se těsněji utáhne, je to jako past. Když tě z něj nedostaneme, bude se smršťovat, až v něm zůstaneš pouze ty a nebudeš se moci hýbat.“ 

„A co se stane pak?“ 

Zedd se napřímil. „Ten dotek je jedovatý. Když skončí stahování kolem tebe, bude svinuto kolem tebe jako zámotek a rozmačká tě. Nebo tě zabije jeho jed.“

Kahlan popadla rukáv Zeddovy řízy, v očích výraz paniky, „Musíme se vrátit! Musíme to z něj sundat!“

Zedd si uvolnil rukáv. „Dobře, samozřejmě že ano. Nalezneme obrázek a vymažeme ho.“

„Vím, kde jsou posvátné jeskyně,“ pronesla Kahlan, když se chytila svého sedla a položila nohu do třmene. 

Čaroděj se otočil, aby chytil svého koně. „Nesmíme ztrácet čas. Vyrážíme.“

„Ne,“ řekl Richard. 

Všichni se otočili a upřeně se na něj dívali.

„Richarde, my musíme,“ řekla Kahlan. 

„Má pravdu, chlapče. Není jiný způsob.“ 

„Ne.“ Podíval se na jejich překvapené obličeje. „Oni od nás chtějí, abychom to udělali. Ty jsi řekl, že malíř nemůže očarovat ani tebe, ani Kahlan, tak zaklínadlo použil na mě. Myslel si, že to přivede zpět nás všechny. Schránka je příliš důležitá. Takovému riziku se nemůžeme vystavit.“ Podíval se na Kahlan. „Ty mi jenom řekni, kde se nacházejí ty jeskyně, a ty, Zedde, mi řekni, jak vymazat zaklínadlo.“  

Kahlan popadla otěže svého a Richardova koně a potáhla je dopředu. „Zedd a Slídič postačí na ochranu schránky. Já půjdu s tebou.“

„Ne, nepůjdeš! Půjdu tam sám. Mám meč, aby mě chránil. Záleží jenom na schránce, to je naše prvořadá zodpovědnost. Musíme ji ochraňovat nade vše ostatní. Jen mi řekněte, kde jsou jeskyně, a jak se vypořádat se zaklínadlem. Když budu hotov, tak vás doběhnu.“ 

„Richarde, myslím si...“ 

„Ne! Tady se jedná o zastavení Darkena Rahla, ne o mě nebo kohokoliv z nás. Toto není žádost, toto je rozkaz!“ 

Oba se napřímili a Zedd se otočil ke Kahlan. „Řekni mu, kde jsou jeskyně.“

Kahlan rozzlobeně podala otěže svého koně Zeddovi a popadla klacek. Do prachu silnice na malovala mapu. Klacek táhla pojedná z čar, kterou namalovala. „Toto je řeka Callisidrin a tady je most. Toto je silnice a tady je Tamarang a hrad.“ Namalovala čáru silnice na sever od města. „Tady v těchto horách na severovýchod od města je říčka, která teče mezi dvěma stejnými pahorky. Jsou asi míli jižně od malého mostu, který přes ni vede. Dvojice pahorků má útesy na stranách směřujících k řece. Posvátné jeskyně jsou v útesu na severovýchodní straně říčky. Tam malíř maluje své obrázky.“

Zedd si od ní vzal klacek a odlomil dva asi na prst dlouhé kousky. Jeden třel mezi dlaněmi. „Tady máš. Tento vymaže kletbu. Bez toho, abych ji viděl, ti nemohu říci, kterou část musíš vymazat, měl bys však na to přijít sám. Je to kresba, takže budeš schopen uhodnout její význam. V tom leží základní význam kresleného zaklínadla, musíš být schopen ho pochopit, nebo nebude účinkovat.“

Kousek klacku, který Zedd třel v dlaních, už nevypadal jako dřevo. Byl měkký a lepkavý. Richard si ho vložil do kapsy. Zedd zamnul v dlaních druhý kousek. Když ho podal Richardovi, ani tento nevypadal jako klacík. Byl černý skoro jako uhel a byl tvrdý.

„Tímto,“ řekl čaroděj, „můžeš do zaklínadla kreslit a změnit ho, když budeš muset.“ 

„Jak ho mám změnit?“ 

„Bez toho, abych ho viděl, ti to říci nemohu. Budeš muset použít vlastní úsudek. A teď si pospěš. Stejně si myslím, že bychom měli...“ 

„Zedde, to ne. Všichni víme, čeho je Darken Rahl schopen. Jedinou důležitou věcí je schránka a ne někdo z nás.“ Vyměnil si se svým starým přítelem pohled plný citu. „Dávej na sebe pozor. A na Kahlan taky.“ Podíval se na Slídiče. „Doveď je k Michaelovi. Michael bude moci schránku ochránit lépe, než bychom to dokázali sami. Nezpomalujte a nečekejte na mě. Já se k vám při pojím.“ Richard se na něj přísně podíval. „Pokud bych se k vám nepřipojil, tak nechci, aby se někdo pro mě vracel. Vy jenom dostaňte schránku odsud. Rozumíš?“ 

Slídič se na něj vážně podíval. „Ručím za to životem.“ Dal Richardovi krátké instrukce, kde v Rang'Šadě může najít armádu Západozemí.

Richard se podíval na Kahlan. „Postarej se o Siddina a nedělej si starosti. Já budu zanedlouho opět s vámi. A teď už jeďte.“

Zedd nasedl na svého koně. Kahlan podala Siddina čaroději. Pak na Slídiče a Zedda kývla. „Pokračujte. Dejte se na cestu, já vás dostihnu.“

Zedd začal protestovat, ona ho však přerušila a ještě jednou mu řekla, ať vyrazí na cestu. Dívala se, jak dva koně a vlk cválají přes most a dále po silnici. Až pak se otočila k Richardovi.

Starost se jí vryla hluboko do rysů obličeje. „Richarde, prosím, dovol mi...“

„Ne.“Přikývla a podala mu otěže jeho koně. Její zelené oči se naplnily slzami. „Ve Středozemí číhají nebezpečí, o kterých nic nevíš. Buď opatrný.“ Po tváři jí stékala slza. 

„Budu zpátky, dříve než ti začnu chybět.“ 

„Mám o tebe strach.“ 

„Já vím. Budu ale v pořádku.“ 

Podívala se na něj očima, ve kterých by se dokázal ztratit. „Neměla bych to dělat,“ zašeptala.

Objala ho kolem krku a políbila ho. Důkladně, pořádně a zoufale.

Na chvíli, ve které ji začaly jeho paže objímat a on ji pevně tiskl k sobě, na tu chvíli, kdy cítil dotek jejích rtů na svých a ona maličko zasténala, na tu chvíli, kdy cítil její prsty vzadu ve vlasech, na tu chvíli zapomněl, kdo vlastně je.

Byl jako omámen, když se díval, jak dává botu do třmenu a přehazuje druhou nohu přes sedlo. Přitáhla otěže a otočila koně, aby byl těsně u něj.

„Neopovažuj se udělat nějakou hloupost, Richarde Cyphere. Slib mi to.“ 

„Slibuji.“ Neřekl jí, že za naprosto největší hloupost považoval myšlenku, že by dovolil, aby jí někdo ublížil. „Nedělej si starosti. Vrátím se k tobě ihned, jak se zbavím toho zaklínadla. Ochraňuj schránku. Rahl se k ní nesmí dostat. Na ničem jiném nezáleží. A teď už jeď.“ 

Stál, držel otěže svého koně a díval se, jak cválá přes most a mizí v dálce.

„Miluji tě, Kahlan Amnellová,“ zašeptal. 

*****

Richard povzbudivě poplácal šedou skvrnu na grošákově šíji a poté, co projel přes malý most, nasměroval velkého koně pryč ze silnice a pobídl ho k běhu po břehu říčky. Kůň běžel lehce, brouzdal kopyty v mělké vodě, když křoví blokovalo přístup po břehu. Sluncem ozářené pahorky, které byly většinou bez stromů, se zvedaly kolem řeky. Když se břehy staly příkřejší, vyvedl koně výš, kudy se dalo lépe postupovat. Richard se díval, zda ho někdo nesleduje nebo nepozoruje, neviděl však nikoho. Pahorky vypadaly opuštěné.

Po obou stranách řeky se tyčily křídově bílé útesy. Byly jako rozštěpené obličeje na dvou stejných pahorcích, které se rozkročily nad řekou. Richard seskočil z koně, který ještě ani pořádně nestál. Ohlédl se kolem sebe, přivázal ho ke škumpě. Její rudé plody už byly suché a scvrklé. Nohy mu klouzaly po sypkém podloží, když sestupoval po příkrém svahu. Byl tam úzký chodník, který se táhl sutí z kamene a hlíny. Když po něm šel, tak ho přivedl k vysokému ústí jeskyně.

S rukou na jílci meče si prohlížel okolí vstupu a kontroloval, zda neuvidí malíře nebo někoho jiného. Nebyl tam nikdo. Hned u vchodu byly v jeskyni na zdech obrázky. Pokrývaly celý povrch a pokračovaly směrem dovnitř jeskyně.

Richard žasl. Byly tam stovky obrázků, možná jich byly tisíce. Některé byly malé, nebyly větší než jeho dlaň, některé byly větší, jiné byly stejně vysoké jako on. Každý zobrazoval jinou scénu. Většina z nich měla namalovanou jenom jednu osobu, na několika z nich však bylo lidí více. Bylo zřejmé, že je malovaly různé ruce. Některé byly jemně provedené, byly bohaté na detaily, měly rozvržené světla a stíny. Zobrazovaly lidi, kteří měli polámané údy nebo pili z číší, na nichž byly lebky a zkřížené hnáty, nebo stáli vedle polí s uschlou úrodou. Jiné dělal někdo, kdo měl pramalý talent na kreslení, jejich postavy lidí se skládaly z jednoduchých čar. Jejich obsah byl však podobně strašlivý, Richard si domyslel, že talent malíře měl tady malý význam. To, co bylo důležité, bylo jejich poselství.

Richard našel kresby, které dělaly různé ruce, jejich obsah však byl stejný. Tito lidé mohli mít kolem sebe nějakou mapu, kolem každého však byla kruhová čára. Uvnitř každého kruhu byla na různých místech umístěna lebka a zkřížené hnáty.

Zadržovací zaklínadla.

Jak však má najít to své? Kresby se nacházely všude. Nevěděl, jak vypadá kresba jeho zaklínadla. V rostoucí panice prohledával zeď a postupoval hlouběji do tmy. Projížděl rukou po kresbách, když postupoval, a snažil se podívat na každou, aby ani jednu nevynechal. Jeho oči prudce přeskakovaly a všude se zastavovaly, byly ohromené počtem zaklínadel. Hledaly něco povědomého, přitom však nevěděly, co přesně hledají ani kde to je.

Richard postupoval do tmy, zdůvodňoval si to tím, že tyto kresby někde končily a že možná ty nejnovější jsou na konci. Byla příliš velká tma na to, aby viděl. Šel ke vchodu do jeskyně, aby si vzal rákosové pochodně, které tam viděl.

Dříve než se dostal trochu dál, narazil s bouchnutím do neviditelné stěny. S rostoucí panikou si uvědomil, že jeskyně se mu stala pastí. Docházel mu čas. Pochodně byly mimo jeho dosah.

Rozběhl se zpět do tmy a hledal. Měl potíže vidět na zaklínadla, ona přitom ještě nekončila. Napadla ho myšlenka, kterou vůbec neměl rád.

Když bude potřeba opravdu velká, je tady noční kámen.

Neztrácel ani sekundu a vytáhl kožený váček z tlumoku. Díval se, jak mu leží v dlani, a pokoušel se rozhodnout, zda mu to pomůže nebo mu jenom přinese další potíže. Potíže, které by nemusel zvládnout. Myslel na případy, kdy kámen viděl venku z váčku. Pokaždé to jistou chvíli trvalo, než se stíny objevily. Možná kdyby ho vytahoval pouze na krátkou dobu, podíval se kolem sebe a pak by ho vložil opět do váčku, možná by tím získal čas, který potřebuje, a stíny by ho nemusely najít. Nevěděl, zda to je dobrý nápad.

Vysypal si kámen do dlaně. Jeskyně se zaplnila světlem. Richard neztrácel čas, aby se díval na jednotlivé kresby, místo toho šel rychle do hloubky jeskyně a hledal, kde kresby končí. Koutkem oka viděl, že se začíná objevovat první stín. Byl od něj daleko, tak šel dál.

Konečně se dostal na konec kreseb. Stíny už byly téměř u něj. Rychlým pohybem vložil kámen do koženého váčku. Ve tmě zadržoval dech, Široce otvíral oči a očekával, kdy pocítí bolestivý dotek smrti. Dotek nepřicházel. Jediným zdrojem světla byla tlumená záře s jasným místem uprostřed - vchod do jeskyně. Neposkytoval však tolik světla, aby viděl na kresby. Věděl, že bude muset kámen vytáhnout ještě jednou.

Nejdříve si prsty prohledal kapsu a našel měkký a lepkavý kousek klacíku, který mu dal Zedd. Když ho měl pevně v dlani, opět vytáhl kámen. Světlo ho na okamžik oslepilo. Otočil hlavu a díval se.

Pak to uviděl. Člověk na kresbě byl stejně velký jako on, ale zbytek kresby byl ještě větší. Kresba byla hrubá, věděl ale, že je na ní on. Meč, který byl v pravé ruce, měl na sobě nápis Pravda. Kolem postavy byla mapa podobná mapě, kterou na zemi namalovala Kahlan. Na jedné straně se čára kolem kresby přibližovala k řece Callisidrin a procházela středem mostu. Na tomto místě na ni narazil.

Stíny volaly jeho jméno. Podíval se nahoru a viděl ruce, které se po něm natahovaly. Vrazil kámen do váčku a přitlačil se zády ke kresbě na zdi jeskyně, poslouchal přitom, jak mu srdce tluče v uších. S hrůzou si uvědomil, že kresba byla příliš velká, aby vymazal celý kruh kolem ní. Kdyby vymazal pouze jeho část, nemohl nijak zjistit, kde by se měla nacházet mezera, nebo jak udělat mezeru na tom místě, kde v jeskyni byl.

Odstoupil a připravil se na to, aby měl lepší rozhled, když příště vytáhne kámen. Narazil do neviditelné stěny. Cítil, jako kdyby mu vynechávalo srdce. Stěna byla málem u něho. Nezůstal mu už žádný čas.

Vytáhl kámen a okamžitě začal vymazávat meč. Doufal, že tím z kresby odstraní svou totožnost a tím odstraní i moc zaklínadla. Čáry se daly mazat jenom s velkými obtížemi. Ustoupil o krok, aby se podíval, a narazil na stěnu. Stíny se po něm natahovaly a svůdně vyvolávaly jeho jméno.

Hodil kámen zpět do váčku a stál ve tmě. Namáhavě dýchal a z pocitu, že je v pasti, neměl daleko k panice. Věděl, že nemůže používat meč, aby bojoval se stíny, a zároveň mazat kresbu. Se stíny již bojoval a věděl, že to vyžaduje jeho všechnu sílu a pozornost. Hlavou se mu překotně honily myšlenky. Nenapadalo ho, co by měl udělat. Smazal meč, ale to nepomohlo. Zaklínadlo ho musí ještě stále poznávat. Věděl, že nemá dostatek času na to, aby vymazal čáru, která byla kolem něj. Zoufale lapal po dechu.

Objevilo se mihotavé světlo. Rychle se otočil. S úlisným úsměvem na tváři přicházel muž, který měl v ruce jednu z rákosových pochodní. Byl to malíř James.

„Myslel jsem si, že bych tě mohl najít tady. Přišel jsem se na tebe podívat. Mohu pro tebe něco udělat?“ 

Podle jeho smíchu Richard věděl, že se mu James nechystá pomoci. James taky věděl, že Richard nemůže použít meč, když je mezi nimi neviditelná stěna. Smál se Richardově bezmocnosti.

Richard vrhl rychlý pohled na stranu. Pochodeň vydávala dost světla, aby viděl na kresbu. Neviditelná stěna ho tlačila do ramen, tlačila ho ke zdi. Při doteku jím projela vlna nevolností a závratě. Teď stál pouze krok od zdi jeskyně. Za okamžik bude obalen a rozdrcen nebo otráven.

Richard se rychle otočil ke kresbě. Zatímco jednou rukou pracoval, druhou šmátral v kapse. Vytáhl z něj kousek klacíku, o kterém mu Zedd řekl, že ho může použít na kreslení.

James se k němu naklonil s potlačovaným smíchem a pozoroval ho, jak pracuje.

Smích přestal. „Co to tam děláš?“

Richard neodpovídal a dál vymazával pravou ruku postavy.

„Přestaň s tím!“ zaječel James. 

Richard ho ignoroval a pokračoval v mazání. James hodil pochodeň na zem a vytáhl vlastní kreslící tyčinku. Malíř začal kreslit rychlými energickými tahy, prameny jeho mastných vlasů poletovaly, jak pracoval. Kreslil postavu. Kreslil další zaklínadlo. Richard věděl, že když James skončí první, už nebude mít žádnou šanci.

„Přestaň s tím, blázne!“ zaječel James a spěchal, aby dokončil kresbu. 

Neviditelná stěna tlačila na Richardova záda a nutila ho stále více se přibližovat ke zdi jeskyně. Měl sotva dostatek místa, aby mohl pohybovat pažemi. James kreslil meč a začal se psaním slova Pravda.

Richard vytáhl svou tyčinku na kreslení a čarou spojil na postavě oba kraje zápěstí, udělal tím pahýl. Byl stejný jako Jamesův.

Když skončil, tlak na zádech ustal a nevolnost zmizela.

James začal křičet.

Richard se otočil a uviděl ho, jak se svíjí na podlaze jeskyně, jak se svinuje do klubka a přitom zvrací. Richard se otřásl a zvedl pochodeň.

Obrátily se k němu malířovy prosebné oči. „Já... jsem tě... tím nechtěl nechat zabít... pouze jsem tě chtěl mít v pasti...“

„Kdo ti přikázal použít na mne to zaklínadlo?“ 

James se slabě a škodolibě usmál. „Mordsitha,“ zašeptal. „Zemřeš...“

„Co je mord-sitha?“ 

Richard uslyšel, jak je z něj vymačkáván poslední dech, jak praskají kosti. James byl mrtvý. Richard nemohl říci, že by mu ho bylo líto.

Richard nevěděl, co to je mord-sitha, ale nechtěl tady čekat, aby to zjistil. Náhle se cítil sám a bezmocný. Zedd i Kahlan ho varovali, že ve Středozemí je mnoho věcí a mnoho magických stvoření, která jsou nebezpečná, a on o nich nic neví. Nenáviděl Středozemí a nenáviděl magii. Chtěl se jenom vrátit ke Kahlan.

Richard běžel ke vchodu do jeskyně a cestou odhodil pochodeň. Vyběhl do jasného slunečního světla, zaclonil si oči a zastavil se. Mhouřil oči a viděl kolem sebe kruh lidí. Byli to vojáci. Měli uniformy z tmavé kůže a drátěné košile, přes ramena jim visely meče a za širokými opasky měli válečné sekery.

V jejich čele se na něj díval někdo úplně odlišný. Byla to žena s dlouhými kaštanovými vlasy staženými vzadu do volného copu. Od hlavy k patě byla navlečena do kůže, která měla takový střih, že na ní seděla jako rukavice na ruce. Kůže byla krvavě rudá. Jedinou odchylkou od krvavé červeně byl žlutý půlměsíc s hvězdou, které byly v oblasti žaludku. Richard viděl, že muži měli na svých hrudích stejný půlměsíc a hvězdu, oni je však měli rudé. Dívala se na něj bez jakýchkoliv emocí, výjimkou byl náznak úsměvu.

Richard stál v obranném postoji s rozkročenýma nohama, ruku měl na jilci meče a nevěděl, co má dělat. Neviděl nic, co by mu naznačovalo jejich úmysly. Její oči se rychle pohnuly, podívaly se nad něj a za něj. Richard uslyšel, jak dva muži seskočili z útesu na zem za ním. Cítil, jak do něj přes ruku na jilci bleskem proudí zlost meče. Zaťal zuby a udržoval zlost co nejsilnější.

Žena luskla prsty na muže, kteří stáli za ním, a pak ukázala na něj. „Zmocněte se ho.“ Uslyšel zvuk oceli vytahované z pochvy.

To bylo všechno, co Richard potřeboval vědět. Bylo rozhodnuto.

Nositel smrti.

Jeho meč byl tasen obloukem, jak se rychle otáčel. Uvolnil svou strašlivou zlost. Vybuchla v něm. Jeho oči se setkaly s očima těch dvou mužů. Jejich zuby byly zatnuté zlostí, když jejich meče opustily pochvy a byly nad jejich hlavami.

Richard držel Meč pravdy nízko. Na úrovni pasu. Vložil do něj celou svou váhu a sílu. Jejich meče se v obraně sklonily. Zakřičel smrtelnou zlostí. Smrtelnou zlostí, smrtelnou touhou. Plně se podřídil vášni zabíjet, protože věděl, že cokoliv menšího by byl jeho konec. Špička jeho meče hvízdala vzduchem.

Nositel smrti.

Úlomky horké roztříštěné oceli se točily jasným ranním vzduchem.

Dvojitý vzdech. Při nárazu dvojitý mlaskavý zvuk, jako když zralý meloun naráží na zem. Vnitřnosti vytahované ven v dlouhých rudých provázcích. Horní poloviny jejich těl se svalily, když se jim podlomily nohy.

Meč pokračoval v kroužení a značkoval svou pouť korálky krve. Zaměřil se na nový cíl zlosti, nenávisti a touhy. Ona jim velela. Richard chtěl její krev a život. Magie jím proudila bez překážek. Ještě stále křičel. Stála s rukou na boku.

Richard se jí podíval do očí a trochu změnil směr meče, aby se taky s nimi setkal. Její stále silnější úsměv ještě více krmil zuřivý oheň jeho zlosti. Jejich oči se zaklesly do sebe. Špička meče si to hvízdala k její hlavě. Jeho touha zabíjet byla mimo jakoukoliv nápravu.

Nositel smrti.

Bolest magie meče jej udeřila jako vodopád ledové vody na nahém těle. Čepel se k ní nikdy nedostala. Meč zařinčel na zemi, když ho bolest povalila na kolena, trhala ho uvnitř na kusy a nutila ho svíjet se.

Stála nad ním, ruku měla stále opřenou v bok a úsměv na obličeji. Pozorovala ho, jak si drží oběma pažemi žaludek, zvrací krev a dusí se. Oheň spaloval každý centimetr jeho těla. Bolest magie ho pohlcovala a vyháněla mu z plic dech. Zoufale se snažil dostat magii pod kontrolu, snažil se bolest potlačit tak, jak se to předtím naučil. Nereagovala na jeho vůli. S rostoucí panikou si uvědomoval, že už nad ní nemá žádnou kontrolu.

Kontrolu nad ní měla ona.

Zhroutil se obličejem do hlíny, pokoušel se křičet a dýchat, nemohl však ani jedno. Na okamžik myslel na Kahlan, pak mu bolest vzala i ji.

Ani jeden z mužů stojících v kruhu se nehýbal. Žena mu položila jednu holínku na zátylek a loket si opřela o koleno, když se nad něj sehnula. Druhou rukou ho popadla za vlasy a nadzvedla mu hlavu. Naklonila se k němu a kůže zavrzala.

„Ale, ale,“ zasyčela. „A to jsem si myslela, že tě budu muset mučit celé dny, než tě konečně rozzlobím natolik, abys proti mně použil svou magii. Ale nedělej si s tím starosti, mám jiné důvody, abych tě mučila.“ 

Přes svou bolest si Richard uvědomil, že udělal strašlivou chybu. Nějak jí předal kontrolu nad magií meče. Věděl, že teď je v takové bryndě, v jaké ještě v životě nebyl. Kahlan byla v bezpečí, říkal si, záleží jenom na tomto.

„Chceš, aby bolest přestala, mazlíčku?“  

Otázka ho rozzuřila. Jeho zlost na ni, jeho touha ji zabít jím zakroutila ještě silnější bolestí. „Ne,“ podařilo se mu říci, když sebral všechny síly.

Pokrčila rameny a pustila mu hlavu. „Pro mě, za mě. Ale když se rozhodneš, že budeš chtít, aby bolest magie přestala, tak všechno, co potřebuješ udělat, je přestat si o mně myslet ty ošklivé myšlenky. Od teď kontroluji magii tvého meče. Když si jen pomyslíš, že proti mně zvedneš prst, bolest magie tě srazí na kolena.“ Usmála se. „To je jediná bolest, nad kterou budeš mít nějakou kontrolu. Jenom si o mně pomysli něco příjemného, a ona přestane.

Přirozeně že kontrolu nad bolestí magie budu mít taky já a můžu ti ji přivodit, kdykoliv si to usmyslím. Mohu ti přivodit taky jiné bolesti, jak na to zanedlouho přijdeš.“ Zamračila se. „Řekni mi, mazlíčku, ty jsi chtěl použít svou magii na mě, protože jsi hlupák, nebo proto, že se považuješ za statečného?“

Bolest o nepatrný kousek polevila. Zalapal po dechu. Ona ji povolila, ale jenom natolik,  aby mohl odpovědět.

„Kdo... jsi?“ 

Opět popadla do pěsti hrst jeho vlasů, zvedla mu hlavu a otočila ji, aby se mu podívala do očí. Když se naklonila, holínka na zátylku mu do ramen poslala šíp bolesti. Nemohl hýbat pažemi. Její obličej byl svraštěný zvědavostí.

„Ty nevíš, kdo jsem? Každý ve Středozemí mě zná.“ 

„Já jsem... Západozemí.“ 

Její obočí se potěšením povytáhlo. „Západozemí! Ale, ale. Jak skvělé. To bude zábava.“ Její úsměv zesílil. „Jsem Denna. Pro tebe paní Denna, mazlíčku. Jsem mord-sitha.“

„Já ti... neřeknu..., kde je... Kahlan. Můžeš mě... teď zabít.“ 

„Kdo? Kahlan?“ 

„Matka... zpovědnice.“ 

„Matka zpovědnice,“ řekla s odporem. „Proč, pro všechny bohy, bych měla chtít zpovědnici? Jsi to ty, Richarde Cyphere, pro kterého mě poslal Otec Rahl, neposlal mé pro nikoho jiného. Jeden z tvých přátel tě zradil Rahlovi.“ Zkroutila jeho hlavu ještě více a silněji přitlačila holínku. „A teď tě mám. Myslela jsem si, že by to mohlo být obtížné, ale ty jsi mi z toho neudělal téměř žádnou radost. Budu mít na starosti tvůj výcvik. Jelikož jsi ze Západozemí, tak o tom nic nevíš. Chápej, že mord-sithy se vždy oblékají do rudého, když někoho cvičí. Je to proto, aby nebylo příliš vidět tvou krev. Mám nádherný pocit, že budu mít na sobě mnoho tvé krve, než skončí tvůj výcvik.“ Pustila mu hlavu a opřela se o něj plnou vahou svou holínkou a přidržela mu ruku před obličejem. Viděl, že hřbet její rukavice a dokonce i prstů je vyztužený železem. Krvavě rudý kožený prut dlouhý asi třicet centimetrů jí volně visel ze zápěstí na elegantním zlatém řetízku. Kýval se mu před očima sem a tam. „Toto je Agiel. Je součástí toho, co budu používat, když tě budu cvičit.“ Přívětivě se na něj usmála a povytáhla obočí. „Jsi zvědavý? Chceš vidět, jak funguje?“ 

Denna přitlačila prut k jeho boku. Šok z bolesti ho přinutil vykřiknout přesto, že neměl v úmyslu poskytnout jí zadostiučinění z toho, aby viděla, jak silně ho to bolí. Každý sval jeho těla ztuhl v agónii z věci, kterou měl opřenou o bok. Jeho mysl byla naplněna potřebou mít tu věc pryč. Denna přitlačila prut trochu více a on zakřičel ještě silněji. Uslyšel puknutí a cítil, jak mu praská žebro.

Sundala z něj Agiel a on cítil, jak mu z boku teče teplá krev. Richard byl zalitý potem, ležel na zemi, lapal po dechu a z očí mu tekly slzy. Měl pocit, že mu bolest trhá na kousky každý sval v těle. V ústech měl hlínu a krev.

Denna se na něj krutě zašklebila. „No a teď, mazlíčku můj, hezky řekni: „Děkuji ti, paní Denno, za poučení.“ Její obličej se k němu přiblížil. „Řekni to.“

Richard sebral všechnu svou duševní sílu a soustředil svou touhu zabít ji do představy, jak jí meč explozivně prochází hlavou. „Zemři, čubko.“

Denna se zachvěla, napůl zavřela oči a v extázi si projížděla jazykem po horním rtu. „Ach, mazlíčku, to byla nádherně ošklivá představa. Samozřejmě že budeš pořádně litovat, že jsi ji měl. Tvůj výcvik bude skvělou zábavou. Je to opravdu zlé, že nevíš, co mord-sitha znamená. Kdybys to věděl, měl bys velký strach. Měla bych z toho potěšení.“ Její úsměv ukázal, jak perfektní má zuby. „Myslím si, že se budu vyžívat v tom, abych tě překvapovala ještě více.“

Richard se držel představy, že ji zabíjí, až dokud neupadl do bezvědomí.

Kapitola třináctá

Richardovy oči se trochu pootevřely. Mysl měl zamlženou. Ležel obličejem dolů na studené kamenné podlaze osvětlené třepotavým světlem pochodní. Kamenné zdi neměly žádná okna, která by mu řekla, zda je den nebo noc. V ústech měl chuť po mědi. Byla to krev. Pokoušel se myslet na to, kde by se mohl nacházet, a proč by tam měl být. Ostrá bolest v boku ho donutila zatajit dech, když se pokusil nadechnout příliš zhluboka. Bolelo ho celé tělo. Všude mu pulzovala bolest. Měl pocit, že ho někdo zbil palicí.

Mysl mu začala naplňovat vzpomínka na děsivou hrůzu. Když si pomyslel na Dennu, vzplanula v něm zlost. Bolest magie ho okamžitě donutila zajikavě se nadechnout. Neočekávaný náraz bolesti ho přinutil přitáhnout k sobě kolena a vyrazit mučivý sten. Potlačil svou zlost, vytěsnil ji ze své mysli. Myslel na Kahlan a připomínal si, jak ho políbila. Bolest se rozplynula. Zoufale se pokoušel soustředit myšlenky na Kahlan. Nemohl snášet výbuchy intenzivní bolesti, už si jí vytrpěl příliš mnoho.

Musel myslet na to, jak se odsud dostat. Pokud se mu nepodaří svou zlost ovládnout, nebude mít žádnou šanci. Vzpomněl si, jak ho jeho otec učil, že zlost je špatná, jak byl většinu svého života schopen udržet ji pod kontrolou. Zedd mu řekl, že jsou případy, kdy je nebezpečnější projevit zlost než ji držet v sobě. Toto byl jeden z těch případů. Měl zkušenosti z celého svého dosavadního života, jak držet svou zlost pod kontrolou. Musí se mu to povést i teď. Tato myšlenka mu dala drobet naděje.

Opatrně a bez toho, aby se příliš hýbal, zjišťoval situaci. Meč měl zpět v pochvě, nůž byl ve svém pouzdře, noční kámen v kapse. Jeho tlumok ležel u vzdálenější zdi. Levá strana jeho košile byla ztvrdlá zaschlou krví. Hlava mu bušila bolestí, bolest ale nebyla větší než v jiných částech těla.

Otočil trochu hlavu a uviděl Dennu. Seděla na dřevěné židli s nataženýma nohama, které zkřížila v kotnících. Levý loket měla opřený o jednoduchý dřevěný stolek a dávala si lžící do úst něco z misky, kterou držela v druhé ruce. Pozorovala ho.

Pomyslel si, že by měl něco říci. „Kde jsou tví muži?“

Denna ještě chvíli žvýkala a dívala se na něj. Nakonec odložila misku a ukázala na místo na podlaze hned vedle ní.

Její hlas byl klidný, téměř něžný. „Pojď sem a postav se tady.“

S velkými potížemi se Richard postavil na nohy a kráčel, aby se postavil na místo, které ukázala. Pozorovala ho bez citu, jak tam stál a díval se dolů na ni. Čekal a byl zticha. Vstala a holínkou si odsunula z cesty židli. Byla téměř stejně vysoká jako on. Otočila se k němu zády, když si brala ze stolku rukavici a natahovala si ji na pravou ruku a pevně do ní zastrkovala prsty.

Prudce se otočila a udeřila ho hřbetem rukavice přes ústa. Vyztužený hřbet rukavice mu nárazem o zub rozrazil ret.

Okamžitě, ještě dřív, než ho mohla popadnout zlost, si pomyslel na krásné místečko v Hartlandském lese. Oči se mu zaplnily slzami z palčivé bolesti rány ve rtu.

Denna se na něj vřele usmála. „Zapomněl jsi na oslovení, mazlíčku. Už jsem ti to říkala, že mě máš oslovovat paní nebo paní Denno. Máš štěstí, že tvou cvičitelkou jsem já. Většina mord-sith není tak shovívavá jako já. Byly by na tebe použily Agiel již při prvním přestupku. Mám však v srdci slabé místečko pro dobře vypadající muže. Kromě toho se musím přiznat, že dávám přednost rukavici, i když to není příliš účinné potrestání. Mám ráda kontakt. Agiel je nádherný, ale nic nenahradí použití vlastní ruky, abych pocítila, co uděláš.“

Mírně se zamračila a hlas jí ztvrdnul. „Dej tu ruku pryč.“

Richard si sundal ruku z úst a držel obě paže podél těla. Cítil, že mu z brady kape krev. Denna se na něj spokojeně dívala. Nečekaně se k němu naklonila a slízla mu z brady trochu krve. Její chuť v ní vyvolala úsměv. Vypadalo to, že ji to vzrušuje. Přitiskla se k němu a tentokrát mu začala vysávat ret, měla ho v ústech a silně ho kousala do rány. Richard pevně zavřel oči, ruce sevřel v pěst a tajil dech, až dokud se neodtáhla a s úsměvem si neolízla krev ze rtů. Třásl se bolestí, ale v mysli si udržoval představu Hartlandského lesa.

„To bylo pouhé jemné varování, jak za chvíli zjistíš. A teď zopakuj otázku jaksepatří.“ 

Richard se okamžitě rozhodl, že jí bude říkat paní Denno a že to pro něj bude symbolem neúcty a že nikdy, opravdu nikdy jí neřekne jenom paní. Bude to jeho způsob, jak s ní bojovat, jak si udržet sebeúctu. Tedy alespoň ve vlastní mysli.

Richard se zhluboka nadechl, aby se mu nechvěl hlas. „Kde jsou tví muži, paní Denno?“

„To je o moc lepší,“ zavrkala. „Většina mord-sith nedovoluje svým svěřencům mluvit nebo ptát se, já si však myslím, že by to bylo nudné. Já raději mluvím s těmi, které trénuji. Jak jsem už řekla, máš štěstí, že máš mně.“ Studeně se na něj usmála. „Poslala jsem své muže pryč, protože je už nepotřebuji. Používám je pouze k tomu, aby někoho zajali a aby ho drželi v zajetí, dokud nepoužije proti mně svou magii. Pak už je nepotřebuji. Neexistuje nic, co bys mohl udělat, abys utekl nebo se mnou bojoval. Nic.“  

„Proč mám tedy ještě meč a nůž?“ 

Vzpomněl si příliš pozdě. Paží odblokoval její pěst před obličejem. To, že ji zastavil, v něm vyvolalo bolest magie. Agiel mu vrazil do žaludku. Svíjel se po podlaze a vykřikoval bolestí.

„Vstaň!“ 

Richard potlačil zlost, aby vypudil magickou bolest. Bolest z Agielu nemizela tak rychle. Měl veliké potíže postavit se na nohy.

„A teď padni na kolena a pros mě o odpuštění.“ 

Jelikož se podle jejího názoru nepohyboval dostatečně rychle, přiložila mu Agiel k ramenu a jím ho přitlačila k zemi. Bolestí mu ochrnulo pravé rameno.

„Paní Denno, prosím o prominutí.“ 

„To je lepší.“ Teď se opět usmívala. „Postav se.“ Pozorovala ho, jak vstává. „Máš svůj meč a nůž proto, že pro mě nepředstavují žádné nebezpečí a možná je jednoho dne použiješ, abys ochránil svou paní. Dávám přednost tomu, aby si mí mazlíčci ponechali své zbraně, takže jim to může být stálou připomínkou, jak jsou proti mně bezmocní.“ 

Otočila se k němu zády a sundávala si rukavici. Richard věděl, že s mečem měla pravdu. Meč měl magii a tu magii kontrolovala ona. Přemýšlel však, zda to je jediný způsob. Musel to vědět. Napřáhl ruce a sáhl jí po hrdle.

Rukavici si pomalu sundávala dál, zatímco on padl na kolena a křičel magickou bolestí. Zoufale se snažil vyvolat v mysli obrázek Hartlandského lesa. Bolest polevila, a když mu řekla, tak se opět postavil na nohy.

Denna se na něj netrpělivě podívala. „Chceš to mít těžké, je to tak?“ Její obličej změkl a vrátil se na něj jemný úsměv. „Ale já mám potěšení z toho, když to muž chce mít těžké. Teď to ale děláš špatně. Řekla jsem ti, že aby bolest přestala, měl by sis myslet něco hezkého o mě. Ty to však neděláš, myslíš na nějaké nudné stromy. Toto je tvé poslední varování. Buď si budeš o mně myslet něco hezkého, aby bolest magie ustala, nebo s tou bolestí strávíš celou noc. Rozumíš?“

„Ano, paní Denno.“ 

Její úsměv se prohloubil. „To bylo velmi dobré. Už to chápeš? Lze tě vytrénovat. Jen si pamatuj, něco hezkého o mně.“ Vzala ho za ruce a dívala se mu do očí, když si jeho ruce tiskla na prsa. „Zjistila jsem, že většina mužů zaostřuje své hezké myšlenky sem.“ Naklonila se k němu, stále mu tam držela ruce a její hlas se stal blahosklonným. „Jestli si však myslíš, že jinde by to bylo lepší, tak se nestyď a nech tam zabloudit svou mysl.“

Richard se rozhodl, že si bude myslet, že má hezké vlasy, a že to bude jediné místo jejího těla, o kterém si jeho mysl bude myslet něco hezkého. Nečekaně ho na kolena srazila bolest, která ho svírala stále silněji, až nemohl dýchat. Otevřel ústa a vytřeštil oči.

„A teď mi ukaž, že dokážeš udělat to, co jsem ti řekla. Zastav bolest, kdykoliv chceš, ale dělej to způsobem, který jsem ti řekla.“ 

Podíval se na ni, na její vlasy. Před očima se mu všechno rozmazávalo. Soustředil se a myslel na to, jak přitažlivý je pro něj její cop. Nutil se, aby na něj myslel jako na hezkou věc. Bolest zmizela, on se svalil na bok a lapal po dechu. „Vstaň.“ Udělal, co mu bylo řečeno, stále ještě zápolil s dechem. „To byl ten správný způsob, jakým to dělat. Dbej na to, že to bude jediný způsob, jakým se budeš v budoucnosti zbavovat bolesti, nebo změním magii tak, že bolest nebudeš moci odstranit vůbec. Rozumíš?“

„Ano, paní Denno.“ Stále ještě popadal dech. „Paní Denno, řekla jsi, že mě někdo zradil. Kdo to byl?“ 

„Jeden z tvých nejbližších.“ 

„Nikdo z mých přátel by to neudělal, paní Denno.“ 

Podívala se na něj s opovržením. „Pak bych se tedy měla domnívat, že teď už to nejsou tví opravdoví přátelé, nemyslíš?“

Podíval se na podlahu, hrdlo měl stažené. „Ne, paní Denno. Ale kdo to byl?“

Pokrčila rameny. „Mistr Rahl to nepovažoval za tak důležité, aby mi to řekl. Jediná věc, která je pro tebe důležitá, je ta, že si musíš uvědomit, že tě nikdo nepřijde zachránit. Už nikdy nebudeš svobodný. Čím dřív se to naučíš, tím lehčí bude tvůj výcvik.“

„Jaký je účel mého výcviku, paní Denno?“ 

Úsměv se jí vrátil do obličeje. „Abych tě naučila, jaký význam má bolest. Abych tě naučila, že tvůj život už není tvůj a že já si s ním mohu dělat, co chci. Cokoliv chci. Mohu tě nechat trpět, jakým způsobem chci, tak dlouho, jak já chci. Nikdo kromě mě ti nemůže pomoci. Naučím tě, že každý okamžik tvého života, ve kterém nebudeš cítit bolest, je okamžikem, který ti mohu darovat pouze já. Naučím tě dělat to, co chci, bez dotazů a bez váhání, bez ohledu na to, co to bude. Naučíš se prosit o všechno, co budeš dostávat.

Po několika dnech výcviku tady, když si začnu myslet, že jsi udělal dostatečný pokrok, vezmu tě na jiné místo, kde jsou ostatní mord-sithy. Tam budu pokračovat v tvém výcviku, dokud neskončím, bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat. Nechám některé jiné mord-sithy, aby si s tebou pohrály, abys viděl, jaké máš štěstí, že máš mě. Já mám docela ráda muže. Některé z těch ostatních je nenávidí. Dovolím, aby tě na chvíli měla některá z nich, abys viděl, jak jsem ve skutečnosti laskavá.“

„A jaký je důvod toho výcviku, paní Denno? Jaký je jeho smysl? Co vlastně chceš?“  

Vypadalo to tak, že má opravdovou radost z toho, že mu to vypravuje. „Jsi něco zvláštního. Sám Mistr Rahl chce, abys byl vycvičen.“ Její úsměv se prohloubil. „On si vybral mě. Domnívám se, že je zde něco, na co se tě chce zeptat. Nedovolím ti, abys mě v jeho očích přivedl do rozpaků. Když budu s tebou hotová, budeš prosit o to, abys mu mohl říci všechno, co bude chtít vedět. Když bude s tebou hotov on, pak budeš můj až do konce života. Jenom bohové vědí, jak to bude dlouho.“

Richard se musel soustředit na její vlasy, musel sám se sebou bojovat, aby v něm nevzplála zlost. Věděl, co se chce Darken Rahl dozvědět, chce vědět o Knize počítaných stínů. Schránka je v bezpečí. Kahlan je v bezpečí. Na ničem jiném nezáleží. Denna ho může zabít, jemu to je jedno. Kdyby to fakticky udělala, udělala by mu laskavost.

Denna chodila kolem něj a prohlížela si ho odshora dolů. „Když budeš dobrým mazlíčkem, možná si tě dokonce vyberu za svého partnera.“ Zastavila se před ním, přiblížila k němu svůj obličej a obdarovala ho koketním úsměvem. „Mord-sithy vstupují do těchto vztahů na celý život.“ V úsměvu mu ukázala zuby. „Už jsem měla mnoho partnerů. Moc se však nevzrušuj nad touto perspektivou, mazlíčku,“ zašeptala tiše. „Pochybuji, že to budeš považovat za potěšitelný zážitek v případě, že bys to přežil. Nikdo z těch druhých to nepřežil. Všichni zemřeli poté, co byli krátkou dobu mými partnery.“

Richard si nemyslel, že to je něco, co by mu mělo dělat starosti. Darken Rahl chtěl knihu. Pokud nenalezne cestu, jak uniknout, tak ho Darken Rahl zabije stejným způsobem, jak zabil Richardova otce a Gillera. Všechno, co se dozví, když si přečte Richardovy vnitřnosti, bude, kde ta kniha je - uvnitř Richardovy hlavy - a neexistuje žádný způsob, kterým by mu věštění z jeho vnitřností umožnilo knihu přečíst. Richard si přál jenom to, aby ještě žil a uviděl výraz překvapení v obličeji Darkena Rahla, když zjistí, že udělal osudovou chybu.

Žádná kniha, žádná schránka. Darken Rahl byl mrtvým člověkem. Záleželo pouze na tomto.

Co se týkalo otázky, kdo ho zradil, rozhodl se, že tomu neuvěří. Darken Rahl znal pravidla čarodějů, prostě použil to první a snažil se, aby Richard dostal strach z této možnosti. Byl by to první krok k tomu, aby uvěřil. Richard se rozhodl, že se nenechá oklamat prvním čarodějovým pravidlem. Znal Zedda, Slídiče i Kahlan. Neměl by věřit Darkenovi Rahlovi, co říká o jeho přátelích.

„Mimochodem, kde jsi vzal Meč pravdy?“ 

Podíval se jí přímo do očí. „Koupil jsem ho od jeho posledního majitele, paní Denno.“

„Tak to bylo? Co jsi za něj musel dát?“ 

Richard se na ni díval dál. „Všechno, co jsem měl. Teď se zdá, že mě to taky stálo mou svobodu a pravděpodobně i můj život.“

Denna se zasmála. „Máš odvahu. Velmi ráda lámu muže s odvahou. Víš, proč si mě vybral Mistr Rahl?“

„Ne, paní Denno.“ 

„Protože jsem houževnatá. Možná nejsem tak krutá jako jiné, mám však větší potěšení než všechny ostatní z toho, když lámu muže. Nade vše na světě mám ráda, když mohu přinášet bolest mým mazlíčkům. Žiji jen pro to.“ Povytáhla obočí a usmála se. „Nevzdávám se, neunaví mě to a nepovolím. Nikdy.“ 

„Jsem poctěn, paní Denno, že jsem v rukou té nejlepší.“ 

Přiložila mu Agiel k rozseknutému rtu a držela ho tam, dokud nepadl na kolena a nevyrazily mu z očí slzy. „To je poslední uštěpačná věc, kterou bych od tebe ještě někdy chtěla uslyšet.“ Odtáhla Agiel a kolenem ho udeřila do úst, až se převrátil a zůstal roztažený na zádech. Přitlačila mu Agiel na břicho. Dříve než stačil omdlít, tak ho odtáhla. „Co na to řekneš?“

„Paní Denno, prosím,“ povedlo se mu vyrazit pouze s největším úsilím, „promiň mi to.“ 

„Dobře, tak se postav. Je čas, abys začal s výcvikem.“ 

Šla ke stolku a něco z něj vzala. Ukázala na místo na podlaze. „Postav se tam. Ihned!“

Richard sebou pohnul, jak rychle to šlo. Nemohl se narovnat, nedovolovala mu to bolest. Stál na určeném místě, namáhavě dýchal a potil se. Podala mu něco, k čemu byl připevněn tenký řetěz. Byl to obojek z kůže stejné barvy, jakou měla na sobě.

Její hlas ztratil přívětivost. „Nasaď si ho.“ Richard nebyl v takovém stavu, aby se vyptával. Uvědomil si, že začíná přicházet k názoru, že udělá všechno, aby se vyhnul doteku Agielu. Zapnul si obojek kolem krku. Denna zvedla řetěz. Na jeho konci bylo kovové poutko, které nasunula na sloupek opěradla dřevěné židle.

„Magie tě bude trestat za to, že neplníš má přání. Když tento řetěz někde upevním, je mým přáním, aby tam zůstal, dokud ho nesundám. Chci, aby ses naučil, že nemáš žádnou moc, abys ho sundal sám.“ Ukázala na dveře, které byly otevřené. „Chci, aby ses následující hodinu pokoušel ze všech sil dostat ke dveřím. Pokud se nebudeš pokoušet ze všech sil, tak po celý zbytek hodiny budu dělat toto.“ Přiložila mu Agiel ze strany ke krku, až padl na kolena, křičel mučivou bolestí a prosil ji, aby přestala. Odtáhla ho a řekla mu, aby začal. Pak se opřela o zeď se založenýma rukama. 

První věc, kterou udělal, byla, že se jednoduše pokusil ke dveřím jít. Bolest mu podlomila nohy ještě dříve, než byl schopen řetěz alespoň trochu natáhnout, a přestala pouze tehdy, když pozpátku pádil k židli.

Richard sáhl po oku řetězu. Magická bolest mu ochromila paže křečí a on se třásl úsilím, aby na něj dosáhl. Z obličeje mu stékal pot. Pokoušel se jít k židli pozpátku a pak se otočit, ale ještě předtím, než se jeho prsty mohly dotknout řetězu, bolest ho opět srazila k zemi. Vzpíral se bolesti a snažil se dosáhnout na židli, bolest však překonat nedokázal. Toto úsilí způsobilo, že upadl na podlahu a zvracel krev. Když bolest ustala, opřel se o jednu ruku a z obličeje mu kapaly slzy. Druhou rukou se držel za břicho a třásl se. Koutkem oka viděl, jak si Denna dala paže podél těla a rovně se postavila. Začal se opět pohybovat.

To, co dělá, zjevně nefunguje. Musí si vymyslit něco jiného. Vytáhl meč a chtěl nadzvednout řetěz. Na velmi krátkou chvíli a s maximálním úsilím se mu podařilo řetězu dotknout. Bolest ho přinutila pustit meč a podařilo se mu ji zastavit, až když vložil meč zpět do pochvy.

Něco ho napadlo. Lehl si na podlahu a rychlým pohybem vykopl židli zpod „řetězu, dříve než ho stačila bolest paralyzovat. Židle sklouzla po podlaze, narazila na stolek a převrhla se. Řetěz spadl z opěradla.

Vítězství trvalo pouze zlomek vteřiny. Když nebyl řetěz na židli, bolest dosáhla nových vrcholů. Dusil se a lapal po dechu, jak byl obrácený obličejem k podlaze. Ze všech sil se namáhavě snažil lézt po kameni. Každým centimetrem, o který se pohnul, se bolest dále zvětšovala, až ho nakonec oslepila. Měl pocit, že mu oči vybouchnou a vyletí z hlavy. Podařilo se mu pohnout pouze asi o půl metru. Nevěděl, co má dělat, bolest mu nedovolovala hýbat se a zabraňovala mu přemýšlet.

„Prosím, paní Denno,“ zašeptal vší silou, „pomoz mi. Prosím tě, pomoz mi.“ Uvědomil si, že pláče, bylo mu to však jedno. Přál si jenom to, aby byl řetěz opět na židli, čímž by bolest přestala. 

Slyšel zvuk jejích holínek, když k němu kráčela. Sehnula se a zvedla židli, postavila ji a položila na ní poutko. Bolest zmizela, on ale nemohl přestat plakat, když se překulil na záda.

Stála nad ním, ruce na bocích. „To bylo pouze patnáct minut, jelikož jsem ti musela jít pomoci, hodina začíná ještě jednou od začátku. Když ti příště budu muset pomáhat, budou to dvě hodiny.“ Sklonila se a opřela mu Agiel o břicho. Způsobila tím, že v jeho vnitru opět vyrašila bolest. „Rozumíš?“

„Ano, paní Denno,“ vykřikl. Měl strach, že nějaká úniková cesta existuje, měl strach z toho, co se mu stane, kdyby ji našel, a měl strach nepokoušet se jí hledat. Pokud nějaká cesta existovala, tak ji na konci hodiny nenašel. 

Přišla a postavila se nad něj, když odpočíval na rukou a kolenou. „Myslíš si, že už teď tomu rozumíš? Chápeš, co se stane, když se pokusíš utéct?“

„Ano, paní Denno.“ Opravdu to chápal. Pro něj neexistoval žádný způsob, jak by někdy mohl uniknout. Zachvátila ho beznaděj a měl pocit, že se dusí. Chtěl zemřít. Pomyslel na nůž ve svém opasku. 

„Postav se.“ Jako kdyby četla jeho myšlenky, řekla tiše; „Kdyby ti napadlo ukončit tvou službu jako můj mazlíček, pořádně si to rozmysli. Magie ti v tom zabrání stejným způsobem, jakým ti zabraňuje hnout řetězem z místa, na které jsem ho položila.“ Richard na ni pouze strnule mrkal. „Neexistuje žádný způsob, jak bys mi utekl, nepůjde ti to ani prostřednictvím smrti. Budeš můj tak dlouho, jak dlouho tě budu chtít nechat žít.“ 

„To nebude dlouho, paní Denno. Darken Rahl mě zabije.“  

„Možná. Ale i kdyby to udělal, bude to až poté, co mu řekneš to, co chce vědět. Co chci já, je, abys zodpověděl jeho otázky, a ty bez váhání uděláš to, co chci.“ Její hnědé oči měly tvrdost oceli. „Teď mi to ještě nemusíš věřit, ale ty vůbec nevíš, jak dobrá jsem ve výcviku lidí. Nikdy jsem při zlomení muže neselhala. Můžeš si myslet, že budeš první, ale zanedlouho budeš žadonit, abys mi mohl udělat radost.“ 

První den s ní ještě neskončil, ale Richard už věděl, že bude dělat téměř všechno, co řekne. Měla týdny na to, aby ho vycvičila. Kdyby se mohl silou vůle přinutit, aby na místě zemřel, tak by to udělal. Nejhorší bylo, že věděl, že má pravdu. Neexistuje nic, co by mohl udělat, aby ji zastavil. Byl jí vydán na milost a nemilost, nemyslel si ale, že by v sobě měla alespoň špetku milosti.

„Chápu to, paní Denno, Věřím ti.“ Její příjemný úsměv ho přiměl k tomu, aby myslel na to, jak hezký je její cop. 

„Dobře. A teď si sundej košili.“ Její úsměv se stal ještě širším, když uviděla jeho zmatený výraz obličeje a to, že si přesto začal košili rozepínat. Držela mu Agiel před očima. „Už nastal čas, abych tě naučila všechny věci, které Agiel dokáže. Když si necháš košili na sobě, bude celá pokrytá krví a já nebudu moci nalézt na tobě nedotčené místo. Pochopíš, proč má můj oděv takovou barvu.“ 

Vytáhl z kalhot cíp košile. Namáhavě dýchal a byl na pokraji paniky. „Ale, paní Denno, co jsem udělal špatně?“

Přiložila mu s posměšnou účastí pootevřenou dlaň z boku na obličej. „Ale, ale, ty to nevíš?“ Zavrtěl hlavou a těžce polykal. „Nechal jsi se zajmout mord-sithou. Měl jsi svým mečem zabít všechny mé muže. Myslím si, že bys to dokázal. Dokud ti to šlo, byl jsi velmi působivý. Pak jsi měl použít nůž nebo holé ruce, abys mě zabil, když jsem byla bezbranná, abys mě zabil, předtím než jsem získala kontrolu nad tvou magií. Nikdy jsi mi neměl dát šanci, abych ti vzala kontrolu nad magií. Nikdy jsi se neměl pokoušet použít ji proti mně.“

„Proč však teď musíš na mě používat Agiel?“  

Zasmála se. „Protože chci, aby ses něco naučil. Aby ses naučil, že mohu dělat všechno, co chci, a že ty nemáš vůbec žádnou možnost, abys mě zastavil. Musíš se naučit, že jsi absolutně bezmocný, a že pokud se budeš moci těšit okamžiku bez bolesti, bude to pouze proto, že jsem si ten okamžik vybrala já a ne ty.“ Úsměv se jí ztratil z obličeje. Šla ke stolku a vrátila se s okovy, spojenými kusem řetězu. „Teď máš jeden problém, který mě zlobí. Neustále padáš. Zabráníme tomu. Nasaď si je.“

Hodila je po něm. S námahou ovládl svůj dech, když si na každém roztřeseném zápěstí zaklapnul železný kruh. Denna přitáhla židli k trámu a donutila ho stát pod ním. Postavila se na židli, aby zachytila řetěz na železný hák.

„Natáhni se. Zatím tam ještě nedosahuje.“ Musel se postavit na špičky a natáhnout, až pak se jí ho povedlo pověsit. „Tak.“ Usmála se. „Teď už nebudeme mít žádné problémy s tím tvým padáním.“ 

Richard visel z řetězu a pokoušel se kontrolovat svou hrůzu. Železné kruhy se mu zarývaly do zápěstí, protože musely držet jeho váhu. Věděl už předtím, že není nic, co by ji zastavilo, teď to však bylo jiné. Ještě více to zesilovalo jeho bezmocnost, nutilo ho to, aby si stále více uvědomoval, že proti ní nemůže žádným způsobem bojovat. Denna si natáhla rukavice, několikrát ho obešla a ťukala si Agielem do dlaně. Prodlužovala jeho strach.

Kdyby ho jenom zabili při pokusu zastavit Darkena Rahla - to byla cena, kterou byl připraven zaplatit. Toto bylo něco jiného. Toto byla smrt bez umírání. Živoucí smrt. Nebylo mu dopřáno ani důstojenství boje proti ní. Věděl, jak je cítit Agiel, nepotřeboval, aby mu to více ukazovala. Dělala to pouze proto, aby mu vzala jeho hrdost, jeho sebeúctu. Aby ho zlomila.

Denna mu klepala Agielem po hrudi a zádech, když kolem něj dále chodila. Každý jeho dotek byl jako dýka, která se do něj zabodává. Každý dotek ho nutil vykřikovat bolestí a kroutit se na řetězu a on věděl, že ještě ani pořádně nezačala. První den ještě neskončil a takových dnů bude ještě mnoho. Plakal nad svou bezmocností.

Richard si představil uvědomění svého vlastního já a svou důstojnost jako živou věc, viděl ji ve své mysli. Představoval si pokoj. Pokoj, který je nepřístupný pro všechno, pro každou bolest. Vložil svou důstojnost a sebeúctu do tohoto pokoje a zamkl dveře. Nikdo od tohoto pokoje nebude mít klíč. Ani Denna, ani Darken Rahl. Pouze on sám. Snese to, co přijde, a bude to snášet bez své sebeúcty tak dlouho, jak dlouho to bude trvat. Bude dělat to, co bude muset, a jednoho dne odemkne dveře a bude opět sám sebou, i kdyby to mělo být jenom ve chvíli smrti. Ale nyní bude jejím otrokem. Nyní, ale ne navždy. Jednoho dne to skončí.

Denna vzala jeho obličej do svých dlaní a důkladně ho políbila. Tak důkladně, že jeho rozražený ret začal pulzovat palčivou bolestí. Zdálo se, že z polibku má větší potěšení, když si byla jistá, že ho to bolí. Odklonila svůj obličej, oči měla doširoka otevřené potěšením. „Nezačneme, mazlíčku?“ zašeptala.

„Paní Denno, prosím,“ zašeptal on, „nedělej to.“ 

Její úsměv byl ještě širší. „To jsem chtěla slyšet.“

Denna mu začala ukazovat, co všechno Agiel dokáže. Když mu jím zlehka přejížděla po kůži, tak vyvolával puchýře naplněné tekutinou, když trochu přitlačila, naplnily se krví. Když přitlačila více, cítil něco teplého a mokrého na své zpocené kůži. Dokázala též způsobit přesně stejně silnou bolest bez toho, aby ho nějak poznačila. Zuby ho bolely od toho, jak silně je zatínal. Někdy se postavila za něj a počkala, až jeho napětí poleví, a až pak se ho Agielem dotkla.

Když to pro ni přestalo být zajímavé, donutila ho pevně zavřít oči a mít je zavřené, zatímco chodila kolem něj, opírala se Agielem o něj nebo mu jím přejížděla po hrudi.

Smála se, když se jí podařilo přimět ho, aby si myslel, že se blíží, a připravoval se na to, a ona to však nedělala. Jedno obzvlášť ostré bodnutí ho donutilo vytřeštit oči, což jí dalo záminku pro použití rukavice. Donutila ho prosit o odpuštění za to, že otevřel oči bez toho, aby mu to řekla. Jeho zápěstí krvácela od okovů, které se do nich zarývaly. Nebylo možné jim odlehčit.

Zlost z něj vyrazila pouze jednou. Stalo se to tehdy, když mu přitlačila Agiel do podpaždí. Stála tam, spokojeně se šklebila a pozorovala ho, jak se kroutí a pokouší se myslet na její vlasy. Jelikož dotek Agielu na tomto místě ho přiměl, aby ztratil vládu nad zlostí, dlouho se soustřeďovala na tuto oblast. On však neudělal stejnou chybu podruhé. Protože nevyprovokoval magickou bolest, udělala to za něj. Jenomže když to dělala ona, nemohl ji potlačit bez ohledu na to, jak usilovně se snažil. Musel prosit, aby to udělala za něj. Někdy se postavila před něj a dívala se, jak popadá dech. Několikrát se k němu přitiskla, objímala ho kolem hrudi a mačkala ho. Tvrdá kůže vyvolávala v každé ráně, na kterou se přitlačila, opětovné vzplanutí bolesti.

Richard neměl ani potuchy, jak dlouho trvalo toto mučení. Většinu času si neuvědomoval nic jiného než bolest. Připadalo mu to, že to je živá bytost, která tam s ním je. Od jistého okamžiku si uvědomoval, že mu je jasné, že udělá všechno, co bude chtít, a bez ohledu na to, co to bude, jen když ho přestane mučit. Vyhýbal se pohledu na Agiel. Při pouhém pohledu na něj mu vhrkly slzy do očí. Denna měla pravdu, nikdy ji neunavilo ani nepřestalo bavit to, co dělá. Vypadalo to tak, že ji to trvale fascinuje, že to v ní vyvolává potěšení, že ji to ukájí. Jediné, co se ji zdálo dělat ještě šťastnější, než když ho zraňovala, byly jeho prosby, aby přestala. Prosil by ještě více, aby ji udělal ještě šťastnější, většinu času však nebyl schopen mluvit. Pouhé dýchání bylo někdy více, než mohl zvládat.

Už se nepokoušel odlehčovat svá zápěstí, ochable visel a blouznil. Myslel si, že se na chvíli zastavila, ale měl takové bolesti z toho, co mu udělala předtím, že si nebyl jistý. Pot mu oslepoval oči, pot stékající do ran ho pálil.

Když se mu hlava trochu vyjasnila, vrátila se a zašla za něj. Připravil se na to, o čem věděl, že přijde. Místo toho ho popadla za chomáč jeho vlasů a trhla jeho hlavou dozadu.

„A teď, mazlíčku, ti ukážu něco nového. Ukážu ti, jakou laskavou paní vlastně jsem.“ Tahala zpět jeho hlavu tak silně, až ho bolest donutila napnout svaly a vzdorovat tlaku. Přiložila mu k hrdlu Agiel. „Přestaň se bránit, nebo ho nedám pryč.“ 

Krev mu stékala do úst. Uvolnil svaly na krku a dovolil jí, aby tahala tak silně, jak chce.

„A teď, mazlíčku můj, velmi pozorně poslouchej. Vložím ti Agiel do pravého ucha.“ Richard se málem zalknul strachem. Trhla mu hlavou dozadu, aby přestal. „Je to odlišné od toho, když ho dám kamkoliv jinam, Podstatně víc to bolí. Ty však musíš dělat přesně to, co ti řeknu.“ Ústa měla těsně u jeho ucha a šeptala mu to, jako kdyby byl jejím milencem. „V minulosti, když jsem byla spolu se sestrou mord-sithou, jsme dávaly naše Agiely do mužových uší najednou. Ten pak vydával takový křik, který se nedá srovnat s ničím jiným. Jeho zvuk byl opojný. Mrazí mě, když si na to jenom vzpomenu.  

To ho ale zabilo. Nikdy se nám nepodařilo použít dva Agiely najednou tímto specifickým způsobem bez toho, abychom ho nezabily. Opakovaně jsme to zkoušely, oni však vždy umírali. Buď vděčný, že tvou paní jsem já; jsou jiné, které to ještě zkoušejí.“

„Děkuji ti, paní Denno.“ Nebyl si jist, za co jí vlastně děkuje, ale nechtěl, aby s ním dělala to, co měla v úmyslu. 

„Dávej pozor,“ zašeptala mu pronikavě. Její hlas opět změkl. „Když to budu dělat, nesmíš se pohnout. Když se pohneš, poškodí to něco v tobě uvnitř. Nezabije tě to, ale přivodí ti to nenapravitelné poškození. Někteří muži, kteří se pohnou, oslepnou, jiní už nemohou hnout ničím na jedné straně jejich těla, další už nemohou mluvit nebo chodit. Ale ve všech, kteří se hýbou, není všechno v pořádku. Já chci, aby s tebou bylo všechno v pořádku. Mord-sithy, které jsou krutější než já, nevarují své mazlíčky, aby se nehýbali. Chápeš to? Nejsem tak krutá, jak si myslíš. I přes to je pouze málo mužů, kteří jsou schopni stát klidně. I když je varuji, stejně sebou trhnou a pak zůstanou abnormální.“  

Richard se nemohl ovládnout a vykřikl: „Prosím tě, paní Denno, prosím nedělej to, prosím.“

Pocítil závan jejího úsměvu. Svůj vlhký jazyk mu strčila do ucha a políbila mu ho. „Já to však chci udělat, mazlíčku. Nezapomeň, stůj klidně a nehýbej se.“

Richard zatnul zuby, nic ho však na něco takového nemohlo připravit. Připadalo mu, že se mu hlava změnila na skleněnou a pak se rozbila na tisíc kousků. Nehty se mu zaryly do dlaní.Všechen smysl pro čas se roztříštil se zbytkem světa. Nacházel se v pustině nevýslovného utrpení, která neměla konce ani začátku. Každý nerv jeho těla hořel rezavým, palčivým trápením. Neměl představu, jak dlouho tam držela Agiel, když ho však odtáhla, jeho křik se odrážel od kamenných zdí.

Když nakonec ochabnul, políbila mu ucho a šeptala mu do něj, sotva popadala dechu. „To byl prostě uchvacující výkřik, mazlíčku. Nikdy jsem neslyšela lepší. Přirozeně s výjimkou výkřiku v okamžiku smrti. Byl jsi velmi dobrý, mazlíčku, nehnul jsi se ani o centimetr.“ Něžně mu políbila krk a pak opět jeho ucho. „Nezkusíme druhou stranu?“

Richard zůstal viset ve svých okovech. Už nemohl ani plakat. Když šla na druhou stranu, tak mu hlavu tahala dozadu ještě silněji.

Když s ním byla konečně hotová a sundala řetěz dolů, zhroutil se k zemi. Nemyslil si, že by byl schopen se pohnout, když mu však pokynula Agielem, pouhý pohled na něj ho donutil udělat to, co chtěla.

„Mazlíčku, pro dnešek by to stačilo.“ Richard si myslel, že radostí zemře. „Nechám tě trochu vyspat. Dnes to nebyl celý den. Zítra  budeme mít celý den výcviku. Zjistíš, že celý den je více bolestivý.“ 

Richard byl příliš vyčerpaný, aby se staral o zítřek. Chtěl si pouze lehnout. Dokonce i kamenná podlaha by mu připadala jako nejlepší postel, jakou kdy měl. Toužebně se na ni podíval.

Denna si přitáhla židli, vzala řetěz, který mu visel z obojku, a pověsila ho na železný kolík v trámu. Díval se na to zmateně, byl příliš vyčerpaný, aby se pokoušel zjistit, co měla v úmyslu. Když skončila, šla ke dveřím. Richard si uvědomil, že řetěz není natolik volný, aby si lehl na podlahu.

„Paní Denno, jak mám spát?“ 

Otočila se a shovívavé se na něj usmála. „Spát? Nevzpomínám si, že bych ti řekla, že jsem ti dovolila spát. Spánek je výhodou, kterou si musíš zasloužit. Ty sis ji nezasloužil. To si nepamatuješ dnešní ráno, kdy jsi měl ošklivé představy, jak mě zabíjíš svým mečem? Nepamatuješ si, jak jsem ti řekla, že budeš litovat, co jsi udělal? Dobrou noc, mazlíčku.“

Odcházela, pak se ale otočila. „A kdyby ti napadlo, že prostě sundáš řetěz z kolíku a dovolíš, aby tě bolest omráčila, na tvém místě bych to nedělala. Změnila jsem magii, už ti nedovolí upadnout do bezvědomí. Když ten řetěz shodíš nebo náhodou upadneš a tím řetěz spadne, nebudu tady, abych ti pomohla. Budeš tady s bolestí docela sám po celou noc. Mysli na to, když začneš být ospalý.“

Otočila se na podpatku a odešla i s pochodní.

Richard stál ve tmě a plakal. Po chvíli se přinutil přestat plakat a myslel na Kahlan. To bylo něco příjemného, co mu Denna nemohla vzít. Přinejmenším dnes. Měl z toho dobrý pocit, když myslel na ni, jak je v bezpečí a jak má kolem sebe lidi, kteří ji ochraňují. Zedda a Slídiče a zanedlouho Michaelovu armádu. Představoval si, kde teď asi musí být. Je to nějaký tábor, je tam Siddin a Ráchel, ona se o ně stará, vypráví jim pohádky a oni se smějí.

Usmíval se nad touto představou. Vychutnával vzpomínku na její polibek, na pocit, když se k němu přitiskla. I když nebyl s ní, stejně ho přiměla usmívat se a být šťastný. Co se stane s ním, na tom nezáleží. Ona byla v bezpečí. Záleželo pouze na tomto. Kahlan, Zedd a Slídič byli v bezpečí a měli u sebe poslední schránku. Darken Rahl zemře a Kahlan bude žít.

Až bude po všem, co záleží na tom, co se stane s ním? Stejně bude asi mrtvý. Denna nebo Darken se o to postarají. Jenom aby do té doby dokázal snášet bolest. To by mohl. Co na tom zaleželo? Nic, co by mohla Denna udělat, se nemůže srovnat s bolestí z toho, že nemůže být s Kahlan. Se ženou, kterou miluje. Se ženou, kterou miluje, a která si ale vybere někoho jiného.

Byl rád, že bude mrtev ještě před tím. Možná by mohl udělat něco, aby uspíšil svou smrt; jisté toho nebylo třeba příliš mnoho, aby Dennu rozzlobil. Kdyby se pohnul, když mu příště vloží Agiel do ucha, tak z toho bude mít trvalé následky a nebude pro ni k potřebě. Možná ho pak zabije. Nikdy ve svém životě se necítil tak osamělý.

„Miluji tě, Kahlan,“ zašeptal do tmy. 

*****

Jak mu Denna slibovala, další den byl horší. Vypadalo to, že si velmi dobře odpočinula a dychtila po tom, aby se zbavila části své energie při úkolu, který zněl zlomit ho. Věděl, že existuje jedna věc, nad kterou má kontrolu, u které si může vybírat. Čekal na ni, až opět použije Agiel na jeho ucho, aby vší silou trhl hlavou a přivodil si vážnou újmu. Ona to však už nikdy neudělala, jako kdyby cítila, že by to udělal. To mu dalo špetku naděje, bylo to něco, k čemu ji přinutil. Přinutil ji k tomu, aby už Agiel tímto způsobem nepoužívala. Neměla nad ním tak úplnou kontrolu, jak si myslela, ještě stále ji dokázal přinutit, aby udělala něco podle jeho vlastního výběru. Tato myšlenka ho povzbudila. Myšlenka, jak zamkl svou sebeúctu a svou důstojnost v tajné místnosti, mu dávala schopnost dělat to, co bylo nutné. Podvolil se a dělal, co chtěla ona, a dělal to tehdy, když to chtěla ona.

Jediné okamžiky, kdy se Denna zastavila, nastávaly tehdy, když si několikrát za den sedla ke stolku, aby se najedla. Zatímco pomalu jedla ovoce, pozorovala ho a usmívala se jen tak pro sebe, když sténal. Jíst nedostával nic, pouze vodu z hrníčku, který mu přidržela poté, co sama dojedla.

Na konci dne opět pověsila řetěz na trám a donutila ho celou noc stát. Už se neobtěžoval s vyptáváním proč, nezáleželo na tom. Bude si dělat, co chce, a neexistovalo nic, co by mohl udělat on, aby to změnil.

Když se ráno vrátila s pochodní, ještě stál, ale bylo to z posledních sil. Vypadalo to, že má dobrou náladu.

„Chci polibek na dobré ráno.“ Usmála se. „Očekávám od tebe, že ho opětuješ. Ukaž mi, jak jsi šťastný, že vidíš svou paní.“ 

Snažil se ze všech sil, ale musel se soustřeďovat na to, jak má hezký cop. Objetí podpalovalo plameny bolestí v ranách, na které se tiskla. Když skončila, tak se celý třásl bolestí. Sundala řetěz z kolíku a odhodila ho na podlahu.

„Učíš se být dobrým mazlíčkem. Zasloužíš si dvě hodiny spánku.“ 

Zhroutil se na podlahu a spal dřív, než se ztratil zvuk jejích kroků.

Zjistil, že probuzení Agielem představuje zvláštní druh hrůzy. Krátký spánek mu příliš nepřispěl k osvěžení. Potřeboval by ho podstatně více, než kolik mu bylo dopřáno. Slíbil si sám sobě, že se bude ze všech sil snažit, aby absolvoval den bez toho že udělá jedinou chybu, že bude přesně dělat to, co si přeje. Možná mu pak daruje celou noc spánku.

Veškeré své snažení vložil do toho, že dělal všechno, co si přála, a doufal, že jí to udělá radost. Doufal taky, že dostane něco k jídlu. Nejedl od té chvíle, co se stal jejím zajatcem. Přemýšlel, co si přeje více - spánek, nebo jídlo. Dospěl k názoru, že nejvíc si přeje to, aby přestala bolest. Nebo aby mu bylo dopřáno zemřít.

Byl u konce se silami. Cítil, jak z něj uniká život, a toužebně očekával konec. Zdálo se, že Denna cítila jeho pomíjející odolnost a trochu zvolnila. Dopřávala mu více času na zotavení, dělala delší přestávky. Bylo mu to jedno, protože věděl, že to nikdy neskončí, a věděl, že je ztracen. Vzdal se své vůle k životu, vůle vydržet a nepoddat se. Vrkala na něj, aby mu zmírnila bolesti, a hladila mu obličej, když visel v okovech a odpočíval. Povzbudivě na něj mluvila, říkala mu, aby se nevzdával, a slibovala mu, že když bude zlomený, že to bude lepší. Jenom ji poslouchal, nebyl schopen ani plakat.

Když konečně sundala řetěz z trámu, myslel si, že už je zase večer. Ztratil veškerý pojem o čase. Čekal, že ho zahákne na řetěz nebo že jej hodí na podlahu a řekne mu, že může spát. Nic z toho neudělala. Namísto toho řetěz připevnila k židli, řekla mu, ať stojí, a odešla. Když se vrátila, nesla kbelík.

„Na kolena, mazlíčku.“ Seděla vedle něj na židli. Vytáhla kartáč z horké mýdlové vody a začala ho drhnout. Tuhé štětiny mu způsobovaly svou vlastní bolest, když se zarývaly do jeho ran. „Máme pozvánku na večeři. Musím tě očistit. Docela mám ráda pach tvého potu a tvého strachu, obávám se však, že by to uráželo hosty.“ 

Pracovala se zvláštní něžností. Připomínalo mu to způsob, kterým člověk pečuje o psa. Padl na ni, nedokázal už stát. Neopíral by se o ni, kdyby měl sílu, aby to nedělal. On ji však už neměl. Nechala ho tak a drhla ho dál. Přemýšlel, od koho je pozvání na večeři, ale neptal se na to.

Denna mu to stejně řekla. „Sama královna Milena požádala, abychom byli u večeře jejími hosty. Je to dosti značná pocta pro někoho tak bezvýznamného, jako jsi ty, neřekl bys?“

Jenom přikývl, neměl dost síly na to, aby promluvil.

Královna Milena. Tak tedy byli v jejím hradě. Pomyslel si, že ho to ani nepřekvapuje. Kam jinam by ho měla čas odvést? Když skončila, dovolila mu hodinu spánku, aby si odpočinul k večeři. Spal jí u nohou.

Vzbudila ho botou namísto Agielu. Málem plakal nad jejím milosrdenstvím a slyšel sám sebe, jak se rozplývá děkováním za to, jak je k němu laskavá. Poučila ho, jak se má chovat. Jeho řetěz bude připevněn k jejímu opasku. Má se na ni neustále dívat, nemá na nikoho mluvit, pokud ho někdo neosloví jako první, a to až poté, co se na ni předtím podívá a dostane svolení odpovědět. Nedovolí mu sedět u stolu, ale bude sedět na podlaze, a když se bude dobře chovat, mohl by dostat něco k jídlu.

Slíbil, že udělá to, co si přeje. Nápad, že bude sedět na podlaze, mu připadal báječný. Bude moci odpočívat, nebude muset stát nebo snášet bolest. A konečně mu dovolí něco sníst. Bude velmi dbát o to, aby neudělal nic, co by se jí mohlo znelíbit nebo kvůli čemu by mu odepřela jídlo.

Richardova mysl byla zamlžená, když kráčel za Dennou, se kterou byl propojen řetězem na svém obojku. Soustřeďoval se na to, aby byl řetěz dostatečně volný. Na zápěstích neměl okovy, ale rány po nich byly rudé, oteklé a palčivě bolely. Nejasně si připomínal některé z místností, kterými procházeli.

V místnosti, kde byli jiní lidé, se Denna procházela, zastavovala se a krátce rozmlouvala s hezky oblečenými lidmi. Richard se neustále díval na její cop. Zřejmě si ho na večeři znovu zapletla. Energické používání Agielu ho uvolnilo, vytahaly se z něj pramínky vlasů. Musela si ho znovu zaplést v době, kdy ho nechala spát.

Přistihl se, jak myslí na to, jak nádherné jsou vlastně její vlasy, o co lépe vypadala ve srovnání s jinými ženami, které byly u večeře. Věděl, že lidé zírají na něj, na jeho meč a na to, jak ho vodí po místnosti na řetězu s obojkem. Připomínal si, že jeho hrdost je prozatím pod zámkem. Teď šlo o to, aby měl příležitost odpočinout si a najíst se, aby měl možnost, že ho chvíli nebude zraňovat.

Richard se uklonil a zůstal sehnut, když Denna mluvila s královnou. Královna a mord-sitha si vyměnily pouze kývnutí hlavy. Princezna stála po královnině boku. Richard si připomněl, jak se princezna Violeta chovala k Ráchel, a musel své myšlenky obrátit k Dennině copu.

Když se Denna posadila ke stolu, tak luskla prsty a ukázala na podlahu za její židlí. Věděl, co si přeje, a posadil se na podlahu se zkříženýma nohama. Denna seděla po levici královny a po pravici princezny Violety, která ho bezcitně pozorovala. Richard rozeznal několik královniných rádců. Jen tak pro sebe se usmál. Dvorní malíř už mezi nimi nebyl. Hlavní stůl byl vyšší než ty ostatní, takže když Richard seděl na podlaze, nemohl vidět mnoho shromážděných hostí.

„Protože nejíš maso,“ řekla královna Denně, „nechala jsem kuchaře připravit speciální večeři, o které vím, že tě potěší. Budou tam báječné polévky a zeleninová jídla. Taky tam bude vzácné ovoce.“ 

Denna se usmála a poděkovala jí. Jak jedla, tak jí jídlonoš přinesl na podnosu obyčejnou misku.

„To je pro mé domácí zvířátko, pro mého mazlíčka,“ řekla mu a pouze na okamžik přerušila rozhovor. 

Ten člověk vzal misku z podnosu a podal ji Richardovi. Byla v ní řídká ovesná kaše, když však Richard držel misku v třesoucích se rukou a připravoval se ji vypít, připadala mu jako nejlepší jídlo jeho života.

„Když je to tvé domácí zvíře,“ řekla princezna Violeta, „proč mu dovoluješ jíst takhle?“ 

Denna se podívala na princeznu. „Co tím myslíš?“

„Když je tedy tvým domácím zvířetem,“ - princezna se usmála - „měl by jíst z podlahy a ne rukama.“ 

Denna se zašklebila a v očích se jí zablýskalo. „Udělej to, co říká.“

„Polož to na podlahu,“ řekla princezna Violeta, „a jez to jako pes, abychom to všichni viděli. Ať každý vidí, že hledač není lepší než pes.“ 

Richard byl příliš hladový, než aby udělal cokoliv, kvůli čemu by ztratil jídlo. Soustředil se na představu Dennina copu, opatrně pokládal misku na podlahu a díval se do očí princezny Violety, na její samolibý úsměv, a za zvuků smíchu snědl kaši. Do čista vylízal misku a sám sebe přesvědčoval, že to dělá proto, že potřebuje sílu pro případ, že by někdy měl šanci ji použít.

Když královna a její hosté dojedli, byl přiveden muž v řetězech, který musel stát uprostřed místnosti. Richard ho poznal. Byl to jeden z lidí, které Kahlan vysvobodila ze žaláře. Vyměnili si mezi sebou krátké pohledy porozumění a zoufalství.

Mluvilo se o zločinech a odporných činech, které někdo spáchal. Richard se to snažil ze všech sil ignorovat. Věděl, že to je pouze záminka. Královna udělala krátkou přednášku o zločinech toho muže a pak se obrátila k princezně.

„Nechtěla by princezna vynést rozsudek nad tímto člověkem?“ 

Princezna Violeta zazářila a postavila se. „Za zločiny proti panovnici, sto ran. Hlavu za zločiny proti lidu.“

Místností se prohnalo souhlasné mumlání. Richardovi bylo z toho špatně, zároveň si však přál, aby si mohl vyměnit místo s tím člověkem. Těch sto ran bude hračka a na konci by byla sekyra.

Když si princezna Violeta sedala, otočila se k Denně. „Někdy bych se ráda podívala, jak trestáš.“

„Zastav se, kdykoliv budeš chtít.“ Denna se na ni podívala. „Dovolím ti dívat se.“ 

Když se vrátili do kamenného pokoje, Denna neztratila ani sekundu a hned mu sundala košili. Zanedlouho opět visel z trámu. Studeně mu oznámila, že u večeře se jeho oči příliš toulaly. Richardovi pokleslo srdce. Okovy kolem zápěstí se mu opět palčivě zarývaly do masa. Dennin talent ho okamžitě zalil potem a přinutil ho lapat po dechu a křičet v agónii. Řekla mu, že ještě bylo brzo a že ho chce ještě pořádně procvičit, dříve než skončí dnešní večer.

Richardovy svaly se ohýbaly a napínaly; když mu Denna zavrtala Agiel do zad, zvedly ho z podlahy. Prosil ji, aby přestala, ona to však neudělala. Když opět visel v okovech, uviděl ve dveřích obrys postavy.

„Líbí se mi, jak ho nutíš škemrat,“ řekla princezna Violeta. 

Mord-sitha se na ni usmála. „Drahoušku, přistup blíž a ukážu ti ještě víc.“

Denna ho objala jednou paží a tiskla se na jeho rány. Políbila mu ucho a pošeptala mu: „Ukaž princezně, jak dobře dokážeš prosit, ano?“

Richard si slíbil, že neukáže, ale netrvalo dlouho a svůj slib porušil. Denna udělala princezně Violete názornou ukázku a ukázala jí, kolika různými způsoby mu dokáže přivodit bolest. Vypadalo to, že je pyšná, že může předvést svou dovednost.

„Mohu to zkusit?“ zeptala se princezna. 

Denna se na ni chvíli dívala. „Ale samozřejmě, drahoušku. Jsem si jistá, že mému mazlíčkovi to nebude vadit.“ Usmála se na něj. „Tak co, bude ti to vadit?“

„Prosím, paní Denno, nedovol jí to. Prosím. Vždyť je to jen malé děvče. Udělám všechno, co řekneš, ale nedovol jí to, prosím.“ 

„Tak vidíš, má drahá, že mu to vůbec nevadí.“ 

Denna jí podala Agiel.

Princezna Violeta stála a chvíli se na něj zubila, zatímco prsty ohmatávala Agiel. Na zkoušku ho jím píchla do svalu na stehně a byla šťastná z toho, jak se zkroutil bolestí. Potěšena výsledkem, chodila kolem něj a vrážela mu ho do svalů.

„Je to lehké!“ řekla. „Nikdy jsem si nemyslela, že je tak lehké někomu spustit krev.“ 

Denna stála se zkříženýma rukama a s úsměvem se na něj dívala. Princezna se mezitím stávala stále odvážnější. Netrvalo dlouho a její krutost plně vyplavala na povrch. Byla nadšená tou novou hrou.

„Pamatuješ si na to, co jsi mi udělal?“ zeptala se ho. Bodla Agielem Richarda do boku. „Pamatuješ si, jak jsi mě vystavil posměchu? Myslím si, že dostáváš, co si zasluhuješ, co ty na to?“ Richard měl zuby pevně zaťaté. „Odpověz mi. Nemyslíš si, že si to zasloužíš?“ 

Richard měl oči zavřené, jak se pokoušel kontrolovat bolest.

„Odpověz mi! A pak mě pros, abych přestala. Chci ti to dělat, zatímco ty budeš prosit.“ 

„Raději jí odpověz,“ řekla Denna. „Zdá se, že se učí rychle.“ 

„Paní Denno, prosím tě, neuč ji to. To, co děláš jí, je horší než to, co děláš mně. Je to jenom malé děvče. Nedělej jí to, prosím tě. Nedovol, aby se učila tyto věci.“ 

„Budu ji učit, čemu budu chtít. Raději začni prosit. Hned teď!“ 

I když věděl, že si to dělá ještě horší, Richard čekal, až to už vůbec nemohl dále snášet, a pak odpověděl: „Omlouvám se, princezno Violeto,“ řekl bez dechu. „Promiň mi to, prosím. Neměl jsem pravdu.“

Richard zjistil, že bylo chybou odpovídat, zdálo se, že jí to ještě více rozrušilo. Netrvalo jí to dlouho a naučila se, jak ho donutit škemrat a plakat, i když to neměl v úmyslu. Richard nemohl uvěřit absurditě toho, že to dělalo malé děvčátko. Ještě méně dokázal věřit tomu, že jí to dělá potěšení. Bylo to šílené.

Držela mu Agiela na břiše a civěla na něj. „Toto je ale méně, než si zasluhuje zpovědnice. Jednoho dne se jí toho dostane ještě více než tobě. A budu jí to dělat já. Matka říkala, že to budu já, když se vrátí. Chci, abys mě prosil, abych jí ublížila. Chci slyšet, jak mě prosíš, abych usekla hlavu matky zpovědnice.“

Richard neměl tušení, co to je, ale něco uvnitř se v něm vzbudilo.

Princezna Violeta zaskřípala zuby a vší silou mu vrazila Agiel do břicha a vrtěla jím. „Pros mě, abych zabila tu ošklivou Kahlan!“

Bolest přinutila Richarda křičet z plných plic.

Denna se postavila mezi ně a vytrhla Agiel z ruky princezny Violety. „To stačí! Zabiješ ho, když budeš Agiel používat tímto způsobem.“

„Děkuji ti, paní Denno,“ zasupěl. Pocítil k ní zvláštní náklonnost za to, že se postavila na jeho obranu. 

Princezna Violeta o krok ustoupila a její obličej byl obrazem špatné nálady. „Mně je jedno, zda ho zabiji!“

Dennin hlas byl studený a autoritativní. „Mně to ale jedno není. Je příliš cenný na to, aby se zbytečně zabíjel.“ Bylo jasné, že to tady má pod kontrolou Denna a ne princezna nebo snad královna. Denna byla zmocněnkyní Darkena Rahla.

Princezna Violeta se na něj zlostně podívala. „Matka říká, že zpovědnice Kahlan se vrátí, a že když sem příště přijde, tak pro ni budeme mít překvapení. Chci, abys to věděl, protože má matka říká, že tehdy už budeš mrtev. Matka říká, že já budu rozhodovat, co jí uděláme. Na začátku ji ostříhám vlasy.“ Ruce měla sevřené v pěsti a obličej jí zrudl. „Pak dovolím všem strážcům do jednoho, aby ji znásilnili! Pak ji na pár let strčím do žaláře, abych si měla s kým hrát. A když už mě pak nebude její mučení bavit, nechám jí useknout hlavu, kterou narazí na kůl, a já se budu dívat, jak hnije!“

Richard opravdu litoval malou princeznu. Zaplavila ho z ní vlna smutku. Byl překvapený, když při tomto pocitu zjistil, že se v něm vzpíná to, co se před chvílí vzbudilo.

Princezna Violeta pevně zavřela oči a vyplázla jazyk, že už více nešel.

Bylo to jako rudý prapor.

Vybuchla v něm síla probuzené moci.

Cítil, jak se její čelist roztříštila jako křišťálová číše na kamenné podlaze, když se k ní zespodu dostala jeho noha. Síla úderu vyhodila princeznu do vzduchu. Její vlastní zuby jí nejdřív překously jazyk, aby se pak taky roztříštily. Dopadla na záda o pořádný kus dále. Z výrazu Dennina obličeje věděl, že by vlastně neměl být schopen udělat to, co udělal.

„Varoval jsem ji předem,“ řekl Richard a neuhýbal Denninu zlověstnému pohledu. „Sliby se musí plnit.“ Usmál se. „Děkuji ti, paní Denno, že jsi mi zachránila život. Jsem ti zavázán.“ 

Chvíli ho upřeně pozorovala, pak se její výraz zachmuřil. Rozzlobeně vypochodovala z místnosti. Visel v okovech a pozoroval princeznu, jak se svíjí na podlaze.

„Otoč se, Violeto, nebo se zadusíš vlastní krví. Otoč se!“ 

Princezně se podařilo převrátit. Pod ní se rozlévala rudá louže. Přiběhli lidé a začali se jí věnovat. Denna se na to dívala. Opatrně ji zvedli a odnášeli pryč. Slyšel, jak jejich naléhavé hlasy tichnou a mizí v chodbě. Pak byl s Dennou sám.

Panty dveří zavrzaly, když je zavírala jedním prstem s dlouhým nehtem. Richard v několika posledních dnech zjistil, že Denna v sobě skutečně měla jistou perverzní laskavost. Naučil se interpretovat způsob, jakým používala Agiel, naučil se přes něj zjišťovat její náladu. Když ho někdy mučila, mohl říci, že se ovládala ze zvráceného zájmu o něj. Věděl, že to je šílené, ale chápal, že byly okamžiky, ve kterých měla pocit, že s ním sdílí svůj cit prostřednictvím toho, že mu dělá to nejhorší. Věděl taky, že mu dnes bude dělat to nejhorší.

Stála u dveří a pozorovala ho. Měla měkký hlas. „Jsi velmi neobyčejný člověk, Richarde Cyphere. Mistr Rahl mě před tebou varoval. Varoval mě, že si mám dávat pozor, protože o tobě mluví proroctví.“ Pomalu kráčela a ozvěny jejích holínek na kamenné podlaze se rozléhaly kolem. Zastavila se těsně u něj. Podívala se mu do očí, čelo měla lehce svraštělé. Její dech, který cítil na svém obličeji, byl rychlejší než obvykle. „To bylo něco obzvlášť mimořádného,“ zašeptala. „Bylo to naprosto vzrušující.“ Její oči mu hladově prohledávaly obličej. „Rozhodla jsem se,“ řekla a popadala dech, „že budeš mým partnerem.“

Richard visel z řetězů a proti tomuto šílenství byl bezmocný. Nevěděl, co to bylo za moc, která se v něm vzbudila, ani jak ji přivolat. Pokusil se o to, ale nepřišla.

Vypadalo to tak, že Dennu zachvátilo něco, čemu nerozuměl. Vypadalo to, jako kdyby se pokoušela sebrat odvahu, aby něco udělala. Něco, čeho se obávala, a přesto po tom toužila. Její dech se zrychloval a její hruď se dmula, když se mu dívala do očí. Nevěřícně uviděl to, co mu předtím zabraňovala vidět ošklivost její krutosti: byla přitažlivá. Přitažlivá, až to bralo dech, až to dech vyráželo. Myslel si, že musí ztrácet zdravý rozum.

Šokovaný a nezvykle ustaraný Richard pozoroval, jak si pomalu dala Agiel mezi zuby. Z toho, jak se její panenky rozšířily, viděl, že ji to bolí. Kůže jí zbělala. Ostře se nadechla a sotva znatelně se roztřásla. Hrábla mu prsty vzadu do vlasů a přidržela si jeho hlavu. Pomalu přikládala své rty na jeho. Líbala ho intenzivně a vášnivě, dělila se s ním o obrovskou bolest Agielu. Svým jazykem ho držela mezi jejich rty. Její polibek byl divoký a bestiální, když se na jeho těle svíjela.

Každé vlákno jeho bytosti hořelo tímto mučením. Jeho trhavý dech nasával vzduch z jejích plic, ona dělala to samé. Nemohl dýchat nic jiného než její dech a ona nic jiného než jeho dech. Bolest ho přiměla zapomenout na všechno kromě ní. Potulovala se jeho myslí. Podle zvuků, které vydávala, věděl, že cítí stejně intenzivní bolest jako on. Prsty v jeho vlasech se bolestí svíraly v pěsti. Utrpením sténala. Její svaly ztuhly mučivou bolestí, která řádila v nich obou.

Bez toho, aby chápal, proč se to děje, zjistil, že ji líbá stejně vášnivě a stejně divoce. Bolest měnila jeho chápání všech věcí. Nikdy ještě nikoho nelíbal s takovou žádostivostí. Zoufale si přál, aby přestala. Zoufale nepřestával.

Opět se v něm vzbudila ta neobyčejná moc. Pokusil se po ní sáhnout, uchopit ji a držet ji. Vyklouzla mu však a zmizela.

Zalykal se bolestí, když Denna drtila jeho rty svými, mezi nimi byl Agiel a jejich zuby o sebe skřípaly. Tiskla se k němu celým tělem, přichytila si ho nohou a visela na něm. Její výkřiky plné mučivé bolesti se stávaly stále zoufalejšími. Bolestně toužil po tom, aby ji mohl obejmout.

Když už málem ztrácel vědomí, tak se od něj odtáhla, vlasy mu však stále svírala v pěstích. Tekly jí slzy, když se mu dívala do očí ze vzdálenosti ani ne pěti centimetrů. Jazykem si vsunula Agiel do úst, držela ho mezi zuby a třásla se bolestí. Vypadalo to, že mu chce ukázat, že je silnější než on. Její ruka se pomalu zvedla a sebrala Agiel, přitom převracela oči a lapala po dechu.

Její čelo se svraštilo zamyšlením. Slzy bolesti a ještě něčeho jiného jí vytékaly z očí. Políbila ho. Šokovala ho něžnost a jemnost toho polibku.

„Jsme spolu spoutáni,“ zašeptala mu důvěrně. „Spoutáni bolestí Agielu. Je mi to líto, Richarde.“ Pohladila mu tvář třesoucími se prsty, oči měla ještě skelné bolestí. „Je mi líto toho, co ti ještě udělám. Jsi mým partnerem na celý život.“ 

Richard byl ohromen soucitem, který měla v hlasu. „Prosím tě, paní Denno. Nech mě, prosím, odejít. Nebo mi alespoň pomoz zastavit Darkena Rahla. Slibuji ti, že ochotně budu tvým partnerem na celý život, když mi ho pomůžeš zastavit. Přísahám na svůj život, že když mi pomůžeš, tak s tebou zůstanu navždy i bez magie, která by mě u tebe držela.“

Položila ruku na jeho hruď, aby se udržela na nohou. „Ty si myslíš, že nechápu, co ti dělám?“ Její oči se prázdně zaleskly. „Tvůj výcvik a služba budou trvat jenom pár týdnů a pak zemřeš. Výcvik mord-sith trvá roky. Všechno, co dělám já tobě, a bylo toho ještě více, někdo tisíckrát dělal mně. Mord-sitha musí znát svůj Agiel lépe, než zná sebe sama. Můj první cvičitel si mě vzal za partnerku, když mi bylo patnáct. Cvičil mě od dvanácti let. Žádným způsobem bych nemohla dosáhnout jeho míry krutosti ani jeho schopnosti udržovat člověka na hraně mezi životem a smrtí. Cvičil mě, a když mi bylo osmnáct, tak jsem ho zabila. Zato jsem byla další dva roky každý den trestána Agielem. Tímto Agielem. Stejný Agiel, který používám na tebe, je ten, který používali na mě. Darovali mi ho, když mě prohlásili za mord-sithu. Nežiji pro nic jiného než pro to, abych ho používala.“

„Paní Denno,“ zašeptal. „Je mi to líto.“ 

Do jejího pohledu se vrátila ocel. Přikývla. „Bude ti to líto. Neexistuje nikdo, kdo by ti pomohl. Do toho počítám i sebe. Zjistíš, že jako partner mord-sithy nemáš žádná další privilegia, máš z toho jen mnoho dodatečné bolesti.“

Richard bezmocně visel v okovech. Byl zdrcen obludností toho všeho. To, že jí trochu rozuměl, pouze zvyšovalo jeho beznaděj. Pro něj nebylo úniku. Byl partnerem duševně nemocné ženy.

Svraštělé čelo a úsměv se k ní vrátily. „Proč jsi byl tak hloupý a udělal jsi to? Jistě si musíš uvědomovat, že tě za to bolestivě potrestám.“

Chvíli se díval na to, jak je zmatená. „Paní Denno, jaký je v tom rozdíl? Stejně mě budeš trápit. Neumím si představit, co bys mi ještě mohla udělat.“

Její rty se zkřivily ironickým úšklebkem. „Ach, má lásko, ty máš velmi omezenou představivost.“

Cítil, jak popadla konec jeho opasku a trhla jim, až se otevřela přezka.

Zaskřípěla zuby. „Je načase, abychom si na tobě našli další místa pro zraňování. Je už načase, abych uviděla, z čeho vlastně jsi.“ Výraz v jejich očích ho zamrazil. „Děkuji ti, lásko moje že jsi mi dal záminku pro to, co ti udělám Předtím jsem to nikdy nikomu jinému neudělala, mně to vsak dělali mnohokrát. To mě zlomilo, když mi bylo čtrnáct. Dnes večer,“ zašeptala, „se ani jeden z nás nevyspí.

Kapitola čtrnáctá

Kbelík studené vody na nahém těle ho málem neprobral. Pouze nejasně viděl potůčky vody, které byly zbarvené zářivě rudě, jak od něj utíkají do trhlin v kamenné podlaze, na které ležel obličejem dolů. Každý mělký dech, o který se pokusil, si vyžadoval značné úsilí. Netečně přemýšlel, kolik žeber mu polámala.

„Obleč se, odcházíme,“ zavolala na něj. 

„Ano, paní Denno,“ zašeptal. Jeho hlas byl z křiku tak ochraptělý, že věděl, že ho nemůže slyšet a že ho potrestá za to, že neodpovídá, víc však toho nedokázal. 

Když nepocítil Agiel, trochu sebou pohnul a uviděl svou botu. Natáhl se po ní a přitáhl ji k sobě. Posadil se, nemohl však pořádně zvednout hlavu. Ochable mu visela. S velkými potížemi si začal obouvat botu. Otevřené rány na nohách mu vháněly slzy do očí, když si botu natahoval na nohu.

Rána kolenem do čelisti ho srazila na záda. Vrhla se na něj, sedla si mu na prsa a tloukla ho pěstmi do obličeje.

„Co je to s tebou? To jsi zhloupnul? Nejdříve si musíš natáhnout kalhoty, až pak přijde řada na boty. To ti musím všechno říkat?“ 

„Ano, paní Denno, ne paní Denno, promiň mi to, paní Denno, děkuji ti, paní Denno, za to, že mě mučíš, děkuji ti, paní Denno, že mě učíš,“ mumlal. 

Seděla mu na prsou a zuřivostí lapala po dechu. Po chvíli se jí dech zpomalil.

„Pojď, pomohu ti.“ Naklonila se a políbila ho. „Pojď, miláčku. Budeš si moci odpočinout, když budeme cestovat.“ 

„Ano, paní Denno.“ Jeho hlas nebyl silnější než vzdech. 

Opět ho políbila. „Pojď, miláčku. Teď, když jsem tě zlomila, to bude lepší. Uvidíš.“

Uzavřený kočár stál ve tmě a čekal na ně. Oblaky páry srážející se z koňského dechu pomalu stoupaly a pluly studeným nehybným vzduchem. Richard několikrát klopýtl, když kráčel za ní a snažil se udržovat řetěz přiměřeně volný. Neměl absolutně žádnou představu, jak je to dlouho, co se rozhodla, že bude jejím partnerem. Ani mu na tom nezáleželo. Strážce otevřel dveře kočáru.

Denna hodila konec řetězu na podlahu. „Jdi dovnitř.“

Richard se chytil bočních stran dveří. Nejasně slyšel, že někdo se supěním přichází. Denna trochu zatahala za řetěz, aby mu naznačila, že má zůstat, kde je.

„Denno!“ Byla to královna Milena v čele svých rádců. 

Opravila ji. „Paní Denno.“

Vypadalo to, že královna má velmi špatnou náladu. „Kam si myslíš, že s ním pojedeš?“

„To tě nemá co zajímat. Nadešel čas, abychom se vydali na cestu. Jak je princezně?“ 

Královna se na ni zlostně zahleděla. „Nevíme, zda to přežije. Beru si hledače, musí za to zaplatit.“

„Hledač je majetkem mým a Mistra Rahla. Je trestán a bude trestán, dokud ho nezabije buď Mistr Rahl nebo já. Není nic, co bys mu mohla udělat, co by se mohlo srovnat s tím, co se mu děje už teď.“ 

„Bude popraven, a to okamžitě.“ 

Dennin hlas byl stejně studený jako noční vzdech. „Jdi zpět do svého hradu, královno Mileno, dokud ještě hrad máš.“

Richard uviděl v královnině ruce nůž. Strážce, který stál hned vedle něho, svěsil sekyru z opasku a pevně ji sevřel v pěsti. Zrodila se křišťálově čistá chvíle ticha.

Královna udeřila Dennu hřbetem ruky a s nožem se vrhla na Richarda. Denna ji snadno zastavila Agielem opřeným o její plné poprsí.

Když strážce běžel kolem něj a zvedal sekyru proti Denně, s burácením se v něm probudila ta neznámá moc. Richard sebral všechny síly a spojil se s mocí v jeden celek. Levou paží chytil strážce kolem krku a zabodl do něj nůž. Denna se pouze ohlédla, když muž s výkřikem umíral. Usmála se a její oči opět sklouzly ke královně, která tam stála jako přimražená a třásla se, Agiel měla uprostřed prsou. Denna zavrtěla Agielem a královna se bezvládně sesypala na zem.

Denna přenesla svůj zlověstný pohled na královniny rádce. „Královnino srdce vypovědělo službu.“ Povytáhla obočí. „Bylo to neočekávané. Vyjádřete, prosím, mou soustrast lidu Tamarangu při příležitosti úmrtí jeho panovnice. Doporučovala bych vám, abyste si našli nového panovníka, který věnuje větší pozornost přáním Mistra Rahla.“

Všichni se rychle uklonili. Probuzená moc zablikala a zmizela. Námaha spojená se zastavením strážce vzala Richardovi všechnu zbylou sílu. Třesoucí se nohy ho už neunesly. Zem se naklonila a přišla se ho dotknout.

Denna popadla řetěz nedaleko obojku a zvedla mu hlavu ze země. „Neřekla jsem ti, že si můžeš lehnout! Nedostal jsi k tomu povolení! Na nohy s tebou!“

Nedokázal se pohnout. Vrazila mu Agiel do žaludku, pak mu ho tahala po prsou až k hrdlu. Richard se svíjel bolestí, ale nemohl přinutit své tělo, aby reagovalo na její přání. „Promiň...,“ vydechl.

Když si uvědomila, že není schopen sebou hnout, pustila mu hlavu na zem a otočila se na strážce. „Dejte ho dovnitř.“

Vlezla dovnitř až po něm, zakřičela na kočího, aby se rozjel, a zavřela dvířka. Richard   se zhroutil dozadu, když se kočár s trhnutím rozjel.

„Prosím, paní Denno,“ řekl nezřetelně, „promiň mi, že jsem tě zklamal a že jsem nevstal, jak sis přála. Omlouvám se. Příště to bude lepší. Prosím o potrestání, abych se naučil být lepším.“  

Popadla řetěz těsně u jeho obojku, kotníky prstů měla bílé, a zvedla ho ze sedadla. Její rty se zlostně zkroutily a odhalily zaťaté zuby. „Neodvažuj se mi tady zemřít, teď ještě nemůžeš, ještě musíš něco udělat.“

Měl zavřené oči. „Jak přikazuješ..., paní Denno.“

Pustila řetěz, vzala ho za ramena, položila ho na sedadlo a políbila ho na čelo. „Máš teď mé svolení odpočívat, lásko moje. Cesta bude dlouhá. Až dokud to znovu nezačne, budeš mít k odpočinku dosti dlouhou dobu.“

Richard cítil, jak mu její prsty uhlazují vlasy na zátylku, cítil poskakování kočáru, jak uháněli silnicí. Pak usnul.

Čas od času se částečně probouzel, ale nikdy nebyl plně při vědomí. Někdy vedle něj seděla Denna, dovolovala mu opřít se o ni a dávala mu jídlo lžící do úst. Polykání bylo bolestivé, málem si vyžadovalo více úsilí, než byl schopen vyvinout. Bolestí sebou škubal při každé lžíci, jeho hlad nebyl natolik silný, aby překonal bolest v hrdle. Uhýbal před lžící hlavou. Denna povzbudivě mumlala a nutila ho, aby jedl kvůli ní. To, že to dělá kvůli ní, byla jediná věc, na kterou reagoval.

Vždy když ho hrbol na silnici náhle vzbudil, tiskl se k ní. Hledal u ní ochranu a bezpečí tak dlouho, až mu řekla, že to nic není a ať jde opět spát. Věděl, že někdy spí na zemi a někdy v kočáře. Z okolní krajiny, přes kterou cestovali, neviděl nic. Nezáleželo mu na ní. Záleželo pouze na tom, aby byla blízko něj, nic jiného nebylo důležité kromě toho, že byl připraven dělat, co mu poručí. Několikrát se budil pomalu a zjišťoval, že ona sedí v koutě kočáru a on je natažený na sedadle, zachumlán do pláště, hlavu má na jejích prsou a ona mu hladí vlasy. Když se to stalo, snažil se na sobě nedávat najevo, že je vzhůru, aby nepřestala.

Když se to stalo a on cítil teplé pohodlí, cítil taky, že se v něm probouzí ta moc. Nesnažil se sáhnout po ní a držet se jí, pouze ji bral na vědomí. Jednou, když se to stalo, tak přišel na to, co to je za moc. Byla to magie meče.

Jak ležel opřen o ni a cítil k ní touhu, zjišťoval, že uvnitř něj je magie. Dotýkal se jí, mazlil se s ní a cítil její moc. Podobalo se to moci, kterou v sobe vyvolával, když se chystal někoho zabít mečem, byla však jiná v tom, že jí nedokázal porozumět. Už v sobě nepociťoval tu moc, kterou kdysi znával. Tuto moc měla Denna. Když se pokusil uchopit novou magii, tak zmizela jako pára nad hrncem. Utlumená část jeho mysli si přála pomoc od magie, protože ji však nedovedl kontrolovat a přivolat ji, aby mu pomohla, nakonec o ni ztratil zájem.

Jak plynul čas, jeho rány se začaly pomalu hojit. Pokaždé, když se vzbudil, byl o trochu čilejší. V době, kdy Denna prohlásila, že dorazili k cíli jejich cesty, byl už schopen stát bez pomoci, ale hlavu ještě neměl úplně jasnou.

Byla tma, když ho vyvedla z kočáru. Díval se jí na nohy, jak kráčela, a udržoval přiměřeně napnutý řetěz, který měla připevněný k opasku. I když ji neustále sledoval pohledem, stačil se kolem sebe dívat na palác, do kterého vstupovali. Bylo to obrovské sídlo, které daleko převyšovalo hrad v Tamarangu. Zdi se táhly tak dlouho, že se ztrácely v dálce, věže a střechy se tyčily do závratných výšek. Byl už natolik při smyslech, že mohl pozorovat, jak elegantní a půvabné je architektonické řešení obrovské stavby. Byla impozantní, ale nebyla drsná ani odstrašující.

Denna ho vedla síněmi z leštěného mramoru a žuly. Sloupy nesly okraje majestátních oblouků. Když neustále kráčeli dál a dál, tak zjistil, že už má víc sil. Ještě před několika dny by tak dlouhou dobu nedokázal stát na nohou.

Neviděli žádné jiné lidi. Richard se díval na její cop a myslel na to, jak hezké má vlasy, a jaké má štěstí, že má tak skvělou partnerku. Když myslel na to, jak ji má rád, vzepjala se v něm ta moc. Dříve než měla šanci ztratit se, utlumená a zamčená část jeho mysli ji popadla a držela ji, zbylá část jeho mysli se přitom zabývala jeho láskou k Denně. Když si uvědomil, že má nad mocí kontrolu, přestal na ni myslet a chopil se šance na útěk. Moc se ale vypařila.

Srdce mu kleslo. Pomyslel si, že už na tom ani nezáleží, stejně se mu nikdy utéct nepodaří. Kromě toho, proč by vlastně chtěl utíkat? Byl Denniným partnerem. Kam by šel? Co by dělal bez té, která mu říká, co má dělat?

Denna vešla do dveří a zavřela je za ním. Okno se zašpičatělou horní částí bylo olemováno prostými záclonami a bylo otevřené do tmy, která byla venku. Byla tam postel s tlustou přikrývkou a dobře nacpanými polštáři. Podlaha byla z naleštěného dřeva. Na stolku u postele a na stole se židlí na opačné straně pokoje stály zapálené lampy. Skříňky z tmavého dřeva byly zabudovány do zdi nedaleko dalších dveří. Na stojanu bylo umyvadlo a džbán.

Denna odepjala řetěz. „Toto je můj příbytek. Jelikož jsi můj partner, budeš mít dovoleno tady spát, když mi budeš dělat potěšení.“ Oko na konci řetězu přehodila přes sloupek u nohou postele, luskla prsty a ukázala na podlahu u nohou postele. „Dnes můžeš spát tam na podlaze.“

Podíval se na podlahu. Agiel, položený na rameno, ho srazil na kolena.

„Řekla jsem na podlahu. Ihned.“ 

„Ano, paní Denno. Promiň mi to, paní Denno.“ 

„Jsem vyčerpaná. Dnes v noci už od tebe nechci slyšet ani hlásku. Rozumíš?“ 

Jenom přikývl, protože měl strach svůj souhlas říct.

„Dobře.“ Hodila sebou na postel obličejem dolů a za okamžik usnula. 

Richard si masíroval bolavé místo na rameni. Už to byla dost dlouhá doba, co na něj použila Agiel. Alespoň že se nerozhodla poranit ho tak, aby tekla krev. Myslel si, že je to možná proto, že nechce mít krev ve svém bytě. Ne, Denna měla ráda krev. Lehl si na podlahu. Věděl, že zítra ho bude bolestivě zraňovat ještě silněji. Pokoušel se na to nemyslet. Sotva se mu zhojily rány z předchozích mučení.

Vzbudil se dřív než ona, snažil se tím vyhnout šoku z probuzení Agielem. Nadlouho se rozezněl zvon. Denna se vzbudila, chvíli ležela na zádech a nic neříkala. Pak se posadila a zkontrolovala, zda je vzhůru.

„Ranní pobožnost,“ oznámila mu. „Vyzýval k ní ten zvon. Po pobožnosti budeš cvičit.“ 

„Ano, paní Denno.“ 

Připevnila si řetěz k opasku a opět ho vedla přes síně na čtvercové náměstí, které bylo seshora otevřené. Na všech čtyřech stranách byly sloupy, které nesly oblouky. V prostředku náměstí pod volným nebem byl bílý písek, který byl uhrabán v soustředných kruzích kolem tmavého poďobaného kamene. Na vrcholu kamene byl zvon - ten, který předtím slyšel. Na dlažbě mezi sloupy byli lidé na kolenou. Byli sklonění kupředu a jejich čela se dotýkala dlažby.

Lidé sborově prozpěvovali: „Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. V Tvém světle vzkvétáme. Jsme chráněni Tvým slitováním. Koříme se Tvé moudrosti. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.“

Stejnou věc opakovali stále dokolečka. Denna luskla prsty a ukázala na podlahu. Richard se spustil na kolena, napodoboval ostatní. Denna poklekla vedle něj a přiložila čelo na dlaždice. Začala prozpěvovat unisono s ostatními, ale přestala, když slyšela, že on to nedělá.

„To jsou dvě hodiny.“ Zlověstně se na něj zamračila. „Když tě budu muset napomínat ještě jednou, bude to šest hodin.“  

„Ano, paní Denno.“ 

Začal prozpěvovat s nimi. Musel se soustředit na představu Dennina copu, aby mohl pronášet slova, bez toho, aby si přivodil bolest magie. Neměl představu, jak dlouho to trvalo, odhadoval tak dvě hodiny. Bolela ho záda z toho, jak svou hlavu skláněl k podlaze. Slova se neměnila. Po chvíli se mu slova spojila do nesrozumitelného drmolení, které vyvolávalo v ústech nepříjemný pocit.

Zvon dvakrát zazvonil, lidé se postavili na nohy a rozcházeli se na různé strany. Denna se postavila. Richard zůstal na místě. Nevěděl totiž, co má dělat. Věděl, že by mohl mít problémy proto, že zůstal klečet, věděl však taky to, že kdyby se postavil tehdy, když to dělat neměl, tak by trest byl mnohem horší. Uslyšel zvuky kroků, ale nahoru se nepodíval.

Ozval se chraptivý ženský hlas. „Sestro Denno, jsem tak ráda, že jsi zpátky. V D'Haře bylo bez tebe tak smutno.“

D'Hara! Toto slovo rozvířilo jeho myšlenky i přes mlhu jeho výcviku. Okamžitě si připomněl představu Dennina copu, který ho ochraňuje.

„Sestro Constance, jsem tak ráda, že jsem doma a že tě opět vidím.“ 

Richard rozeznal upřímnost v Dennině hlase. Agiel se dotkl jeho zátylku a připravil ho o dech. Měl pocit, že se mu kolem hrdla utahuje lano. Podle toho, jak byl přiložen, věděl, že nepatřil Denně.

„A co to máme tady?“ zeptala se Constance. 

Dala Agiel pryč. Richard se rozkašlal bolestí a zalapal po dechu. Postavil se na nohy, když mu to Denna řekla, přál si ale, aby se mohl skrýt za ní. Constance byla o dobrou hlavu nižší než Denna, její obtloustlá postava byla navlečena do stejného koženého oděvu, jaký měla Denna, jen barvu měl hnědou. Její bezvýrazné hnědé vlasy byly taky zapletené do copu, ten však nebyl tak silný jako Dennin. Podle výrazu jejího obličeje to vypadalo, jako kdyby právě snědla něco, co jí nechutnalo.

Denna ho zlehka poplácala hřbetem ruky po břiše. „To je můj nový partner.“

„Partner.“ Constance to slovo vyplivla, jako kdyby chutnalo hořce. „Přísahám, Denno, že nikdy nepochopím, jak můžeš snášet nějakého partnera. Když na to jen pomyslím, tak mě rozbolí břicho. Takže teď to je hledač. Poznám to podle meče. Stejně je to dobrý úlovek. Muselo to být těžké.“  

Denna se samolibě usmála. „Předtím než obrátil svou magii proti mně, tak mi zabil jenom dva lidi.“ Výraz šoku na obličeji Constance Dennu rozesmál. „On je ze Západozemí.“

Obočí Constance se povytáhlo nahoru „Ne!“ Upřeně se zadívala do Richardových očí. „Už je zlomený?“

„Ano,“ řekla Denna a povzdechla si. „Přesto mi dává důvody k úsměvu. Ještě ani neskončila ranní bohoslužba a už si zasloužil dvě hodiny.“  

Po obličeji Constance se rozlil úšklebek. „Vadilo by ti, kdybych šla s tebou?“

Denna ji obdarovala vřelým úsměvem. „Constance, vždyť víš, že všechno, co je moje, patří taky tobě. Můžeš mě vždy vystřídat.“

Constance vypadala potěšená a pyšná. Richard musel zuřivě myslet na Dennin cop, protože okraje jeho zlosti hořely dychtivostí, aby se dostaly ven.

Denna se naklonila blíž ke své přítelkyní. „Vlastně bych ho jenom tobě půjčila i na noc, kdybys chtěla. Neměla bych proti tomu nic.“ Constance ztuhla nelibostí a Denna se zasmála. „Co nezkusíš, nepoznáš.“

Constance se zachmuřila. „Já získám potěšení z jeho těla jiným způsobem. Převlíknu se do rudého a přijdu tam.“

„Ne..., pro dnešek bude hnědá stačit.“ 

Constance si pozorně prohlížela její obličej. „To ti není podobné, Denno.“

„Mám své důvody. Kromě toho mě pro tohoto poslal sám Mistr Rahl.“  

„Sám Mistr Rahl. Jak si tedy přeješ. Konec konců je tvůj a můžeš s ním dělat, co budeš chtít.“ 

Tělocvičnou byla jednoduchá čtvercová místnost se zdmi a podlahou z šedé žuly a trámovou střechou. Na cestě k ní mu Constance podrazila nohy a on upadl na obličej. Dříve než se stihl ovládnout, popadla ho zlost. Stála nad ním spokojená sama se sebou a pozorovala ho, jak se snaží ovládat.

Denna k němu připevnila zařízení, které mu za zády drželo zápěstí a lokty těsně u sebe. Bylo přes hák napojené na lano, které běželo přes kladku na stropě a bylo přivázáno ke zdi. Vytáhla ho nahoru, až musel stát na špičkách, přivázala lano ke zdi. Bolest v ramenou byla nesnesitelná a znemožňovala mu dýchat, přitom se ho zatím Agielem ani nedotkla. Byl bezmocný, byl vyveden z rovnováhy a mučivě trpěl vlastně ještě předtím, než začala. Nálada se mu zhoršovala.

Denna seděla na židli u zdi a řekla Constance, ať si udělá potěšení. Když ho cvičila Denna, měla často na obličeji úsměv. Constance se nikdy neusmála. Dala se do práce asi tak, jak se vůl zapře do pluhu, uvolňovaly se jí pramínky vlasů a téměř od začátku měla obličej pokrytý vrstvou potu. Nikdy neobměňovala dotek svého Agielu. Bylo to stále stejné, vždy tvrdé, drsné a zlostné. Richard nepotřeboval nic očekávat, nedělala žádné přestávky. Pracovala rytmicky, nikdy mu nedovolila odpočívat. Nezpůsobila mu však žádné krvácení. Denna měla neustále úsměv na obličeji a seděla na židli, která byla opřená o zeď. Nakonec Constance přestala. Richard lapal po dechu a sténal.

„Dokáže to dobře snášet. Takovou rozcvičku jsem už dlouho neměla. Všichni mazlíčci, ke kterým jsem se v poslední době dostala, se složili na první dotek.“  

Její židle s bouchnutím přistála na předních nohách. „Možná bych ti mohla pomoci, sestro Constance. Dovol, abych ti ukázala, kde to nemá rád.“

Denna zašla za něj a tam se zastavila. On sebou cukal v očekávání toho, co nepřicházelo. Právě když si trochu oddechl, Agiel se zavrtal do bolavého místa v jeho boku. Vykřikl, když do něj dále tlačila. Nemohl držet svou váhu a lano ho tahalo za ramena tak silně, že si myslel, že se mu paže vymknou z kloubů. Denna do něj s úšklebkem tlačila Agiel, až začal křičet.

„Paní Denno, prosím,“ vzlykal. „Prosím.“ 

Odtáhla Agiel. „Vidíš?“

Constance zavrtěla hlavou. „Přála bych si mít tvé nadání, Denno.“

 „Tady je další místo.“ Donutila ho vykřiknout. „A tady taky, a ještě tady.“ Obešla ho a usmála se na něj. „Nevadí ti to, když Constance ukáži všechna tvá zvláštní místečka, je to tak?“  

„Prosím, paní Denno, nedělej to. Strašně to bolí.“ 

Tak vidíš, vůbec mu to nevadí.“ Šla zpět ke své židli a jemu stékaly po obličeji slzy. Constance se nikdy neusmívala, prostě se pustila do práce a taky ho přinutila, aby ji bez dechu prosil. To, že nikdy neměnila tlak a nikdy se nezastavila, bylo ještě horší než u Denny. Nikdy mu nedarovala ani okamžik odpočinku. Richard se naučil obávat se jejího doteku ještě více, než se bál doteků Denny. Denna měla k němu někdy zvrácený soucit, Constance nikdy. Když to překročilo jistou mez, Denna jí vždy řekla, aby přestala, aby počkala, a učila ji, jak ho nezmrzačit. Constance se podrobovala jejím přáním a nechala se řídit Dennou v tom, jak ho chtěla zraňovat.

„Denno, pokud máš něco na práci, nemusíš tady být, mě to vadit nebude.“ 

Strach spojený s panickou hrůzou mu zachvátily mysl. Nechtěl být ponechán s Constance sám. Věděl, že mu Constance chce dělat věci, které mu Denna dělat nechce. Nevěděl, co jsou to za věci, ale měl před nimi strach.

„Někdy jindy tě s ním nechám samotnou..., abys mu to dělala podle svého, dnes však zůstanu tady.“ 

Richard se pořádně snažil, aby neukázal ani náznak toho, že se mu ulevilo. Constance se dala opět do práce.

Po delší době a tehdy, když stála za ním, Constance popadla do dlaně hrst jeho vlasů a trhla mu hlavou dozadu. Bylo to silné trhnutí. Richard věděl velmi dobře, co to znamená, když mu někdo trhne hlavou tímto způsobem. Vzpomněl si na bolest, která byla spojená s tím, co se chystala udělat. Na bolest, když má Agiel v uchu. Neovladatelně se roztřásl a nemohl dýchat hrůzou, kterou z toho měl.

Denna vstala ze své židle „Nedělej to, Constance.“

Constance zaskřípěla zuby. Dívala se přitom na něj a tlačila mu hlavu dozadu ještě silněji. „Proč ne? Jistě jsi mu to už udělala, ne?“

„Ano, ale nechci, abys to dělala ty, to je všechno. Mistr Rahl s ním ještě nemluvil. Nechci nic riskovat.“  

Constance se na obličeji objevil úšklebek. „Denno, udělejme to společně ve stejnou dobu. Ty a já. „Jak jsme to dělávaly kdysi.“

„Řekla jsem ti, že s ním chce mluvit Mistr Rahl.“ 

„A potom?“ 

Denna se usmála. „Už je to dlouho, co jsem slyšela ten výkřik.“ Podívala se Richardovi do očí. „Pokud ho nezabije Mistr Rahl, pokud předtím nezemře... z jiných věcí, pak ano, pak mu to uděláme. V pořádku? Ale ne teď. Constance, prosím tě, budeš respektovat mé přání týkající se použití Agielu v jeho uchu?“

Constance přikývla a pustila mu vlasy. „Nemysli si, že jsi se z toho dostal tak lehce.“ Zlostně se na něj podívala. „Dříve nebo později budeme spolu sami a pak si na tobě vezmu své potěšení.“

„Ano, paní Constance,“ zašeptal chraplavě. Když skončily s jeho výcvikem, šlo se na oběd. Richard šel za nimi, řetěz měla Denna připojen k opasku. Jídelní sál byl vkusný jednoduchým hrázděným stylem s dubovým táflováním a bílou mramorovou podlahou. Od různých stolů, kde lidé jedli, bylo slyšet tlumený zvuk konverzace. Denna luskla prsty, když se posadila, a ukázala na podlahu za svou židlí. Jídlonoši přinesli jídlo dvěma mord-sithám, ale Richardovi nepřinesli nic. Oběd se skládal z vydatně vypadající polévky, sýra, tmavého chleba a ovoce. Chutné vůně Richarda rozptylovaly. Nepodávalo se žádné maso. Uprostřed jídla se Denna otočila a řekla mu, že nedostane k obědu nic, protože si ráno vysloužil dvě hodiny. Řekla, že když se bude dobře chovat, možná dostane večeři. 

Odpoledne zabrala pobožnost a po ní několik hodin cvičení. Denna a Constance se u tohoto úkolu střídaly. Richard se snažil ze všech sil, aby nic neudělal špatně, a u večeře byl odměněn miskou rýže se zeleninou na povrchu. Po večeři byla další pobožnost a další cvičení, až konečně Constance opustili a vraceli se do Dennina bytu. Když šel, tak byl Richard na smrt unavený a pokřivený bolestí.

„Chci si dát koupel,“ řekla mu. Ukázala pokoj, který sousedil s jejím. Byl malý a prázdný, s výjimkou lana, na kterém ze stropu viselo zařízení na spoutání člověka, a kádě na koupání umístěné v koutě. Řekla mu, že pokoj slouží pro cvičení, když je ho potřebné dělat na místě, a že ona nechce mít krev ve svém pokoji. Slouží taky k tomu, aby ho tam mohla nechat viset celou noc. Přislíbila mu, že v tomto pokoji bude trávit spoustu času.  

Nechala ho přitáhnout káď k nohám postele. Vzal z ní kbelík a ona mu řekla, kam má jít pro horkou vodu. Neměl s nikým mluvit, a to ani tehdy, kdyby byl osloven. Měl běhat směrem tam i nazpátek, aby voda na koupání nevychladla, dříve než bude káď plná. Řekla mu, že když nebude její příkazy přesně dodržovat, když bude z jejího dohledu, tak že ho na zem srazí magická bolest. Když ho bude muset jít hledat, bude velmi litovat, že ji zklamal. Slavnostně se zapřísahal, že bude dělat to, co mu přikázala. Místo, kde se nacházela horká voda, horký pramen v jezírku obklopeném bílými mramorovými lavicemi, bylo dosti vzdálené. Když naplnil káď, byl zpocený a vyčerpaný.

Zatímco seděla a máčela se v kádi, Richard jí vydrhl záda, vykartáčoval vlasy a pomohl jí je umýt.

Denna malebně položila paže na okraje kádě, zaklonila hlavu a relaxovala. On mezitím klečel vedle ní pro případ, že by něco potřebovala. „Tobě se Constance nelíbí, je to tak?“

Richard nevěděl, co má odpovědět. Nechtěl říci nic špatného o její přítelkyni, ale za lhaní by byl potrestán taky. „Já... se jí bojím, paní Denno.“

Denna se usmála se zavřenýma očima. „Chytrá odpověď, miláčku. Nepokoušíš se být impertinentní?“

„Ne, paní Denno. Řekl jsem ti pravdu.“  

„Dobře. Před ní bys měl mít strach. Ona nenávidí muže. Pokaždé, když některého zabíjí, tak vykřikuje jméno muže, který ji zlomil jako první. Rastin. Pamatuješ si, jak jsem ti říkala o muži, který zlomil mě, který si mě vzal za partnerku a kterého jsem později zabila? Předtím než zlomil mě, byl cvičitelem Constance. Jmenoval se Rastin. Byl to on, kdo ji zlomil. Constance mi řekla, jak bych ho mohla zabít. Pro ni bych udělala všechno. A protože já jsem zabila muže, kterého ona tak nenáviděla, udělala by všechno pro mě.“  

„Ano, paní Denno. Ale, paní Denno, buď tak hodná a nenechávej mě s ní samotného.“ 

„Poradila bych ti, abys byl velmi pečlivý, když plníš své povinnosti. Když pečlivý budeš a když si nevysloužíš příliš mnoho hodin cvičení za trest, zůstanu, když tě bude cvičit. Rozumíš tomu? Chápeš, jaké máš štěstí, že máš tak laskavou paní?“  

„Ano, paní Denno, děkuji ti, že mě učíš. Jsi talentovaná učitelka.“ 

Otevřela jedno oko, jako kdyby chtěla zkontrolovat jeho obličej, zda na něm nenajde stopy výsměchu. Nebyly tam žádné.

„Podej mi osušku a polož mou noční košili na stolek u postele.“ 

Richard jí pomohl vysušit vlasy osuškou. Denna si neoblékla noční košili, ale lehla si na postel a rozhodila vlhké vlasy po polštáři.

„Běž sfouknout lampu na stole.“ Okamžitě šel a sfouknul plamen. „Přines mi Agiel, miláčku.“ 

Richardem trhlo. Strašně měl nerad, když musel jít pro Agiel. Bolelo to, když se ho dotknul. Následků váhání se však bál ještě více, tak zatnul zuby a popadl ho, pak ho držel na obou otevřených dlaních. Bolest mu vibrovala v loktech a ramenech. Už se nemohl dočkat, aby si ho vzala. Opřela si polštáře o čelo postele, napůl seděla a pozorovala ho. Hluboko si vydechl, když mu ho vzala z ruky.

„Paní Denno, proč tě to nebolí, když se ho dotýkáš?“ 

„Bolí mě to stejně jako tebe. Bolí mě to, když se ho dotýkám, protože to je ten, který se používal k mému výcviku.“ 

Vytřeštil oči. „Tím chceš říci, že tě to bolí celou dobu, co ho držíš? Celou dobu, co mě cvičíš?“

Přikývla, válela ho mezi prsty a na chvíli odvrátila zrak. Trochu se na něj zamračila a pak se usmála. „Zřídka se najde okamžik, ve kterém necítím nějakou bolest. To je jeden z důvodů, proč výcvik mord-sith trvá léta - musí se naučit zvládat bolest. Myslím si, že taky proto jsou mord-sithy pouze ženy, muži jsou na to příliš slabí. Řetízek kolem zápěstí mi ho umožňuje nechat viset. Když visí z řetízku, tak mě to nebolí. Když ho však na někoho použiji, způsobuje stálou bolest.“

„To by mě nikdy nenapadlo.“ Richardovi se vnitřnosti sevřely úzkostí. „Je mi to líto, paní Denno. Je mi to líto, že tě to bolí, je mi líto, že musíš trpět, když mě učíš.“ 

„Bolest může přinášet svou vlastní rozkoš, miláčku. To je jedna z věcí, kterou tě učím. Nadešel čas pro další lekci.“ Její oči klouzaly po něm odshora dolů. „Dost bylo mluvení.“ 

Richard už znal výraz jejích očí a zrychlování jejího dechu. „Ale, paní Denno, ty jsi se právě vykoupala a já jsem celý zpocený.“

Jeden koutek jejích úst se zvlnil malým úsměvem. „Mám ráda tvůj pot.“

Když se její oči zaklesly do jeho očí, vzala mezi zuby Agiel.

*****

Dny ubíhaly s otupující jednotvárností. Richardovi nevadily pobožnosti, protože při nich nebyl mučen a zraňován. Velmi nerad však říkal ta slova, proto se celou dobu, co je prozpěvoval, musel soustřeďovat na Dennin cop. Odříkávání stejných slov hodinu za hodinou, když byl na kolenou a hlavu měl opřenou o dlažbu, bylo téměř stejně tíživé jako výcvik. Richard se budil uprostřed noci nebo nad ránem a zjišťoval, že odříkává ta slova. Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. V Tvém světle vzkvétáme. Jsme chráněni Tvým slitováním. Koříme se Tvé moudrosti. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.

Denna už nechodila v rudém, místo toho nosila bílou kůži. Řekla mu, že to bylo na znak toho, že byl zlomen a zkrocen, že si ho vzala za partnera a že na znak své moci nad ním se rozhodla, že s ním nebude zacházet tak, aby krvácel. Constance se to nelíbilo. Pro Richarda to neznamenalo příliš velký rozdíl, Agiel bolel stejně, ať působil krvácení nebo ne. Constance strávila s Dennou asi polovinu času, občas odešla, aby cvičila nového mazlíčka. Constance stále více naléhala na to, aby mohla být s Richardem sama, Denna to však nedovolovala. Constance se s plnou vervou pustila do výcviku. Čím více ji Richard vídal, tím větší strach z ní měl. Denna se na něj vždy usmívala, když říkala Constance, aby pokračovala.

Jednoho dne, bylo to po odpolední pobožnosti, když Constance odešla, aby cvičila někoho jiného, ho Denna vzala na odpolední cvičení do malé místnosti sousedící s jejím pokojem. Vytáhla ho lanem nahoru, že se sotva dotýkal podlahy.

„S dovolením, paní Denno, nesouhlasila bys s tím, aby mě od teď cvičila jenom paní Constance?“ 

Jeho dotaz měl efekt, který neočekával. Rozzuřil ji. Upřeně se na něj dívala a obličej se jí barvil do ruda. Pak ho začala bít Agielem, bodala ho jím, vykřikovala na něj, že je úplné nic, že je bezvýznamnost sama, jak už má po krk jeho mluvení. Denna byla silná a tloukla ho Agielem vší silou. Tak to šlo dál a dál.

Richard si nemohl vzpomenout, že by už někdy byla takto rozzlobená, tak přísná, tak prudká a tak krutá. V křečích se zmítal bolestí. Většinu času nebyl schopen nic říct ani prosit, aby přestala, nebo alespoň dýchat. Nikdy nezpomalovala ani nepřestala. Zdálo se, že čím víc ho zraňuje, tím víc zuří. Viděl krev na podlaze, mnoho krve. Bílá kůže byla krví celá pocákaná. Její hruď se prudce dmula námahou a zuřivostí. Její cop se rozpletl.

Denna ho popadla za vlasy a trhla mu hlavou dozadu. Nedala mu žádné varování. Vrazila mu Agiel do ucha silněji než kdykoliv předtím. Dělala mu to opět a opět. Čas se roztáhl do věčnosti. Už nevěděl, kdo je a co se děje. Už se ani nesnažil prosit ani křičet nebo dělat cokoliv jiného.

Zastavila se, stála u něj a vzteky lapala po dechu. „Jdu na večeři.“ Cítil, jak ho zachvacuje intenzivní utrpení z magie. Zajíkl se a vytřeštil oči. „Zatímco budu pryč, a to nebudu nijak spěchat, nechám na tebe působit magickou bolest. Nebudeš moci omdlít ani ji zastavit. Když neovládneš svou zlost, bude bolest ještě silnější. Slibuji ti, že ji neovládneš.“

Přišla ke zdi a vytáhla lano, až měl nohy ve vzduchu. Richard vykřikl. Měl pocit, že se mu trhají paže.

„Dobrou zábavu.“ Otočila se na podpatku a odešla. 

Richard se potácel na úzké hrané mezi zdravým rozumem a šílenstvím, byl celý prostoupený trýznivým utrpením, které mu znemožňovalo ovládat vlastní zlost, jak mu to slíbila. Plameny bolesti ho stravovaly. Bylo to ještě horší, neboť tam nebyla. Nikdy se necítil tak osamělý, tak bezmocný. Bolest mu nedovolovala křičet, mohl pouze v mučivé trýzni lapat po dechu.

Neměl ponětí, jak dlouho byl sám. Náhle zjistil, že upadl na podlahu a že má po obou stranách hlavy Denniny holínky, jak nad ním stála. Vypnula magickou bolest, ale paže měl stále bezvládně sevřené za zády a žhnoucí inferno bolesti v jeho ramenech nevyhaslo. Plakal do krve, na podlaze a ona nad ním stála.

„Řekla jsem ti už předtím,“ zasyčela přes zaťaté zuby, „že jsi můj partner na celý život.“ Slyšel její namáhavé dýchání a zuřivost, která byla v ní. „Dříve než ti začnu dělat něco ještě horšího a ty už více nebudeš schopen mluvit, chci, abys mi řekl, proč jsi mě požádal, aby tě cvičila Constance místo mě.“ 

Vykašlával krev a pokoušel se mluvit.

„Takovým způsobem se mnou mluvit nebudeš! Na kolena! A hned!“  

Pokusil se dostat na kolena, ale s pažemi za zády mu to neslo. Denna popadla chomáč jeho vlasů a vytáhla ho nahoru. Zatočila se mu hlava a padl na ni, jeho obličej se opřel o ještě nesraženou krev na jejím břiše. Byla to jeho vlastní krev.

Tlačila ho od sebe špičkou Agielu opřenou o jeho čelo. To ho přinutilo otevřít oči. Podíval se na ni, aby odpověděl.

Denna ho udeřila hřbetem ruky přes ústa. „Dívej se do země, když se mnou mluvíš! Nikdo ti nedal svolení, že se můžeš na mě dívat!“ Richard se díval dolů na její holínky. „Už nemáš mnoho času! Odpověz na otázku!“

Richard vykašlal další krev, která mu stékala po bradě. Musel bojovat sám se sebou, aby se nepozvracel. „Paní Denno,“ řekl chraptivě, Je to proto, že vím, že tě to bolí, když držíš Agiel. Vím, že tě to bolí, když mě cvičíš. Chtěl jsem, aby to dělala paní Constance, abych tě ušetřil bolesti. Nechci, abys trpěla. Vím, jaký je to pocit, když se trpí, naučila jsi mě to. Už jsi se toho natrpěla dost. Nechci, abys trpěla ještě více. Byl bych raději, kdyby mě trestala paní Constance, než abys měla bolesti ty.“

Snažil se udržet na kolenou rovnováhu. Nastalo dlouhé ticho. Richard se díval na její holínky, pokašlával a namáhavě se snažil dýchat přes bolest kterou cítil v ramenech. Zdálo se, že ticho nikdy neskončí. Nevěděl, co mu teď udělá.

„Nerozumím ti, Richarde Cyphere,“ řekla nakonec tiše, zlost z jejího hlasu zmizela. „Ať si mě seberou duchové, ale nerozumím ti.“  

Šla za něj, uvolnila zařízení, které svazovalo jeho paže, a odešla z pokoje bez toho, aby řekla něco dalšího. Nemohl pořádně narovnat paže a upadl na obličej. Nepokoušel se vstát, jenom plakal do krví pokryté podlahy.

Za chvíli uslyšel zvon, který svolával k večerní pobožnosti. Denna se k němu vrátila, dřepla si vedle něj, objala ho a pomohla mu na nohy.

„Nesmíme vynechat pobožnost,“ vysvětlila mu to tichým hlasem a připevnila si řetěz k opasku.  

Pohled na vlastní krev, která pokrývala každý kousek bílé kůže, byl šokující. Perličky krve měla v obličeji a ve vlasech. Když kráčeli na pobožnost, tak lidé, kteří s ní obvykle mluvívali, odvraceli oči a obloukem se jí vyhýbali. Klečení s hlavou na podlaze mu způsobovalo bolest v žebrech, dělalo mu velké problémy s dýcháním a mnohem menší s odříkáváním. Nevěděl, zda odříkává slova správně, ale Denna ho neopravovala, tak v tom pokračoval. Jak zůstal po celou tu dobu na kolenou a nesvalil se, to nevěděl. Když zvon dvakrát zazvonil, Denna vstala, ale nepomohla mu. Objevila se Constance, které se na obličeji objevil zřídkavý úsměv.

„Ale, ale! Denno, ty vypadáš, že jsi se pořádně pobavila.“ Constance ho praštila hřbetem ruky, ale povedlo se mu zůstat na nohou. „Byl jsi neposlušným chlapečkem, není to tak?“ 

„Ano, paní Constance.“ 

„Zdá se, že to bylo velmi zlé. Jak ohromné.“ Její hladové, oči se otočily k Denně. „Mám teď čas. Pojďme ho naučit, co dvě mord-sithy společně dokáží.“ 

„Ne. Constance, dnes večer to nepůjde.“ 

„Ne? Co myslíš tím ne?“ 

Denna vybuchla. „Myslím tím ne! Je mým partnerem a já si ho beru domů, abych si ho cvičila jako svého partnera. Ty si přeješ přijít a dívat se, jak spím se svým partnerem! Ty se chceš taky dívat, co dělám, když mám Agiel mezi zuby!“

Richard sebou cuknul. Takže toto si naplánovala. Když mu to udělá dnes večer a on je v tomto stavu...

Lidé v bílých řízách - Denna jim říkala misionáři - se na ně upřeně dívali. Constance na ně zlostně pohlédla a oni odspěchali pryč. Obličeje obou žen byly rudé - Dennin zlostí, Constancin rozpaky.

„Přirozeně že ne, Denno,“ řekla tiše. „Promiň, nevěděla jsem to. Nechám to na tobě.“ Ušklíbla se na Richarda. „Chlapče, vypadáš, že už jsi měl dost problémů. Doufám, že splníš svou povinnost.“ 

Dloubla ho do břicha svým Agielem a odešla. Richardovi se zatočila hlava a se zasténáním si tam přiložil ruku. Dennina ruka ho chytila pod paží a udržela ho na nohou. Denna se zlostně podívala za Constance, pak začala odcházet a očekávala Richarda, že ji bude následovat. Šlo mu to.

Když byli opět v Dennině příbytku, podala mu kbelík. Při myšlence, že by měl naplnit káď, se málem zhroutil.

Její hlas byl tichý. „Dones kbelík horké vody.“ Richard úlevou téměř zemřel, když zjistil, že nemusí naplnit celou káď. Donesl vodu a byl trochu zmaten. Zdálo se, že je rozzlobená, její hněv však nesměřoval k němu. Položil kbelík na zem a čekal s pohledem upřeným do země. Denna přinesla židli. Byl překvapený, že to nemusel udělat on.

„Posaď se.“ Odešla ke stolku u její postele a vrátila se s hruškou. Chvíli se dívala, jak jí leží v dlani, otáčela jí kolem dokola, otírala ji trochu svým palcem a pak mu ji podala. „Tu jsem si přinesla z večeře. Už nemám hlad. Ty jsi neměl žádnou večeři, tak ji sněz.“ 

Richard se podíval na její ruku s hruškou, kterou mu podávala. „Ne, paní Denno. Je tvoje, nepatří mi.“

„Richarde, já vím, komu patří.“ Její hlas byl tichý. „Udělej, co ti říkám.“ 

Vzal si hrušku a snědl ji celou včetně jádřince. Denna si klekla a začala ho omývat. Neměl potuchy, co se děje. Mytí bolelo, i když se to nedalo srovnávat s Agielem. Přemýšlel, proč to dělá, když teď opět byla doba na cvičení.

Zdálo se, že Denna cítí jeho obavy. „Bolí mě záda.“

„Je mi to líto, paní Denno, zapříčinil jsem to já svým chováním.“ 

„Buď zticha,“ řekla mu jemně. „Chci kvůli zádům spát na něčem tvrdém. Jelikož budu spát na podlaze, ty budeš muset spát v mé posteli a já v ní nechci mít tvou krev.“ 

Richard byl trochu v rozpacích. Podlaha byla jistě dost velká pro ně oba a ona měla už předtím jeho krev v postelí. V minulosti jí to nikdy nevadilo. Rozhodl se, že by nebylo na místě vyptávat se, tak to neudělal.

„V pořádku,“ řekla, když skončila, „vlez do postele.“  

Lehl si a ona ho pozorovala. Rezignovaně vzal Agiel ze stolku vedle postele a podával jí ho, bolest z něj mu zraňovala paži. Přál si, aby mu to dnes večer nedělala.

Denna si od něj Agiel vzala a vrátila ho na stolek. „Dnes večer ne. Řekla jsem ti, že mě bolí záda.“ Sfoukla lampu. „Tak spi.“

Slyšel, jak si lehá na podlahu a šeptá si u toho nějakou kletbu. Byl příliš vyčerpaný na to, aby se nad tím zamýšlel, a zakrátko usnul.

Když ho hlas zvonu vzbudil, Denna už byla vzhůru. Vyčistila si krev z bílého obleku a upletla si cop. Neříkala mu nic, když kráčeli na pobožnost. Bolelo ho to, když klečel, a byl rád, když to skončilo. Constance neviděl. Kráčel za Dennou a začal zatáčet k cvičebně, ona tam ale nešla a řetěz se natáhl. Bolest ho přivedla k sobě.

„Nepůjdeme tudy,“ řekla. 

„Ano, paní Denno.“ 

Chvíli šla po chodbách, které se táhly do nekonečna, a pak se na něj netrpělivě podívala. „Kráčej vedle mě. Jsme na procházce. Je to něco, z čeho mám občas potěšení, když mě bolí záda. Pomáhá mi to.“

„Je mi to líto, paní Denno. Doufal jsem, že to dnes ráno bude lepší.“ 

Podívala se na něj a pak se ohlédla směrem, odkud přišli. „Není to lepší, tak se projdeme.“

Richard ještě nikdy předtím nebyl tak daleko od Dennina příbytku. Jeho oči dělaly malé výlety po nových věcech hodných podívání. V určitých vzdálenostech to byla místa, která byla stejná jako to, kam chodili na pobožnost. Byla otevřená k nebi a umožňovala přístup slunci. Každé mělo uprostřed kámen a zvon. Některá měla místo písku trávu a některá dokonce jezírko, ve kterém byl kámen posazen. Hejna ryb se proháněla průzračnou vodou. Chodby byly někdy stejně široké jako síně a měly na podlaze ozdobné dlaždice. Klenby a sloupy byly všude, střechy se vznášely vysoko nad nimi. Okna dovolovala světlu proudit dovnitř na tato místa, takže byla světlá a vzdušná.

Všude byli lidé, většina v řízách bílé barvy, někteří je měli v jiných světlých odstínech. Nikdo nevypadal, že spěchá, většina však vypadala, že jde někam za určitým cílem, i když jich několik sedělo na mramorových lavicích. Richard viděl málo vojáků. Většina lidí kráčela kolem Denny a něj, jako kdyby byli neviditelní, někteří se však usmívali a zdravili ji.

Velikost tohoto paláce byla ohromující, síně a chodby se táhly, až kam oko dosáhlo. Široká schodiště vedla nahoru nebo dolů do neznámých částí velké stavby. V jedné síni byly sochy nahých lidí v hrdých pózách. Sochy byly vytesané z lesklého kamene, který byl většinou bílý, někdy v něm bylo zlaté žilkování. Každá ze soch byla dvakrát tak velká jako on.  Richard nikdy neviděl místo, které by bylo tmavé, ošklivé nebo špinavé; všechno, co viděl, bylo krásné. Zvuk lidských kroků se odrážel chodbami jako uctivé šeptání. Richard přemýšlel, jak mohla být tak velká stavba vůbec vymyšlená, nemluvě o tom, jak mohla být postavená. Muselo to trvat celé věky.

Denna ho vedla k nepravidelnému čtverci, který byl pod širým nebem. Vzrostlé stromy stály na mechem pokryté půdě a stezka z hnědých hliněných dlaždic se kroutila středem domovního lesa. Pomalu šli stezkou a Richard se díval na stromy. Byly hezké, i když neměly listy.

Denna ho pozorovala. „Ty máš rád stromy, co?“

Přikývl a podíval se kolem sebe. „Velmi, paní Denno,“ zašeptal.

„Proč je máš rád?“ 

Richard se na chvíli zamyslel. „Zdají se být součástí mé minulosti. Nejasně si vzpomínám, že jsem kdysi byl průvodcem. Myslím, že jsem byl průvodcem po lesích. Nepamatuji si z toho příliš mnoho, paní Denno. Kromě toho, že jsem měl rád lesy.“

„Když jsi zlomen, zapomeneš věci z předchozího života,“ řekla tiše. „Čím víc tě cvičím, tím víc zapomínáš na minulost. Výjimkou jsou konkrétní otázky, které ti dám. Zanedlouho si nebudeš pamatovat nic.“ 

„Ano, paní Denno. Paní Denno, co to je za stavbu?“  

„Říká se mu Palác lidu. Je to sídlo vlády v D'Haře. Je to dům Mistra Rahla.“  

Obědvali na jiném místě než obvykle. Nechala ho sedět na židli a on nevěděl proč. Na odpolední pobožnost šli na jedno z míst, kde byla namísto písku voda. Po pobožnosti se ještě chvíli procházeli obrovskými síněmi, až se nakonec k večeři dostali na známé území. Chůze mu pomohla a cítil se lépe. Jeho svaly potřebovaly trochu protáhnout.

Po večerní pobožnosti mu Denna v malé místnosti zamkla paže za zády do poutacího zařízení a zvedla ho. Zvedla ho pouze tak, že mohl plnou vahou stát na zemi. Způsobovalo mu to bolest v poničených ramenech, bolestí však sebou trhl jenom trochu.

„Jsou už tvá záda lepší, paní Denno? Pomohla ti procházka?“ 

„Není to nic, co bych nemohla snést.“ Pomalu chodila kolem něj a dívala se na podlahu. Nakonec se zastavila před ním. Kroutila mezi prsty Agielem a zkoumala ho.  

Její oči se nezvedly. Její hlas byl sotva hlasitější než šepot. „Řekni mi, že si myslíš, že jsem šeredná.“

Díval se na ni, až dokud se její oči konečně nezvedly. „Ne, to by byla lež.“

Na rtech se jí objevil smutný úsměv. „To byla chyba, miláčku. Neposlechl jsi můj přímý rozkaz a zapomněl jsi oslovení.“

„Já to vím, paní Denno.“ 

Její oči se zavřely, ale trochu síly se navrátilo do jejího hlasu. „Mám s tebou jenom potíže. Nevím, proč na mě Mistr Rahl vložil břemeno tvého výcviku. Vysloužil sis dvě hodiny.“

Dala mu jeho dvě hodiny. Nebyly tak tvrdé jako obvykle, stačily však na to, aby křičel bolestí. Po výcviku mu řekla, že ji ještě stále bolí záda, a opět spala na podlaze. Jeho nechala spát v posteli.

Na dalších pár dnů se všechno vrátilo do obvyklých kolejí, výcvik nebyl tak dlouhý ani tak namáhavý jako předtím, s výjimkou těch případů, když tam byla Constance. Denna ji pozorně sledovala a vedla ji více, než to dělala předtím. Constance se to nelíbilo a někdy se na Dennu zlostně podívala. Když Constance byla drsnější, než si Denna přála, nepozvala ji na další cvičení.

Když se cvičení stala lehčími, začala se mu pročišťovat mysl a začal si vzpomínat na některé věci, na věci ze své minulosti. Několikrát, bylo to tehdy, když Dennu bolela záda, šli na dlouhé procházky a dívali se na různá úžasně hezká místa.

Jednoho dne po odpolední pobožnosti ji Constance požádala, aby mohla jít s nimi. Denna se usmála a řekla ano. Constance požádala, aby s ním mohla cvičit, a dostala svolení. Byla drsnější než obvykle a udržovala Richarda v prodlužované agónii. Slzy bolesti mu stékaly po tvářích. Richard doufal, že to Denna zastaví, protože se to už dotýkalo hranic jeho odolnosti. Když Denna vstávala ze židle, do pokoje vešel muž.

„Paní Denno, žádá si tě Mistr Rahl.“ 

„Kdy?“ 

„Ihned.“ 

Denna si povzdechla. „Constance, dokončíš cvičení?“

Constance se podívala Richardovi do očí a usmála se. „Ale samozřejmě, Denno.“

Richard byl na smrt vystrašen, ale neodvažoval se říci jediné slovo.

„Jeho čas už téměř skončil, vezmi ho do mého příbytku a nech ho tam. Jsem si jistá, že nebudu dlouho pryč.“ 

„Bude mi potěšení, Denno. Můžeš se na mě spolehnout.“  

Denna začala odcházet. Constance se na něj zlomyslně zašklebila a její obličej byl blízko u něj. Popadla ho za opasek a trhnutím ho rozepnula. Richard nemohl dýchat.

„Constance,“ - Denna se vrátila - „nechci, abys to dělala.“ 

Constance byla přistižena. „V tvé nepřítomnosti mu rozkazuji já a budu si dělat, co se mi zachce.“

Denna k ní přišla a těsně k ní přiblížila svůj obličej. „On je můj partner a já jsem řekla, že nechci, abys to dělala. A taky nechci, abys mu strkala Agiel do ucha.“

„Budu dělat to, co...“ 

„Nebudeš.“ Denna zaskřípěla zuby, když se dívala na nižší ženu. „Byla jsem to já, koho potrestali, když jsme zabili Rastina. Já. Ne ty a já, jenom já. Nikdy jsem ti to nepřipomínala, ale teď to dělám. Ty víš, co mi dělali, a víš, že jsem jim nikdy neřekla, že jsi v tom byla taky namočená. Je to můj partner a já jsem jeho mord-sitha. Ne ty, ale já. Budeš respektovat mé přání, nebo budeme mít mezi sebou potíže.“  

„V pořádku, Denno,“ řekla uraženě. „V pořádku, budu se držet tvých přání.“  

Denna se stále na ni zlostně dívala. „Dej na to pozor, sestro Constance.“

Constance končila cvičení a vynakládala na to všechny své síly, Agiel ale dávala tam, kam si to přála Denna. Richard věděl, že bylo delší, než mělo být. Když ho dovedla zpátky do Dennina příbytku, strávila dobrou hodinu tím, že ho fackovala, a pak zachytila řetěz o sloupek nohy postele a řekla mu, aby stál, dokud se Denna nevrátí.

Constance  přiblížila  svůj  obličej   k jeho  tak blízko, jak to šlo vzhledem k její výšce, a sáhla mu mezi nohy.

„Dobře mi o něj pečuj,“ zasmála se jízlivě. „Už ho nebudeš mít dlouho. Mám důvod k tomu, abych věřila, že Mistr Rahl tě přidělí mně. Když to udělá, tak změním tvou anatomii.“ Po jejím obličeji se rozlil zlověstný úsměv. „Nemyslím si, že se ti to bude líbit.“ 

Jeho zlost vzplála a přivolala magickou bolest, která ho srazila na kolena. Constance se smála, když odcházela z pokoje. Povedlo se mu dostat zlost pod kontrolu, ale bolest neskončila, dokud se nepostavil.

Oknem proudilo dovnitř teplé sluneční světlo. Doufal, že Denna se brzy vrátí. Slunce zapadalo. Přišel čas večeře a taky odešel, Denna se ještě stále nevracela. Richard si začal dělat starosti, měl pocit, že se děje něco špatného. Slyšel zvon svolávající k večerní pobožnosti, nemohl však na ni jít, protože byl řetězem připoután k posteli. Přemýšlel, zda by neměl pokleknout tam, kde byl, uvědomil si ale, že nemohl udělat ani to, bylo mu řečeno, aby stál. Přemýšlel, že by možná měl odříkávat modlitbu, napadlo ho však, že by ho nikdo neslyšel, a bylo to tedy jedno.

Za oknem už byla dávno tma, díky bohům byly lampy zapálené, takže alespoň nemusel stát ve tmě. Dva zvony oznámily konec večerní pobožnosti a Denna ještě stále nebyla zpět. Jeho doba cvičení přišla a odešla, a Denna nikde. Richard byl plný obav.

Konečně slyšel, jak se dveře otvírají. Denna měla skloněnou hlavu a strnulé držení těla. Cop měla rozpletený a vlasy rozcuchané. S námahou dveře zavřela. Viděl, že její kůže má barvu popela a že její oči jsou plné slz. Nepodívala se na něj. „Richarde,“ řekla slabým hlasem, „nanos mi, prosím, káď. Potřebuji koupel. Teď se cítím velmi špinavá.“

„Samozřejmě, paní Denno.“ 

Přitáhl dovnitř káď a běhal, jak nejrychleji mohl, aby ji naplnil. Nemyslil si, že by ji už někdy naplnil tak rychle. Stála a dívala se, jak nosí kbelík za kbelíkem. Když skončil, stál tam, lapal po dechu a čekal.

Třesoucími se prsty si začala rozepínat kožený oděv. „Nemohl bys mi s tím pomoci? Nemyslím si, že to dokážu sama.“

Rozepínal oděv místo ní a ona se u toho třásla. Bolestně sebou škubala, když ho musel svlékat z jejích zad, místy s ním scházela i její kůže. Srdce se mu prudce rozbušilo, Denna byla pokrytá krvavými šrámy od zátylku až po zadní stranu kotníků. Richard byl vystrašen a bolelo ho to, že ona trpí. Do očí se mu hrnuly slzy. Moc v jeho vnitru se silně ozývala, on ji však ignoroval.

„Paní Denno, kdo ti to udělal?“ dotazoval se. 

„Mistr Rahl. Nic to není, zasloužila jsem si to.“ 

Držel ji za ruce a pomohl jí vstoupit do kádě. Vydala ze sebe tichý zvuk, když pomalu klesala do horké vody, a pak toporně seděla.

„Paní Denno, proč by ti něco takového udělal?“ 

Trhlo s ní, když jí přiložil namydlenou zinku na záda. „Constance mu řekla, že jsem na tebe příliš shovívavá. Zasloužila jsem si, co mi udělal. Byla jsem laxní ve tvém výcviku. Jsem mord-sitha. Měla jsem to dělat lépe. Dostala jsem jenom to, co jsem si zasloužila.“

„Nezasluhuješ si to, paní Denno. Jsem to já, kdo měl být potrestán, a ne ty.“ 

Její ruce se třásly, když se držela okrajů kádě a on ji opatrně omýval. Jemně setřel pot z bledé kůže jejího obličeje. Po celou dobu, co to dělal, se dívala upřeně dopředu a po tvářích se jí skutálelo několik slz.

Její rty se třásly. „Zítra tě chce vidět Mistr Rahl.“ Jeho ruka na okamžik přestala s mytím. „Je mi to líto, Richarde, ty budeš muset odpovídat na jeho dotazy.“

Podíval se jí do obličeje, ona však jeho pohled neopětovala. „Ano, paní Denno.“ Oplachoval ji vodou nabíranou do dlaní. „Dovol, abych tě osušil.“ Udělal to tak jemně, jak to jen bylo možné. „Chceš si sednout, paní Denno?“

Rozpačitě se na něj usmála. „Nemyslím, že by mi to právě teď vyhovovalo.“ Strnule pootočila hlavu. „Lehnu si tam na postel.“ Opřela se o jeho ruku, kterou jí nabídl. „Zdá se, že se nemohu přestat třást. Proč se nemohu přestat třást?“

„Protože to bolí, paní Denno.“ 

„Už mi dělali podstatně horší věci než toto. Toto bylo pouze malé připomenutí, kdo jsem. Přesto se však nemohu přestat třást.“ 

Lehla si na postel na břicho a dívala se na něj. Starost o ni přinutila Richardův mozek opět fungovat.

„Paní Denno, je tady někde ještě můj tlumok?“ 

„Ve skříni. Proč?“ 

„Jen klidně lež, paní Denno, a nech mě něco udělat. Jen abych si vzpomněl, jak to mám dělat.“ 

Sundal svůj tlumok z vrchní poličky skříně, položil ho na stůl a začal se v něm hrabat. Denna ho pozorovala, boční stranu obličeje měla položenou na hřbetech svých rukou. Pod píšťalkou vyřezávanou z kosti, která byla na koženém řemínku, našel balíček, který hledal. Položil ho otevřený na stůl. Vytáhl plechovou misku, zpoza opasku vytáhl nůž a všechno položil na stůl. Postavil se a vzal ze skříně kelímek s krémem. Viděl, že si ho mazala na kůži. Bylo to přesně to, co potřeboval.

„Paní Denno, smím to použít?“ 

„Proč?“ 

„Prosím.“ 

„Tak dobře,“ 

Richard si vzal celý svazek úhledně naskládaných sušených listů aumu a vložil je do plechové misky. Pak vybral několik dalších sušených rostlin, které si pamatoval podle vůně, ale už si nevzpomínal na jejich jména, a přihodil je k listům aumu. Rukojetí nože rozdrtil všechno na prášek. Vzal kelímek s krémem, vybral jeho celý obsah, vyklopil ho do misky a začal dvěma prsty míchat. Vzal si misku a sedl si vedle ní na postel.

„Jen klidně lež,“ řekl jí. 

„Oslovení, Richarde, oslovení. Ty se to nikdy nenaučíš?“ 

Usmál se na ni. „Promiň, paní Denno. Můžeš mě později potrestat. Když skončím, budeš se cítit tak dobře, abys mě mohla trestat celou noc, to ti slibuji.“

Jemně nanášel mast na šrámy a rovnoměrně jej přitom roztíral. Denna sténala. Když to dělal dál, tak přivřela oči. Když se dostal až k jejím nártům, už málem spala. Hladil jí vlasy, zatímco se aumová mast vstřebávala.

„Jak se cítíš, paní Denno?“ zašeptal.  

Převalila se na stranu a její oči se doširoka otevřely. „Bolest zmizela! Jak jsi to dokázal? Jak jsi zahnal bolest?“

Richard se spokojeně usmál. „Naučil jsem se to od starého přítele, který se jmenuje...“ Zamračil se. „Nemohu si vzpomenout na jeho jméno. Je to však můj starý přítel a naučil mě to. Velmi se mi ulehčilo, paní Denno. Nerad tě vidím trpět.“

Prsty se jemně dotkla strany Richardova obličeje. „Jsi velmi neobyčejný člověk, Richarde Cyphere. Nikdy jsem neměla takového partnera, jako jsi ty. Ať si mě vezmou duchové, nikdy předtím jsem neviděla člověka jako ty. Zabila jsem toho, kdo mi dělal to, co já tobě, a ty mi místo toho pomáháš.“

„My všichni můžeme být jenom tím, čím jsme, paní Denno, nic víc a nic míň.“ Podíval se dolů na své dlaně. „Nelíbí se mi, co ti udělal Mistr Rahl.“  

„Ty nechápeš mord-sithy, miláčku. Pečlivě nás vybírají, když jsme ještě malé holčičky. Ty, které jsou vybírány za mord-sithy, jsou ty nejněžnější a nejlaskavější, které lze nalézt. Říká se, že nej hlubší krutost pochází z nejhlubší lásky. Celá D'Hara se pročesává a každoročně je vybráno pouze asi půl tuctu děvčat. Mord-sitha se láme natřikrát.“  

Vytřeštil oči. „Natřikrát?“ zašeptal.

Denna přikývla. „Poprvé je to způsobem, kterým jsem zlomila já tebe, jde o to, aby se zlomil duch. Podruhé, aby se zlomil soucit. Aby se to stalo, musíme se dívat, jak náš cvičitel zlomí naši matku, jak ji udělá svým mazlíčkem, a musíme se dívat, jak ji utrápí k smrti. To třetí je k tomu, aby v nás zlomilo strach ubližovat jiným, aby nás naučilo potěšení  z toho,  že  rozdáváme  bolest. Abychom to dokázaly, musíme pod vedením našeho cvičitele zlomit našeho otce, udělat z něj našeho mazlíčka a mučit ho, až ho zabijeme...“

Slzy kanuly Richardovi po tvářích. „To všechno ti udělali?“

„To, co jsem dělala tobě, abych tě zlomila, je ničím  ve   srovnání  s tím, co se musí udělat nám, abychom byly zlomené podruhé a potřetí. Čím je děvče dobrosrdečnější, tím lepší je z ní mord-sitha, ale o to těžší je zlomit ji podruhé a potřetí. Mistr Rahl mě považuje za mimořádnou, protože měli velké potíže, když mě lámali podruhé. Má matka žila dlouho a pokoušela se mi tím zabránit, abych ztratila naději, tím to však pro nás obě udělala ještě těžší. Selhali u třetího zlomení, vzdali se toho a chtěli mě zabít. Mistr Rahl však řekl, že kdybych mohla být zlomená, tak budu něco zvláštního, a sám převzal můj výcvik. Byl to on, kdo mě zlomil potřetí. Toho dne, když jsem zabila svého otce, si mě vzal za odměnu do postele. Jeho odměna mě udělala neplodnou.“  

Richard mohl sotva mluvit, tak měl sevřené hrdlo. Třesoucími se prsty jí odhrnul vlasy z obličeje. „Nechci, aby ti někdo ubližoval. Už nikdy, paní Denno.“

„Je to ctí,“ zašeptala Denna přes slzy, „že Mistr Rahl si našel čas potrestat mým vlastním Agielem někoho tak bezvýznamného, jako jsem já.“  

Richard omámeně seděl. „Doufám, že mě zítra zabije, takže se nebudu muset dozvědět nic dalšího, co by mi přineslo tak mnoho bolesti, paní Denno.“

Její uslzené oči svítily ve světle lamp. „Dělala jsem ti věci, které tě mučily a které jsem nedělala nikomu jinému, přesto jsi od doby, co jsem byla vybraná za mord-sithu, prvním člověkem, jenž udělal něco k zastavení mé bolesti.“ Posadila se a vzala plechovou misku. „Ještě něco tam zbylo. Dovol mi, abych ji natřela tobě na místa, které si vybírala Constance, přestože jsem jí řekla, aby to nedělala.“

Denna namazala aumovou mast na šrámy na jeho ramenech, pak na žaludek a na hruď, poté postupovala k jeho krku. Její oči se setkaly s jeho pohledem. Ruka se jí zastavila. Pokoj byl naprosto tichý. Denna se k němu naklonila a jemně ho políbila. Položila mu ruku s krémem na zátylek a opět ho políbila.

Lehla si opět na postel, oběma rukama si přidržovala jeho dlaň na břiše. „Pojď ke mně, miláčku. Právě teď tě strašně potřebuji.“

Přikývl a začal se natahovat za Agielem, který byl na stolku vedle postele. Denna se mu dotkla zápěstí.

„Dnes večer tě chci bez Agielu. Naučíš mě, prosím, jaké to je bez bolesti?“ 

Položila mu ruku za krk a jemně ho přitáhla na sebe.

Kapitola patnáctá

Denna ho následující ráno necvičila, místo toho ho vzala na procházku. Mistr Rahl řekl, že chce Richarda vidět po druhé pobožnosti. Když skončila a oni začali odcházet, zastavila je Constance.

„Vypadáš dnes napodiv dobře, sestro Denno.“ Denna se na ni bezvýrazně podívala. Richard byl na Constance rozzuřen za to, že mluvila o Denně s Mistrem Rahlem, a za to, že byla potrestaná. Musel se soustřeďovat na Dennin cop. 

Constance se otočila k Richardovi: „Tak jsem slyšela, že jdeš dnes na audienci k Mistrovi Rahlovi. Pokud budeš po ní ještě žít, budeš mě vídat častěji. Samotnou. A já budu chtít ten kousek z tebe v tom stavu, v jakém bude, když tě bude mít dost.“

Promluvil bez rozmyslu. „Rok, ve kterém tě vybrali, paní Constance, musel být rokem, kdy zoufale někoho potřebovali. Jinak by nevybrali za mord-sithu někoho s tak omezenou inteligencí. Jedině ti nejomezenější upřednostňují své malicherné ambice před hodnotou pravého přátelství. Obzvlášť u takové přítelkyně, která pro tebe tolik obětovala. Nestojíš ani za to, abys políbila Agiel paní Denny.“ Richard se uhlazeně usmál. „Raději doufej, že mě Mistr Rahl zabije, paní Constance, protože když to neudělá, tak když tě příště uvidím, zabiji tě já za to, co jsi udělala paní Denně.“

Constance se na něj v šoku zahleděla, pak se napřáhla Agielem k němu. Dennina dlouhá paže se pohnula a narazila vlastním Agielem Constance na hrdlo. To ji zastavilo. Constance překvapením vytřeštila oči. Začala vykašlávat krev a padla na kolena. Držela se rukama za hrdlo.

Denna se na ni chvíli dívala a pak beze slova odcházela. Richard ji na řetězu následoval.

Denna se dívala před sebe a neukazovala na sobě žádné pohnutí. „Pokus se odhadnout, kolik hodin sis teď vysloužil.“

Richard se usmál. „Paní Denno, pokud existuje mord-sitha, která by přiměla křičet mrtvolu, tak jsi to ty.“

„A když tě Mistr Rahl nezabije, kolik to bude hodin?“ 

„Paní Denno, v životě není tolik hodin, aby mi to mohlo zastínit potěšení z toho, co jsem udělal.“ 

Slabě se usmála, ale nepodívala se na něj. „Jsem ráda, že ti to za to stojí.“ Úkosem se na něj podívala. „Ani teď ti nerozumím. Jak jsi řekl, nemůžeme být ničím více ani méně, než čím jsme. Lituji, že nemohu být někdo více, než jsem, a obávám se, že ty nemůžeš být někdo méně, než jsi. Kéž bychom nebyli vojáci, kteří v této válce bojují na opačných stranách. To bych si tě ponechala jako partnera na celý život a pracovala bych na tom, abys zemřel stářím.“

Richard byl potěšen jejím jemným tónem. „Snažil bych se ze všech sil, abych kvůli tobě prožil dlouhý život, paní Denno.“

Kráčeli chodbami, šli přes místa bohoslužeb a kolem soch, kolem lidí. Vzala ho nahoru po schodech přes obrovské sály plné vybraných věcí. Zastavila se před dvoukřídlými dveřmi pokrytými řezbami vlnících se pahorků a lesů, které byly celé pokryté zlatem.

Denna se k němu otočila. „Jsi připraven dnes zemřít, miláčku?“

„Den ještě neskončil, paní Denno.“  

Objala ho kolem krku a něžně jej políbila. Odtáhla svůj obličej na pár centimetrů a pohladila ho na zátylku. „Je mi to líto, Richarde, že ti to dělám, byla jsem však vycvičena k tomu, abych to dělala, a nemohu dělat nic jiného. Žiji pouze proto, abych ubližovala. Věz, že to není proto, že jsem si to vybrala, ale proto, že jsem k tomu byla vycvičena. Nemohu být ničím více, než jsem: mord-sithou. Kdybys měl zemřít dnes, miláčku, tak zemři dobře, abych na tebe mohla být pyšná.“

Jsem partnerem šílené ženy, pomyslel si smutně. A nepřivodil jsem si to sám.

Opřela se do dveří, aby se otevřely, a vstoupila do nádherné zahrady. Richard by z ní za jiných okolností byl užaslý, teď však myslel na jiné věci. Šli po chodníku, který vedl mezi květy a keři, kolem krátkých, psím vínem pokrytých kamenných zídek a malých stromů k velkému trávníku. Skleněná střecha propouštěla dovnitř světlo a udržovala rostlinstvo zdravé a kvetoucí.

V dálce stáli dva stejně velcí obrovití muži. Na založených pažích měli kousek nad lokty kovové pásy s ostrými hroty. Jsou to nějaké stráže, pomyslel si Richard. Vedle nich stál další muž. Na jeho hladké hrudi se napínaly impozantní svaly. Krátce střižené plavé vlasy mu stály jako bodliny a jejích prostředkem se táhl jeden černý pruh.

Nedaleko středu trávníku, nedaleko kruhu bílého písku, stál v sloupu odpoledního slunečního světla muž, který byl k nim obrácen zády. Jeho bílá říza a plavé vlasy dlouhé až na ramena zářily ve slunečním světle. Slunce se odráželo od zlatého opasku a zakřivené dýky, kterou měl za ním.

Když se k němu Richard a Denna přiblížili, Denna padla na kolena a dotkla se čelem země. Richard byl předem poučen a udělal to samé, musel ale pohnout mečem, který mu překážel.

Společně předříkávali: „Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. V Tvém světle vzkvétáme. Jsme chráněni Tvým slitováním. Koříme se Tvé moudrosti. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.“

Přednesli to pouze jednou a pak čekali. Richard se trochu třásl. Připomínal si, že se nikdy neměl přibližovat k Mistrovi Rahlovi, že se mu měl vyhýbat. Nemohl si ale vzpomenout, kdo mu to říkal, věděl však, že je to důležité. Musel se soustředit na Dennin cop, aby dokázal kontrolovat zlost nad tím, co Mistr Rahl Denně udělal.

„Povstaňte, děti moje.“ 

Richard stál těsně vedle paní Denny a dotýkal se jí ramenem, když si ho pozorně prohlížely pronikavé modré oči. To, že Mistrův obličej vypadal laskavý, inteligentní a příjemný, neuklidnilo strach, který vířil v Richardovi, ani myšlenky, které bublaly těsně pod povrchem jeho mysli. Modré oči sklouzly k Denně.

„Dnes ráno vypadáš překvapivě dobře, mazlíčku.“ 

„Paní Denna je stejně dobrá v přijímání bolesti jako v jejím rozdávání, Mistře Rahle,“ uslyšel se Richard říci.  

Modré oči se vrátily k jeho očím. Klid a mír Rahlova obličeje Richarda rozechvíval. „Můj mazlíček mi řekl, že stále děláš potíže. Jsem rád, že mi nelhala. Nejsem ale rád, že to je pravda.“ Uvolněným gestem si sepnul ruce. „To ale nevadí. Jsem tak rád, že se konečně s tebou setkávám, Richarde Cyphere.“

Denna mu prudkým pohybem zavrtala Agiel do zad, aby mu připomenula, co měl odpovědět. „Je mi ctí, že jsem tady, Mistře Rahle. Žiji pouze proto, abych ti sloužil. Kořím se tvé přítomnosti.“

Na Rahlových rtech se objevil slabý úsměv. „Ano, jsem si jist, že ano.“ Až nepříjemně dlouho si pozorně prohlížel Richardův obličej. „Mám několik otázek. Odpovíš mi na ně.“

Richard cítil, jak se lehce chvěje. „Ano, Mistře Rahle.“

„Poklekni,“ řekl tiše. 

Richard klesl na kolena s pomocí Agielu na rameni. Denna k němu přišla zezadu a postavila se tak, že měla holínky po jeho bocích. Přitlačila svá stehna na jeho ramena a opírala se o ně, když si nabrala jeho vlasy do hrsti. Hlavu mu trochu zatahala dozadu, aby se díval do modrých očí Mistra Rahla. Richard hrůzou polykal.

Darken Rahl se na něj seshora podíval bez toho, aby hnul obličejem. „Už jsi někdy viděl Knihu počítaných stínů?“

Něco silného někde vzadu v jeho mysli říkalo Richardovi, že by neměl odpovídat. Když nic neříkal, Denna ho pevněji chytila za vlasy a přiložila mu Agiel ke spodině lebeční.

V hlavě se mu rozezněla ohlušující exploze bolesti. Jedině to, že ho Denna pevně držela za vlasy, ho udrželo na kolenou. Vypadalo to tak, jako kdyby stlačila bolest jednoho celého cvičení do tohoto doteku. Nemohl se hýbat, nemohl dýchat, nemohl ani křičet, Už to nebylo, že by ho něco bolelo. Šok z něj všechno vyhnal a nahradil to všepohlcující agónií ohně a ledu. Odtáhla Agiel. Nevěděl, kde je, kdo je a kdo ho drží, věděl pouze to, že větší bolest ještě nezažil a že před ním stojí člověk oblečený v bílé říze.

Modré oči na něj shlédly. „Už jsi viděl Knihu počítaných stínů?“

Slyšel se, jak odpovídá: „Ano.“

„Kde je teď?“  

Richard zaváhal. Nevěděl, jak má odpovědět, nevěděl, co ten hlas chce. V hlavě mu opět explodovala bolest. Když přestala,  cítil, jak mu po tvářích stékají slzy.

„Kde je teď?“ opakoval hlas.  

„Prosím, už mi více  neubližuj,“ vykřikl. „Nerozumím dotazu.“ 

„Čemu tady nelze rozumět? Prostě řekni, kde teď kniha je.“ 

„Kniha, nebo vědomosti z té knihy?“ zeptal se Richard vystrašeně. 

Modré oči se zachmuřily. „Kniha.“

„Spálil jsem ji před mnohými lety.“  

Richard si myslel, že ho modré oči roztrhají na kousky. „A kde jsou vědomosti z knihy?“

Richard příliš dlouho váhal. Když si opět uvědomil sám sebe, Denna mu trhla hlavou, aby se opět díval do modrých očí. Richard se ještě nikdy necítil tak osamělý, tak bezmocný a tak vystrašený.

„Kde jsou vědomosti, které byly v té knize?“  

„V mé hlavě. Předtím než jsem knihu spálil, naučil jsem se její slova, naučil jsem se to, co v ní bylo.“  

Ten člověk se na něj upřeně díval a nehýbal se. Richard tiše plakal.

Zarecituj z té knihy.“

Richard zoufale nechtěl mít Agiel v zátylku. Třásl se hrůzou před ním. Verifikace pravdivosti slov Knihy počítaných stínů, když jsou vyslovována někým jiným než tím, kdo ovládá schránky, může být zajištěna pouze zpovědnicí...

Zpovědnicí.

Kahlan.

Jméno Kahlan projelo Richardovou myslí jako blesk. Moc se v něm se zařváním probudila k životu a odvála mlhu palčivým, do běla rozžhaveným vzplanutím vzpomínek. Dveře do uzamčené místnosti v jeho mysli se v okamžiku otevřely. Všechno se mu vrátilo a přinesla mu to zpět moc, která v něm povstávala. Richard se sjednotil s tou mocí při myšlence, že by Darken Rahl měl Kahlan a ubližoval by jí.

Darken Rahl se otočil k ostatním mužům. Ten s černým pruhem se přiblížil.

„Vidíš to, příteli? Osud pracuje pro mě. Ona už je na cestě sem spolu s tím starým čarodějem. Najdi ji. Postarej se o to, aby se dostala sem ke mne. Vezmi si dvě komanda, ale já ji chci mít živou, rozumíš?“ Muž přikývl. „Ty i tví muži budou pod ochranou mého kouzla. Starý čaroděj je s ní, nebude však mít žádnou zbraň proti zaklínadlu z podsvětí, i kdyby byl v té době ještě naživu.“ Rahlův hlas ztvrdnul. „Demmine, mě nezajímá, co jí tví muži udělají, ale raději ať je živá, když bude tady, a ať je schopná používat svou moc.“ 

Trochu barvy se ztratilo z mužova obličeje. „Rozumím. Všechno se stane podle tvého přání, Mistře Rahle.“ Hluboce se uklonil.

Otočil se a odešel. Předtím se podíval Richardovi do očí a významně se na něj usmál.

Darken Rahl obrátil své modré oči k Richardovi. „Tak pokračuj.“

Richard zašel tak daleko, že už dál nemohl. Na všechno si vzpomínal. Nadešel čas zemřít.

„Nebudu. Není nic, čím bys mě donutil, abych ti to řekl. Bolest jen uvítám. Uvítám i smrt.“ 

Dříve než se ho Agiel stačil dotknout, Rahlovy oči přeskočily na Dennu. Richard ucítil, jak její pěst povolila sevření vlasů. Jeden ze strážců přišel, velkou rukou ji popadl za hrdlo a zmáčkl ho, až Richard uslyšel, jak bojuje o svůj dech.

Rahl se na ni zlostně díval. „Řekla jsi mi, že je zlomený.“

„Byl zlomený, Mistře Rahle.“ Musela bojovat, aby mohla mluvit, když ji někdo přitom rdousil. „Přísahám.“ 

„Denno, velmi jsi mě zklamala.“ 

Když ji muž zvedl ze země, tak že jí nohy visely ve vzduchu, Richard uslyšel, jak vydává zvuky bolesti. Opět se v něm vzedmula do běla rozžhavená moc. Denně někdo způsoboval bolest. Dříve než si kdokoli stačil něco uvědomit, byl na nohou, celým tělem mu lomcovala magie.

Richard přehodil paži kolem tlustého krku toho muže a popadl ho za vzdálenější rameno. Druhou rukou popadl jeho hlavu a ve zlomku vteřiny mu s ní silně trhl. Mužův krk se zlomil a on se bezvládně zhroutil na zem.

Richard se rychle obrátil. Druhý muž byl už téměř na něm a jeho ruce se napřahovaly. Richard chytil muže za zápěstí a využil váhu útočícího těla, aby svého protivníka nabodl na nůž. Vrazil ho do něj až po rukojeť a silně potáhl. Prořezával si cestu k mužově srdci, ten při tom překvapením široce otvíral své modré oči. Vnitřnosti mu vyhřezly ven, když narazil na zem.

Richard stál a lapal z té moci po dechu. Všechno v jeho okrajovém vidění bylo bílé. Zbělalo žárem magie. Denna se držela rukama za bolavé hrdlo.

Darken Rahl klidně stál a olizoval si konečky prstů, když se díval na Richarda.

Denna použila na Richarda přiměřenou dávku magické bolesti, která ho srazila na kolena a přinutila ho sevřít si rukama břicho.

„Mistře Rahle,“ vydechla Denna, „dovol, abych si ho vzala na jednu noc zpět. Přísahám, že ti ráno odpoví na všechno, co se ho zeptáš. Pokud tedy bude naživu. Dovol mi, abych si zachránila čest.“ 

„Ne,“ řekl hluboce zamyšlený Rahl a jemně mávl rukou.  Omlouvám se já, mazlíčku. Toto není tvé selhání. Vůbec mě nenapadlo, s čím se tady potýkáme. Skonči s tou bolestí, kterou cítí.“ 

Richard se zotavil a opět se postavil na nohy. Z hlavy mu zmizela mlha. Měl pocit, že se ze snu probouzí pouze proto, aby se našel uprostřed noční můry. Zbytek jeho osobnosti byl teď venku z malého uzamčeného místečka v jeho mysli a už ho tam nebude schovávat. Zemře s celou myslí, s celou svou důstojností. Držel svou zlost potlačenou, ale v očích měl oheň a měl ho taky v srdci.

 „To tě naučil ten starý čaroděj?“ Rahl se ptal a zvědavě u toho vraštil čelo. 

„Co mě měl naučit?“ 

„Rozdělit mysl na části. To tě zachránilo před zlomením.“ 

„Nevím, o čem to mluvíš.“ 

„Ty jsi vytvořil oddělenou část sebe sama, abys uchránil své jádro, a obětoval jsi zbytek tomu, co se mělo stát. Mord-sitha nedokáže zlomit rozdělenou mysl. Dokáže ji trestat, to ano, zlomit ji však nedokáže.“ Otočil se k Denně. „Ještě jednou ti říkám, že mi to je líto, mazlíčku. Myslel jsem si, že jsi mě zklamala. Ne, nezklamala jsi mě. Jenom ti nejtalentovanější se s ním mohli dostat tak daleko. Dobře jsi se činila, ale toto značně mění situaci.“ 

Usmál se, olízl si prsty a uhladil si obočí. „Richard a já si teď musíme pohovořit v soukromí. Dokud bude se mnou v této místnosti, tak si přeji, aby mluvil bez vlivu magické bolesti. Mohlo by to být na překážku tomu, co možná budu muset udělat. Dokud je tady, bude mimo tvou kontrolu. Můžeš se vrátit do svého příbytku. Když s ním budu hotov, a pokud ještě bude naživu, tak ti ho pošlu zpět, jak jsem slíbil.“

Denna se hluboce uklonila. „Žiji pouze proto, abych ti sloužila, Mistře Rahle.“

Otočila se k Richardovi, měla rudý obličej. Přiložila mu prst pod bradu a trochu ji nadzvedla. „Nezklam mě, miláčku.“

Hledač se usmál. „Nikdy, paní Denno.“

Dovolil zuřivosti, aby v něm vzkypěla, aby ji opět mohl pocítit, když se díval, jak odcházela. Zuřivosti nad ní a nad tím, co jí udělali. Nemysli na problém, říkal si sám sobě, mysli na jeho řešení. Richard se otočil, aby čelil Darkenovi Rahlovi. Rahlův obličej byl klidný a nic nevyjadřoval. Richard se zatvářil podobně.

„Víš, že chci znát, co říká zbytek knihy.“  

„Zabij mě.“ 

Rahl se usmál. „To jsi tedy nějak dychtivý zemřít.“

„Ano. Zabij mě, jak jsi zabil mého otce.“ 

Darken Rahl se zamračil, úsměv mu však na rtech zůstal. „Tvého otce? Já jsem ti ale nezabil otce, Richarde.“

„George Cyphera! Zabil jsi ho ty! Nesnaž se to zapřít! Zabil jsi ho tím nožem, co máš za pasem!“ 

Rahl rozhodil ruce v předstírané nevině. „Ach, já nezapírám, že jsem zabil George Cyphera. Nezabil jsem však tvého otce.“

Richard zůstal zaraženě stát. „O čem to mluvíš?“

Darken Rahl chodil kolem něj a pozoroval jeho oči. Richard kroutil hlavou a snažil se ho sledovat. „Je opravdu dobré. To skutečně je. Nejlepší, které jsem kdy viděl. Dělal ho ten největší.“

„Co?“ 

Darken Rahl si olízl prsty a zastavil se před ním. „Čarodějnické předivo kolem tebe. Ještě nikdy jsem takové neviděl. Pokrývá tě tak dokonale jako zámotek. A je tam už hodně dlouho. Je pořádně složité. Myslím si, že ani já bych ho nedokázal rozmotat.“

„Pokud se mě snažíš přesvědčit, že George Cypher není mým otcem, nepodařilo se ti to. Pokud se pokoušíš mě přesvědčit, že jsi šílený, nepotřebuješ se snažit. Tolik už toho vím.“ 

„Chlapče můj milý,“ zasmál se Rahl, „mně vůbec nezáleží na tom, koho považuješ za svého otce. Je tady však čarodějnické předivo, které před tebou zakrývá pravdu.“ 

„Opravdu? Já si tu hru zahraji. Kdo je mým otcem, když to není George Cypher?“ 

„To tedy nevím,“ pokrčil Rahl rameny. „Zakrývá to předivo, ale z toho, co jsem viděl, mám jisté podezření.“ Jeho úsměv zmizel. „Co říká Kniha počítaných stínů?“  

Richard pokrčil rameny. „Tak to je tvůj dotaz? Zklamal jsi mě.“

„Jak to?“ 

„Tedy, po tom všem, co se stalo tvému parchantskému otci, jsem si myslel, že bys chtěl znát jméno toho starého čaroděje.“ 

Darken Rahl se na něj zlostně zadíval a olízl si špičky prstů. „Jak se jmenuje ten starý čaroděj?“

Teď byla řada na Richardovi, aby se usmál. Doširoka rozhodil ruce. „Rozpárej si mě. Mám to napsáno na vnitřnostech. Budeš to muset najít tam.“

Richard měl stále nasazen sladký úsměv; věděl, že je bezbranný, a doufal, že Rahl bude dohnán k tomu, aby ho zabil. Když bude mrtvý, kniha bude mrtvá s ním. Žádná schránka, žádná kniha a Rahl bude muset zemřít. Kahlan pak bude v bezpečí. Záleželo pouze na tom.

„Za týden bude první zimní den a já budu vědět jméno čaroděje a budu mít moc, abych si ho polapil, ať bude kdekoli, a přinesl si jeho kůži.“  

„Za týden budeš mrtvý. Máš pouze dvě schránky.“ 

Darken Rahl si opět olízl prsty a pohladil se jimi nad horním rtem. „Ano, mám dvě a teď, když spolu mluvíme, je ta třetí na cestě sem.“

Richard se mu snažil nevěřit a nedovolil, aby se mu něco ukázalo na obličeji. „Odvážné vychloubání, které je ale lživé. Za týden zemřeš.“

Rahl povytáhl obočí. „Mluvím pravdu. Tebe někdo zradil. Stejný člověk, který mi tě zradil, mi taky prozradil, kde je schránka. Za pár dnů bude tady.“

„Nevěřím ti,“ řekl Richard rozhodně. 

Darken Rahl si olízl konečky prstů, otočil se a šel kolem kruhu bílého písku. „Nevěříš? Něco ti ukážu.“

Richard šel za ním až ke klínu z bílého kamene, na kterém seděla žulová deska na dvou krátkých vroubkovaných stojanech. Uprostřed desky ležely dvě schránky Ordenu. Jedna byla zdobená šperky stejně jako ta, kterou předtím viděl Richard. Druhá byla černá jako noční kámen, její povrch byl prázdný ve světle, které bylo v místnosti; byla to samotná schránka s odstraněným ochranným obalem.

„Dvě ze schránek Ordenu,“ pronesl Rahl a ukázal na ně rukou. „Proč bych měl chtít knihu? Kniha by mi byla bez třetí schránky k ničemu. Ty jsi měl třetí schránku. Ten, kdo tě zradil, mi to řekl. Kdyby schránka nebyla na cestě sem, proč bych potřeboval knihu? Místo toho bych tě rozříznul, abych zjistil, kde je schránka.“  

Richard se třásl zuřivostí. „Kdo prozradil mě a schránku? Řekni mi jeho jméno.“

„A když ti ho neřeknu? Rozřízneš mě a vyčteš jeho jméno z mých vnitřností? Neprozradím jméno člověka, který mi pomohl. Ty nejsi jediný, kdo má čest.“  

Richard nevěděl, čemu má věřit. Rahl měl v jedné věci pravdu. Nepotřeboval by knihu, kdyby neměl všechny tři schránky. Někdo ho opravdu zradil. Bylo to nemožné, byla to však pravda.

„Tak mě zabij,“ řekl Richard slabým hlasem a odvrátil se. „Neřeknu ti to. Můžeš mě třeba rozříznout.“ 

„Nejdříve mě musíš přesvědčit, že mi říkáš pravdu. Mohl bys mi pouze předstírat, že znáš knihu celou. Možná jsi četl pouze první stránku a zbytek spálil, nebo sis pouze vymyslel, co jsi mi z ní pověděl.“  

Richard si založil ruce a ohlídl se. „A jaký důvod bych měl mít, abych tě chtěl přesvědčit, abys mi uvěřil?“

Rahl pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že máš rád tu zpovědnici. Tu Kahlan. Myslel jsem si, že ti záleží na tom, co se s ní stane. Chápej, pokud mě nepřesvědčíš, že mi říkáš pravdu, budu ji muset rozříznout a podívat se jí do vnitřností, zda mi o tom něco nemůže říci.“

Richard se na něj zlostně podíval. „To by byla ta největší chyba tvého života. Potřebuješ ji, aby ti potvrdila pravdivost knihy. Když jí ublížíš, zničíš svou šanci.“

Rahl pokrčil rameny. „To říkáš ty. Jak mám vědět, že opravdu víš, co kniha říká? Mohlo by to dokonce být tak, že ona potvrzuje správnost knihy tímto způsobem.“

Richard neříkal nic, ale myšlenky se mu v hlavě honily tisíci různými směry. Mysli na řešení, řekl si, nemysli na problém.

„Jak jsi bez knihy sundal obal z té schránky?“ „Kniha počítaných stínů není jediným zdrojem informací o schránkách. Jsou jiná místa, která jsou mi na pomoci.“ Podíval se dolů na temnou schránku. „Trvalo mi to celý den a potřeboval jsem všechny schopnosti, co ve mně jsou, abych sundal ten obal.“ Podíval se opět nahoru a povytáhl obočí. „To víš, drží ji tam magie. Dokázal jsem to a dokážu to i s ostatními dvěma schránkami.“   

Z toho, že se Rahlovi povedlo sundat obal, ho zachvátil pesimismus. Aby se schránka otevřela, bylo nutno obal odstranit. Richard doufal, že bez knihy se Rahlovi nepodaří zjistit, jak se obal dá sundat, a že tedy nebude schopen schránku otevřít. Tato naděje byla teď ztracená.

Richard se nepřítomně díval na zdobenou schránku. „Stránka dvanáctá Knihy počítaných stínů říká pod nadpisem Sundávání obalu toto: Obal schránek může odstranit každý, kdo má o tom vědomost, a nejen ten, kdo je dal do hry.“ Richard natáhl ruku a zvedl zdobenou schránku ze žulové desky. „Stránka sedmnáctá, třetí odstavec seshora. / když to nejde v hodinách temna, v hodinách slunce lze sundat obal z druhé schránky následujícím způsobem: Drž schránku, aby se jí mohlo dotýkat slunce, a buď otočen k severu. Když je zataženo, drž schránku tak, že by se jí slunce mohlo dotknout, kdyby oblaka nebyla, otoč se však směrem k západu.“ Richard přidržel schránku proti slunci pozdního odpoledne. „Otoč schránku tak, aby její menší strana s modrým kamenem byla otočena ke kvadrantu, ve kterém je slunce. Žlutý kámen má být nahoře“ Richard otočil schránku. „Když budeš mít prostředníček pravé ruky na žlutém kameni uprostřed horní stěny schránky, polož palec pravé ruky na průhledný kámen v rohu spodní stěny schránky.“ Richard uchopil schránku podle návodu. „Polož ukazováček levé ruky na modrý kámen na odvrácené stěně, palec levé ruky na rubín na stěně k tobě nejbližší.“ Richard podle toho přiložil své prsty. „Z mysli vypuď všechny myšlenky a místo nich tam měj pouze představu bílé plochy s černým čtvercem uprostřed. Roztahuj obě ruce od sebe a obal půjde sundat.“

Zatímco se Rahl na něj díval, Richard přestal na všechno myslet, představil si bílou plochu s černým čtvercem uprostřed a zatahal. V obalu to cvaklo a rozdělil se. Držel schránku nad žulovou deskou a sundával obal, jako kdyby na pánev ze skořápky dával vajíčko. Dvě stejně černé schránky seděly vedle sebe. Zdálo se, že vysávají z místnosti světlo.

„Pozoruhodné,“ vydechl Rahl. „A to znáš každou část knihy stejně dobře?“  

„Každé slovo.“ Richard se na něj nasupeně podíval. „To, co jsem řekl, ti nepomůže při odstraňování třetího obalu. Každý se sundává jiným způsobem.“  

Rahl nepatrně mávl rukou. „Na tom nezáleží, dostanu ho pryč.“ Držel si loket ruky jednou rukou a prstem druhé se v zamyšlení dotýkal své brady. „Můžeš jít.“

Richard svraštil čelo. „Co tím myslíš, že mohu jít? Nepokusíš se ze mě dostat tu knihu? Nechceš mě zabít?“

Rahl pokrčil rameny. „Nic bych z toho neměl. Způsoby, kterými bych z tebe informaci mohl dostat, by ti poškodily mozek. Informace by se stala nesouvislou. Kdyby to bylo cokoli jiného, byl bych schopen ji poskládat a zjistit všechno. Já ale vím, - že kniha je na toto příliš specifická. Informace by se pouze zničila a byla by mi k ničemu. Teď pro tebe nemám použití, tak můžeš jít.“

Richard si dělal starosti. Bylo v tom ještě něco jiného. „Jenom tak? To mohu jenom tak jít? Musíš vědět, že se tě pokusím zastavit.“

Rahl si olízl konečky prstu a pozvedl oči k Richardovi. „Nemám obavu z ničeho, co bys mohl udělat. Musíš však být zpátky za týden, když otevřu schránky, pokud ti záleží na tom, co se stane se všemi ostatními.“

Richard přimhouřil oči. „Co tím myslíš, pokud mi záleží na tom, co se stane se všemi ostatními?“

„Za týden, o prvním zimním dnu, otevřu jednu ze schránek. Z jiných pramenů než Kniha počítaných stínů, z pramenů, které mi řekly, jak se dá sundat obal, jsem se naučil, jak zjistit, která schránka mě zabije. Všechno, co leží za tím, mohu pouze hádat. Když otevřu tu správnou, budu neomezeně vládnout, když otevřu tu druhou, bude zničen svět.“  

„Dovolil bys, aby k tomu došlo?“  

Obočí Darkena Rahla se zvedlo, když se k Richardovi naklonil. „Jeden svět nebo žádný svět, ono to nějak dopadne.“

„Nevěřím ti. Nevíš, která schránka tě zničí.“ „I kdybych ti lhal, stejně budu mít dvě možnosti ze tří, že bude po mém. Ty budeš mít pouze jednu ze tří, která bude ve tvůj prospěch. Není to dobré rozložení šancí, tedy pro tebe to není dobré. Já však nelžu. Buď bude svět zničen, nebo mu budu vládnout. Ty se musíš rozhodnout, co by se podle tebe mělo raději stát. Když mi nepomůžeš a já otevřu nesprávnou schránku, zničen budu já a se mnou všichni ostatní včetně těch, které máš rád. Když mi nepomůžeš a já otevřu tu schránku, kterou chci otevřít, pak Kahlan předhodím Constance, aby ji cvičila. Bude mít pořádně dlouhý výcvik. Budeš se na to všechno muset dívat, zabiji tě až pak. Pak mi Kahlan porodí syna a dědice. Syna, který bude zpovědníkem.“  

Richarda zmrazila bolest, která převyšovala jakoukoli bolest, kterou mu kdy způsobila Denna. „Pokoušíš se mi udělat nějakou nabídku?“

Rahl přikývl. „Když se vrátíš včas a pomůžeš mi, dovolím ti žít si tvůj vlastní život. Nechám tě být.“

„A co bude s Kahlan?“ 

„Bude žít tady v Paláci lidu jako královna. Bude mít veškerý komfort, který žena kdy může mít, a takový život, na který je jako zpovědnice zvyklá. Ty bys jí ho nikdy nemohl dát. Bude mít život plný klidu a bezpečí a porodí mi syna zpovědníka, kterého si přeji mít. Tak nebo onak mi toho syna porodí. To je mé rozhodnutí. Ty se můžeš rozhodnout, zda bude mazlíčkem Constance, nebo královnou. Chápeš, o co jde? Myslím si, že se vrátíš. A když jsem se zmýlil...“ Pokrčil rameny. „Jeden svět nebo žádný svět.“  

Richard málem nemohl dýchat. „Nemyslím si, že víš, která schránka tě zabije.“

„Budeš se muset rozhodnout, čemu budeš věřit. Necítím potřebu tě přesvědčovat.“ Jeho výraz se zachmuřil. „Rozhoduj se moudře, můj mladý příteli. Nemusí se ti líbit možnosti, které jsem ti dal, ale následky toho, že bys mi nepomohl, se ti budou líbit ještě méně. Všechna rozhodnutí v životě nejsou taková, aby se ti líbila, ale teď se ti předkládají pouze taková rozhodnutí. Někdy se musíš rozhodovat podle toho, co je lepší pro ty, které máš rád, a ne podle toho, co je lepší pro tebe.“ 

„Stále si nemyslím, že víš, která schránka tě zabije,“ zašeptal Richard. 

„Mysli si, co chceš, ptej se však sám sebe, zda chceš riskovat budoucnost Kahlan s Constance kvůli tomu, co si myslíš. Ale i kdybys měl pravdu, stále budeš mít pouze jednu šanci ze tří.“  

Richard se cítil úplně vyprázdněný a zničený. „Mohu teď odejít?“

„No, je tady ještě pár věcí, které bys možná měl znát.“ 

Richard náhle pocítil, že je ochromen, bylo to, jako kdyby ho držely neviditelné ruce. Nemohl hnout ani jediným svalem. Darken Rahl sáhl Richardovi do kapsy a vytáhl kožený váček s nočním kamenem. Richard se vzpíral síle, která ho držela, nemohl se však ani hnout. Rahl si nechal noční kámen vypadnout do dlaně. Držel ho v ní a usmíval se.

Začaly se objevovat stíny. Shromažďovaly se kolem Rahla a jejich počet neustále rostl.  Richard si přál,  aby mohl odstoupit,  nemohl se však hnout.

„Je čas, abyste šli domů, přátelé.“  

Stíny začaly kolem Rahla kroužit stále rychleji, až se z nich stala šedivá čmouha. Když je to vírem vsávalo do kamene, rozlehlo se kvílení. Pak nastalo ticho. Noční kámen v Rahlově dlani se změnil na popel. On do něj foukl a popel se vznesl do vzduchu.

„Starý čaroděj tě měl pod kontrolou. Používal noční kámen k tomu, aby zjistil, kde jsi. Když tě bude příště hledat, bude mít velmi nepříjemný zážitek. Nalezne se v podsvětí.“ 

Richard zuřil nad tím, co Darken Rahl dělá Zeddovi, zuřil, protože se nemohl pohnout a protože byl bezmocný a mohl všechno pouze pozorovat.

Richard si uvolnil mysl, vzdal se pokusů o pohyb a nahradil je klidem. Vyprázdnil svou mysl a uvolnil všechny svaly, aby byl ochablý. Síla se rozplynula. Udělal jeden krok vpřed a byl vysvobozen ze sevření, které ho předtím drželo.

Rahl se vřele usmál. „Velmi dobře, chlapče. Umíš zlomit čarodějnické předivo, tedy alespoň to malé. Přesto to bylo velmi dobré. Starý čaroděj si své hledače vybírá dobře.“ Kývl hlavou. „Ty jsi však něco více než hledač. Máš ten zvláštní talent. Těším se na den, kdy budeme na stejné straně. Bude mi potěšením, když tě budu mít u sebe. Ti, se kterými se musím zabývat, jsou velmi omezení. Když se svět spojí, naučím tě toho ještě více, když si budeš přát.“

„My nikdy nebudeme na stejné straně. Nikdy.“ 

„To je tvé rozhodnutí, Richarde. Nemám proti tobě nic. Doufám, že se staneme přáteli.“ Rahl si pozorně prohlížel Richardův obličej. „Je tady ještě jedna věc. Můžeš zůstat v Paláci lidu, nebo můžeš odejít, pokud si to přeješ. Mé stráže se ti přizpůsobí. Ty ale budeš kolem sebe mít čarodějnické předivo. Na rozdíl od toho, které jsi právě zlomil, toto nebude ovlivňovat tebe, ale ty, kteří se na tebe budou dívat. Proto ho nebudeš moci zlomit. Jmenuje se předivo nepřátelství. Každý tě bude považovat za svého nepřítele. To znamená, že když tě uvidí tví společníci, budou v tobě vidět nepřítele. Ti, kteří uctívají mě, tě budou vidět takového, jak jsi, jelikož jsi alespoň prozatím mým nepřítelem, takže jejich nepřítelem už jsi. Alespoň teď. Ale tví přátelé tě budou vidět jako člověka, kterého se obávají nejvíce, jako jejich nejhoršího nepřítele. Rád bych, abys viděl, co si o mně lidé myslí, abys viděl svět mýma očima, abys viděl, jak nespravedlivě se na mě dívají.“  

Richard nepotřeboval opanovat zlost, už v něm nebyla žádná. Pociťoval zvláštní druh klidu.

„Mohu teď jít?“  

„Samozřejmě, chlapče.“ 

„A co s paní Dennou?“ 

„Když jednou opustíš tuto místnost, budeš opět pod její mocí. Ona dále ovládá magii tvého meče. Když má mord-sitha tvou magii, patří jí navždy. Nemohu si ji od ní vzít a vrátit ji tobě. Musíš si ji vzít sám.“ 

„Jak tedy mám odejít?“  

„Není to zřejmé? Když chceš odejít, musíš ji zabít.“ 

„Zabít ji!“ Richard byl omráčen, „Nemyslíš si, že kdybych ji mohl zabít, že bych to už dávno neudělal? Myslíš si, že bych strpěl všechno, co mi dělala, kdybych ji mohl zabít?“  

Darken Rahl se slabě usmál. „Ty jsi ji vždy mohl zabít.“

„Jak?“ 

„Nic na světě nemá jen jednu stránku. Dokonce i kousek papíru má dvě strany, a je tak velmi tenký. Ani magie není jednostranná. Ty jsi se díval pouze na jednu její stránku, to dělá většina lidí. Podívej se na ni komplexně.“ Ukázal na těla dvou strážců. Těch strážců, které Richard zabil. „Kontroluje tvou magii, a přesto jsi dokázal toto.“ 

„To však bylo něco jiného, proti ní to nebude fungovat.“ 

Rahl přikývl. „Ale bude. Musíš to však zvládnout, polovičatá opatření ti přinesou pouze spoustu problémů. Ona tě kontroluje jedním rozměrem tvé magie, tou stránkou, kterou jsi jí nabídl. Musíš použít druhou stránku. Je to něco, čeho jsou schopni všichni hledači, žádný to však zatím nezvládl. Možná ty budeš tím prvním.“

„A když nebudu? Když se mi to nepodaří?“ Darken Rahl mluvil příliš podobně jako Zedd, což Richardovi nepřidávalo klidu. Takto ho vždy Zedd učil - nutil ho samostatně myslet a nalézat odpovědi svým vlastním způsobem, svým vlastním mozkem.  

„Můj mladý příteli, v tom případě máš před sebou velmi krušný týden. Denna nejásá nad tím, do jakých rozpaků jsi ji přivedl. Na konci týdne tě přivede ke mně a ty mi řekneš své rozhodnutí. Buď mi pomůžeš, anebo všichni tví přátelé budou trpět a zemřou.“ 

„Tak mi jenom řekni, jak použít magii meče, jak ji zvládnout.“ 

„Samozřejmě. Ihned potom, co mi řekneš vědomosti z Knihy počítaných stínů.“ Rahl se usmál. „Ani by mě nenapadlo. Dobrou noc, Richarde. Nezapomeň, jeden týden.“  

Světla již ubývalo, když Richard opustil zahradu a Darkena Rahla. V mysli mu vířilo všechno nové, co se dozvěděl. To, že Darken Rahl věděl, která schránka ho zabije, situaci komplikovalo, ale snažil se sám sebe přesvědčit, že Rahl na něj možná aplikuje první čarodějovo pravidlo. Horší bylo to, že ho zradil někdo z jeho vlastních lidí. To se mu ani trochu nelíbilo. Co se mu líbilo ještě méně, bylo, že věděl, kdo to musí být. Šota mu řekla, že Zedd a Kahlan proti němu použijí svou moc. Musí to být buď Zedd, anebo Kahlan. Nemohl to žádným způsobem poskládat do jednoho celku, ať se snažil sebevíc, ať se to snažil zdůvodnit, jak chtěl. Nemohl to být ani jeden z nich, přesto to někdo z nich být musel. Měl je rád více, než byla jeho potřeba života. Zedd mu řekl, že musí být připraven zabít kohokoli z nich, pokud by ohrozili vítězství, a to i tehdy, kdyby si jenom myslel, že možná zradili. Přinutil se přestat myslet tímto směrem.

Musel myslet na způsob, jak se dostat od Denny pryč. Pokud se od ní pryč nedostane, tak nemůže nic dělat a na ničem jiném by už pak nezáleželo. Vůbec mu nepomůže myslet na jiné problémy, pokud se od ní nedostane. Když na to brzy nepřijde, Denna ho bude mučit a on opět přestane myslet. To, co mu dělala, způsobovalo, že se mu přemýšlelo velmi těžko a že zapomínal na mnoho věcí. Nejprve se musí soustředit na tento problém a s těmi dalšími si bude dělat starosti později.

Napadl ho meč - Denna kontrolovala magii meče. On meč nepotřebuje. Možná by stačilo, kdyby se ho zbavil, pak by se zbavil magie, kterou kontrolovala. Sáhl po jílci, ale bolest magie ho zastavila ještě dříve, než se ho stačil dotknout.

Kráčel chodbami směrem k příbytku Denny. Ještě to byla dlouhá cesta. Možná by se mohl prostě vydat jiným směrem a odejít z Paláce lidu. Darken Rahl mu řekl, že ho žádný ze strážců nezastaví. Když se dostal na příští křižovatku chodeb, vydal se po jedné z nich. Bolest ho srazila na kolena. S velkou námahou se mu povedlo vrátit se zpátky do chodby, ve které měl být. Musel se zastavit a odpočinout si, protože mu bolest sebrala dech.

Kousek přímo před ním se rozezněl zvon večerní pobožnosti.  Půjde  na pobožnost,  alespoň bude mít čas k přemýšlení. Poklekl. Byl rád, že se magická bolest neobjevila. Bylo to jedno z těch náměstí s vodou, ta se mu nejvíce líbila, protože byla nejklidnější. Richard položil hlavu na dlažbu a začal předříkávat. Vyprázdnil si mysl, celý byl prázdný. Odříkávání využíval k tomu, aby se rozplynuly jeho obavy, jeho strach a starosti. Všechny myšlenky týkající se problémů odložil, nechal svou mysl toulat se v klidu, kam se jí zachce. Pobožnost skončila a připadalo mu, že skončila velmi rychle. Postavil se, osvěžen a oživen se opět vydal k Denninu příbytku.

Chodby, kterými procházel, místnosti a schodiště byly tak krásné, až dech přecházel. Richard je obdivoval pokaždé, když jimi procházel. Přemýšlel nad tím, proč se někdo tak odporný, jako je Darken Rahl; snaží obklopovat takovou krásou.

Nic nemělo jenom jednu stránku. Magie měla dvě stránky.

Richard myslel na doby, kdy se v něm vzbudila ta zvláštní moc. Když cítil lítost k princezně Violetě, když se královnin strážce pokoušel ublížit Denně, když pocítil bolest z toho, co udělali Denně, když myslel na to, jak by Rahl mohl Kahlan způsobit bolest, když se Rahlovi strážci pokoušeli ublížit Denně. Vzpomněl si, že v každém z těchto případů ta moc změnila barvu části jeho zorného pole na bílou.

Věděl, že pokaždé v tom byla magie meče. V minulosti však magií meče byla taky zuřivost. Teď to však byl jiný druh zuřivosti. Myslel na to, co cítil, když ve zlosti tasil meč. Byly to hněv, zlost a touha zabíjet.

Byla to nenávist.

Richard se náhle zastavil uprostřed tiché chodby. Bylo pozdě a kolem nebyli žádní lidé, byl sám. Cítil, jak se jím prolévá studená vlna, jak ho z ní svědí kůže.

Dvě stránky. Pochopil to.

Kéž mu duchové pomáhají, on to pochopil.

Vyvolal magii a ona všechno zaplavila bílým světlem.

*****

Richard byl omráčen a zahalen bílým závojem magie; byl téměř v transu, když otvíral dveře do Dennina příbytku a zavíral je za sebou. V klidu si udržoval svou moc, udržoval si její bělost, držel si její radost a smutek. Tichá místnost byla osvětlená pouze jedinou lampou na stolku u postele, která dodávala jemně vonícímu vzduchu teplou mihotavou záři. Denna seděla úplné nahá uprostřed své postele. Nohy měla zkřížené, cop rozpletený a vlasy vykartáčované. Agiel měla na zlatém řetězu, který měla kolem krku. Visel jí mezi ňadry. Ruce mela složené v klíně. Pozorovala ho velkýma melancholickýma očima.

„Přišel jsi mě zabít, miláčku?“ zašeptala. 

Pomalu přikývl a pozoroval ji. „Ano, paní.“

Slabě se usmála. „To je poprvé, co jsi mě oslovil pouze 'paní'. V minulosti jsi mě vždy oslovoval paní Denno. Znamená to něco?“

„Znamená to všechno, partnere můj. Znamená to, že ti všechno odpouštím.“ 

„Už jsem se připravila.“ 

„Proč jsi nahá?“ 

Světlo lampy se  odráželo v jejích  uslzených očích. „Protože všechno, co mám na oblečení, je mord-sithovské. Nemám nic jiného. Nechtěla bych zemřít v oděvu mord-sithy. Chci zemřít v tom, v čem jsem se narodila. Chci zemřít jako Denna a nic více.“

„Chápu,“ zašeptal. „Jak víš, že tě přicházím zabít?“ 

„Když mě Mistr Rahl vybral, abych šla pro tebe, řekl mi, že mi to nenařídí, že se musím přihlásit dobrovolně. Řekl, že proroctví vyprávějí o hledači, který první zvládne magii meče, bílou magii, a tím způsobí, že meč zbělá. Řekl, že když budeš ty tím, o kom vyprávějí proroctví, bude to znamenat, že bych měla zemřít tvou rukou, když se tak rozhodneš. Požádala jsem, aby poslal mě, abych se stala tvou mord-sithou. Některé z věcí, které jsem ti dělala, jsem nedělala nikomu jinému. Doufala jsem, že když budeš ten pravý, že mě za to zabiješ. Když jsi to udělal princezně, vzbudilo to ve mně podezření. Když jsi dnes zabil ty dva strážce, věděla jsem to. Neměl jsi být toho schopen. V té době jsem tě ovládala magií meče.“ 

Kolem dětsky prosté krásy jejího obličeje bylo všechno bílé. „Je mi to tak líto, Denno,“ zašeptal.

„Nezapomeneš na mě?“ 

„Až do konce života budu mít zlé sny.“ 

Její úsměv se stal ještě širším. „To jsem ráda.“ Zdálo se, že je na to opravdu pyšná. „Ty miluješ tu Kahlan?“

Trochu se zachmuřil. „Jak to víš?“ „Když někdy mužům způsobím dostatečně velkou bolest a oni neví, o čem mluví, pak volají po svých matkách nebo po svých ženách. Ty jsi vykřikoval jméno jisté Kahlan. Vybereš si ji za partnera?“

„To nemohu,“ řekl a hrdlo měl stažené. „Je zpovědnicí. Její moc by mě zničila.“ 

„To je mi ale líto. Bolí tě to?“ 

Pomalu přikývl. „Víc než všechno, co jsi mi udělala.“

„To je dobře,“ usmála se Denna smutně. „Jsem ráda, že ta, kterou miluješ, ti je schopna způsobit větší bolest než já.“  

Richard věděl, že se ho Denna svým zvráceným způsobem snaží utěšit. Pro ni štěstí z toho, že mu víc bolesti způsobí jiná, bylo důkazem její lásky. Věděl, že Denna mu někdy způsobovala bolest, aby mu ukázala, že ho má ráda. Alespoň v jejích očích to bylo tak, že když mu druhá žena způsobí větší bolest, tak je to na důkaz lásky.

Po obličeji se mu skutálela slza. Co to vlastně udělali tomuto ubohému dítěti?

„Je to jiný druh bolesti. Nikdo se ti nedokáže vyrovnat ve věcech, které jsi dělala.“ 

Po tváři se jí skutálela slza hrdosti. „Děkuji ti, lásko moje,“ vydechla. Sundala si Agiel z krku a s nadějí mu ho podávala. „Budeš ho nosit, abys měl na mě vzpomínku? Když ho budeš mít kolem krku, tak tě nebude bolet. Ani když ho budeš držet za řetěz. Bolí to pouze, když přímo držíš Agiel v ruce.“

Richard zahalil její obličej do bílé záře. „Bude mi to ctí, partnerko.“ Sklonil se, nechal si ho dát na krk a nechal se od ní políbit na tvář.

Jak to uděláš?“ zeptala se.

Věděl, co tím myslí. Těžce polkl a ruka mu hladce sjela k jilci meče.

Pomalu tasil Meč pravdy. Neřinčel, jak to vždy v minulosti dělával.

Teď syčel. Bylo to do běla rozžhavené syčení.

Richard se na meč nepodíval, věděl, že jeho čepel zbělala. Díval se do jejích očí plných slz. Proudila jím moc. Byl úplně klidný. Zmizela všechna zlost, všechna zuřivost a všechna zášť. Předtím je z meče vždy cítil, nyní však cítil pouze lásku k tomuto dítěti, k této nádobě, do které jiní nalévali bolest, k této schránce, do které ukládali krutost, k této nevinné mučené duši, která byla vycvičená, aby dělala věci, které nadevše nenáviděla: aby jiným způsobovala bolest. Jeho soucit s ní mu způsoboval bolest z lítosti a z lásky k ní.

„Denno,“ zašeptal. „Mohla bys mě jen tak nechat odejít; není to třeba udělat. Prosím tě, nech mě odejít. Nenuť mě to udělat.“ 

Odhodlaně vztyčila bradu. „Když se pokusíš odejít, zastavím tě magickou bolestí a přinutím tě, abys litoval toho, že mi stále děláš potíže. Já jsem mord-sitha. Jsem tvá paní. Nemohu být víc, než jsem. Ty nemůžeš být méně, než jsi, partnere můj.“

Smutně přikývl a přitlačil špičku meče mezi její ňadra, slzy v očích a bílá záře mu znemožňovaly pořádně vidět.

Denna vzala špičku meče a posunula ji o pár centimetrů nahoru. „Srdce mám tady, lásko moje.“

Držel meč k ní přitisknutý, sehnul se a něžně jí položil ruku kolem měkkých ramen. Udržoval svou moc na uzdě ze všech sil, když ji líbal na tvář.

„Richarde,“ zašeptala, „nikdy předtím jsem neměla takového partnera, jako jsi byl ty. Jsem tomu ráda. Už nebudu mít dalšího. Jsi velmi vzácný člověk. Od té doby, co jsem byla vybraná, jsi byl jediným člověkem, kterému záleželo na tom, že mám bolesti, a který něco udělal, aby je zastavil. Děkuji ti za poslední noc, děkuji ti za to, že jsi mě naučil, jaké to může být.“  

Slzy mu stékaly z tváří. Tiskl ji k sobě. „Promiň mi to, lásko moje.“

Usmála se. „Všechno ti odpouštím. Děkuji ti, že jsi mi řekl 'lásko moje'. Dříve než zemřu, je dobré slyšet to alespoň jednou upřímně a pravdivě vyslovené. Otoč mečem, abys měl jistotu, že je po všem. A Richarde, prosím tě, vezmeš si můj poslední dech? Jak jsem tě to učila? Chci, abys měl poslední dech mého života.“

Jako ve snách přiložil svá ústa na její a líbal ji, přitom ani necítil, jak se jeho pravá ruka pohybuje. Necítil žádný odpor. Meč přes ni procházel, jako kdyby byla z pavučiny. Cítil, jak jeho ruka otočila mečem, a pak si vzal i poslední dech jejího života.

Něžně ji položil zpět na postel, lehl si vedle ní a nekontrolovatelně plakal, když hladil její popelavý obličej.

Hořce si přál vrátit zpět, co právě udělal.

Kapitola šestnáctá

Byla hluboká noc, když odešel z Dennina příbytku. Chodby byly prázdné, výjimku tvořily blikající stíny. Zvuk Richardových kroků se odrážel od naleštěných kamenných podlah a zdí, když kráčel v pochmurném omámení a pozoroval, jak se kolem něj otáčí jeho stín, když prochází kolem pochodní. Utěšovalo ho pouze to, že má opět svůj tlumok na zádech a že odchází z Paláce lidu. Nevěděl; kam jde, chtěl se jenom odsud dostat pryč.

Bolest z Agielu v kříži ho zastavila, jako kdyby na něco narazil. Na obličeji mu okamžitě vyrazil pot z toho, jak se snažil nadechnout, a nešlo mu to. Oheň mu propaloval boky a nohy.

„Ty někam jdeš?“ ozval se nelítostný šepot. 

Constance.

Jeho třesoucí se ruka se snažila dosáhnout na meč. Smála se, když ho pozorovala. Hlavou mu probleskla představa, že jí odevzdává kontrolu nad svou magií a že ten zlý sen se bude opakovat. Ruka se přestala natahovat po meči a on se snažil udržovat magickou bolest pod kontrolou. Obešla ho, aby se postavila před něj, paži měla ovinutou kolem něj a Agiel mu držela na zádech. To mu paralyzovalo nohy. Měla na sobě rudý kožený oděv.

„Ne? Ještě nejsi ochoten použít proti mně svou magii? Uděláš to. Za chvíli se o to pokusíš, budeš se tím chtít zachránit.“ Usmála se. „Ušetři si zbytečnou bolest, použij magii už teď. Možná budu mít s tebou slitování, když se o to pokusíš teď.“ 

Richard si vzpomněl na všechny různé způsoby, kterými mu Denna způsobovala bolest, a jak ho naučila snášet ji, aby mu mohla způsobovat další. Uplatnil všechno, co se naučil. Dostal bolest pod kontrolu a odblokoval ji natolik, že se mohl zhluboka nadechnout.

Levou paží rychle objal Constance a donutil její tělo, aby se přitisklo k němu. Popadl do pěsti Agiel, Dennin Agiel, který mu visel z krku. Paží mu proletěla bolest. Vydržel ji a přestal ji brát na vědomí. Constance vydala chrochtavý zvuk, když ji zvedal ze země a tahal si ji po svém těle nahoru. Pokusila se mu Agiel vtlačit ještě silněji do zad, neměla se však o co opřít. Obě paže jí přitlačil k tělu, takže Agielem nemohla hýbat.

Když ji měl dostatečně vysoko a její zkroucený obličej byl na stejné úrovni s jeho, přitlačil jí Dennin Agiel na prsa. Vytřeštila oči a její výraz ochabl. Richard si vzpomněl na Dennu, že přikládala Agiel stejným způsobem královně Mileně. Na Constance to mělo stejný účinek. Třásla se a zmírnila tlak na jeho záda. Přesto ho to bolelo, stejně jako ho bolel Agiel ve vlastní ruce.

Richard zatínal zuby, aby byla bolest menší. „Nezabiji tě mečem. Kdybych to chtěl udělat, musel bych ti všechno odpustit. Nikdy bych se nedokázal přemluvit, abych ti odpustil zradu vlastní přítelkyně. Mohl bych ti prominout to, co jsi udělala mně, ne však to, co jsi udělala své přítelkyni Denně. To je ta jediná věc, kterou bych nikdy nemohl prominout.“

Constance v agónii lapala po dechu. „Prosím...“

„Sliby...,“ pohrdavě se zašklebil.  

„Ne... prosím... nedělej to.“  

Richard zatočil Agielem tak, jak to viděl dělat Dennu královně. Constance sebou trhla a ochabla v jeho sevření. Z uší jí vytékala krev. Nechal její bezduché tělo sklouznout na zem.

„...se musí plnit.“ 

Richard se dlouho upřeně díval na Agiel, který pevně svíral v hrsti. Pak si uvědomil, že mu to způsobuje bolest, konečně ho pustil a nechal viset z řetězu, který měl kolem krku.

Díval se na mrtvou mord-sithu a popadal dech. Pomyslel si, díky ti, Denno, že jsi mě naučila snášet bolest. Zachránila jsi mi život.

Trvalo mu to téměř hodinu, než se mu podařilo najít cestu z labyrintu chodeb do mrazivé noci na nezastavěnou plochu. Pevně svíral jilec meče, když kolem dvou obrovitých strážců procházel přes otevřenou bránu umístěnou ve vnější hradbě. Oni na něj jenom zdvořile kývli hlavou, jako kdyby byl pozvaným hostem, který odchází z večeře s králem.

Zastavil se a hleděl na hvězdami osvětlenou krajinu před sebou. Ještě nikdy nebyl tak šťastný, že vidí hvězdy. Otočil se a díval se na všechno kolem něj. Palác lidu, obklopený impozantními příkrými zdmi, se rozkládal na obrovské plošině, která před ním prudce spadala do planiny. Plošina stála stovky metrů nad pustou zemí, byla tam však silnice vytesaná do útesu, která klikatě sestupovala na pláň.

„Koně, pane?“ 

Richard se prudce otočil. Jeden ze strážců k němu promluvil. „Co?“

„Ptal jsem se, jestli byste si nepřál přivést koně. Vypadá to, že odcházíte. Pěšky by to trvalo dlouho.“ 

„Co by trvalo dlouho?“ 

Strážce kývl hlavou směrem ke srázu. „Azrithské planiny. Díváte se na západ směrem k Azrithským planinám. Až tam je to dlouhá vycházka. Nechtěl byste koně?“

Skličovalo ho, že Darkenovi Rahlovi tak málo záleželo na tom, co by mohl udělat, že mu dovolí i koně. „Ano, chtěl bych koně.“

Strážce zapískal na malou píšťalku sadu krátkých a dlouhých hvizdů dalšímu strážci, který stál na hradbách. Richard uslyšel, jak v dálce opakovaně zazněla krátká melodie.

Strážce se vrátil na své místo, „Nebude to dlouho trvat, pane.“

„Jak daleko je do hor Rang'Šada?“  

Muž se trochu zamračil. „Kam v Rang'Šadě? Je to dlouhé pohoří.“

„Na severozápad od Tamarangu. Tam, kde se nejvíce přibližují k Tamarangu.“ 

Zamyšleně si mnul bradu. „Čtyři nebo možná pět dnů.“ Otočil se k druhému strážci. „Co na to řekneš?“

Ten druhý pokrčil rameny. „Pokud pojede rychle celý den a celou noc a bude často měnit koně, možná pět, pochybuji však, že to lze udělat za čtyři dny.“

Richardovi pokleslo srdce. Samozřejmě že bylo Rahlovi jedno, zda má koně. Kam vlastně mohl jet? Michael a armáda Západozemí v Rang'Šadě byli vzdálení pět dnů. Nemohl se dostat k nim a zpátky, dříve než uplyne týden, dříve než nastane první zimní den.

Kahlan však musí být blíže. Rahl poslal toho chlapa s černým pruhem a dvě komanda, aby ji chytli. Co dělala tak blízko? Řekl jim, aby za ním nechodili. Na chvíli v něm vzplála zlost na Slídiče, že je nezadržel, pak jeho zlost pohasla. Kdyby tam byl on, taky by nedokázal jen tak sedět, kdyby nevěděl, co se stalo s přítelem. Možná nebyli v horách, ale na cestě sem. Ale k čemu je tady dobrá armáda? Deset schopných mužů může na takovémto místě zadržovat armádu celý měsíc.

Dva vojáci v plné bojové zbroji přijížděli branou a přiváděli třetího koně.

„Budete si přát doprovod, pane?“ zeptal se strážce. „Jsou to dobří vojáci.“ 

„Ne.“ Richard se na něj nerudně podíval. „Pojedu sám.“ 

Strážce poslal vojáky pryč mávnutím ruky.

„Pojedete tedy na západojihozápad?“ Richard neodpověděl, on ale pokračoval. „Do Tamarangu? Do místa v Rang'Šadě, na které jste se vyptával. Je na západojihozápad. Směl bych vám poradit, pane?“ 

„Pokračuj,“ řekl opatrně Richard. 

„Když pojedete přes Azrithské planiny tímto směrem, tak se nad ránem dostanete na pláň plnou bludných balvanů mezi ostrými štíty. V hlubokém kaňonu se bude silnice rozdvojovat. Dejte se doleva.“ 

Richard přimhouřil oči. „Proč?“

„Protože napravo je drak. Rudý drak. Zlostný rudý drak. Drak Mistra Rahla.“ 

Richard vsedl na koně a podíval se dolů na strážce. „Děkuji ti za radu. Budu si to pamatovat.“

Pobídl koně patami a vydal se dolů serpentinami příkré silnice vedoucí po bočním svahu plošiny. Za jednou zatáčkou uviděl, jak se spouští padací most. Když se k němu dostal, byl už úplně spuštěný a on ani nezpomalil, když s koněm cválal po těžkých dřevěných prknech. Viděl, že silnice je jediný použitelný přístup, kudy se dá dostat nahoru po příkrých útesech plošiny. Široká mezera, která byla překlenutá mostem, by byla slepou ulicí pro každou postupující armádu. I bez velkého počtu obránců, o němž věděl, že se nachází tam za ním, i bez magie Darkena Rahla byla dostatečnou ochranou Paláce lidu jeho pouhá nepřístupnost.

Když jel, Richard si odepjal nenáviděný obojek a odhodil ho do noci. Přísahal si, že už nikdy nebude nosit něco takového. Kvůli nikomu a ze žádného důvodu.

Kůň běžel planinou a Richard se ohlédl přes rameno na temný obrys Paláce lidu na plošině. Tyčil se tam do značné výšky a zakrýval celou čtvrtinu hvězd na obloze. Ze studeného větru, který se mu opíral do obličeje, mu slzely oči. Nebo to možná bylo z toho, že myslel na Dennu. Ať se snažil sebevíc, nemohl na ni přestat myslet. Kdyby tady nebyli Kahlan a Zedd, zabil by se tam přímo na místě, bolest byla tak velká.

Bylo strašné zabíjet mečem ve zlosti, v zuřivosti a nenávisti. O mnoho strašnější však bylo zabíjet z lásky bílou magií meče. Čepel získala nazpět svůj stříbrný lesk, on ale věděl, jak ji opět udělat bílou. Doufal, že dříve umře stářím, než to opět bude muset udělat. Nevěděl, zda by se ještě někdy dokázal přinutit, aby to udělal.

Přesto byl tady a uháněl nocí, aby našel Zedda a Kahlan, aby zjistil, kdo z nich prozradil Darkenovi Rahlovi, kde je schránka, kdo Darkenovi Rahlovi zradil každého.

To všechno ale nedávalo smysl. Proč by Rahl používal noční kámen, aby chytil Zedda do pasti, kdyby zrádcem byl Zedd? A proč by posílal muže za Kahlan, kdyby to byla ona? Šota mu však řekla, že oba se ho pokusí zabít. Musí to být jeden z nich. Co má dělat? Má nechat meč zbělat a zabít oba? Věděl, že by to bylo šílenství. Raději by zemřel sám, než by ublížil někomu z nich. Ale co když je zrazuje Zedd a jediný způsob, jak zachránit Kahlan, bude, že zabije svého starého přítele? Nebo že to bude obráceně? I pak by raději zemřel jako první?

Důležité bylo zastavit Rahla. Musí opět získat poslední schránku. Musí přestat ztrácet energii myšlenkami na věci, které nezná. Záleželo pouze na tom, aby Rahl byl zastaven. Pak bude všechno ostatní zapadat do sebe. Schránku již jednou našel, musí ji tedy najít ještě jednou.

Ale jak? Nebylo na to dost času. Jak jen nalezne Zedda a Kahlan? On byl pouze jeden jezdec a hledat se muselo po celé zemi. Oni nebudou cestovat po silnicích, když s nimi bude Slídič. Slídič s nimi pojede mimo silnice, aby byli dobře ukrytí. Richard neznal silnice a neznal ani stezky.

Byl to úkol, kterého by se ujal pouze blázen. Bylo třeba prohledat příliš velkou část země.

Darken Rahl v něm vzbudil příliš mnoho pochybností. Myšlenky, které v něm kroužily, se zamotávaly jedna do druhé a byly stále zmatenější. Bylo to beznadějné. Měl pocit, že právě teď mu je nejhorším nepřítelem jeho vlastní mozek. Richard si vyprázdnil mysl a odříkával modlitbu, aby zamezil myšlení. Usmíval se nad hloupostí toho, že odříkával modlitbu k muži, kterého chtěl zabít, přesto ji však říkal, jak projížděl nocí. Mistře Rahle, veď nás. Mistře Řahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. V Tvém světle vzkvétáme. Jsme chráněni Tvým slitováním. Koříme se Tvé moudrosti. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.

Dvakrát kráčel vedle koně, aby ho nechal oddechnout, ale zbytek času ho tvrdě pobízel. Azrithské planiny se zdály být nekonečné. Plochá krajina, která byla téměř bez vegetace, se táhla donekonečna. Odříkávání mu pomáhala udržovat mysl zbavenou všech myšlenek s výjimkou jedné: tou byla hrůza z toho, že zabil Dennu. Této vzpomínky se nemohl zbavit. Tyto slzy nemohl potlačit.

Úsvit mu přinesl jeho vlastní stín, který pronásledoval. Objevily se balvany, které jako by nepatřily na plochou pláň. Vrhaly dlouhé stíny. Jak jel dál, bylo jich stále víc. Krajina se začala vlnit, objevovaly se rokle, ze kterých vystupovaly vyvýšené hřebeny. Jel úzkými průchody a trhlinami, později už z toho byl kaňon se stěnami ze zvětralého kamene. Silnice se zatočila doleva, užší cesta odbočovala vpravo. Richard otočil koně nalevo, vzpomínal si na to, co mu řekl strážce.

Z čisté prázdnoty jeho mysli se vynořila myšlenka. Richard prudce zastavil koně. Podíval se na cestu napravo. Chvíli o tom přemýšlel, pak zatahal otěžemi doprava a nasměroval zvíře na cestu doprava.

Darken Rahl mu řekl, že může jít, kam se mu zachce, dovolil mu i koně, aby mohl jet, kam si přeje. Možná by Darkenovi Rahlovi nevadilo, kdyby si půjčil jeho draka.

Nechal koně, ať si cestu vybírá sám, on se zatím pozorně díval kolem sebe, ruka mu přitom spočívala na jilci meče. Jistě nebude těžké zpozorovat rudého draka. Nebylo slyšet nic kromě koňských kopyt na tvrdé půdě. Richard nevěděl, jak daleko je ještě k drakovi, jel však dál uprostřed hromad balvanů po dně kaňonu. Začal si dělat starosti, že drak je možná pryč, že možná na něm někam odletěl sám Rahl. Možná si jel vzít schránku. Nevěděl, jestli jeho nynější směr jízdy byl dobrý nápad, žádný jiný nápad však neměl.

Oslepující poryv ohně vyrazil s ohlušujícím řevem. Kůň se vzepjal. Richard seskočil, dopadl na nohy a po čtyřech lezl za balvan, protože vzduch byl zaplněn létajícími kameny a ohněm. Odražené úlomky skal mu létaly kolem hlavy. Slyšel, jak kůň dopadl na zem, a pocítil zápach spálené srsti. Ozvalo se hrozné zaržání, které bylo ukončeno praskáním kostí. Richard se ještě těsněji tiskl ke skále a měl strach se na to podívat.

Když poslouchal pravidelně se opakující řev plamene, zvuky lámaných kostí a trhání masa, dospěl Richard k názoru, že to byl opravdu velmi hloupý nápad. Sotva mohl uvěřit tomu, že drak byl tak dobře ukrytý, že ho neuviděl. Přemýšlel o tom, zda drak viděl, jak se vrhá za kámen. Přinejmenším to prozatím vypadalo, že ho neviděl. Pátravě se díval kolem sebe, zda nenajde nějakou únikovou cestu, terén však byl příliš otevřený na to, aby mohl nepozorovaně utéct. Ze zvuků pojídaného koně se mu obracel žaludek. Zvuky konečně ustaly. Přemýšlel, zda si draci po jídle zdřímnou. Ozvalo se několik zasupění. Supění se přibližovalo. Richard se snažil udělat co nejmenším.

Na balvanu, za kterým se ukrýval, zaskřípěly drápy, zvedly ho ze země a odhodily pryč. Richard se podíval do pronikavých žlutých očí. Téměř všechno ostatní bylo sytě červené. Hlava byla ukončením dlouhého silného krku vystupujícího z obrovského těla. Pod čelistí a na zadní části lebky za ušima byly pružné bodce s černými špičkami. Šlachovitý ocas končil bodci s černými špičkami podobnými těm, co byly na hlavě, tyto však byly neohebné a tvrdé. Ocas se líně pohyboval a odhazoval skály. Když drak roztáhl křídla, mohutné svaly se napínaly pod lesklými do sebe zapadajícími šupinami na jeho ramenech. Zuby ostré jako břitva, pokryté krvavými skvrnami z posledního jídla, čouhaly hned za zkřivenými rty a lemovaly dlouhou tlamu. Bestie zasupěla. Z nozder na konci protáhlého čumáku vystupoval dým.

„Co to tady máme?“ ozval se hlas, který byl určitě ženský. „Chutné pohoštění?“ 

Richard vyskočil na nohy a tasil meč. Jeho řinčení se rozlehlo vzduchem.

„Potřebuji tvou pomoc.“ 

„Velmi ráda ti pomohu, drobečku. Ale až poté, co tě sním.“ 

„Varuji tě, zůstaň, kde jsi! Tento meč je kouzelný.“ 

„Kouzelný!“ Dračice zalapala po dechu v předstírané hrůze. Přiložila si pařát k hrudi. „Ach, prosím tě, chrabrý muži, jen mě nezabíjej svým kouzelným mečem!“ Vyrazila ze sebe rachot plný kouře, který Richard považoval za smích.  

Richard se s taseným mečem náhle cítil hloupě. „Ty mě tedy chceš sníst?“

„Musím se ti přiznat, že to bude spíše pro zábavu než pro chuť.“ 

„Slyšel jsem, že rudí draci jsou velmi nezávislí, ty však jsi sotva něco víc než poslušný pejsek Darkena Rahla.“ Z huby jí vyrazila ohnivá koule, která se vznesla do vzduchu. „Myslel jsem si, že bys chtěla být vysvobozená ze svého otroctví, že bys opět chtěla být svobodná.“  

Hlava, která byla větší než on, jak Richard se strachem zjistil, se přiblížila na pár metrů. Její uši se nahnuly kupředu. Lesklý červený jazyk, který byl na konci rozeklaný jako u hadů, vyklouzl směrem k němu a zvědavě si ho zkoumal. Richard držel meč, aby nepřekážel jazyku, který ho prohledal od klína až po hrdlo. Na draka to byl jemný dotek, stejně ho však donutil udělat pár kroků zpět.

„A jak by mohl drobeček jako ty udělat něco takového?“ 

„Pokouším se zastavit Darkena Rahla, chci ho zabít. Kdybys mi pomohla, mohla bys pak být svobodná.“ 

Dračice pohodila hlavou vzhůru a z nozder jí vyšel kouř, když se burácivě rozesmála. Země se otřásla. Podívala se na něj, zamžikala, pak pohodila hlavou a rozburácela se smíchem ještě jednou.

Burácení utichlo a hlava se zase otočila k němu, obočí se zkřivilo v zlostném úšklebku. „To si nemyslím. Nemyslím si, že svůj osud spojím s takovým drobečkem, jako jsi ty. Raději vložím svou budoucnost do další služby Mistrovi Rahlovi.“ Opět zarachotila a zvedla malé obláčky prachu po stranách Richardových nohou. „Zábava skončila. Nadešel čas pro mé chutné pohoštění.“

„V pořádku. Jsem připraven zemřít.“ Richard přemýšlel, jak by to oddálil, aby získal čas. Proč by měl rudý drak sloužit Darkenovi Rahlovi? „Mohu ti říci něco předtím, než mě sníš?“ 

„Tak mluv,“ zasupěla dračice. „Neprotahuj to však.“ 

„Jsem  ze  Západozemí.  Nikdy předtím jsem neviděl draka. Vždy jsem si myslel, že to jsou hrůzostrašné bytostí. Musím se přiznat, že jsi opravdu hrůzostrašná, je však zde jedna věc, na kterou jsem nebyl přípraven.“  

„Co by to tak mohlo být?“  

„Nepochybně jsi nejoslnivější a nejkrásnější stvoření, které jsem kdy spatřil.“ 

Byla to pravda. Přesto, že byla smrtelně nebezpečná, byla taky neobyčejně krásná. Krk dračice se prohnul do podoby písmene S, když odtáhla hlavu, a překvapením zamrkala. Oči se trochu zachmuřily pochybností.

„Je to pravda,“ řekl Richard. „Mám být sněden, tak nemám důvod ke lhaní. Jsi krásná. Nikdy jsem ani nepomyslel,  že uvidím něco tak nádherného, jako jsi ty. Máš nějaké jméno?“  

„Scarlet.“ 

„Scarlet. Jaké hezké jméno. Jsou všichni rudí draci tak oslnivě krásní jako ty, nebo jsi něco mimořádného?“ 

Scarlet si přiložila pařát k hrudi. „To ale nemohu říci já.“ Hlava se k němu hadovitým pohybem opět přiblížila. „Nikdy jsem ještě neslyšela říkat takové věci člověka, kterého jsem se právě chystala sníst.“

V Richardově mysli začal vznikat nápad. Vložil meč zpět do pochvy.

„Scarlet, já vím, že stvoření tak hrdé jako ty by nebylo na pouhé kývnutí k dispozici nikomu, a ještě méně někomu tak náročnému, jako je Darken Rahl, pokud by neexistovala nějaká strašlivá nutnost. Jsi příliš krásné a ušlechtilé stvoření, abys to dělala jen tak.“ 

Hlava Scarlet připlula blíž k němu. „Proč mi vlastně říkáš takové věci?“

„Protože věřím na pravdu. Myslím, že ty taky.“  

„Jak se jmenuješ?“ 

„Richard Cypher. Jsem hledač.“ 

Scarlet si přiložila dráp s černou špičkou k zubům. „Hledač.“ Zamračila se soustředěním. „Nemyslím si, že už jsem někdy jedla hledače.“ Zvláštní dračí úsměv se jí objevil na rtech. „Bude to pochoutka. Naše rozmluva skončila, Richarde Cyphere. Děkuji ti za poklonu.“ Hlava připlula ještě blíž a rty se stáhly zpět v úšklebku.

„Darken Rahl ti ukradl vejce, je to tak?“ 

Scarlet se odtáhla. Zamrkala na něj, pak hodila hlavou dozadu, čelisti měla přitom doširoka rozevřené. Ohlušující řev rozechvěl šupiny na jejím krku. Směrem k nebi vyrazil sloup ohně doprovázený dunivou ránou. Zvuk se odrazil od okolních útesů a vyvolal malé laviny kamení.

Scarlet švihla hlavou k němu, z nozder jí vycházel kouř. „Co ty o tom víš!“

„Vím, že tak hrdé stvoření jako ty by se uvolilo k tak ponižujícím povinnostem jenom z jednoho důvodu. Může to být pouze ochrana něčeho tak důležitého, jako je ochrana vlastního mláděte.“ 

„O tom tedy víš, nezachrání tě to však,“ zasupěla. 

„Vím taky, kde má Darken Rahl tvé vejce.“ 

„Kde?“ Richard se musel vrhnout na bok, aby se vyhnul plamenům. „Řekni mi, kde je!“ 

„Myslel jsem si, že mě teď sníš.“ 

Jedno oko se k němu přiblížilo. „Někdo by tě měl naučit, že nemáš být impertinentní,“ zaburácela.

„Scarlet, promiň mi to, je to zlozvyk, který mi už přinesl trápení v minulosti. Podívej se, když ti pomůžu získat zpět tvé vejce, pak nad tebou nebude mít Rahl žádnou moc. Když to dokážu, bude ti to stát za to, abys mi pomohla?“ 

„Jak bych ti měla pomoci.“ 

„Tedy, ty lítáš s Rahlem po celé zemi. Já to potřebuji taky. Potřebuji tě, abys se mnou pár dní létala a pomohla mi v hledám několika mých přátel, abych je mohl ochránit před Rahlem. Potřebuji pokrýt velký prostor, prohledat velké území. Myslím si, že kdybych to mohl dělat z výšky jako pták, tak bych je mohl najít a zůstalo by mi dost času na zastavení Rahla.“  

„Nerada lítám s lidmi. Je to ponižující.“  

„Za šest dní bude po všem, tak nebo onak. Pokud mi pomůžeš, to je všechno, co od tebe budu chtít. Později už na tom nebude záležet, ať to bude tak nebo onak. Jak dlouho budeš ještě muset sloužit Rahlovi, když mi nepomůžeš?“ 

„V pořádku. Řekni mi, kde je mé vejce, a já tě nechám jít. Nechám tě žít.“ 

„Jak můžeš vědět, že jsem ti řekl pravdu? To místo bych si mohl vymyslet, abych se zachránil.“  

„Skuteční hledači mají čest stejně jako draci. Tolik toho vím. Takže když to opravdu víš, řekni mi to a já tě pustím.“  

„Ne.“ 

„Ne!“ zaburácela Scarlet. „Co myslíš tím 'Ne'?“  

„Nezáleží mi na vlastním životě. Stejně jako ty se starám o věci, které jsou důležitější. Když chceš, abych ti pomohl dostat zpět tvé vejce, musíš taky souhlasit, že mi pomůžeš zachránit ty, na kterých mi záleží. Nejprve se zmocníme vejce, pak mi pomůžeš. Myslím si, že to je více než rovnocenná výměna. Život tvého potomka výměnou za to, že se mnou budeš pár dní létat.“ 

Pronikavé oči Scarlet se přiblížily k jeho obličeji a její uší se natočily kupředu. „A jak víš, že když budu mít vejce, že dodržím mou stranu ujednání?“

Richard zašeptal: „Protože ty víš, jaké to je obávat se o bezpečnost někoho jiného, a ty jsi čestná. Nemám na výběr, neznám žádný jiný způsob, jak zachránit své přátele, aby po celý zbytek života nemuseli žít tak, jak žijí dnes - pod útlakem Darkena Rahla. Budu svůj život vystavovat velkému nebezpečí, když budu zachraňovat tvé vejce. Věřím, že jsi stvoření se ctí. Svěřím svůj život tvému slovu.“

Scarlet zasupěla, trochu se odtáhla a upřené si ho prohlížela. Zachumlala se do svých obrovských křídel. Její ocas švihal sem a tam, narážel na kameny a na několik menších balvanů tak, že se valily po zemi. Richard čekal. Jedna její paže se natáhla dopředu, jeden dráp s černou špičkou, tlustý asi jako jeho noha a ostrý jako hrot jeho meče, se zahákl za jeho bandalír a přátelsky za něj zatahal. Její hlava se přiblížila k němu.

„Ujednáno! Na tvou a na mou čest,“ zasyčela Scarlet. „Nedala jsem ti však slovo, že tě po těch šesti dnech nesním.“ 

„Když mi pomůžeš zachránit přátele a zastavit Rahla, nebude mi záležet na tom, co mi pak uděláš.“ Scarlet zasupěla. „Představují krátkoocasí garové hrozbu pro draky?“ 

Dračice odtáhla dráp. „Garové.“ To slovo ze sebe vztekle vychrlila. „Už jsem jich snědla hromadu. Nevyrovnají se mi, dokud jich není pohromadě osm nebo deset. Garové se však neradi shlukují ve větším počtu, takže to není problém.“

„Teď to však problém je. Tam, kde jsem viděl tvé vejce, se kolem potulovaly tucty garů.“ 

Scarlet zasupěla a plamenné jazyky se objevily mezi jejími zuby. „Tucty. Takové množství by mě dokázalo stáhnout ze vzduchu. Obzvlášť kdybych nesla své vejce.“

Richard se usmál. „Proto mě potřebuješ. Vymyslím nějaký plán.“

*****

Zedd vykřikl a Kahlan i Slídič sebou trhli. Kahlan svraštila čelo. Když čaroděj předtím hledal, kde je noční kámen, tak to nikdy neudělal. Slunce již zapadlo, ale v slábnoucím světle viděla, že jeho kůže je bílá téměř stejně jako jeho vlasy.

Popadla ho za ramena. „Zedde! Co se děje?“

Neodpovídal jí. Hlava mu padla na stranu, když převrátil oči v sloup. Ještě stále nedýchal, to však bylo normální, nedýchal ani v minulosti, když zjišťoval, kde je noční kámen. Vyměnila si ustaraný pohled se Slídičem. Kahlan cítila, jak se jí Zedd chvěje pod rukama. Ještě jednou jím zatřásla.

„Zedde! Přestaň s tím! Vrať se!“ 

Zalapal po dechu a něco zašeptal. Kahlan mu přiložila ucho k ústům. Opět něco šeptal.

„Co to řekl?“ dotazoval se Slídič. 

Podívala se na strážce hranice a oči měla vytřeštěné hrůzou. „Řekl, abych se ho dotkla svou silou.“

„Podsvětí!“ vyrazil ze sebe Zedd. „Je to jediný způsob.“ 

„Zedde, co se děje?“ 

„Jsem v pasti,“ zašeptal. „Vlož na mě ruku, nebo budu ztracen. Pospěš si.“ 

„Měla bys udělat, co chce,“ řekl Slídič. 

Kahlan se tento nápad vůbec nelíbil. „Zedde, to ti nemohu udělat!“

„Je to jediný způsob, jak zlomit to sevření. Pospěš si.“ 

„Udělej to!“ zakřičel Slídič. „Není čas na dohadování!“ 

„Kéž mi to dobří duchové odpustí,“ zašeptala, když zavírala oči. 

Cítila, jak ji zachvacuje panika, neměla však na výběr. Hrozila se toho, co bude muset udělat, ale její mysl se ztišila a uklidnila. V tomto uklidnění uvolnila ovládání své moci. Cítila, jak v ní moc mohutní, jak jí bere dech. Když ji uvolnila, tak moc vrazila do čaroděje.

Vzduch kolem se otřásl prudkou nárazovou vlnou, nezvučným hromem. Všude kolem nich se sypalo borovicové jehličí. Slídič, který se nad nimi nakláněl, vyrazil ze sebe tiché a bolestivé zasténání, byl blíže, než měl být. Na les se sneslo ticho. Čaroděj ještě stále nedýchal.

Zedd se přestal třást a oči již neměl převrácené v sloup. Několikrát zamrkal. Jeho ruka se chytila Kahlan za paži. Prudce se nadechl.

„Děkuji ti, má drahá,“ vyrazil mezi hlubokými nadechnutími. 

Kahlan byla překvapená, že si ho její magická moc nevzala. Měla ho mít. Ulevilo se jí, že tomu tak není, žasla však nad tím.

„Zedde, jsi v pořádku?“ 

Čaroděj přikývl. „Díky tobě. Kdybys však tady nebyla nebo kdybys čekala ještě chvíli, zůstal bych polapen v podsvětí. Tvá moc mě přivedla zpátky.“

„Proč tě nezměnila?“ 

Zedd si upravil řízu a zdálo se, že je trochu v rozpacích nad svými nesnázemi. „Je to kvůli tomu, kde jsem byl.“ Hrdě napřímil hlavu. „A taky proto, že jsem čaroděj prvního řádu. Použil jsem moc zpovědnice jako záchranné lano k tomu, abych našel cestu zpět. Byla jako paprsek světla v temnotách. Sledoval jsem ji zpět bez toho, že bych jí dovolil, aby se mě dotkla.“

„Co jsi dělal v podsvětí?“ Slídič se na to zeptal dříve, než tu příležitost dostala ona. 

Zedd se na něj rozmrzele podíval a neodpověděl.

V Kahlan se probudil strach. „Zedde, odpověz na otázku. Nikdy předtím se to nestalo. Proč tě to tahalo do podsvětí?“

„Když hledám noční kámen, část ze mě jde za ním. Tak ho mohu najít.“ 

Kahlan se snažila nemyslet na to, co říká. „Noční kámen se však ještě stále nachází v D'Haře. Richard je ještě stále v D'Haře.“ Popadla ho rukou za řízu. „Zedde…“

Zedd sklopil oči k zemi. „Noční kámen už není v D'Haře, je v podsvětí.“ Jeho ustarané oči se setkaly s jejími. „To však neznamená, že Richard už není v D'Haře! To neznamená, že se mu něco stalo! Pouze se něco stalo nočnímu kameni.“

Slídič se s napjatým výrazem pustil do přípravy tábora, aby byl hotový před příchodem noci. Kahlan, která byla ztuhlá hrůzou, se ještě stále držela Zeddovy řízy.

„Zedde..., prosím. Nemůžeš se mýlit?“ 

Pomalu zavrtěl hlavou. „Noční kámen je v podsvětí. Má drahá, to ale neznamená, že je tam i Richard. Nedovol, aby tě opanovala hrůza.“

Kahlan přikývla, cítila však, jak jí po tvářích stékají slzy. „Zedde, musí být v pořádku. Jednoduše musí. Kdyby ho měl v zajetí Rahl, tak by ho teď nezabíjel.“

„My ani nevíme, zda se ho Rahl zmocnil nebo ne.“ 

Věděla, že to nechtěl přiznat nahlas. Proč by tedy byl v Paláci lidu, kdyby ho Darken Rahl neměl v zajetí?

„Zedde, když jsi hledal noční kámen předtím, říkal jsi, že cítíš, že je naživu.“ Málem se nemohla donutit k tomu, aby se ptala dál, málem nebyla schopná pronést ta slova, protože se obávala, co jí řekne. „Cítil jsi ho v podsvětí?“ 

Dlouho se jí díval do očí. „Necítil jsem ho. Nevím však, zda bych ho cítil, kdyby byl v podsvětí, kdyby byl mrtvý.“ Když začala plakat, přitiskl ji k sobě a přidržel si její hlavu na rameni. „Ale myslím si, že tam byl pouze noční kámen. Myslím si, že se mě tam snažil chytit do pasti Rahl. Musel nějakým způsobem získat noční kámen od Richarda a musel ho poslat do podsvětí, aby mě tam chytil do pasti.“

„Půjdeme za ním dál,“ vykřikla. „Já se nevrátím.“ 

„Samozřejmě že půjdeme.“ 

Kahlan pocítila na hřbetu dlaně teplý jazyk. Pohladila vlkovu srst a usmála se na něj.

„My ho nalezneme, paní. Nedělej si starosti, my ho nalezneme.“ 

„Brophy má pravdu,“ zavolal Slídič přes rameno. „Už se těším na kázání, které dostaneme za to, že jsme za ním šli.“ 

„Schránka je v bezpečí,“ řekl čaroděj, „to je nejdůležitější. Za pět dní je první zimní den a pak Darken Rahl zemře. Pokud nebudeme mít Richarda předtím, dostaneme ho potom.“  

„Dostaneme se tam předtím, pokud na to narážíš,“ zabručel Slídič. 

Kapitola sedmnáctá

Richard se křečovitě držel ostnů na ramenech Scarlet, když se naklonila a zatáčela doleva. Ke svému úžasu zjistil, že když se naklání do zatáčky, tak z ní nesklouzává, ale že je ještě silněji k ní přitlačován. Richard zjistil, že zážitek z létání je radostný a zároveň děsivý, je podobný pocitu, když člověk stojí na kraji neskutečně vysokého útesu - který se pohybuje. Když cítil její tělo, jak ho zvedá do vzduchu, musel se zasmát. Svaly se pod ním hýbaly, když pravidelně zabírala vzduch svými mohutnými křídly, každým mávnutím byli o trochu výš. Když složila křídla a spustila se k zemi, z větru mu slzely oči. Pocit, že padá, mu vyrazil dech a měl pocit, že mu žaludek stoupá do krku. Teď žasl už nad pouhým nápadem létat na drakovi.

„Vidíš je?“ překřikoval zvuk větru. 

Scarlet zabručela, aby dala najevo, že je vidí. Ve slábnoucím světle vypadali garové jako malé černé body, které se dole pohybovaly po skalnatém povrchu. Z Ohnivého zřídla vystupovala pára a i v této výšce byl cítit zápach štiplavých výparů. Scarlet prudce stoupala vzhůru a jemu to tisklo nohy k ní, když stoupali dál, pak prudce zabočila doprava.

„Je jich příliš mnoho,“ zavolala na něj. 

Naklonila hlavu a jedno žluté oko ho upřeně pozorovalo. Richard ukázal dolů.

„Sleť k zemi za těmi pahorky, ale tak, aby nás neuviděli.“ 

Scarlet stoupala silnými záběry křídel. Když byli výše než doposud, odletěla od Ohnivého zřídla. Obloukem se snesla mezi skalnaté svahy a proplétala se k místu přistání, které jí Richard ukázal. S tichým zatřepetáním křídel se snesla na zem nedaleko ústí jeskyně a stáhla krk dolů, aby z ní mohl sestoupit. Richard věděl, že ho nechce mít na hřbetě déle, než je to nutné.

Její hlava se otočila k němu, oči měla zlostné a netrpělivé. „Je tam příliš mnoho garů. Darken Rahl ví, že nemohu s nimi bojovat, když jich je mnoho, proto jich je tady tolik - pro případ, že bych někdy našla své vejce. Řekl jsi, že vymyslíš plán. Jaký je to plán?“

Richard se podíval na ústí jeskyně. Kahlan mu řekla, že to je Šadrinova jeskyně. „Potřebujeme odvrátit jejich pozornost, potřebujeme něco, co je zaměstná, zatímco si vezmeme vejce.“

„Zatímco ty vezmeš vejce,“ opravila ho Scarlet a na zdůraznění jí z úst vyšlehl malý plamen. 

Opět se podíval na jeskyni. „Jeden z mých přátel mi řekl, že jeskyně prochází až na druhou stranu, tedy tam, kde je vejce. Možná bych měl jeskyní projít, popadnout vejce a přinést je sem.“

„Tak jdi.“ 

„Neměli bychom si předem promluvit, jestli je to dobrý nápad? Taky jsem slyšel, že by v té jeskyni mohlo něco být.“ 

Scarlet přiblížila své zlostné oči k němu. „Něco by mohlo být v jeskyni?“ Vlnovitým pohybem přiblížila hlavu k ústí a do temnoty vyslala strašlivý proud ohně. Hlava se stáhla. „Teď už v jeskyni nic není. Běž pro mé vejce.“

Jeskyně byla na kilometry dlouhá. Richard věděl, že oheň nemohl uškodit ničemu, co by bylo dále vzadu. Věděl taky, že dal své slovo. Nasbíral třtinu, která rostla nedaleko, a svázal ji pevným psím vínem do několika svazků. Jeden svazek přidržel Scarlet, která ho pozorovala.

„Zapálíš mi konec?“ 

Dračice našpulila rty a foukla tenký plamínek na konec třtin.

„Počkej tady,“ řekl jí. „Někdy je lepší být malý než velký. Mě tak lehce nezpozorují. Něco si vymyslím, seberu vejce a donesu ho jeskyní zpět. Je to dlouhá cesta. Je možné, že se vrátím až nad ránem. Nevím, jak těsně za mnou budou garové, možná budeme muset odletět ve spěchu. Buď ostražitá, dobře?“ Pověsil svůj tlumok přes osten na jejím hřbetu. „Dej mi na to pozor, prosím. Nechci toho nést víc, než je třeba.“ 

Richard nevěděl, zda draci mohou vypadat ustaraně, ale zdálo se mu, že ona ustaraná je.

„Budeš dávat pozor na to vejce? Zanedlouho se bude klubat. Kdyby se však skořápka rozbila teď, dříve než je ten pravý čas...“ 

Richard se na ni konejšivě usmál. „Nestrachuj se, Scarlet. Dostaneme ho zpátky.“

Dokolébala se za ním ke vchodu do jeskyně, strčila dovnitř hlavu a dívala se, jak mizí uvnitř. „Richarde Cyphere,“ zavolala za ním a její hlas se ozýval jeskyní, „když se mi pokusíš utéct, najdu si tě, a když se vrátíš bez vejce, budeš si přát, aby tě zabili garové. Já tě totiž budu pomalu opékat a začnu od nohou.“

Richard pozoroval obrovské tělo, které vyplňovalo vchod do jeskyně. „Dal jsem ti své slovo. Když mě dostanou garové, budu se jich snažit zabít tolik, abys mohla vzít vejce a uniknout.“

Scarlet zabručela: „Snaž se, aby se to nestalo. Stále tě chci sníst, když toto skončí.“

Richard se usmál a odešel do tmy. Temnota pohlcovala světlo pochodně a vyvolávala v něm pocit, že kráčí do nicoty. Osvětlený byl pouze malý kousek před ním. Jak šel dál, tak se dno jeskyně svažovalo do studeného a tichého vzduchu. Objevil se kamenný strop a zdi, když se jeho cesta zúžila na tunel, který se proplétal ještě hlouběji. Tunel se otevřel do obrovského sálu. Stezka vedla po úzkém břehu pokojného zeleného jezera. Plápolající světlo pochodně ukazovalo nepravidelný strop a hladké kamenné zdi. Strop klesal dolů, když šel k širokému a nízkému průchodu. Musel se sehnout, aby se přes něj dostal. Dobrou hodinu postupoval skrčený, začínal ho bolet krk z toho, jak držel hlavu na stranu. Občas přitlačil pochodeň na strop, aby ji zbavil popela a ona mohla dále jasně hořet.

Temnota byla skličující. Obklopovala ho, následovala ho, vsávala ho hlouběji a lákala ho vpřed vizemi něčeho neznámého. Jemné a pestře zbarvené skalní útvary rostly jako vegetace, vykvétaly z pevné skály. Jiskřivé krystaly na něj házely odlesky, když kolem nich procházel s pochodní. Její plamen vydával jediný zvuk, který se k němu vracel z temnoty.

Richard procházel sálem neskonalé krásy. Do temnoty se tyčily obrovské sloupy ze zvlněného kamene, některé končily dříve, než dosáhly svého cíle, jejich protějšky visely ze stropu a snažily se s nimi setkat v půli cesty. Na některých místech po zdech tekly krystalické pláty, které se podobaly roztaveným šperkům.

Některé průchody byly pouhými trhlinami ve skále, přes které se musel protlačit, jiné měly podobu děr, kterými se dostával po čtyřech. Vzduch se vyznačoval zvláštním nedostatkem vůně. Toto bylo sídlo věčné noci, nikdy se ho nedotklo ani světlo, ani nic živého. Jak stále kráčel dál a dál, bylo mu teplo z fyzické námahy, ale chladný vzduch způsoboval, že viděl, jak mu z kůže stoupá pára. Když si pochodeň přidržel u druhé ruky, viděl, jak pára stoupá z každého prstu, vypadalo to, jako kdyby z něj unikala životní síla. I když chlad nebyl tak mrazivý, jako bývá v zimě, byl to takový druh chladu, který by vysál z člověka všechno teplo, kdyby tam zůstal dostatečně dlouho. Byla by to pomalá savá smrt. Bez světla by byl ztracen za několik minut. Bylo to místo, které by mohlo zabít neopatrného člověka nebo smolaře. Richard často kontroloval pochodeň a rezervní třtiny.

Věčná noc pomalu uplývala. Richard měl z neustálého vylézání a slézání bolavé nohy. Správněji řečeno, byl unaven celý. Doufal, že jeskyně za chvíli skončí, připadalo mu to tak, že již kráčí celou noc. Neměl žádnou představu o čase.

Skála ho uzavírala do sebe. Plochá deska stropu se snižovala, až opět musel kráčet sehnutý, pak se snížila ještě více a musel lézt po čtyřech. Dno bylo studené a pokryté vlhkým kluzkým bahnem, které páchlo shnilotinou. Po dlouhé době to byla první věc, kterou mohl cítit nosem. Ruce měl prokřehlé z mokrého páchnoucího bahna.

Průchod se zmenšil do jednoho malého otvoru, ve světle pochodně to byla černá díra. Richardovi se nelíbilo, jak vypadala malá. Vzduch sténal, když procházel průchodem, a třepal plamenem. Strčil pochodeň do díry, neviděl tam však nic než černou tmu. Stáhl pochodeň zpátky a přemýšlel, co by měl udělat. Byla to strašně malá díra, rovná nahoře i dole, a on neměl tušení, jak daleko se táhne nebo co je na druhé straně. Přicházel přes ni vzduch, takže musí vést na druhý konec jeskyně ke garům a k vejci. Nelíbilo se mu ale, jak je malá.

Richard ustoupil. Možná jsou jiné cesty začínající trochu více vzadu v některé z ostatních síní. Kolik času si však mohl dovolit promarnit hledáním, které by se nakonec ukázalo marné.

Vrátil se zpět k díře a zíral na ni s rostoucí obavou.

Pokusil se nemyslet na své obavy, sundal si meč, držel ho spolu s rezervními třtinami a pochodní před sebou a vecpal se do díry. Okamžitě dostal strach z toho, jak jej skála tlačila seshora i zdola. Paže držel před sebou, hlavu měl otočenou na bok a plazil se jako červ hlouběji. Místa bylo stále méně, musel se svíjet a plazit po centimetrech. Studený kámen ho tlačil do zad a do prsou. Nemohl se zhluboka nadechnout. Kouř pochodně ho pálil do očí. Cpal se dál do větší hloubky. Hýbal dopředu a dozadu nejdříve jedním ramenem a pak druhým, protlačil o pár centimetrů jednu nohu a pak druhou. Měl pocit, že je had, který shazuje kůži. Pochodeň ukazovala vpředu pouze temnotu. Zachvátil ho pocit tísně. Jen se dostat na druhou stranu, říkal si, jen se přecpat dírou a dostat se ven.

Richard zapřel špičky holínek do skály, zavrtěl se a tlačil se dopředu. Zasekl se. Pokusil se ještě jednou zatlačit. Nepohnul se. Rozzlobeně zatlačil ještě silněji. Ani teď se nepohnul. Rozhořela se v něm panika. Uvízl. Skála mu tlačila hruď a záda do sebe, stěží dýchal. Představoval si horu kamení, která mu tlačí na záda, tu nepředstavitelnou váhu, která se nad ním tyčí. Plný strachu se kroutil a svíjel, jak se snažil dostat zpět, nešlo však ani to. Pokoušel se něčeho zachytit rukama, aby se o něco mohl zapřít a zatlačit nazpět. Nepomáhalo to. Uvízl. Trhaně dýchal, neměl dostatek vzduchu. Zdálo se mu, že se dusí, plíce mu hořely touhou po vzduchu, jako kdyby se topil a nemohl se nadechnout.

Slzy mu vhrkly do očí a hrůza mu stiskla hrdlo. Špičky bot skřípaly po skále, jak se snažil pohnout jedním nebo druhým směrem. Ani se nehnul. To, jak měl před sebou znehybněné paže, mu připomínalo způsob, kterým ho Denna držela v poutech. Byl bezmocný. To, že nemohl hýbat pažemi, bylo ještě horší. Studený pot mu pokryl obličej. V panice začal lapat po dechu, začínal mít pocit, že se skála pohybuje a tlačí ho ještě víc. Zoufale si přál, aby mu někdo pomohl. Nebylo však nikoho, kdo by mohl pomoci.

Se zamručením doprovázejícím zoufalé úsilí se pohnul o pár centimetrů dopředu. To ale udělalo všechno ještě horším, ještě těsnějším. Uslyšel sám sebe, jak hystericky pláče, jak popadá dech. Cítil, že ho skála drtí.

Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. V Tvém světle vzkvétáme. Jsme chráněni Tvým slitováním. Koříme se Tvé moudrostí. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.

Odříkával modlitbu znovu a znovu, soustřeďoval na ni mysl, až se mu dech zpomalil a opět byl klidný. Ještě stále byl zaseknutý, ale teď mu alespoň fungoval mozek.

Něco se dotklo jeho nohy a on vytřeštil oči. Byl to váhavý a ustrašený dotek. Richard nohou kopnul.  Bylo to takové kopnutí, jaké šlo udělat v úzké díře. Spíše to bylo něco jako trhnutí nohou. Dotek se ztratil.

Vrátilo se to. Richard ztuhl. Tentokrát se to sunulo nahoru vnitřkem jeho nohavice. Bylo to studené, mokré a slizké. Ta věc s tvrdou špičkou se mu plazila nahoru po noze na vnitřní stranu stehna a hladila mu kůži. Richard opět kopal a trhal nohou. Tentokrát to nezmizelo. Špička se pohybovala a zkoumavě se ho dotýkala. Něco po celé délce té věci ho začalo štípat po kůži. Opět mu hrozilo, že ho zachvátí panika, ale podařilo se mu ji potlačit.

Teď už neměl na výběr, Richard vydýchl vzduch z plic. Na to myslel už předtím, měl však strach pokusit se o to. Když měl plíce prázdné a byl tak malý, že menší už nemohl být, tak tlačil nohama, přitahoval se prsty rukou a kroutil tělem. Pohnul se kupředu o necelého půl metru.

Bylo tam ještě těsněji. Nemohl se nadechnout. Bolelo ho to. Bojoval s panikou, snažil se ji potlačit. Jeho prsty něco ucítily. Možná to je okraj otvoru. Možná je to otvor vedoucí z díry, ve které se nachází. Vytlačil ještě více vzduchu z plic. Ta věc mu svírala nohu bolestivě a nedočkavě. Uslyšel hněvivé a cvakavé zavrčení. Přitáhl se prsty, zachytil se za okraj a zatlačil nohama. Hýbal se kupředu. Už měl u okraje lokty. Něco ostrého, co měla ta věc na jeho noze po celé délce a co se podobalo malým kočičím drápům, se mu zarylo do masa. Richard nemohl ani vykřiknout. Tlačil se kupředu. Oheň mu spaloval maso na stehně.

Pochodeň, třtiny a meč mu vypadly. Meč řinčel, jak klouzal dolů po skále. Zapřel se lokty, protlačil horní polovinu těla otvorem a polykal vzduch hlubokými nádechy. Drápy ho tahaly za nohu. Richard vykroutil zbytek těla z díry a začal po hlavě dolů klouzat příkrou a hladkou skálou.

Pochodeň hořela na zakřiveném dně vejčité komory. Meč byl hned za ní. Jak klouzal hlavou dolů, natahoval se po meči. Zahnuté drápy zaseknuté do svalů jeho nohy ho zastavily daleko od meče a držely ho hlavou dolů. Richard bolestí vykřikl a jeho výkřik se odrážel od zdí komory. Nemohl dosáhnout na meč.

Pomalu a bolestivě ho něco drápy zaseknutými do nohy táhlo zpět. Drápy mu trhaly svaly. Opět vykřikl a další chapadlo mu klouzalo nahoru po druhé noze a ohmatávalo svaly jeho stehna tvrdou špičkou.

Richard vytáhl nůž a sehnul se v pase, aby dosáhl na bytost, která ho držela. Opět a opět do ní vrážel čepel nože. Z hloubky díry se ozvalo pronikavé zavřeštění. Drápy se zatáhly dovnitř a Richard padal. Klouzal dolů po skále a zastavil se u pochodně. Uchopil jednou rukou pochvu a druhou vytáhl meč. Hadovitá chapadla vylézala z díry, svíjela se ve vzduchu a hledala ho. Prohmatávala se dolů skálou směrem k němu. Richard se rozmáchl mečem a usekl několik chapadel. Ozvalo se zavytí a všechna chapadla se bleskem vrátila do díry. Z hluboké temnoty bylo slyšet hluboké zavrčení.

V plápolavém světle pochodně, která ležela na kamenném spodku komory, viděl, jak se z otvoru valí masivní trup, který se roztahoval, když se dostával ven. Nemohl na to dosáhnout svým mečem, věděl ale, že to nechce pustit k sobě do komory.

Jedno chapadlo se mu bleskově ovinulo kolem pasu a zvedlo ho. Nebránil se tomu. Seshora na něj zíralo jediné oko, které se ve světle pochodně lesklo. Uviděl oslintané zuby. Když ho chapadlo přitáhlo k zubům, vrazil meč do oka. Ozvalo se zavytí, chapadlo ho pustilo a on opět klouzal k podlaze komory. Celá bytost se zatáhla do díry, chapadla šlehala kolem sebe a zmizela za tělem. Kvílení sláblo, jak se vzdalovalo temnotou, až nakonec úplně ztichlo.

Richard seděl na podlaze, třásl se a prohrabával si prsty vlasy, dokud se mu nezpomalil dech a neopadl jeho strach. Osahával si nohu. Krev prosakovala přes nohavice jeho kalhot. Dospěl k závěru, že s tím teď nemůže nic dělat; nejdřív musí získat vejce. Z druhé strany komory přicházelo mdlé světlo. Když prošel velkým tunelem, dostal se konečně k ústí jeskyně.

Pozdravilo ho slabé světlo úsvitu a štěbetání ptáků. Viděl, jak se dole potloukají tucty garů. Richard se usadil za skálu, aby si oddechl. Viděl dole taky vejce. Kolem něj stoupala pára. Viděl taky, že vejce bylo příliš velké na to, aby je odnesl zpět přes jeskyni. Kromě toho už nikdy nechtěl vejít do jeskyně. Co by měl dělat, když ho nemůže nést zpět přes jeskyni? Za chvíli bude světlo. Musel přemýšlet nad odpovědí.

Něco ho kouslo do nohy. Zaplácnul to. Byla to stavěcí moucha.

Zasténal. Teď ho najdou garové. Přitahovala je krev. Musel si něco vymyslet.

Pokousala ho druhá moucha a jemu něco napadlo. Rychle vytáhl nůž a řezal proužky z vlhkých a krví nasáklých nohavic svých kalhot. Použil je na to, aby setřel krev ze své nohy, a pak na konec každé z nich přivázal kámen.

Richard si vložil do úst píšťalku Ptačího muže a vší silou na ni zafoukal. Neustále to opakoval. Vzal proužek látky přivázaný ke kameni, roztočil ho nad hlavou do kruhu a pustil. Kámen vyletěl kupředu a pak plachtil dolů mezi gary. Krví nasáklé proužky házel stále víc napravo, tam padaly mezi stromy. Nemohl to slyšet, ale věděl, že stavěcí mouchy jsou vyburcované z klidu. Tolik čerstvé krve je musí uvést do stavu žravého šílenství.

Ptáci, hladoví ptáci se začali slétat. Zpočátku jich bylo málo, pak jich byly stovky a pak tisíce. Nalétávaly na Ohnivé zřídlo a pojídaly přitom mouchy. Nastal všeobecný zmatek. Garové řvali vzteky, když je obsypali ptáci a vyzobávali mouchy z jejich břich nebo si je lapali ve vzduchu. Všichni garové pobíhali sem a tam, někteří vzlétli. Každého ptáka, kterého gar ve vzduchu dostal, nahradily stovky dalších.

Richard se přikrčil, rozběhl se svahem dolů a kryl se za jednotlivé balvany. Nemusel se obávat, že by ho bylo slyšet, ptáci dělali příliš mnoho hluku. Garové byli vzteky šílení, oháněli se za ptáky, při jejich pronásledování řvali a vyli. Vzduch byl plný peří. Kdyby to jen mohl vidět Ptačí muž, pomyslel si s úsměvem.

Richard vyrazil zpoza balvanu a běžel k vejci. Ve zmatku se garové začali navzájem napadat a trhat. Jeden z nich ho uviděl. Proklál ho mečem. Tomu dalšímu pouze usekl u kolen nohy, takže se zakvílením upadl na zem. Dalšímu usekl křídlo a tomu, co ho následoval, obě ruce. Úmyslně je nezabíjel. Ale nechával je, aby se plácali po zemi, aby řvali a vyli; tím přispívali k ještě většímu zmatku. V tom zmatení ho někteří garové uviděli, ale nenapadli ho. On ale napadl je.

U vejce zabil dva gary. Oběma předloktími zvedl vejce z místa, na kterém leželo. Bylo horké, ale ne natolik, aby ho pálilo. Vejce bylo těžší, než očekával. K tomu, aby ho nesl, potřeboval obě ruce. Neztrácel čas a rozběhl se nalevo k rokli mezi pahorky. Ptáci létali všemi směry, někteří naráželi do něj. Byl to chaos. Rozběhli se za ním dva garové. Položil vejce na zem, prvního zabil a druhému usekl nohy. Běžel s vejcem tak rychle, jak to bylo možné bez toho, aby riskoval pád. Přibližoval se další gar. Prvním seknutím ho minul, propíchl ho však, když na něj gar skočil.

Těžce dýchal z vynaložené námahy, když běžel mezi pahorky. Paže mu bolestivě umdlévaly váhou vejce. Kolem něj přistávali garové, jejich zelené oči byly zuřivé. Odložil vejce, ohnal se mečem po prvním garovi, který se přiblížil, a připravil ho o část křídla a o hlavu. Ostatní zavyli a vrhli se na něj.

Stromy a kameny všude kolem něj zalilo jasné světlo a plameny spálily několik bestií. Richard se podíval nahoru a uviděl, jak se nad ním vznáší Scarlet, jak mává obrovskými křídly a všechno kolem něj pokrývá ohněm. Natáhla dolů jeden pařát a popadla vejce, natáhla druhý, popadla ho za pas a zvedla ho ze země. Vznesli se do vzduchu právě tehdy, když se po něm sápali dva garové. Jednoho zasáhl mečem, druhý vzplanul a zhroutil se.

Scarlet řvala zlostí na gary, když stoupala do nebe s Richardem visícím v jejím pařátu. Dospěl k závěru, že to sice není jeho nejoblíbenější způsob létání, ale že je to lepší než být dole s gary. Další gar se přibližoval zespodu a natahoval se po vejci. Richard mu uťal křídlo, gar zavyl, dostal se do vývrtky a padal k zemi. Žádní další garové nepřicházeli.

Scarlet ho odnášela ve velké výšce od Ohnivého zřídla. Jak visel z jejího drápu, měl pocit, že je jídlo, které je přinášeno mláďatům. Z jejího stisku ho trochu bolela žebra, ale nestěžoval si. Nechtěl, aby stisk uvolnila, dolů na zem bylo dost daleko.

Letěli celé hodiny. Richardovi se podařilo upravit svou polohu v jejích drápech trochu pohodlněji, a tak pozoroval, jak pod ním ubíhají pahorky a stromy. Viděl řeky a pole, uviděl dokonce i několik malých měst. Pahorky byly stále vyšší, stávaly se skalnatými. Vypadalo to, že skály raší ze země. Před nimi se zvedaly rozervané skalnaté útesy a štíty. Scarlet plavně zamávala křídly a vystoupila vzhůru nad skálu, o které si Richard myslel, že mu zadrhne o podrážky. Letěla do nehostinné krajiny, ve které nebyl žádný život. Hnědé a šedivé skály vypadaly, jako kdyby je nepravidelně poskládal nějaký obr. Byly jako tenké sloupečky mincí na stole, některé osamocené, některé byly u sebe, a ještě více jich bylo rozsypaných.

Za kamennými sloupy a nad nimi se tyčily masivní popraskané skalní vrcholy poseté škvírami a trhlinami, terasami a výčnělky. Několik oblaků se vznášelo u boční stěny vrcholku. Scarlet zatočila ke skalní stěně. Richardovi se zdálo, že do ní vrazí, ale těsně před tím zatřepala obrovskými křídly, zastavila se ve vzduchu a položila ho na římsu, dříve než přistála sama.

Na konci římsy byl otvor ve skále. Scarlet protáhla své obrovské tělo dovnitř. U zadní stěny v chladné temnotě bylo z kamenů postavené hnízdo. Do něj položila vejce a pak na něj dýchla ohněm. Richard se díval, jak hladí vejce svým drápem, jak je opatrně převrací, jak si ho prohlíží a vrká na něj. Povrch vejce jemně ovívala plamenem, otáčela hlavu ze strany na stranu a pozorovala ho.

„Je v pořádku?“ tiše se zeptal Richard. 

Otočila k němu hlavu a v očích měla zasněný výraz. „Ano, je mu dobře.“

Richard přikývl. „Jsem tomu rád, Scarlet, opravdu mě to těší.“

Když si lehla vedle vejce, tak šel k ní. Její hlava se výstražně vztyčila.

Zastavil se. „Chci jenom svůj tlumok. Visí ti z ostnu na rameni.“

„Promiň. Jen si ho vezmi.“ 

Richard svěsil tlumok a šel stranou až ke stěně, aby byl trochu blíž k světlu. Podíval se přes římsu. Vypadalo to, že až na zem je to alespoň tisíc metrů. Richard vřele doufal, že Scarlet je dračice, která si stojí za slovem. Posadil se a vytáhl si čisté kalhoty.

Našel ještě něco jiného: nádobku z Dennina pokoje. Uvnitř bylo trochu aumové masti, kterou namíchal, když ji zranil Rahl. Musela vzít zbytek a dát mu ho do tlumoku. Podíval se na Agiel a smutně se usmál při vzpomínce na ni. Jak může mít rád někoho, kdo mu to všechno dělal? Odpustil jí, proto je tomu tak, odpustil jí bílou magií.

Aumová mast byla nádherná. Vyrazil slastný sten. Chladila pálení jeho ran a tišila bolest. Richard tise poděkoval Denně za to, že ji dala do tlumoku. Sundal si odrbané zbytky kalhot.

„Bez kalhot vypadáš směšně.“ 

Richard se prudce otočil. Dívala se na něj Scarlet.

„To nejsou slova, která by uklidnila muže, když je slyší od ženy, i když tou ženou je dračice.“ Otočil se k ní zády a natáhl si čisté kalhoty. 

„Jsi poraněn? Byli to garové?“ 

Richard zavrtěl hlavou. „Stalo se to v jeskyni.“ Hlas měl tichý hrůzou, která ho pronásledovala z toho, co tam prožil. Posadil se, opřel se o stěnu a díval se na své holínky. „Musel jsem přes malou díru ve skále. Byla to jediná možná cesta. Uvízl jsem v ní.“ Podíval se vzhůru do velkých žlutých očí. „Od doby, co jsem opustil domov, abych zastavil Darkena Rahla, jsem měl často strach. Když jsem však trčel v té díře, ve tmě, ve které mě skála mačkala tak silně, že jsem nemohl dýchat..., řekl bych, že to byl jeden z nejhorších okamžiků. Když jsem tam byl zaseknutý, něco mě popadlo za nohu, zarylo se do masa ostrými malými drápy. Udělalo mi to tehdy, když jsem se pokoušel utéct.“

Scarlet se na něj beze slova dlouho dívala, jeden dráp měla na vejci. „Děkuji ti, Richarde Cyphere, že jsi udělal to, co jsi slíbil. Že jsi mi přinesl vejce. Jsi statečný, i když nejsi drak. Nevěřila jsem, že by člověk někdy riskoval svůj život kvůli drakovi.“

„Udělal jsem to nejen kvůli tvému vejci, udělal jsem to proto, že jsem to musel udělat, abych získal pomoc při hledání svých přátel.“ 

Scarlet zavrtěla hlavou. „A je taky čestný. Stejně si myslím, že bys to udělal i bez toho. Je mi líto, že jsi byl zraněn a že jsem tě musela vystrašit, abys mi pomohl. Lidé se snaží draky zabíjet. Ty jsi možná první člověk, který kdy drakovi pomohl. Z nějakých důvodů jsem měla pochybnosti.“

„Dobře bylo to, že jsi se ukázala v pravý čas. Ti garové mě už málem dostali. Mimochodem, myslel jsem si, že jsem ti řekl, abys zůstala tam, kde jsi byla. Copak jsi dělala, že jsi se tam objevila?“ 

„S rozpaky musím přiznat, že jsem si myslela, že se pokoušíš utéct. Chtěla jsem se na to podívat zblízka. Pak jsem uslyšela rozruch. Já ti to vynahradím, pomohu ti nalézt tvé přátele, jak jsem ti slíbila.“ 

Richard se zeširoka usmál. „Děkuji ti, Scarlet. Co však bude s vejcem? Můžeš je nechat jen tak? Neukradne ho opět Rahl?“

„Z tohoto místa se mu to nepovede. Poté, co mi ukradl vejce, jsem dlouho hledala něco jako toto, abych měla bezpečné místo, kdyby se mi ho někdy podařilo dostat zpět. Nebude schopen se sem dostat. A co se týče toho, že zůstane samo, to není problém. Když draci loví potravu, tak prostě ohřejí plamenem skálu, aby byla vejce v jejich nepřítomnosti v teple.“ 

„Scarlet, nemáme mnoho času. Kdy můžeme začít?“ 

„Ihned.“ 

Kapitola osmnáctá

Byl to den plný zklamání. Scarlet létala nízko nad hustými lesy a oba prohledávali silnice a stezky. Richard byl sklíčený z toho, že neviděli ani stopu po jeho přátelích. Byl tak vyčerpaný, že se sotva držel ostnů, které měla Scarlet na hřbetu, když s ním létala nad krajinou a pátrala. Nechtěl odpočívat, musel najít Zedda a Kahlan. Kromě toho, že byl unaven, tak ho strašně bolela hlava z toho, že svůj zrak musel tak neobvykle zaostřovat. Pokaždé, když spatřili na zemi lidi, zapomínal na únavu a na nedostatek spánku. Nakonec však musel Scarlet vždy říci, že to nejsou jeho přátelé.

Dračice sletěla níž, téměř se otírala o vrcholky borovic na okraji pole. Vyrazila se sebe pronikavý výkřik, ze kterého Richard poskočil, a naklonila se do prudké zatáčky, z té se zase Richardovi zatočila hlava. Jelení samec se rozběhl polem, dračí řev ho vyplašil z úkrytu v lese. Nabrala rychlost a nalétla na pole. Bez zjevné námahy sebrala jelena z vysoké suché hnědé trávy a přitom mu zlámala krk. Richard měl pocit strachu z toho, jak lehké je pro ni polapit si kořist.

Scarlet vyletěla do výšky, do zlatého světla zapadajícího slunce a mezi nadýchané oblaky. Richard měl pocit, že jeho srdce klesá se sluncem. Věděl, že Scarlet zamířila zpět ke svému vejci. Chtěl jí říci, aby hledala ještě chvíli, dokud je světlo, věděl však, že se musí vrátit do hnízda ke svému vejci.

Byla už téměř tma, když Scarlet přistála na římse, počkala, až sleze dolů po jejích rudých šupinách, až pak spěchala k vejci. Richard šel ke stěně a schoulil se do pláště, třásl se totiž zimou.

Zkontrolovala vejce, zavrkala mu a ohřála ho ohněm, pak se otočila, aby se postarala o jelena. Zastavila se a podívala se na Richarda. „Nevypadáš na to, že bys toho moc snědl. Myslím, že ti kousek mohu nechat.“

„Upečeš ten kousek pro mě? Já nejím syrové maso.“ 

Řekla, že to udělá, tak si kus vyřízl, nabodl ho na špičku meče a držel meč nahoru. Odvracel před žárem obličej, když na maso foukala tenký plamínek. Richard se vrátil na stranu, jedl své maso a snažil se nekoukat, jak dračice trhala jelena na kusy svými drápy a tesáky, vyhazovala do vzduchu velké kusy masa a polykala je prakticky bez žvýkání.

„Co budeš dělat, když nenalezneme tvé přátele?“  

Richard polknul. „Raději bychom je měli najít, to je všechno.“

„První zimní den je od zítřka za čtyři dny.“  

Ukazováčkem  a palcem utrhl  malý  kousek masa. „To vím.“

„Pro draka je lepší zemřít než být ovládán.“ Richard se díval na ni, jak švihá ocasem. „Kdybych se rozhodoval pouze za sebe, tak asi ano. Ale co ostatní? Ty sis vybrala, že budeš ovládaná, abys zachránila své vejce, abys mu dala příležitost žít.“  

Scarlet zabručela, ale neodpověděla. Otočila se k vejci a hladila ho svými drápy.

Richard věděl, že když se mu nepovede najít poslední schránku a zastavit Rahla, bude muset zachraňovat životy ostatních. Bude muset Kahlan ušetřit mučení mord-sithy - bude muset přivolit a pomoci Darkenovi Rahlovi otevřít tu správnou schránku. Pak bude Kahlan moci žít životem zpovědnice, na který je zvyklá.

Bylo to však neskutečně skličující - on bude pomáhat Darkenovi Rahlovi, aby získal neomezenou vládu nad každým. Ale copak měl na výběr? Možná měla Šota pravdu v tom, co řekla. Možná se ho Zedd a Kahlan pokusí zabít. Možná by měl být zabit už jenom kvůli tomu, že přemýšlí nad tím, že pomůže Darkenovi Rahlovi. Kdyby si však mohl vybrat, nenechá Kahlan mučit mord-sithou. Bude muset Rahlovi pomáhat.

Richard si lehl. Bylo mu příliš špatně z toho, co si mohl vybrat, aby dále jedl. Opřel si hlavu o tlumok, omotal se pláštěm a myslel na Kahlan. Za okamžik usnul.

Následující den ho Scarlet vzala do D'Hary nad území, kde kdysi bývala hranice, a tam prohledávali silnice a stezky. Řídké vysoké oblaky tlumily sluneční světlo. Richard doufal, že jeho přátelé nebudou tak blízko u Darkena Rahla. Pokud by však Zedd hledal místo, kde je noční kámen, předtím než ho Rahl zničil, věděl by, že je v Paláci lidu, a směřovali by tam. Dračice prolétla nízko nad lidmi, které uviděla, a vystrašila je tím. Nebyli to však ti, které hledal.

Richard je spatřil před polednem. Zedd, Slídič a Kahlan jeli na koních po stezce nedaleko od hlavní silnice. Zakřičel na Scarlet, aby sletěla dolů. Dračice se nahnula do prudké zatáčky a řítila se k zemi jako rudý blesk. Tři jezdci uviděli, jak se přibližují, zastavili se a seskočili z koní.

Scarlet roztáhla svá šarlatová křídla, zastavila jejich sestup a přistála na mýtině hned vedle stezky. Richard seskočil a rozběhl se v tom okamžiku, ve kterém se dotknul země. Trojice stála na místě a držela otěže koní. Slídič měl v druhé ruce palcát. Když Richard uviděl Kahlan, zachvátila ho radost. Každá vzpomínka na ni teď před ním náhle stála živá. Nehybně stáli, když k ním běžel po krátkém a příkrém klesání stezky. Richard pozoroval půdu pod nohama, aby neklopýtl o kořeny.

Když zvedl hlavu, valil se k němu a kvílel čarodějnický oheň. Překvapením ztuhl. Co to ten Zedd dělá? Koule tekutého ohně byla větší než všechny, které viděl předtím. Osvětlovala stromy kolem něj svým modrým a žlutým plamenem. Jak se k němu přibližovala, tak řvala. Richard ji pozoroval s vytřeštěnýma očima, jak se k němu blíží, jak se otáčí, kroutí a roste.

V hrůze z toho, co se za okamžik stane, Richardova ruka sjela k jílci. Cítil, jak se mu slovo Pravda zarývá do dlaně. Rychlým pohybem tasil meč a vypustil do vzduchu melodické řinčení. Uvolněná magie jím projela ve mžiku. Oheň už byl téměř u něj. Stejně, jak to udělal, když byl se Šotou, pozvedl meč, jílec měl v jedné ruce, hrot v druhé, a napjal paže. Držel meč před sebou jako štít. Při myšlence, že ho zradil Zedd, se ho chopila zlost. Zedd to však nemohl být.

Náraz ho postrčil o krok zpět. Všude kolem něj byl oheň a žár. Zlost čarodějnického ohně explodovala, rozprskla se vzduchem ve směru, ze kterého přiletěla, a zmizela.

„Zedde! Co to děláš? Zešílel jsi? To jsem já, Richard!“ Postupoval vpřed plný zlosti. Zlosti na Zedda za to, co mu udělal, zlosti z magie meče. Žár vlastní zuřivosti mu hořel v tepnách. 

Zedd ve své prosté říze vypadal stejně drobný a křehký jako vždy, ale neohroženě stál. Slídič, který se ježil zbraněmi, vypadal stále stejně nebezpečně a stál na místě. Zedd chytil Kahlan za paži svou vychrtlou rukou a zatáhl ji za sebe, aby ji ochraňoval. Slídič vyrazil kupředu a výraz v jeho očích byl stejně černý jako jeho oděv.

„Slídiči,“ varoval ho tichým hlasem Zedd, „nebuď blázen. Zůstaň, kde jsi.“ 

Richard přecházel pohledem z jednoho zamračeného obličeje na druhý. „Co to vlastně s vámi třemi je? Co zde děláte? Řekl jsem vám, abyste za mnou nechodili! Darken Rahl vyslal muže, aby vás chytili. Musíte se obrátit.“

Zedd, jehož bílé vlasy byly jako obvykle rozcuchané, se trochu otočil ke Kahlan, oči ale z Richarda nespustil. „Rozumíš tomu, co říká?“

Kahlan zavrtěla hlavou a shrnula si několik kadeří svých dlouhých vlasů dozadu. „Ne. Myslím si, že to je horní dharanština, já horní dharanštinou nemluvím.“

„Horní dharanština? O čem to mluvíte? Co jste se...“ 

Zaplavila ho studená vlna pochopení, vzpomněl si na to až teď. Bylo to předivo nepřátelství, které na něj vložil Darken Rahl. Oni ho nepoznávají. Myslí si, že je jejich nejhorším nepřítelem. Myslí si, že je Darken Rahl.

Napadlo ho ještě něco dalšího. Paže a zátylek mu pokryla husí kůže. Alespoň Zedd si myslel, že je Darken Rahl, a použil proti němu čarodějnický oheň. Zedd nebyl zrádce. Tak zbývala pouze Kahlan. Může se stát, že Kahlan uvidí, kdo ve skutečnosti je?

Obava spojená s touto myšlenkou mu brala dech. Pomalu se k ní přibližoval, pohledem se zabodl do jejích zelených očí. Kahlanina záda strnula, ruce držela u boků a hlavu vztyčenou. Richard rozeznal tento postoj; bylo to varování. Vážné varování. Věděl, co by mu udělal její dotek. Vzpomněl si na Šotino varování, že může porazit Zedda, ale že Kahlan neselže.

Zedd se pokusil postavit mezi ně. Richard téměř nebral na vědomí, že starce odstrkuje z cesty. Zedd  se postavil za něj a přiložil své tenké prsty k Richardovu zátylku. Způsobily mu bolest, která se podobala bolesti, jakou mu přinášel Agiel. Oheň se rozhořel v nervech jeho paží a rozšířil se až do jeho nohou. Předtím než strávil dlouhou dobu vydán na milost a nemilost Denny, čarodějovy prsty by ho paralyzovaly bolestí. Denna však strávila mnoho času jeho výcvikem, nutila ho snášet bolest této intenzity, nebo i mnohem vyšší. Zedd se vyrovnal tomu, co byla schopná udělat Denna, Richard však hluboko ze sebe vytáhl pevnost ducha, vytěsnil bolest ze své mysli a nahradil ji zlostí meče. Varovně se podíval na Zedda. Čaroděj neustoupil. Richard do něj strčil ještě jednou. Strčil do něj silněji, než měl v úmyslu, a Zedd se složil k zemi. Před ním stála na kámen ztuhlá Kahlan.

„Koho ve mně vidíš?“ zašeptal hledač. „Darkena Rahla, nebo Richarda?“ 

Trochu se třásla a zdálo se, že se nemůže hýbat. Richardův zrak něco zachytil a on na okamžik sklonil pohled, aby uviděl, že jí drží hrot meče na hrdle, byl opřen v jamce na spodku jejího krku. Nebyl si vědom toho, že by ho tam přiložil, vypadalo to, jako kdyby ho tam dala magie bez jeho přičinění. Věděl ale, že to není pravda. Meč tam přiložil on. Proto se chvěla. Pod špičkou meče jí na kůži vyrůstala kapka krve. Pokud by byla zrádkyní, musí ji zabít.

Čepel zbělala. To samé udělal Kahlanin obličej.

„Koho vidíš?“ zašeptal ještě jednou.  

„Co jsi udělal Richardovi?“ Její šepot byl trhaný zuřivostí. „Jestli jsi mu něco udělal, přísahám, že tě zabiji.“ 

Vzpomněl si na to, jak ho políbila. To nebyl polibek zrádkyně, byl to polibek z lásky. Uvědomil si, že ji na žádný pád nedokáže zabít, a to ani tehdy, kdyby se jeho obava naplnila. Teď však věděl, že byla falešná. Se slzami v očích zasunul meč do pochvy.

„Je mi to líto, Kahlan. Kéž mi dobří duchové odpustí to, co jsem málem udělal. Vím, že mi nerozumíš, ale promiň. Darken Rahl používá na mě první čarodějovo pravidlo a pokouší se nás mezi sebou rozeštvat. Pokusil se mě přimět, abych uvěřil lži, a já to málem udělal. Vím, že ani ty, ani Zedd byste mě nikdy nezradili. Odpusť mi, že jsem si to myslel.“  

„Co chceš?“ zeptal se Zedd. „My ti nerozumíme.“ 

„Zedde...“ Zklamaně si prsty prohrábl vlasy. „Jak to jenom mám udělat, abys mi rozuměl?“ Popadl čarodějovu řízu do pěstí. „Zedde, kde je schránka? Musím mít schránku, dříve než ji nalezne Rahl! Nemůžeme dovolit, aby se jí zmocnil!“ 

Zedd se zachmuřil. Richard věděl, že to není k ničemu, nikdo z nich mu nerozumí. Šel ke koním a začal prohledávat vaky.

„Dívej se, jak chceš, ale nic nenajdeš,“ usmál se čaroděj. „My schránku nemáme. Zemřeš za čtyři dny.“ 

Richard ucítil, že se za ním něco hýbe. Prudce se otočil. Slídič měl zvednutý palcát. Kolem něj proletěl proud ohně a rozdělil je. Scarlet chrlila plamen, až dokud Slídič neustoupil.

„Máš to ale dobré přátele,“ zabručela dračice. 

„Darken Rahl na mě vložil čarodějnické předivo. Oni mě nepoznávají.“ 

„Dobře, ale když u nich zůstaneš příliš dlouho, tak tě zabijí.“ 

Richardovi došlo, že schránku nemohou mít u sebe, pokud se rozjeli do D'Hary, aby ho zachránili. Nepodstupovali by riziko, že přinášejí schránku k Rahlovi. Ti tři mlčky pozorovali jeho i draka.

„Scarlet, řekni jim něco, zjistíme, zda rozumějí tobě.“ 

Hlava dračice se přiblížila k trojici. „Toto není Darken Rahl, ale váš přítel, který je schován pod čarodějnickým předivem. Ani jeden z vás mi nerozumí?“

Ti tři stali a mlčeli. Rozčilený Richard přistoupil blíže k Zeddovi.

„Zedde, prosím tě, snaž se mi porozumět. Nepátrej, kde je noční kámen. Když to uděláš, Rahl tě chytne do pasti v podsvětí. Snaž se tomu porozumět!“  

Nikdo z těch tří nepochopil ani slovo z toho, co říkal. Nejdříve musí získat schránku, pak se vrátí a bude je ochraňovat před lidmi, které poslal Rahl. Neochotně se vyšplhal na Scarlet. Ta pozorně sledovala všechny tři a na výstrahu vyfukovala trochu kouře a ohně. Richard chtěl až zoufale zůstat s Kahlan, ale nemohl - musel nejdřív dostat schránku.

„Pojďme odsud pryč. Musíme najít mého bratra.“ 

Scarlet se vznesla do vzduchu s řevem plamenů, které varovaly ty tři, aby se nepřibližovali. Richard se pevně držel výstupků na jejím hřbetě. Její rudý šupinatý krk se natahoval, jak stoupali do nebe mezi vznášející se bílé oblaky a proplétali se mezi nimi. Pozoroval své tři přátele, kteří se taky dívali nahoru, až dokud mu nezmizeli z očí. Cítil se zoufale bezmocný. Přál si, aby ještě alespoň jednou uviděl Kahlanin úsměv.  

„A co teď?“ zeptala se Scarlet přes rameno. 

„Musíme najít mého bratra. Měl by se nacházet s armádou o síle asi tisíce mužů někde mezi místem, kde jsme teď, a Rang'Šadou. Jeho asi nebude tak těžko najít.“ 

„Oni nerozuměli mým slovům, předivo musí působit taky na mě, jelikož jsem s tebou. Musí to však být předivo pro lidi a ne pro draky, protože já pravdu vidím. Když tě ti tři chtěli v důsledku čárodějnického přediva zabít, jistě se o to budou pokoušet i jiní. Nemohu tě ochránit před tisíci muži.“ 

„Musím se o to pokusit. Něco už vymyslím. 

Michael je můj bratr. Přijdu na způsob, kterým ho přiměji, aby uviděl pravdu. Je s armádou na cestě sem, aby mi pomohl. Jeho pomoc potřebuji velmi nutně.“

Jelikož se armáda dá zpozorovat lehce, letěli vysoko, aby viděli na větší plochu. Scarlet prolétávala jemnými oblouky mezi obrovskými oblaky, které se podobaly vatě. Richard si předtím neuvědomoval, jak velké jsou ve skutečnosti oblaky. Když se jich našlo několik vedle sebe, bylo to jako v říši zázraků, v říši bílých hor a údolí. Dračice letěla těsně pod jejich tmavými břichy, někdy prolétala vlhkým chuchvalcem, který visel z oblaku dolů. Hlava jí na konci krku mizela v bílé mlze, špičky jejích křídel se taky ztrácely. Velikost oblaků dělala i ze Scarlet něco malého a bezvýznamného.

Pátrali po celé hodiny bez toho, aby uviděli alespoň stopy po armádě. Richard si na létání zvykl už natolik, že se nemusel celou dobu držet výběžků na hřbetě Scarlet. Opíral se o dva z nich a tělo měl uvolněné, když pozoroval krajinu pod sebou.

Jak tak létali, Richard myslel na to, čím by přesvědčil Michaela, že to je on. Schránku má jistě Michael, Zedd ji musel nechat u něj. Zedd jistě pomocí magie skryl schránku před Rahlem a nechal armádu, aby ji chránila. Musel vymyslet způsob, kterým by Michaelovi ukázal, že je to on. Když pak bude mít schránku, řekne Scarlet, ať s ní odletí do jeskyně, kde má vejce. Tam bude před Rahlem v bezpečí.

Pak bude moci zpět ke Kahlan a bude ji moci ochraňovat před Rahlovými lidmi. Možná přesvědčí Scarlet, aby s ní taky odletěla do jeskyně. Tam bude před komandem v bezpečí.

Tři a půl dne a pak Darken Rahl zemře. Poté už bude Kahlan docela jistě v bezpečí. Navždy v bezpečí. On se pak vrátí do Západozemí a přestane s magií. Přestane s Kahlan. Myšlenka na to, že ji už nikdy neuvidí, ho zabolela natolik, že byl z toho celý zesláblý.

V pozdním odpoledni Scarlet uviděla armádu. Byla lepší než on při pátrání po věcech z této výšky. Byla ještě daleko a Richard se musel chvíli upřeně dívat. Zpočátku viděl pouze obláček prachu, pak uviděl vojsko, jak se pohybuje po silnici.

„Jaký máš tedy plán? Co chceš dělat?“ zavolala na něj. 

„Myslíš si, že bychom mohli přistát před nimi bez toho, aby nás uviděli?“ 

Velké žluté oko se na něj zakabonilo. „Jsem rudá dračice. Mohli bychom přistát mezi nimi a oni by mě neviděli, kdybych to chtěla. Jak blízko chceš u nich být?“

„Nechci, aby mě uviděli. Musím se dostat k Michaelovi bez toho, aby mě uviděli jeho muži. Potřebuji se vyhýbat potížím.“ Richard chvíli přemýšlel. „Přistaňme pár hodin pochodu před nimi. Ať oni přijdou k nám. Za chvíli bude tma a já se budu moci dostat k Michaelovi.“  

Scarlet držela křídla rozepjatá a ve spirále plachtila k pahorkům, které se nacházely před postupující armádou. Sletěla dolů za vyvýšeninou, letěla údolími a držela se dál od silnice. Přistála na malé mýtině s dlouhou hnědou trávou. Její jasně červené šupiny, lesklé a zářivé, byly nápadné ve světle pozdního odpoledne. Richard jí sklouzl z ramene.

Její hlava se otočila. „A co teď?“

„Počkám tady až do tmy, až si na noc postaví tábor. Poté, co se navečeří, budu moci vklouznout do Michaelova stanu a promluvit si s ním. Vymyslím něco, co ho přesvědčí, kdo ve skutečnosti jsem.“ 

Dračice zabručela, podívala se na nebe a na silnici. Její hlava se opět otočila k němu a nahnula se. Velké žluté oko ho upřeně pozorovalo.

„Za chvíli bude tma. Musím se vrátit k mému vejci. Je ho třeba ohřát.“  

„Chápu tě, Scarlet.“ Richard si zhluboka vydechl a přemýšlel. „Vrať se pro mě zítra ráno. Budu na tebe při východu slunce čekat v tamtom poli.“ 

Scarlet se podívala na nebe. „Začíná se zatahovat.“ Její hlava se opět obrátila k zemi. „Když budou všude oblaky, nebudu v nich moci létat.“

„Proč?“ 

Zamručela a obláček dýmu jí vystoupil z nozder. „Protože v oblacích jsou kameny.“

Richard nechápavě svraštil čelo. „Kameny?“

Její ocas sebou netrpělivě švihnul. „Oblaky ukrývají věci, je to jako mlha, nemůžeš vidět. Když nemůžeš vidět, narážíš do věcí jako pahorky a hory. Jsem asi silná, ale kdybych narazila na skálu, když letím, tak bych si pravděpodobně zlomila krk. Když jsou břicha oblaků dost vysoko, mohu létat pod nimi. Když jsou jejich vršky dostatečně nízko, mohu letět nad nimi, pak však neuvidím na zem. Nebudu tě moci najít. Co když bude zataženo a já tě nebudu moci najít nebo když špatně dopadne něco jiného?“

Richard položil ruku na jilec svého meče a podíval se směrem k silnici. „Když něco dopadne špatně, budu se muset vrátit k svým třem přátelům. Pokusím se držet hlavní silnice, abys mě viděla.“ Richard namáhavě polknul. „Když selže všechno ostatní, budu se muset vrátit do Paláce lidu. Scarlet, prosím tě, pokud nebudu schopen zastavit Rahla tím, co udělám tady, musím od zítřka za tři dny být v Paláci lidu.“

„Nemáš mnoho času.“ 

„To vím.“ 

„Tři dny a budu mít od tebe pokoj.“ 

Richard se usmál. „Taková je naše dohoda.“

Scarlet se na něj zase zvědavě podívala. „Nelíbí se mi, jak vypadá nebe. Mnoho štěstí, Richarde Cyphere. Vrátím se ráno.“

Krátce se rozběhla a vznesla se do vzduchu. Richard se díval, jak nízko nad ním jednou zakroužila, a pak odlétala, byla stále menší, až nakonec zmizela mezi pahorky. Vrátila se k němu vzpomínka, vzpomínka na to, že už ji jednou viděl. Bylo to v ten den, když poprvé potkal Kahlan, ihned poté, co ho kouslo hadí víno. Viděl ji letět nad hlavou a zmizet za pahorky stejně, jak to udělala teď. Přemýšlel nad tím, co tehdy dělala v Západozemí.

Když se Richard prodral vysokou suchou trávou, vylezl na nedaleký pahorek. Vyšel nahoru po řídce zalesněném svahu, odkud mohl pozorovat přístupové cesty ze západu. Nalezl v křoví dobře ukryté místečko, uvelebil se v něm a vyndal trochu sušeného masa a ovoce. Zjistil, že mu dokonce zbylo pár jablek. Jedl bez nějaké zvláštní chuti, vyhlížel západozemskou armádu a svého bratra. Celou dobu přemýšlel, co by měl udělat, aby bratra přesvědčil o tom, kdo vlastně je.

Myslel na to, že by se to pokusil napsat nebo namalovat obrázek nebo mapu. Měl ale jisté pochybnosti, že to bude fungovat. Když předivo nepřátelství, které má kolem sebe, mění slova, která řekne, pravděpodobně změní i slova napsaná. Pokoušel se myslet na hry, které spolu hrávali, když byli malí, žádná ho však nenapadla. Michael si s ním až tolik nehrával, když byli malí. Richard si vzpomněl, že Michael měl rád pouze boje s dětskými meči. Nemyslel si, že kdyby na svého bratra teď tasil meč, že by to mělo žádoucí efekt.

Byla však tady jedna věc, na kterou si vzpomínal. Když si hráli na šermování, Michael s oblibou nutil Richarda, aby mu skládal hold, zatímco klečí na koleně. Vzpomene si Michael na to? Dělal to rád a často, usmíval se u toho více než u ostatních věcí. Michael tomu říkal hold poraženého. Když vyhrál Richard, Michael mu ten hold nikdy nesložil. Richard se mu tehdy silou nevyrovnal a nebyl schopen Michaela donutit, aby mu ho vzdal. Michael však k tomu Richarda nutil dosti často. Usmál se nad touto vzpomínkou, i když ho to tehdy bolelo. Možná si na to Michael vzpomene. Za pokus to stálo.

Před setměním Richard uslyšel zvuk přibližujících se koní, cinkání postrojů, vrzání kůže, řinčení kovu, byly to zvuky mnoha lidí v pohybu. Kolem padesáti dobře vyzbrojených jezdců projíždělo kolem něj rychlým tempem, zvedalo prach a vykopávalo hlínu do vzduchu. V jejich čele uviděl Michaela oblečeného do bílých šatů. Richard poznal uniformy, hartlandský kříž na každém rameni, žlutý praporec s modrou siluetou borovice a zkříženými meči pod ní. Každý muž měl přes rameno krátký meč, bojovou sekyru za širokým opaskem a nesl krátké kopí. Jejich kroužkové brnění, kterému se říkalo válečné košile, odráželo do zvířeného prachu záblesky světla. Toto nebyla pravidelná západozemská armáda, ale Michaelova osobní garda.

Kde ale byla armáda? Ze vzduchu je viděl všechny spolu, jezdce i pěchotu. Tito koně se pohybovali příliš rychle na to, aby jim pochodující pěší vojáci stačili. Když projeli, Richard se postavil a podíval se zpět na silnici, po které přijeli, zda někdo nepřichází za nimi. Nikdo tam nebyl.

Zpočátku měl obavu, co to všechno má znamenat, pak se uvolnil a usmál, když si na to vzpomněl. Zedd, Slídič a Kahlan nechali schránku u Michaela a řekli mu, že jdou do D'Hary za Richardem. Michael už pravděpodobně nedokázal čekat a vydal se na pomoc sám. Pěší vojáci nemohli dosáhnout dostatečné rychlosti, aby se dostali do Paláce lidu včas, tak Michael vzal svou osobní gardu a vyrazil dopředu, zbytek vojska ho měl dostihnout, jak rychle to jen půjde.

Padesát mužů, i když to byla Michaelova osobní garda a byli to tvrdí vojáci, nebylo příliš mnoho, kdyby narazili na pořádný oddíl Rahlových mužů. Richard dospěl k názoru, že Michael se řídil více srdcem než hlavou.

Richard je dostihl až dosti dlouho po setmění. Jeli rychle a zastavili se pozdě. Dostali se dále, než předpokládal. Bylo už dlouho po večeři, když se konečně dostal k jejich táboru. O koně už bylo postaráno a byli už na noc uvázáni. Někteří z mužů už byli zabaleni do dek. Hlídky byly rozestavěné a v tmě se daly těžce zpozorovat, Richard však věděl, kde by je mohl očekávat, protože se na tábor podíval z kopce a pozoroval malé táborové ohně.

Noc byla temná. Mraky zakrývaly měsíc. Opatrně se dostával dolů z kopce a pak se tiše proplížil mezi hlídkami. Richard byl ve svém živlu. Bylo to pro něj lehké, neboť věděl, kde jsou, a oni neočekávali, že proklouzne jejich středem. Pozoroval je, jak hlídají, a vždy se skrčil, když se podívali jeho směrem. Když se dostal dovnitř okruhu hlídek, vydal se do tábora. Michael mu to ulehčil, protože jeho stan stál trochu bokem od ostatních. Kdyby měl stan mezi stany svých mužů, bylo by to obtížnější. Kolem stanu ale stály stráže.  Richard je chvíli pozoroval,  analyzoval slabá místa, až našel místo, kudy by mohl mezi nimi projít. Bylo to ve stínu, který vrhal stan, ve stínu, který házel oheň. Hlídky zůstaly na světle, a proto nemohly ve tmě nic vidět.

Richard se připlížil tmou ke stanu a přikrčil se k zemi, byl zticha a nedělal žádný hluk. Dlouho poslouchal, aby zjistil, zda ve stanu s Michaelem není ještě někdo jiný. Uvnitř hořela lampa, slyšel šustění papírů, nikdo jiný však ve stanu nebyl. Opatrně udělal nožem malinký zářez, aby viděl dovnitř. Uviděl Michaela z levé strany, jak sedí u malého polního skládacího stolu a prohlíží si nějaké papíry. Hlavu s neposlušnými kadeřemi měl opřenou v dlani. Na papírech neviděl žádné řádky slov a Richard viděl, že jsou velké. Pravděpodobně to byly mapy.

Musel se dostat dovnitř, napřímit se, padnout na jedno koleno a složit svůj hold ještě dříve, než Michael bude mít šanci udělat poplach.

Zevnitř bylo naproti němu ve stanu polní lůžko. To potřebuje, aby ukryl svůj příchod. Richard držel provaz natažen, aby celtou náhle netrhlo, a uřezal vázací šňůry přibližně na úrovni prostředku lůžka. Pak trochu zvedl okraj celty a opatrně se pod ní překulil za lůžko.

Když se Michael otočil na hluk, který přitom vznikl, Richard se postavil před malý stolek, před svého bratra. Michaelova hlava se k němu prudce otočila a z jeho ochablých tváří zmizela barva. Vyskočil na nohy. Richard se chystal předvést svůj hold, když Michael promluvil.

„Richarde..., jak se ti..., co tady děláš? Je to... tak... dobré, že tě opět vidím. Všichni jsme si dělali tak... velké starosti.“ 

Richardovi zvadl úsměv.

Když byl zahalen do přediva nepřátelství, tak mu Rahl řekl, že ti, co uctívají Rahla, budou Richarda vidět takového, jaký ve skutečnosti je.

Michael ho viděl takového, jaký je.

Michael byl ten, kdo ho zradil. Michael byl ten, kdo ho nechal polapit a mučit mord-sithou. Michael byl ten, kdo předá Zedda a Kahlan do Rahlových rukou. Michael byl ten, kdo předá všechno do Rahlových rukou. Jeho vnitřek se proměnil v led.

Richard dokázal ze sebe vydat pouze zašeptání. „Kde je schránka?“

„Ach... vypadáš na to, že máš hlad, Richarde. Počkej, zařídím, ať  ti přinesou nějakou večeři. Promluvíme si. Je to už tak dlouho.“ 

Richard držel ruku dál od meče z obavy, že by ho mohl použít. Důrazně si připomínal, že je hledačem a že nyní na ničem jiném nezáleží. Nebyl Richardem, byl hledačem. Má práci, kterou musí udělat. Nemůže si dovolit být Richardem. Nemůže si dovolit být Michaelovým bratrem. Teď byly na řadě důležitější věci. Omnoho důležitější.

„Kde je schránka?“ 

Michaelovy oči poskakovaly sem a tam. „Schránka... tedy... Zedd mi o ní řekl... Chystal se mi ji dát..., ale pak řekl něco o tom, že tě s pomocí nějakého kamene našel v D'Haře, a všichni tři se vydali za tebou. Říkal jsem jim, že chci taky s nimi, abych zachránil svého bratra, musel jsem však shromáždit své lidi a připravit se, takže vyrazili přede mnou. Zedd si tu schránku nechal, má ji on.“

Richard teď věděl, že třetí schránku má Darken Rahl. Darken Rahl mluvil pravdu.

Hledač potlačil své city a rychle vyhodnotil situaci. Jediné, na čem teď záleželo, bylo dostat se rychle ke Kahlan. Kdyby ztratil hlavu teď, bude to ona, která bude trpět, nad ní se bude vznášet Agiel. Zjistil, že se soustřeďuje na to, aby si představil Dennin cop. Představil si ho. Ať je to cokoliv, jen ať to pomůže. Nemůže zabít Michaela, nemůže riskovat, že ho zajmou všichni ti vojáci venku. Nemohl si ani dovolit Michaelovi prozradit to, co věděl, nepřispělo by to k ničemu a ohrozilo by to jiné.

Zhluboka se nadechl a přinutil se usmát. „Dobře, hlavně když je v bezpečí. Záleží pouze na tom.“

Michaelovi se do obličeje vrátilo trochu barvy, která tam přinesla i úsměv. „Richarde, jsi v pořádku? Vypadáš... nějak jinak. Vypadáš, že máš toho za sebou... moc.“

„Více, než by tě mohlo kdy napadnout, Michaeli.“ Posadil se na lůžko. Michael se opatrně vrátil ke své židli. Byl oblečen do volných bílých kalhot a do košile, měl na sobě zlatý opasek. Podobal se učedníkovi Darkena Rahla. Richard uviděl, že mapy, které si jeho bratr prohlížel, byly mapy Západozemí. Mapy Západozemí pro Darkena Rahla. „Byl jsem v D'Haře, přesně jak ti řekl Zedd, utekl jsem však. Musíme se dostat z D'Hary pryč. Tak daleko, jak to jenom bude možné. Musím se dostat k ostatním, předtím než mě tam začnou hledat. Teď můžeš vzít své muže zpět, vezmi zpět armádu a ochraňuj Západozemí. Děkuji ti, Michaeli, že jsi mi přišel na pomoc.“ 

Úsměv jeho bratra se stal ještě širším. „Jsi můj bratr. Co jiného bych měl dělat?“

V Richardovi palčivě hořela bolest zrady, přinutil se však k úsměvu. Do jisté míry to bylo ještě horší, než kdyby zrádcem byla Kahlan. S Michaelem vyrůstal, byli bratři a žili značnou část svých životů společně. Vždy Michaela obdivoval, vždy ho podporoval, dával mu svou nepodmíněnou lásku. Vzpomněl si, jak se před ostatními kluky vytahoval se svým starším bratrem.

„Michaeli, potřebuji koně. Musím se vydat na cestu. Musí to být okamžitě.“ 

„Pojedeme s tebou všichni. Já i mí muži.“ Jeho úsměv se prohloubil. „Když už jsme teď spolu, nechci tě opět ztratit z očí.“ 

Richard vyskočil na nohy. „Ne!“ Snažil se mluvit klidným hlasem. „Znáš mě, jsem zvyklý být v lesích sám. To umím nejlépe. Ty bys mě pouze zpomalil. Teď nemám mnoho času.“

Michael se postavil a jeho oči se obrátily ke vchodu do stanu. „To nechci slyšet. My jsme...“

„Ne, ty jsi první radní Západozemí. To je tvá největší odpovědnost, ne strážit svého malého bratra. Prosím tě, Michaeli, vezmi armádu zpět do Západozemí. Já budu v pořádku.“ 

Michael si zamnul bradu. „Dobře tedy, vypadá to, že máš pravdu. My jsme jeli do D'Hary jenom proto, abychom ti pomohli, což je samozřejmé, ale když jsi teď v bezpečí...“

„Děkuji ti, Michaeli, že jsi mi přišel na pomoc. Já si vyberu koně sám a ty se vrať ke své práci.“  

Richard se cítil jako největší hlupák, který kdy žil. Mělo mu to napadnout. Měl na to přijít už dávno. Vzpomněl si na projev, který měl Michael o tom, že oheň je nepřítelem lidí. Měl to vědět už z toho, když už z ničeho jiného. Kahlan se ho v tu první noc pokoušela varovat. Její podezření, že Michael byl na Rahlově straně, bylo oprávněné. Kéž by tehdy naslouchal své hlavě místo svému srdci.

První čarodějovo pravidlo: lidé jsou hloupí, věří tomu, čemu věřit chtějí. On byl ten nejhloupější ze všech. Byl příliš rozzlobený na sebe, aby se zlobil na Michaela.

Jeho odmítání vidět pravdu ho bude stát všechno. Teď už neměl na výběr, zaslouží si umřít.

S očima upřenýma na Michaela se Richard pomalu spustil na jedno koleno a složil mu hold poraženého.

Michael si založil ruku v bok a usmál se na něj. „Ty si na to pamatuješ. Bylo to tak dávno, bratříčku.“

Richard se postavil. „Nebylo to až tak dávno. Některé věcí se nikdy nemění, vždy jsem tě měl rád. Sbohem, Michaeli.“

Richard se ještě na okamžik zamyslel, zda by neměl zabít svého bratra. Věděl, že by to musel udělat zlostí svého meče, nikdy nebude schopen bratrovi odpustit a tím zbarvit čepel do běla. Za sebe by možná odpustil, ale to, co Michael udělal Kahlan a Zeddovi, to mu nemůže odpustit nikdy. Zabití Michaela nebylo tak důležité jako pomoc Kahlan. Nemůže riskovat pouze proto, aby si zmírnil bolest z vlastní hlouposti. Vyšel ven ze stanu, Michael šel za ním.

„Tak alespoň zůstaň a něčeho se najez. Promluvíme si ještě o dalších věcech. Ještě nemám jistotu...“ 

Richard se ohlédl a podíval se na bratra, jak stojí před stanem. Začala padat jemná mlha. Z výrazu Michaelova obličeje poznal, že ho nemá v úmyslu nechat odejít a že pouze čeká, aby se mohl dostat ke svým lidem, kteří by mu pomohli.

„Michaeli, prosím tě, udělej to podle mého. Já musím jít.“ 

„Hlídko,“  zakřičel Michael na strážné.  

„Chci, aby můj bratr zůstal s námi, aby byl v bezpečí.“  

Tři gardisté se k němu začali přibližovat. Richard přeskočil přes křoví do temnoty noci. Neobratně ho pronásledovali. Nebyli to zálesáci, ale vojáci. Richard je nechtěl zabíjet, byli to Západozemšťané. Klouzal tmou, zatímco se tábor probouzel k životu výkřiky rozkazů. Slyšel, jak Michael křičí na ně, aby ho zastavili, ale aby ho nezabíjeli. Přirozeně, vždyť chtěl Richarda Darkenovi Rahlovi předat osobně.

Richard obešel tábor a dostal se ke koním, proklouzl mezi strážemi. Uřízl všechny otěže a pak bez sedla naskočil na jednoho koně. Ječel, kopal a plácal ostatní koně. V panice se rozprchli. Muži a koně pobíhali všemi směry. Pobídl koně patami.

Zvuky rozzuřených hlasů se mu ztrácely za zády. Obličej měl mokrý od mlhy a slz, když pobízel svého koně do tmy.

Kapitola devatenáctá

Zedd ležel ve světle časného rána a nespal, mysl měl plnou chmurných myšlenek. Přes noc se zatáhlo a vypadalo to, že mají před sebou mokré cestování. Kahlan ležela na boku obličejem obrácená k němu, byla blízko u něj a pomalu dýchala v hlubokém spánku. Slídič byl pryč na hlídce.

Svět se mu rozpadal a on se cítil bezmocný jako list ve větru. Myslel si, že když je po celá ta léta čarodějem, že by měl mít nějakou kontrolu nad událostmi. Ve skutečnosti však nebyl nic víc než divák, který pozoruje, jak se druhým ubližuje a jak jsou zabíjeni, zatímco on se pokouší vést ty, kteří by mohli přivodit změnu, k tomu, aby dělali, co se dělat musí.

Jako čaroděj prvního řádu věděl, že nemá chodit do D'Hary, co jiného však mohl dělat? Musel tam jít, dokud ještě existovala šance, že zachrání Richarda. Za tři dny bude první zimní den. Darken Rahl má pouze dvě schránky Ordenu a zemře. Když se jim Richarda nepodaří odsud dostat, tak ho Darken Rahl ještě před svým koncem zabije.

Opět myslel na včerejší setkání s Darkenem Rahlem. Ať se snažil sebevíc, nemohl mu porozumět. Bylo to mimořádně abnormální. Rahl zřejmě zoufale hledal schránku. Byl tak zoufalý, že ho nezabil, když k tomu měl příležitost. Nezabil čaroděje, který mu zabil otce a po kterém dlouho pátral, a když ho našel, tak neudělal nic. Jeho další chování se však vymykalo úplně všemu.

Pohled na něj, jak má Richardův meč, Zedda zamrazil. Proč by Darken Rahl, mistr magie obou světů, nosil Meč pravdy? Přesněji, co udělal Richardovi, aby od něj získal meč?

Nejvíce ho znepokojovalo jeho chování, když držel meč proti Kahlan. Zedd se ještě nikdy v životě necítil tak bezmocný. Bylo to od něj hloupé, že se pokusil na něj použít čarodějnickou bolest. Ti, kteří mají nadání a přežili zkoušku bolestí, ti mohou ten dotek přežít. Co však měl dělat? Když se díval, jak jí Darken Rahl drží meč u hrdla, zabolelo ho to, byl to nejstrašnější druh bolesti. Na chvíli si byl jistý, že ji Rahl zabije, a v dalším okamžiku, ještě předtím, než mohl Zedd udělat cokoliv, a jakkoliv by to bylo neúčinné, měl Rahl v očích slzy a odložil meč. Když na to přijde, proč by se Darken Rahl obtěžoval s mečem, když by chtěl zabít ji nebo někoho z nich dvou? Mohl zabít každého z nich pouhým lusknutím prstů. Proč by chtěl použít meč? A proč se pak zastavil?

Pomyslel si, že ještě horší bylo to, že dokázal změnit barvu čepele na bílou. Když to Zedd uviděl, tak málem vyskočil z kůže. Proroctví mluvila o někom, kdo změní barvu Meče pravdy na bílou. Mluvila o tom s velkou opatrností. Že by to mohl být Rahl, to ho vystrašilo do morku kostí. Zvláštní hrůzou ho naplňovalo už to, že by to mohl být Richard, který změní barvu meče, ale kdyby to měl být Rahl...

Proroctví tomu říkala opona, opona mezi světem života a podsvětím. Když bude tato opona prostřednictvím někoho protržena magií Ordenu, tak pouze ten, kdo změnil Meč pravdy na bílý, ji může spravit. Pokud to nebude schopen udělat, tak se podsvětí vrhne na svět živých.

Slova prostřednictvím někoho měla svůj strašlivý význam, který Zedda velmi znepokojoval. Mohlo to znamenat, že Darken Rahl nejedná z vlastní iniciativy, ale že je prostředníkem. Že je agentem podsvětí. To, že získal vládu nad subtraktivní magií, nad magií podsvětí, naznačovalo, že tím agentem je. Naznačovalo to dále, že i kdyby se to Rahlovi nepovedlo a byl by zabit, magie Ordenu přesto roztrhne oponu. Zedd se nesnažil domýšlet, co vlastně tato proroctví znamenají. Myšlenka na to, že podsvětí bude mít volnou ruku, mu svírala hrdlo natolik, že nemohl dýchat. Bude pro něj lepší, když bude mrtvý, předtím než se to stane. Bude pro každého lepší, aby byl mrtvý už předtím.

Zedd otočil hlavu na stranu a pozoroval, jak Kahlan spí. Matka zpovědnice, poslední z těch, které vytvořili dávní čarodějové. Bolelo ho srdce z její bolesti, bolelo ho, protože jí nebyl schopen pomoci, když jí Rahl držel meč na hrdle, bolelo ho z toho, co cítila k Richardovi a z toho, co jí nemohl říci.

Kdyby to jenom nebyl Richard. Kdyby to byl kdokoli jiný než Richard. Nic není nikdy lehké.

Zedd se prudce posadil. Něco nebylo v pořádku. Bylo už příliš světlo na to, aby Slídič byl pryč. Zedd přiložil Kahlan prst k čelu a vzbudil ji.

Kahlan se v obličeji odrážely jeho obavy. „Co se děje?“ zeptala se.

Zedd tiše seděl a pátral po životě kolem sebe. „Slídič se nevrátil. Už tu dávno měl být.“

Rozhlédla se kolem sebe. „Možná   někde usnul.“ Zedd povytáhl obočí. „Možná má k tomu nějaký důvod. Možná to nic není.“

„Naši koně jsou pryč.“ 

Kahlan se postavila a zkontrolovala si nůž. „Nevidíš, kde je?“

Zedd sebou trhl. „Kolem nás někdo je. Je to někdo, koho se dotklo podsvětí.“

Vyskočil na nohy. Ve stejnou dobu někdo vystrčil Slídiče do jejich tábora, on klopýtl a upadl na obličej. Ruce měl pevně svázané za zády a byl celý od krve. Bylo na něm mnoho krve. Ležel na zemi a sténal. Zedd cítil kolem sebe přítomnost lidí. Přítomnost čtyř mužů. Zděsil se toho, co v nich cítil.

Velký muž, který strčil do Slídiče, vystoupil kupředu. Jeho krátké plavé vlasy trčely na všechny strany v bodlinách a jejich prostředkem se táhl černý pruh. Z jeho studených očí a úsměvu projel čarodějem mráz.

Kahlan se přikrčila. „Demmin Nass,“ zasyčela.

Zastrčil si palce za opasek. „Ach, už jsi o mně slyšela, matko zpovědnice.“ Jeho zlověstný úsměv byl ještě širší. „Já jsem o tobě taky slyšel. Přítel, co je s tebou, zabil pět mých nejlepších lidí. Já ho za to popravím, ale až později, po slavnostech. Chtěl bych, aby měl to potěšení z pohledu na to, co ti uděláme.“

Kahlan se ohlédla po dalších třech mužích, kteří vystupovali z lesa. Žádný nebyl tak velký jako Demmin Nass, byli však větší než Slídič. Byli obklíčeni, to však nebyl pro čaroděje problém. Každý z mužů měl plavé vlasy, měl velké svaly a byl pokrytý potem přesto, že vzduch byl chladný. Slídič jim zřejmě dal zabrat. Teď neměli zbraně v rukou, neměli strach, že by situaci neudrželi pod kontrolou.

Jejich sebevědomí dráždilo Zedda. Jejich úšklebky ho rozzuřily. Ve světle počínajícího rána vypadaly čtyři páry modrých očí ještě pronikavější.

Zedd věděl velmi dobře, že to bylo komando, a věděl velmi dobře, co komanda dělají zpovědnicím. Tak dobře. Vzkypěla mu krev, když si to uvědomil. Za žádnou cenu nedovolí, aby se něco takového stalo Kahlan. Dokud bude naživu, tak to nedovolí.

Demmin Nass a Kahlan se na sebe upřeně dívali.

„Kde je Richard? Co s ním Rahl udělal?“ chtěla od něj vědět. 

„Kdo?“ 

Zaskřípala zuby. „Hledač.“

Demmin se usmál. „Tedy, řekl bych, že to je záležitost Mistra Rahla a moje. Není ti do ní nic.“

„Řekni mi to,“ zlobně se na něj podívala. 

Jeho úsměv se stal ještě širším. „Právě teď jsou důležitější věci, které by ti měly dělat starosti, zpovědnice. Zanedlouho připravíš mně a mým mužům povyražení. Chci, abys myslela na to a dělala všechno, aby z toho měli potěšení. Hledač se tě netýká.“

Zedd se rozhodl, že už je načase, aby to ukončil ještě dříve, než k něčemu dojde. Pozvedl ruce a uvolnil nejsilnější ochromující předivo, kterého byl schopen. Se silným zapraskáním ozářilo tábor zelené světlo, které vyrazilo na čtyři strany současně a směřovalo ke každému z modrookých mužů. Zelené světlo narazilo do každého z nich se silným zaduněním.

Dříve než měl čaroděj čas zareagovat, všechno se strašlivým způsobem obrátilo k horšímu.

Stejně rychle, jak do nich světlo narazilo, tak se od každého odrazilo. Příliš pozdě si Zedd uvědomil, že je chrání nějaké zaklínadlo - zaklínadlo z podsvětí, které nemohl vidět. Světlo do něj narazilo ze všech čtyř stran současně. Jeho vlastní předivo ho na místě ochromilo. Byl nehybný jako kámen. Byl bezmocný. Ať se snažil, jak se snažil, nemohl se pohnout.

Demmin Nass vytáhl palce zpoza opasku. „Máš problém, starouši?“

Se zuřivým výrazem v obličeji Kahlan napřáhla paži a přiložila ruku na jeho hladkou hruď. Zedd se napjal a čekal na uvolnění její moci, čekal na nezvučný hrom.

Ten však nepřišel.

Podle překvapeného výrazu v obličeji Kahlan poznal, že měl přijít.

Demmin Nass udeřil svou pěstí a zlomil jí paži.

S bolestným výkřikem padla Kahlan na kolena. Postavila se s nožem v druhé ruce a sekla po muži, který stál před ní. Uchopil její vlasy do pěsti a držel ji od sebe. Zabodla nůž do paže, která ji držela. Vytáhl nůž z rány a vykroutil jí ho z ruky. Odhodil ho a nůž se zapíchl do stromu. Držel ji za vlasy a několikrát jí dal políček. Kopala, škrábala a křičela, ale on se při tom chechtal. Ostatní tři se k ní přibližovali.

„Lituji, matko zpovědnice, obávám se, že nejsi můj typ. Nedělej si starosti, tito chlapi budou přešťastní, že budou mít tu čest. Snaž se ale vrtět zadkem,“ ušklíbl se. „Alespoň z toho mám potěšení.“ 

Demmin ji za vlasy hodil ostatním třem. Ti si ji pohazovali mezi sebou sem a tam, plácali ji, tloukli do ní, drsně ji otáčeli kolem vlastní osy, až se jí hlava točila, že nemohla stát, a padala z jedné náruče do druhé. Byla bezmocná jako myš, se kterou si pohrávají tři kočky. Vlasy jí padaly do obličeje. Kahlan se po nich oháněla pěstí, byla však příliš dezorientovaná na to, aby se strefila. Smáli se jí ještě více.

Jeden z nich jí vrazil pěstí do žaludku. Kahlan se zlomila ve dví a zachvěla se v křeči. Druhý ji zvedl za vlasy. Třetí urval knoflíky z přední strany její košile. Všichni tři si ji prudce pohazovali mezi sebou, trhali jí košili a stahovali ji z ní každým uchopením. Když ji tahali přes její zlomenou ruku, tak křičela bolestí.

Zedd se už ani nedokázal třást zuřivostí, která ho zachvátila. Nedokázal před tím pohledem zavřít oči, nemohl uzavřít svůj sluch před těmito zvuky. Bolestivé vzpomínky, které mu říkaly, že už to jednou viděl, překrývaly realitu toho, co viděl teď. Bolestí z těch vzpomínek nemohl dýchat. Nemohl dýchat ani bolestí z toho, co se dělo teď. Obětoval by život, aby se mohl osvobodit. Přál si, aby s nimi nebojovala, bude to pro ni ještě horší. Věděl ale, že zpovědnice bojovaly vždy. Bojovaly ze všech sil. Věděl však, že její všechny síly nebudou stačit.

Z vězení svého těla, které zmrzlo na kámen, se Zedd bouřil ze všech sil proti své bezmocnosti, zkoušel každé zaklínadlo, každý trik, každý druh moci, který ovládal. Nestačilo to. Cítil, jak mu po tvářích stékají slzy.

Kahlan zakřičela, když ji jeden z mužů popadl za zlomenou ruku a hodil ji do mohutných paží ostatních dvou. Její stažené rty ukazovaly zaťaté zuby a ona se kroutila a kopala je, zatímco ji drželi za paže a vlasy. Třetí muž jí rozepjal opasek a utrhal jí knoflíky. Plivala na něj a proklínala ho. On se smál, když z ní strhával kalhoty a stahoval je dolů, až je protáhl naruby přes její nohy. Další dva měli plné ruce práce, aby ji udrželi, někdy jí bylo na ně málem příliš mnoho. Kdyby neměla zlomenou paži, možná by ji nemohli udržet. Jeden z nich jí s ní brutálně zakroutil, až vykřikla.

Ti dva, kteří ji drželi, ji za vlasy trhli hlavou dozadu, zatímco ten třetí jí přiložil rty a zuby na hrdlo a kousl ji. Jednou rukou ji osahával a druhou si rozepnul opasek a kalhoty. Přiložil svá ústa na její a zadusil její výkřiky, jeho tlusté prsty se mezitím propracovávaly od jejích prsou do temnoty mezi jejíma nohama.

Kalhoty měl spuštěné a jeho noha ji nutila roztahovat stehna. Sténala do jeho zubů úsilím, se kterým se snažila zabránit tomu, co dělá. Nedařilo se jí to. Jeho tlusté prsty se vryly do ní a hrabaly se tam. Vytřeštila oči. Její obličej byl rudý zuřivostí, její hruď se dmula hněvem.

„Položte ji na zem a držte ji tam,“ zavrčel. 

Kahlan mu vrazila kolenem do varlat. Se zaúpěním se zlomil v pase, zatímco dva ostatní se smáli. Když se vzpřímil, měl v očích oheň. Jeho pěst jí rozrazila ret a po bradě se jí rozlila krev.

Slídič s pažemi pevně svázanými za zády vrazil hlavou doprostřed mužova těla. Oba upadli na zem, kalhoty kolem mužových nártů způsobily, že zakopnul. Dříve než mohl zareagovat, Slídič zasekl svá stehna kolem mužova tlustého krku. Jeho modré oči se vyvalily. Hraničář se převalil na bok a prudce potáhl za jeho hlavu. Ozvalo se silné prasknutí a muž se bezvládně zhroutil.

Demmin Nass kopal Slídiče do žeber a do hlavy, až dokud se nepřestal hýbat.

Zdánlivě z čistého nebe se na Nasse svalilo něco s drápy, pokryté kožešinou. Vlk divoce zavrčel, když trhal velkého muže. Svalili se na zem a převraceli se v hlíně a přes oheň. Vzduchem se zablýskal nůž.

„Ne!“ vykřikla Kahlan. „Brophy! Uteč!“ 

Bylo příliš pozdě. Nůž se zarýval do vlka s odporným zvukem, když ho pěst, která ho držela, opět a opět vrážela mezi žebra. Nass otevřel vlkovi vnitřnosti. Za chvíli bylo po všem. Brophy ležel natažen na zemi a jeho srst byla prosáklá krví. Několikrát mu trochu trhlo nohama, pak mu znehybněly.

Kahlan, která visela za paže a za vlasy, plakala a štkala vlkovo jméno.

Nass se postavil, prudce dýchal z námahy krátkého, ale zuřivého boje. Z ran na prsou a na rameni mu vytékala krev. V očích mu plápolala zuřivost.

„Ať za to zaplatí,“ zasyčel na dva muže, kteří ji drželi. „Udělejte jí to pořádně.“ 

Kahlan bojovala a kroutila se jim. „Co se děje, Demmine?“ vykřikla. „Ty nejsi chlap, proto to neuděláš sám? Musí to za tebe dělat skuteční chlapi?“

Prosím tě, Kahlan, prosil v duchu Zedd, prosím, buď zticha. Prosím, neříkej už nic.

Nassův obličej se rozpálil doruda. Jeho prsa se dmula. Zlostně se na ni podíval.

„Toto jsou alespoň skuteční chlapi! Oni mají to, co je nutné ke zvládnutí ženy. Ty to asi nemáš! Ty toho máš tak akorát pro malé hochy. To se bojíš ukázat skutečné ženě, co tam máš? Budu se ti smát, zatímco skuteční chlapi budou dělat, co ty nesvedeš!“ 

Nass udělal krok kupředu a zaskřípěl zuby. „Ztichni, čubko.“

Naplivala mu do obličeje, „To by ti udělal tvůj otec, kdyby věděl, že to nedokážeš se ženou. Ty jsi zhanobil jméno svého otce!“

Zedd uvažoval nad tím, zda Kahlan neztratila rozum. Nemohl najít žádný důvod, proč by to měla dělat. Pokud chtěla vyprovokovat Nasse k ještě horšímu chování, tak to stačilo.

Nass vypadal, že exploduje, pak se mu obličej uvolnil a vrátil se mu na něj úsměv. Ohlédl se kolem sebe a uviděl, co potřeboval.

„Tam,“ ukázal. „Podržte ji dolů obličejem na tom kmeni.“ Přiblížil svůj obličej k jejímu. „Ty to tedy chceš ode mě? V pořádku, čubko, dostaneš to ode mě. Ale bude to po mém způsobu. Teď uvidíme, jak dobře dokážeš sebou kroutit.“ 

Kahlanin obličej byl rudý zuřivostí. „Myslím si, že co máš velké, je pouze tvá huba! Myslím si, že to nedokážeš. Tví muži a já se pořádně zasmějeme. Opět budou muset udělat práci za tebe.“ Její ústa se zkřivila do vyzývavého úsměvu. „Čekám, hošánku. Udělej mi to, jak ti to dělával tvůj otec, abychom se mohli pořádně smát, když si tě budeme představovat, jak klečíš pod ním. Ukaž mi, jak ti to dělával.“

Tepny na jeho čele vypadaly na prasknutí a oči mu vylézaly z důlků. Nassova ruka se vymrštila k jejímu hrdlu, zmáčkla ho a zvedla ji. Třásl se zuřivostí. Jeho sevření sílilo a ona se dusila.

„Veliteli Nassi,“ mírnil ho jeden z mužů tichým hlasem, „zabiješ ji.“ 

Demmin se na ni podíval a zpražil muže zlostným pohledem, přesto uvolnil své sevření. Opět se podíval na Kahlan. „Co o tom může vědět čubka jako ty?“

„Vím, že jsi lhář. Vím, že tvůj pán by nenechal hošánka jako ty, aby věděl, co udělal s hledačem. Ty nic nevíš. Ty mi nemůžeš říci nic, protože nic nevíš a jsi tak nicotný, že si to ani nedokážeš přiznat.“ 

Takto to tedy je. Zedd to pochopil. Kahlan věděla, že zemře, a byla ochotná vyměnit všechno odporné, co jí mohl Nass udělat, za to, aby se dozvěděla, že je Richard v pořádku. Nechtěla zemřít bez toho, aby věděla, že je v bezpečí. Nesmírnost jejího konání způsobila, že se Zeddovi koulely slzy po obličeji. Uslyšel, jak se mu u nohou začíná hýbat Slídič.

Nass jí pustil hrdlo a pokynul oběma mužům, aby ji nechali tak. Znenadání ji udeřil pěstí. Dopadla zády na zem. Sklonil se nad ní a zvedl ji za vlasy, jako kdyby nic nevážila.

„Ty nic nevíš! Tvá pěst říká všechno. Tvůj pán by to řekl tvému otci,“ vysmívala se mu, „ale neřekne nic malé otcově holčičce.“ 

„Dobře, dobře, řeknu ti to. Bude mi to dělat větší potěšení, když budu na tobě a ty budeš vědět, co děláme s takovými malými neřády, jako je tvůj hledač. Pak možná pochopíš, že marníš čas, když s námi bojuješ.“  

Kahlan stála před ním nahá a obličej měla zrudlý hněvem. Nebyla to malá žena, před Demminem Nassem však vypadala malá. Namáhavě dýchala, když čekala. Jednu pěst měla opřenou v bok, druhá paže jí bezvládně visela a zepředu byla celá pokrytá krví.

„Asi před měsícem namaloval jeden malíř zaklínadlo, aby bylo možno hledače chytit. Ten malíře zabil, přesto byl však polapen. Chytila si ho mord-sitha.“  

Kahlan se ztratila barva z obličeje, byla bílá jako stěna.

Zedd měl pocit, jako kdyby ho někdo bodl do srdce. Kdyby to bylo možné, zhroutil by se v agónii na zem.

„Ne,“ zašeptala s vytřeštěnýma očima. 

„Ano,“ řekl jí výsměšně. „Mimochodem, je to obzvlášť nebezpečná mord-sitha. Jmenuje se Denna. Té se i já vyhýbám širokým obloukem. Je oblíbenkyní Mistra Rahla kvůli jejímu...“ Ušklíbl se. „...talentu. Podle toho, co jsem slyšel, se u hledače překonávala. I já jsem ji jednou viděl u oběda pokrytou jeho krví od hlavy až po paty.“ 

Kahlan se roztřásla, oči měla plné slz a Zedd si byl jistý, že teď byla ještě bledší.

„Ale je ještě stále naživu,“ zašeptala zlomeným hlasem. 

Demmin si nasadil samolibý úsměv, byl šťastný, když viděl, jaké reakce vyvolává jeho vyprávění. „Matko zpovědnice, já jsem vlastně naposledy viděl hledače, když byl na kolenou před Mistrem Rahlem a Dennin Agiel se mu opíral o zátylek. Nemyslím si, že tehdy věděl, jak se jmenuje. Mistr Rahl nebyl tehdy v dobré náladě. Když Mistr Rahl nemá dobrou náladu, tak vždy umírají lidé. Z toho, co mi Mistr Rahl řekl, když odcházel, jsem si jistý, že hledač už ze svých kolen nevstal. Teď už jeho tělo shnilo.“

Zedd plakal, protože ji nemohl utěšovat a protože ona nemohla utěšovat jeho.

Kahlan se naprosto zklidněla.

Její paže se pozvedly do vzduchu, její pěstí ukazovaly k nebi. Hlavu měla zakloněnou dozadu.

Vyrazila nadpozemský výkřik. Projel Zeddem jako tisíc ledových jehel, odrážel se od kopců, prorážel údolími a opíral se o okolní stromy, které začaly vibrovat. Zeddovi to vyrazilo dech. Nass a jeho dva muži se odpotáceli několik kroků dozadu.

Kdyby už nebyl ztuhlý na kámen, tak by k tomu došlo teď ze strachu z toho, co dělá. Tohle by Kahlan neměla být schopná udělat.

Zhluboka se nadechla a sevřela pěsti ještě pevněji, slzy jí stékaly po obličeji.

Kahlan vykřikla ještě jednou. Dlouze, pronikavé a neskutečně. Výkřik se převaloval vzduchem. Oblázky tančily po zemi. Voda tančila v okolních jezerech. Roztancoval se dokonce i vzduch a začal se pohybovat. Muži si zakryli uši. Zedd by to udělal taky, kdyby se mohl hýbat.

Ještě jednou se zhluboka nadechla. Její záda se ohnula do oblouku, když se rozpřáhla k nebi.

Třetí výkřik byl ještě horší. Jeho magie se prodírala samotnou strukturou vzduchu. Zedd měl pocit, že se mu tělo trhá na kousky. Kolem ní se začal točit vzduch, který vířil prach.

Nastávala temnota, magie výkřiku si brala světlo a přitahovala temnotu, stejně jako přitahovala vítr. Světlo a tma se točily kolem matky zpovědnice, když do svého výkřiku vkládala prastarou magii.

Zedd se téměř zahltil hrůzou z toho, co dělá. Viděl to předtím dělat jenom jednou a tehdy to dobře neskončilo. Sjednocovala magii zpovědnic, aditivní magii - lásku - s jejím protějškem z podsvětí, se subtraktivní magií - s nenávistí.

Kahlan stála a křičela uprostřed smrště. Světlo bylo přitahováno k ní a všude kolem padala tma. Tam, kde stál Zedd, byla černá noc. Jediné světlo bylo tam, kde byla Kahlan. Tma obklopovala světlo.

Mohutné blesky šlehaly po temném nebi, rychle šlehaly všemi směry, rozdvojovaly se a rozštěpovaly se opět a opět, až hořelo celé nebe. Krajinou burácelo hřmění, které se slévalo do nepřetržitého běsnění a splývalo s výkřikem, stávalo se jeho součástí.

Země se třásla. Výkřik už nebyl jenom zvukem, stal se něčím docela jiným. Všude kolem se země otevírala v strašlivých klikatých trhlinách. Z trhlin vyrážely sloupy fialového světla. Purpurově namodralé opony světla vibrovaly, tančily a s rostoucí rychlostí byly vtahovány do smršti, byly přitahovány ke Kahlan. Stala se zářícím světlem uprostřed moře temnoty. Byla jedinou věcí, která existovala, všechno ostatní bylo nicotou zbavenou dokonce i světla. Zedd neviděl nic než Kahlan.

Vzduch všude kolem se otřásl strašlivým nárazem. V krátkém a strašlivém záblesku světla Zedd uviděl, že okolní stromy náhle ztratily jehličí, které bylo odváté pryč v zeleném oblaku. Stěna prachu a písku mu narazila do obličeje a on měl pocit, že při svém výbušném přechodu mu sedře kůží až na kost.

Divokost otřesu odvála pryč tmu. Světlo se vrátilo.

Sjednocení bylo dokonané.

Zedd uviděl Slídiče, jak stojí vedle něj a dívá se, paže měl ještě stále svázané za zády. Zedd si pomyslel, že hraničáři jsou odolnější, než by měli nárok být.

Bleděmodré světlo se spojilo kolem ní do vejce s roztřepanými okraji a nabývalo na intenzitě, na barvě a taky na divokosti. Kahlan se otočila. Jedna paže, ta zlomená, jí klesla podél těla. Druhá zůstala na půl cesty a její pěst se napřáhla k čaroději. Modré světlo z prstence kolem ní se soustředilo na jedno místo, na to místo, kde byla její pěst. Vypadalo to, že se tam soustřeďuje a pak se v jediném výboji řítí v podobě světelné linie přes prostor mezi nimi.

Narazilo na něj pořádně, osvítilo ho při doteku, jako kdyby byl ke Kahlan připojen vláknem živého světla. Omývalo ho bleděmodrou září. Čaroděj pocítil důvěrně známý dotek aditivní magie a nezvyklé mravenčení subtraktivní magie, magie podsvětí. Hodilo ho to o krok zpět a předivo, které ho drželo, se roztříštilo. Byl svobodný. Linie světla zhasla.

Zedd se otočil k Slídiči a rychlým zaklínadlem uvolnil provazy. Slídič vyrazil se sebe bolestivý sten, když měl volné paže.

„Zedde.“ zašeptal, „co se to, u všech proroků, tady děje? Co to udělala?“ 

Kahlan proplétala prsty bleděmodrým světlem, které vibrovalo kolem ní, hladila ho, mazlila se s ním a koupala se v něm. Demmin Nass a jeho zbývající společník ji pozorovali, stáli tam a vyčkávali. Její oči pohlížely na věci, které oni nemohli vidět. Její oči byly v jiném světě. Zedd věděl, že její oči se dívaly na vzpomínku na Richarda.

„Říká se tomu Con Dar, vražedné běsnění.“ Zedd pomalu přenesl pohled z Kahlan na hraničáře. „Je to něco, co mohou dokázat pouze nemnohé zpovědnice. A ona by toho vůbec neměla být schopna.“ 

Slídič se zachmuřil. „Proč?“

„Protože ji to musí naučit vlastní matka. Pouze matka ji může naučit, jak ho vyvolat, když je k tomu dostatečná příčina. Je to prastará magie, která, je tak stará jako magie samotných zpovědnic, používá se však zřídka. Lze ji naučit až poté, co dcera dosáhne jistého věku. Kahlanina matka zemřela dříve, než ji to mohla naučit. Ona ji však ovládá. To, že to dokázala udělat pouze instinktem a touhou, bez toho, aby ji to někdo naučil, dokazuje samo o sobě velmi nebezpečné věci v proroctvích.“ 

„Dobře, ale proč to nemohla udělat předtím? Proč nemohla zastavit to, co se dělo předtím?“ 

„Zpovědnice ji nemůže vyvolat kvůli sobě, pouze kvůli někomu jinému. Vyvolala ji kvůli Richardovi. Ze zuřivosti nad jeho smrtí. Jsme ve velmi velkých potížích.“ 

„Proč?“ 

„Con Dar se vyvolává za účelem pomsty. Zpovědnice, které ho invokují, ho zřídka přežijí, ony obětují své životy tomuto záměru, obětují své životy uskutečnění pomsty. Kahlan použije svou moc na Darkena Rahla.“  

Slídič se na něj v šoku zadíval. „Ty jsi mi řekl, že její moc se ho nemůže dotknout, že si ho nemůže vzít.“

„Předtím nemohla. Nevím, zda teď může, ale pochybuji o tom. Přesto se o to pokusí. Je ve spárech Con Daru, vražedného běsnění. Nezáleží jí na tom, že ztratí život. Pokusí se o to, vztáhne ruku, aby se dotkla Darkena Rahla, i když je to marné, i když ji to zabije. Když jí v tom někdo bude překážet, tak ho zabije. A zabije ho bez váhání.“ Přiblížil svůj obličej k Slídičovi, aby dodal důraz svým slovům. „To zahrnuje i nás.“ 

Kahlan byla na zemi stočená téměř do klubíčka, hlavu měla skloněnou, dlaně měla na opačných ramenech, bleděmodré světlo se vyskytovalo jenom těsně kolem ní. Pomalu se postavila a vynořila se ze světla. Vypadalo to, jako kdyby vystupovala z vejce. Stála tam nahá a krev jí ještě stále rytmicky vytékala z ran. Krev, stále svěží a nesražená, jí kapala z brady.

Její obličej však měl v sobě bolest z jiných ran, než byly rány jejího těla. Poté zmizel i tento výraz a její obličej se stal obličejem zpovědnice.

Kahlan se trochu pootočila směrem k jednomu z mužů, který ji předtím držel. Toho druhého nebylo nikde vidět. Pomalu zvedla paži směrem k němu. Byl od ní na několik metrů.

Vzduchem se rozlehl náraz a nezvučný hrom. Zedd pocítil ve svých kostech bolest.

„Paní!“ vykřikl muž a padl na kolena. „Co mi poroučíš? Co si ode mě přeješ?“ 

Chladně si ho prohlížela. „Přeji si, abys pro mě zemřel. A to ihned.“

Zkroutil se v křeči a už mrtvý padl obličejem do země. Kahlan se otočila a přistoupila k Demminovi Nassovi. Ten se usmíval se založenýma rukama. Zlomená paže visela Kahlan podél těla. Její druhá ruka mu dopadla na prsa s ostrým plácnutím. Ruka tam zůstala a oni se do sebe zaklesli očima. Tyčil se nad ní.

„Čubko, to bylo velmi impozantní. Kromě toho, že jsi spotřebovala svou sílu, jde o to, že mě chrání zaklínadlo Mistra Rahla. Nemůžeš se mě dotknout svou mocí. Potřebuješ dostat pořádně na pamětnou. Udělám to já a udělám to tak, jak jsem to ještě nikomu neudělal.“ Napřáhl ruku a popadl ji za rozcuchané a spletené vlasy. „Skloň se dopředu.“  

Kahlan se na obličeji neobjevil žádný výraz a ani nic neříkala.

Vzduchem se rozlehl náraz a nezvučný hrom. Zedd opět pocítil bolest ve všech kostech. Demmin Nass vytřeštil oči a otevřela se mu ústa.

„Paní!“ zašeptal. 

Slídič se naklonil kupředu. „Jak to jenom dokázala? Toho prvního se vůbec nedotýkala a zpovědnice mohou svou moc použít jenom jednou a pak si musí odpočinout a zotavit se!“

„Už ne. Je ve stavu Con Daru.“ 

„Stůj tady a čekej,“ řekla Nassovi. 

S půvabnou vznešeností šla Kahlan k čaroději. Zastavila se a pozvedla k němu svou zlomenou paži.

Její oči byly skelné. „Dej mi to do pořádku, prosím. Potřebuji to.“

Zedd odvrátil pohled z jejích očí a podíval se na paži. Vzal ji jemně do ruky a tiše mluvil, aby odvrátil její mysl od myšlenek na bolest, pak paži uchopil nad a pod zlomeninou, natáhl ji a napravil kost. Nevykřikla, ani s ní netrhlo. Jeho prsty něžně prozkoumávaly poranění, vlévaly do ní teplý magický proud, který pohlcoval do sebe chladnou bolest, kterou vsával do sebe, kterou trpěl a kterou utišoval.

Jeho dech se na okamžik zastavil pronikavou intenzitou její bolesti. Pocítil plně nával její bolesti, která se spájela s bolestí jeho a hrozila mu, že ho pohltí, pokud by se mu ji nepodařilo potlačit.Cítil, jak kost srůstá, dodal jí více magie, aby ji chránil a posílil natolik, že se pak už dohojí sama. Když skončil, odtáhl své ruce. Její zelené oči se zvedly a pohlédly do jeho očí. Ta chladná zuřivost v nich byla strašlivá.

„Děkuji ti,“ řekla tiše. „Počkej tady.“  

Obrátila se k Demminovi Nassovi, který stál na tom místě, na kterém mu řekla, že stát má.

V jeho očích byly slzy, „Paní, rozkaž mi něco, prosím.“

Kahlan vytáhla z jeho opasku nůž a ignorovala jeho žádost. Druhou rukou uvolnila hřeby pobitý válečný kyj a svěsila ho. „Svlékni si kalhoty.“ Počkala, až si je sundal a opět se před ni postavil. „Poklekni.“

Zedda, který pozoroval velkého muže, jak si před ní kleká, zamrazilo z chladu jejího hlasu.

Slídič popadl do hrsti Zeddovu řízu. „Zedde, my ji musíme zastavit! Vždyť ho zabije! My ale potřebujeme informace. Když nám řekne všechno, co potřebujeme, ať si s ním dělá, co chce. Ale ať to nedělá před tím, než ho vyslechneme!“

Zedd se na něj káravě podíval, „I když s tebou plně souhlasím, nemůžeme dělat nic. Když se do toho zamícháme, zabije nás. Když směrem k ní uděláš dva kroky, tak tě zabije, než uděláš třetí. Se zpovědnicí, která je zachvácena vražednou zuřivostí, se nedá logicky rozmlouvat. Je to něco podobného, jako se snažit o logickou rozmluvu s bouřkou, máš z toho pouze to, že tě zasáhne blesk.“

Slídič pustil Zeddovu řízu se zklamaným zasupěním a rezignovaně si zkřížil ruce na prsou. Kahlan otočila kyjem a podala rukojeť Nassovi.

„Podrž to pro mě.“ 

Vzal to a držel u svého boku. Kahlan si klekla těsně před něj.

„Roztáhni nohy,“ přikázala mu ledovým hlasem. Sáhla mu mezi nohy a jednou rukou si ho přichytila. Trhl sebou a zašklebil se. „Nehýbej se,“ varovala ho a on znehybněl. „Kolik z malých chlapců, které jsi zneužíval, jsi taky zabil?“  

„To nevím, paní. Nepočítal jsem je. Dělám to mnoho let, už od mládí. Vždy je nezabíjím, většina z nich žije.“ 

„Tak se to pokus co nejlépe odhadnout.“ 

Na chvíli se zamyslel. „Více než osmdesát a méně než sto dvacet.“

Zedd uviděl záblesk nože, když mu ho přikládala na to místo. Slídič spustil ruce, narovnal se a svaly na jeho čelistích ztvrdly, když uslyšel, co Demmin Nass dělal.

„Teď ti je uříznu. Když to budu dělat, nechci od tebe slyšet ani hlásku,“ zašeptala. „Ani nejmenší zvuk. A nesmíš se ani hnout.“ 

„Ano, paní.“ 

„Dívej se mi do očí. Chci to vidět v tvých očích.“ 

Její paže s nožem se napnula a trhla sebou nahoru. Objevila se zakrvácená čepel.

Klouby Demminových prstů svírajících kyj byly bílé.

Matka zpovědnice se postavila před něj. „Nastav ruku.“

Demmin k ní natáhl třesoucí se ruku. Položila mu do dlaně zakrvácený pytlík.

„Sněz je.“ 

Slídič se usmíval, když se na to díval. „Je dobrá,“ zašeptal jen tak pro sebe. „Je to žena, která ví, co znamená spravedlivost.“

Stála před ním a dívala se na něj, až dokud neskončil. Odhodila nůž. „Dej mi kyj.“

Podal jí ho. „Paní, ztrácím mnoho krve. Nevím, zda dokážu stát vzpřímeně.“

„Když nebudeš stát, vzbudí to mou velikou nelibost. Jen vydrž. Už to dlouho nepotrvá.“ 

„Ano, paní.“ 

„To, co jsi mi řekl o Richardovi, o hledači, byla pravda?“ 

„Ano, paní.“ 

Kahlanin hlas byl absolutně klidný. „Všechno z toho?“

Demmin se na chvíli zamyslel, aby měl jistotu. „Všechno, co jsem ti řekl, paní.“ „A je něco, co jsi mi neřekl?“ „Ano, paní. Neřekl jsem ti, že si ho mord-sitha Denna taky vzala za partnera. Myslím si, že to bylo proto, aby ho mohla ještě lépe mučit.“

Ticho se protahovalo do nekonečna. Kahlan stála nehybně nad Demminem. Zedd bolestí málem nemohl dýchat, málem nemohl dýchat taky z toho, jak měl sevřené hrdlo. Třásla se mu kolena.

Kahlan promluvila tak tiše, že ji Zedd sotva slyšel. „Jsi si jistý, že je mrtvý?“

„Neviděl jsem ho zabitého, paní. Jsem si však jistý.“  

„Proč?“ 

„Připadalo mi to, že Mistr Rahl ho měl chuť zabít. A i kdyby to neudělal on, udělala by to Denna. To mord-sithy dělávají. Partneři mord-sith nežijí příliš dlouho. Byl jsem překvapen, že byl ještě naživu, když jsem odcházel. Nevypadal na to, že je v dobrém stavu. Ještě jsem ale neviděl člověka, který by ještě žil, když mu přiložili Agiel k zátylku tolikrát jako jemu. 

Vykřikoval tvé jméno. Jediný důvod, proč mu Denna nedovolovala zemřít dříve, byl ten, že s ním předtím chtěl mluvit Mistr Rahl. I když jsem to neviděl na vlastní oči, paní, jsem si tím jistý. Denna ho u sebe držela magií jeho meče, pro něj neexistuje možnost útěku. Měla ho u sebe déle, než je obvyklé, mučila ho více, než je obvyklé, držela ho na rozhraní mezi životem a smrtí déle, než je obvyklé. Nikdy jsem neviděl člověka, který by vydržel tak dlouho jako on. Z jistých důvodů Mistr Rahl chtěl, aby hledač trpěl dlouho, a proto si vybral Dennu, nikdo z toho nemá větší potěšení než ona, nikdo nemá její talent na prodlužování bolesti. Ty ostatní nevědí, jak své mazlíčky udržovat při životě tak dlouho. Když už pro nic jiného, měl by být mrtev z toho, že je partnerem mord-sithy. Nemohl by přežít až do dneška.“

Zedd klesl na kolena a srdce mu pukalo nesmírnou bolestí. Plakal bolestí. Měl pocit, že jeho svět přestal existovat. Už nechtěl dál žít, chtěl zemřít. Co to udělal? Jak mohl dovolit, aby byl do toho zatažen právě Richard? Ze všech lidí to musel být právě Richard. Teď už věděl, proč ho Rahl nezabil, když k tomu měl možnost. Chtěl, aby si Zedd předtím ještě vytrpěl své. To bylo Rahlovi podobné.

Slídič si dřepnul vedle něj a objal ho. „Je mi to líto, Zedde,“ zašeptal. „Richard byl taky mým přítelem. Je mi to tak líto.“

„Podívej se na mě,“ řekla Kahlan. Kyj držela oběma rukama nad hlavou. 

Nassovy oči ze zvedly k jejím. Udeřila kyjem vší silou. Se zvukem, ze kterého se obracel žaludek, se mu kyj zabořil do čela a zůstal tam trčet. Vytrhl se jí z rukou, když se Nass bezvládně řítil k zemi celý ochablý, jako kdyby neměl žádné kosti.

Zedd se přinutil k tomu, aby přestal plakat, a postavil se, když k nim kráčela. Cestou si z tlumoku vybrala plechovou misku.

Misku podala Slídičovi. „Naplň ji do poloviny jedovatými bobulemi z krvavníkového keře.“

Slídič se trochu zmateně podíval na misku. „Teď?“

„Ano.“ 

Všiml si varování v Zeddových očích a ztuhl. „Dobře.“ Otočil se k odchodu, pak se ale obrátil, sundal si svůj těžký plášť a položil jí ho kolem ramen, aby zakryl její nahotu. „Kahlan...“ Upřeně se na ni díval, nebyl však ze sebe schopen dostat ani slovo. Odešel sbírat bobule.

Kahlan se upřeně a jako duchem nepřítomná dívala do prázdna. Zedd jí položil paži kolem ramen a posadil ji na deku. Posbíral, co zbylo z její košile, natrhal to na pruhy, které navlhčil vodou z koženého měchu. Když neprotestovala, setřel z ní krev, na některé rány použil hojivou mast, na jiné magii. Beze slova to snášela. Když skončil, dal jí prsty pod bradu a zvedl její hlavu, aby se mu dívala do očí.

Zedd mluvil potichu. „Nezemřel nadarmo, má drahá. Našel schránku a každého zachránil. Vzpomínej na něj proto, že udělal to, co by nikdo jiný udělat nedokázal.“

„Budu vzpomínat pouze na to, že ho miluji a že jsem mu to nikdy nemohla říci.“ 

Zedd opět přivřel oči před bolestí a před břemenem, které nesl, protože byl čarodějem.

Slídič se vrátil a podal jí misku jedovatých bobulí. Požádala o něco, čím by je mohla rozmačkat. Několika rychlými řezy nože upravil Slídič tvar tlustého klacku natolik, že s ním byla spokojená, a dala se do práce.

Zastavila se, jako kdyby ji něco napadlo, a podívala se na čaroděje. Její zelené oči plály. „Darken Rahl je můj.“ Bylo to varování a zároveň i hrozba.

Přikývl na souhlas. „Ano, má drahá.“ Vrátila se k rozmačkávání. Po obličeji jí stékalo několik slz.

„Jdu pohřbít Brophyho,“ řekl Slídič tiše Zeddovi. „Ostatní mohou shnít.“ 

Kahlan rozmačkala rudé bobule na kaši a přidala do ní trochu popela z ohniště. Když skončila, nechala Zedda, aby před ní držel malé zrcátko, a nanášela na sebe obrazec Con Dar, pár klikatých blesků. Ruku jí při tom vedla magie. Začínaly na obou skráních. Vrchní části blesků se zrcadlově klikatily nad obočím, jejich středy procházely víčky a spodní části se klikatily po lícních kostech až nakonec končily v lícních důlcích.

Účinek byl strašlivý - tak to mělo být. Byla to výstraha pro nevinné, byla to přísaha pro viníky.

Když si vykartáčovala rozcuchané vlasy, vytáhla z tlumoku oděv zpovědnice, odložila plášť a navlékla si svůj oděv. Slídič se vrátil a Kahlan mu s poděkováním podala plášť.

„Nos ho,“ řekl Slídič, „je teplejší než tvůj.“ 

„Jsem matka zpovědnice, nebudu nosit plášť.“ 

Hraničář se nehádal. „Koně jsou pryč. Všichni koně jsou pryč.“

Lhostejně se na něj podívala. „Pak půjdeme pěšky. Nebudeme se zastavovat na noc, půjdeme bez přestávky. Jestli chcete, můžete se mnou, nesmíte mě však zdržovat.“

Slídič povytáhl obočí nad touto bezděčnou urážkou, nechal ji však být. Kahlan se otočila a vydala se na cestu bez toho, aby si vzala alespoň něco ze svých věcí. Slídič se podíval na Zedda a hlasitě ze sebe vyrazil vzduch.

Sehnul se, aby si posbíral své věci. „Neodejdu bez svých zbraní.“

„Raději si pospěšme, protože se dostane příliš daleko před nás.“ Čaroděj zvedl Kahlanin tlumok a začal do něj cpát vybavení. „Raději si vezměme alespoň něco z našich zásob.“ Uhladil záhyb na tlumoku. „Slídiči, já si nemyslím, že se z tohoto jen tak vrátíme. Con Dar je sebevražedný podnik. Ty máš rodinu. Není třeba, abys šel.“ 

Slídič nezvedl pohled. „Co je to mord-sitha?“ zeptal se tiše.

Čaroděj s námahou polknul. Jeho ruce svíraly tlumok tak silně, až se třásly. „Mord-sithy jsou od útlého věku cvičeny v umění mučení a v používání nelítostného nástroje bolesti, kterému se říká Agiel. To byla ta červená věc, která visela Darkenovi Rahlovi z krku. Mord-sithy se používají proti těm, kteří v sobě mají magii. Mají tu moc, že člověku magii vezmou a použijí ji proti němu.“ Zeddovi se zlomil hlas. „Richard o tom jistě nevěděl. Neměl žádnou šanci. Pro mord-sithu je jediným smyslem života, jedinou věcí, pro kterou žije, mučení na smrt těch, kteří mají v sobě magii.“

Slídič pěstí vrazil do tlumoku poslední zbytek přikrývky. „Já s tebou půjdu.“

Zedd přikývl, že tomu rozumí. „Jsem rád, že jsem v tvé společnosti.“

„Jsou ty mord-sithy nebezpečné pro nás?“ 

„Tobě nejsou nebezpečné, v tobě není žádná magie. Nejsou nebezpečné ani pro čaroděje, já mám svou ochranu.“ 

„A co Kahlan?“ 

Zedd zavrtěl hlavou. „Magie zpovědnic se liší od všech ostatních. Dotek magie zpovědnice znamená pro mord-sithu smrt. Velmi zlou smrt. Takovou jsem už jednou viděl. Už bych ji vidět nechtěl.“ Zeddovy oči prolétly krvavým nepořádkem kolem nich. Myslel na to, co udělali Kahlan, a na to, co jí málem udělali. „Řekl bych,“ zašeptal, „že jsem viděl spoustu věcí, které už v životě nikdy vidět nechci.“

Když si Zedd přehodil přes rameno Kahlanin tlumok, bylo cítit ve vzduchu náraz a nezvucný hrom. Oba se rozběhli po stezce. Uběhli pouze krátkou vzdálenost, když našli posledního z mužů, který ležel přes stezku tam, kde číhal v záloze. Z prsou mu čouhal jeho vlastní meč. Jilec držely ve smrtelné křeči jeho vlastní ruce.

Oba běželi dál, až dokud ji nedostihli. Kráčela cílevědomě s očima upřenýma kupředu a nezajímala se o to, co se děje kolem ní. Šat zpovědnice za ní povlával jako plamen ve větru. Zedd si vždy myslel, že zpovědnice vypadají krásně ve svých šatech, obzvlášť v bílé barvě matky zpovědnice.

Teď ale viděl, čím oděv ve skutečnosti byl. Bylo to válečné brnění.

Kapitola dvacátá

Voda z mlhy, která se shromažďovala Richardovi na obličeji, mu stékala po nose a visela v kapičce na jeho špičce a lechtala ho tam. Zlostně ji setřel. Byl tak unavený, že si už sotva uvědomoval, co dělá. Jedinou věcí, kterou jistě věděl, bylo to, že nemůže najít Kahlan, Zedda ani Slídíče. Vytrvale hledal, chodil po nekonečných stezkách a silnicích, křižoval sem a tam na své cestě k Paláci lidu, ale nespatřil po nich ani stopu. Všude byly stezky a pěšiny. Uvědomoval si, že z nich prohledal pouze zlomek. Zastavoval se pouze na pár hodin, především proto, aby nechal oddechnout koně. Jen tehdy se někdy sháněl po jídle. Od chvíle, co odešel od svého bratra, mraky ležely hustě a nízko a omezovaly viditelnost. Zuřil z toho, že musely přijít právě teď, když Scarlet potřeboval jako nikdy v životě.

Měl pocit, že se proti němu všechno spiklo a že osud opravdu pracuje pro Darkena Rahla. Rahl už teď jistě má Kahlan. Už je příliš pozdě, teď už musí být v Paláci lidu.

Pobízel koně nahoru po horské stezce kolem skupin velkých smrků, které rostly na příkrých svazích. Mokrý mech tlumil zvuky koňských kopyt. Temnota skrývala téměř všechno. Jak jel v mlze a tmě nahoru, stromy řídly a vystavovaly ho studenému větru, který přicházel nahoru po úbočí. Třepetal mu pláštěm a sténal mu v uších. Černé útržky oblaků a mlhy letěly přes stezku. Richard si přes hlavu přehodil kápi jako ochranu před živly. I když nic neviděl, věděl, že se dostal na vrchol hory a že začal sestupovat po její druhé straně.

Byla hluboká noc. Úsvit přinese první zimní den. Poslední den svobody.

Richard si našel malý úkryt pod převislou skálou, rozhodl se, že si před úsvitem, který bude jeho posledním, pospí pár hodin. Unaveně sklouzl ze hřbetu koně a uvázal ho k blízké zakrslé borovici, která se krčila mezi vysokou trávou. Ani si nesundával tlumok, pouze se v plášti překulil pod skálu a pokoušel se usnout. Myslil na Kahlan, myslil na všechno, co bude muset udělat, aby se nedostala do rukou mord-sithy. Když skončí s pomáháním Darkenovi Rahlovi při otevírání schránky, která mu dá moc, po níž toužil, tak ho Rahl zabije. Přes ujišťování Darkena Rahla, že Richard bude volný, aby si žil dál, jak bude chtít, co to bude za život poté, co na něj Kahlan vloží ruku a dotkne se ho její moc?

Kromě toho věděl, že Rahl lže. Rahl ho chtěl zabít. Pouze doufal v to, že smrt bude rychlá. Uvědomoval si, že jeho rozhodnutí pomoci Darkenovi Rahlovi znamenalo taky, že zemře Zedd. Znamenalo to však taky, že mnoho dalších bude žít. Bude to život pod brutální nadvládou Darkena Rahla, přesto to bude život. Richard nemohl snést myšlenku na to, že je zodpovědný za smrt všech a všeho. Rahl řekl Richardovi pravdu, když mluvil o tom, že ho někdo zradil, a asi mluvil pravdu i tehdy, když říkal, že ví, která schránka ho zabije. A i kdyby lhal, Richard nemohl v tomto případě riskovat životy všech lidí. Richard už neměl žádnou možnost volby, nemohl si vybírat, ale musel pomoci Darkenovi Rahlovi.

Žebra ho ještě stále bolela z toho, co mu dělala Denna. Ještě stále měl potíže, když si lehal, a stále měl bolesti, když dýchal. Spánek mu přinesl zlé sny, které míval každou noc od té doby, co opustil Palác lidu. Byly to noční můry o tom, co mu dělávala Denna, noční můry, o kterých jí slíbil, že je bude mít. Zdálo se mu o tom, že bezmocně visí a že ho Denna mučí, že ji nemůže zastavit, že nikdy nebude moci utéct. Zdálo se mu o Michaelovi, který tam stojí a dívá se na něj. Zdálo se mu, že vidí Kahlan, jak ji mučí a jak se na to Michael taky dívá.

Vzbudil se celý zpocený, třásl se hrůzou a slyšel sám sebe, jak fňuká z hrůzy svých snů. Sluneční světlo svítilo z boku pod převislou skálu. Oranžové slunce se na východě právě zvedalo nad obzor.

Richard se postavil a protáhl se, aby zahnal křeče ze svalů, a pozoroval úsvit prvního zimního dne. Byl na vysoké hoře, okolní štíty prorážely pokrývku z oblaků, která byla pod ním a táhla se před ním až k východnímu obzoru. Připomínala mu šedivé moře s oranžovým nádechem.

Moře mraků nebylo narušené ničím, s výjimkou jedné věci - Paláce lidu. Byl tam v dáli zalitý sluncem, pyšně se ze své náhorní plošiny tyčil nad mraky a čekal na něj. Jeho vnitrem proběhl mrazivý záchvěv, byl dosti daleko. Dobře neodhadl, jak je od něj daleko. Byl mnohem dál, než si myslel. Už nemohl ztrácet čas. Když bude slunce nejvýš, bude možno schránky otevřít.

Když se otočil, tak mu do oka padl nějaký pohyb. Kůň ze sebe vyrazil vyděšené zaržání. Ranní ticho bylo rozerváno vytím, byli to srdcoví psi.

Když Richard vytahoval meč z pochvy, první už vybíhali přes skály. Dříve než se mohl vydat za koněm, tak ho psi srazili na zem. Ztuhl v šoku pouze na okamžik, pak vyskočil na skálu, pod kterou spal. Psi s cvakajícími zuby vyskakovali za ním na skálu. Zkosil první řadu, pak ustoupil nahoru, když se po něm vrhlo více psů. Richard mával mečem a prosekával jejich řady, které k němu postupovaly s vrčením a vytím.

Připomínalo to moře hnědé kožešiny, které se na něj vlnami rozlévá. Zoufale je sekal a bodal a zároveň se pokoušel ustupovat. Psi se na něj vrhli seshora zpoza skály. Uskočil na stranu a obě skupiny se srazily. Psi se trhali navzájem, aby měli šanci být prvními, kteří se dostanou k jeho srdci.

Richard vylezl ještě výše, odrážel ty bestie a zabíjel každou, která se mu přiblížila na dosah. Věděl, že to je marná snaha. Bylo jich více, než byl schopen odrážet. Uvolnil se a vnořil se do zuřivosti meče. Zuřivě bojoval a postupoval přes jejich řady. Nemohl zklamat Kahlan, nemohl ji zklamat obzvlášť  teď. Zdálo se, že vzduch je plný žlutých zubů, které se na něj všechny řítí. Krev zabitých byla všude. Svět dostal rudou barvu.

A ta se změnila na plamen.

Všude kolem vybuchoval oheň. Psi vyli ve smrtelné křeči. Dračice zuřivě řvala. Prolétl přes něj stín Scarlet. Richardův meč se prosekával psy, kteří se příliš přiblížili. Vzduch páchl krví a spálenou srstí.

Scarletin dráp ho popadl kolem pasu a zvedl ho nad skákající a chňapající bestie. Richard namáhavě lapal po vzduchu vyčerpáním ze zuřivého boje, když s ním dračice letěla k mýtině na jiné hoře. Jemně ho položila na zem a pak přistála.

Richard se málem rozplakal, položil paže na její rudé šupiny a hladil je. Pak si o ni opřel hlavu. „Děkuji ti, kamarádko moje. Zachránila jsi mi život. Zachránila jsi mnoho životů. Jsi dračice se ctí.“

„Pouze jsem udělala obchod, to je všechno.“ Vyrazila oblak kouře. „Kromě toho ti někdo pomoct musel. Zdá se, že ty sám nejsi schopen dostat se z potíží.“ 

Richard se usmál. „Ty jsi to nejhezčí stvoření, které jsem kdy viděl.“ Ještě stále lapal po dechu, snažil se ho však ovládnout. Ukázal na plošinu. „Scarlet, potřebuji se dostat do Paláce lidu. Vezmeš mě tam, prosím?“

„To jsi nenašel své přátele a svého bratra?“ 

Polknul knedlík, který měl v hrdle. „Můj bratr mě zradil. Zradil Darkenovi Rahlovi nejen mě, on mu zradil každého. Kéž by lidé měli alespoň polovinu cti, kterou mají draci.“

Scarlet zamručela a šupiny na krku jí zavibrovaly. „Je mi tě líto, Richarde Cyphere. Vylez si na mě, vezmu tě tam.“

Dračice pomalu a pravidelně mávala křídly a nesla ho nad mořem oblaků, které pokrývalo Azrithskou pláň, k poslednímu místu na světě, na které by se chtěl dostat, kdyby si mohl vybrat. Cesta, která by mu na koni zabrala podstatnou část dne, mu na dračici zabrala jednu hodinu. Složila křídla a prudce klesala k plošině. Vítr mu potrhával šaty, když se řítili dolů. Ze vzduchu mohl Richard vidět, jak je Palác lidu ve skutečnosti velký. Bylo k neuvěření, že ho postavil člověk, zdalo se, že převyšuje i každý sen. Bylo to, jako kdyby se největší město slilo do jednoho architektonického komplexu.

Scarlet jednou obletěla plošinu, letěla kolem věží, zdí a střech. Ty se kolem míhaly v nekonečné rozmanitosti, až se mu z toho točila hlava. Přeletěla přes vnější hradbu a sletěla dolů na obrovské nádvoří, kde zatřepetala křídly, aby zastavila jejich sestup. Nebylo na něm vidět žádné strážce a ani žádné lidi.

Richard sklouzl po jejích rudých šupinách a s bouchnutím přistál na nohou. Otočila hlavu dozadu, pak ji sklonila a podívala se na něj. Její uši se nahnuly kupředu.

„Jsi si jistý, že chceš, abych tě nechala tady?“ Richard přikývl a sklopil oči k zemi. Scarlet zafrkala. „Takže šest dnů uplynulo. Náš obchod je u konce. Když tě příště uvidím, budeš pro mě lovnou zvěří.“ 

Richard se na ni usmál. „Máš pravdu, kamarádko moje. Tu šanci však nebudeš mít, já dnes zemřu.“

Scarlet ho pozorovala jedním žlutým okem. „Snaž se, aby se to nestalo, Richarde Cyphere, ráda bych si tě snědla.“

Richardův úsměv se stal ještě širším, když hladil lesklou šupinu. „Pečuj o svého malého dráčka, když se vylíhne. Kéž bych ho mohl uvidět. Vím, že bude taky hezký. Uvědomuji si, jak strašně nerada létáš s lidmi, neboť ti to je proti vůli. Děkuji ti ale za to, že jsi mi dovolila poznat radost z létání. Považuji to za velkou poctu.“

Přikývla. „Já mám taky ráda létání.“ Vyrazila ze sebe obláček dýmu. „Jsi vzácný člověk, Richarde Cyphere, Ještě jsem neviděla nikoho, kdo by se ti vyrovnal.“

„Já jsem hledač. Poslední hledač.“ 

Ještě jednou přikývla svou velkou hlavou. „Dej na sebe pozor, hledači. Máš v sobě zvláštní talent. Použij ho. K boji použij všechno, co máš. Nevzdávej se. Nedovol, aby tě ovládl. Když už máš zemřít, zemři v boji, ve kterém budeš používat všechno, co máš, a všechno, co znáš. Tak bojují draci.“

„Jen kdyby to bylo tak lehké.“ Richard se podíval nahoru na rudou dračici. „Scarlet, létala jsi s Darkenem Rahlem do Západozemí, předtím než se zhroutila hranice?“ 

Souhlasně přikývla. „Víckrát.“

„Kam jsi s ním letěla?“ 

„K domu, který byl větší než ostatní domy. Byl postaven z bílého kamene a měl břidlicovou střechu. Jednou jsem ho dopravila k jinému domu. Byl to obyčejný dům. On tam zabil člověka, slyšela jsem ho křičet. A jednou k dalšímu obyčejnému domu.“  

Michaelův dům, otcův dům a jeho vlastní dům.

Richard pocítil bolest, když to uslyšel, podíval se na zem a přikývl. „Děkuji ti, Scarlet.“ Snažil se bojovat proti sevřenému hrdlu a podíval se nahoru na ni. „Když se tě Darken Rahl ještě pokusí ovládnout, tak doufám, že tvůj malý dráček bude v bezpečí a ty s ním budeš moci bojovat na život a na smrt. Jsi příliš ušlechtilá na to, aby ti někdo vládl.“

Scarlet se na něj po dračím způsobu zašklebila a vznesla se do vzduchu. Richard ji pozoroval, když mu zakroužila nad hlavou a dívala se na něj dolů. Otočila hlavu k západu a za ní se otočil zbytek jejího těla. Richard se ještě několik minut díval, jak se zmenšuje se vzdáleností, pak se otočil k paláci.

Richard očima sledoval strážce u vchodu. Byl připravený k boji, oni však na něj pouze zdvořile kývli jako na vracejícího se hosta. Pohltily ho obrovské chodby.

Znal přibližný směr k zahradní místnosti, kde měl Rahl schránky, tak se vydal tím směrem. Dlouho ty chodby nepoznával, ale po jisté době mu některé začaly připadat známé. Poznával oblouky a sloupy, náměstí určená pro pobožnosti. Prošel kolem chodby, ve které byl Dennin příbytek. Nepodíval se do ní, když procházel křižovatkou.

Mysl měl jako omámenou a ovládnutou rozhodnutím, které udělal. Byl zcela ovládnut už tím nápadem, že to bude on, kdo vloží Darkenovi Rahlovi do rukou moc Ordenu. Věděl, že to udělá, aby Kahlan uchránil před tím nejhorším a mnoho ostatních před smrtí. Stejně se však cítil jako zrádce. Přál si, aby to byl někdo jiný, kdo bude Rahlovi pomáhat. Nikdo jiný to však nemohl být. Pouze on měl odpovědi, které Rahl potřeboval.

Zastavil se na náměstí s jezírkem, určeném pro pobožnosti, a pozoroval rybičky, jak se míhají ve vodě a čeří ji. Scarlet mu řekla, aby bojoval a použil všechno, co umí. Co tím ale získá? Co tím získají ti ostatní? Nakonec to bude stejné, ne-li horší. Může do sázky dát vlastní život, ale ne životy všech ostatních. Ani život Kahlan. Je tady proto, aby pomohl Darkenovi Rahlovi, a to je to, co musí udělat. Byl rozhodnut.

Zazněl zvon na pobožnost. Richard pozoroval, jak se kolem shromažďují lidé a sklánějí se, když začínají přeříkávat modlitby. Dvě mord-sithy oblečené do červené kůže se k němu přiblížily a pozorně si ho prohlížely, jak tam stál. Teď nebyla vhodná doba na vyvolávání problémů. Klesl na kolena, dotknul se čelem dlažby a začal odříkávat modlitbu. Jelikož se už rozhodl a dále už nemělo smyslu přemýšlet, nemyslel na nic.

„Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. V Tvém světle vzkvétáme. Jsme chránění Tvým slitováním. Koříme se Tvé moudrosti. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.“ 

Odříkával to opět a opět, nemyslel na nic, zahnal od sebe všechny starosti. Jeho mysl se zklidnila, když hledal klid uvnitř sebe sama a když se s ním spojil.

Myšlenka mu zarazila slova v hrdle.

Když se už tedy musí k někomu modlit, tak to bude k někomu, kdo pro něj něco znamená. Změnil slova modlitby.

„Kahlan, veď mě. Kahlan, uč mě. Kahlan, ochraňuj mě. V tvém světle vzkvétám. Jsem chráněn tvým slitováním. Kořím se tvé moudrostí. Žiji pouze proto, abych tě miloval. Můj život patří tobě.“  

Šok z toho, co si právě teď uvědomil, ho donutil posadit se na paty rovně jako svíčka a vytřeštit oči.

Věděl, co musí udělat.

Zedd mu řekl, že většina věcí, kterým lidé věří, není pravdivá. První čarodějovo pravidlo. Už byl bláznem dosti dlouho, už dost naslouchal jiným. Už se nebude vyhýbat pravdě. Po obličeji se mu rozlil úsměv.

Postavil se. Věřil tomu celým srdcem. Vzrušeně se obrátil a kráčel mezi lidmi, kteří na kolenou odříkávali svou modlitbu.

Dvě mord-sithy se postavily. Stály se zachmuřenými obličeji bok po boku a blokovaly mu cestu. S trhnutím se zastavil. Ta, která měla plavé vlasy a modré oči, pozvedla Agiel v hrozivém gestu a mávala mu jím před obličejem.

„Nikomu není dovoleno vynechat pobožnosti. Nikomu.“ 

Richard opětoval její výhružný pohled. „Jsem hledač.“ Zvedl Dennin Agiel, který držel v pěsti. „Partner Denny. Já jsem ten, který ji zabil. Zabil jsem ji s tou magií, kterou mě držela v područí. Řekl jsem svou poslední modlitbu Otci Rahlovi. Příští pohyb, který uděláte, rozhodne o tom, zda budete žít, nebo zda zemřete. Vyberte si.“

Nad studeným modrým okem se zvedlo obočí. Dvě mord-sithy se na sebe podívaly a ustoupily na stranu. Richard odkráčel k Zahradě života, k Darkenovi Rahlovi.

*****

Zedd si pozorně prohlížel okraje plošiny, když stoupali po silnici, která vedla po boční straně výšiny. Čím výš se dostávali, tím bylo kolem víc světla. Všichni tři vykročili z mlhy do dopoledního slunce. Před nimi se začal spouštět padací most, západka na spouštěcím mechanismu rachotila, když se most pokládal přes propast. Slídič si uvolnil krátký meč v pochvě, kterou měl zavěšenou přes rameno, když spouštějící se most odhalil několik vojáků, kteří čekali na druhé straně. Nikdo z vojáků nevzal do ruky zbraň ani se nepohnul, aby jim zahradil cestu, stáli tam v pohovu na straně a zdálo se, že se o ně tři nezajímají.

Kahlan jim nevěnovala pozornost, když kolem nich procházela. Slídič jim pozornost věnoval. Vypadal jako člověk, který se chystá velet masakru. Strážcové pokývali hlavou a zdvořile se usmáli.

Hraničář se naklonil blíže k Zeddovi, očima však sledoval dobře vyzbrojené vojáky. „Mně se to nelíbí, je to příliš snadné.“

Zedd se usmál. „Když nás má zabít Darken Rahl, nejdříve nás musí vpustit tam, kde máme být zabiti.“

Slídič se zamračil na čaroděje. „Z toho ale nemám lepší pocity.“

Zedd položil Slídičovi ruku na rameno. „Nebude to žádná ztráta cti, příteli. Jdi domů, dříve než se za námi navždy zavře brána.“

Slídič ztuhl. „Neodejdu, dokud to neskončí.“

Zedd přikývl a kráčel trochu rychleji, aby nezaostal za Kahlan. Když se dostali až na vrchol plošiny, octli se před mohutnými hradbami, které se táhly do dáli na obě strany. Cimbuří hradeb bylo poseto lidmi, Kahlan se nezastavila, ale pokračovala směrem k bráně. Dva vojáci namáhavě tlačili na bránu, aby se otevřela, když se přibližovala. Nezastavila se ani na krok, když procházela otvorem v hradbách.

Slídič se zachmuřeně podíval na kapitána stráže. „To dovnitř pouštíte každého?“

Kapitán se na něj překvapeně zahleděl. „Na její příchod čeká Mistr Rahl.“

Slídič zavrčel a šel za ní dovnitř. „Tak to tedy skončilo s naším připlížením se k němu.“

„Nikdo se nemůže připlížit k čaroději s talentem, jaký má Rahl.“ 

Slídič popadl Zedda za paži. „Čaroděj! Rahl je čarodějem?“

Zedd se na něj zamračil. „Přirozeně že je. To si myslíš, že by jinak mohl ovládat magii? Pochází z dlouhé řady čarodějů.“

Slídič vypadal rozzlobeně. „Myslel jsem si, že čarodějové mají pomáhat lidem a nemají jim vládnout.“

Zedd zhluboka vydechl. „Čarodějové bývali obvykle vládci až do té doby, kdy se někteří z nás rozhodli, že se už nebudou míchat do záležitostí lidí. Vznikly z toho rozpory známé jako války čarodějů. Někteří z jejich strany to přežili a dále se přidržovali starých způsobů. Dále získávali moc pro sebe a dále vládli lidem. Darken Rahl je přímým potomkem této rodové unie - rodu Rahlů. Narodil se s tím zvláštním nadáním, to se nestává každému z rodu. Používá ho ale pouze ve svůj prospěch, on není člověk, který by nesl břemeno svědomí.“

Slídič se odmlčel, když vystupovali po šikmé ploše schodů. Dostali se do stínu mezi žlábkované sloupy a pak přes vchod obklopený do kamene vytesanými šlahouny vína a jejich listy vstoupili do chodeb. Slídičova hlava se kroutila sem a tam, žasl nad velikostí, krásou a naprosto ohromujícím množstvím leštěného kamene kolem nich. Kahlan kráčela prostředkem obrovské síně, na kterou se ani okem nepodívala, záhyby jejího šatu vlály za ní ve větru, tichý zvuk jejích bot na kameni se rozléhal dodaleka.

Po chodbách se procházeli lidé oblečení do bílých říz. Několik jich sedělo na mramorových lavicích, jiní klečeli na náměstích s kameny a modlili se. Všichni měli na obličejích trvalý úsměv zbožných poblouzněných lidí, ten mírumilovný výraz lidí pevně věřících svým představám o jistotě a pochopení. Pravda byla pro ně pouze převalující se mlhou, která se vypaří při světle jejich popletené logiky. Všichni do posledního byli přívrženci a žáci Darkena Rahla. Většina jim nevěnovala žádnou pozornost, pouze je vzali na vědomí nepřítomným kývnutím hlavy.

Zedd letmo spatřil dvě mord-sithy naparující se v rudé kůži, které k nim zvolna přicházely z boční chodby. Když uviděly Kahlan a když uviděly dvojitý rudý blesk Con Daru namalovaný na jejím obličeji, tak zbledly, změnily kurz o sto osmdesát stupňů a rychle zmizely.

Trasa, kterou sledovali, je přivedla na křižovatku obrovských chodeb, která byla postavená do tvaru kola. Okna z barevného skla, která vysoko nad hlavou vytvářela náboj kola, propouštěla dovnitř sluneční světlo, které v barevných sloupech padalo do obrovského ústředního prostoru.

Kahlan se zastavila a otočila své zelené očí k čaroději. „Kterým směrem?“

Zedd ukázal napravo před sebe a Kahlan bez zaváhání kráčela dál.

„Jak víš, kam jdeme?“ zeptal se Slídič. 

„Ze dvou důvodů. Ten první je, že Palác lidu je postaven podle vzoru, který znám, je postaven do podoby magického zaklínadla. Celý palác je jediným velkým zaklínadlem, které je nakreslené na povrchu země. Je to zaklínadlo moci určené k tomu, aby chránilo Darkena Rahla, aby mu tady poskytovalo bezpečné útočiště, aby zesilovalo jeho moc. Tady jsem téměř bezmocný. Středem paláce je místo, kterému se říká Zahrada života. Darken Rahl bude tam.“ 

Slídič se na něj ustarané podíval. „A jaký je druhý důvod?“

Zedd zaváhal. „Schránky. Jejich kryty jsou otevřené. Mohu je cítit. Jsou taky v Zahradě života.“ Něco tady nebylo v pořádku. Věděl, jak intenzivní pocit to je, když je odkrytá jedna schránka, a dvě by měly vyvolávat pocit dvakrát tak silný. Ten pocit však měl silnější třikrát.

Čaroděj říkal matce zpovědnici, kterými chodbami se má dát, když k nim přišli, a po kterých schodištích má vystupovat, když se objevily. Každá chodba a každé poschodí byly z jiného druhu kamene s odlišnou barvou. Na některých místech se sloupy tyčily několik pater do výšky. Balkóny mezi sloupy shlížely na síně. Schodiště byla ze samého mramoru, každé mělo jinou barvu. Šli kolem obrovských soch, které stály po obou stranách jako kamenné hlídky. Už šli několik hodin a vystupovali stále výše do střední části Paláce lidu. Nebylo možné dostat se k němu přímou cestou, taková totiž neexistovala.

Konečně se dostali k zavřeným dveřím s řezbami venkovských výjevů, které byly pobité zlatem. Kahlan se zastavila a pohlédla na čaroděje.

„Tady je to místo, má drahá. To je Zahrada života. Uvnitř jsou schránky Ordenu. Uvnitř bude taky Darken Rahl.“ 

Kahlan se na ně dlouho a upřeně dívala. „Děkuji ti, Zedde, a tobě taky, Slídiči.“

Kahlan se otočila ke dveřím, Zedd jí však jemně položil ruku na rameno a otočil ji k sobě. „Darken Rahl má pouze dvě schránky. Za chvíli bude mrtev i bez tebe.“

Uprostřed špičatých rudých blesků namalovaných na jejím odhodlaném obličeji připomínaly její oči mrazivý oheň. „Pak tedy nesmím ztrácet čas.“

Strčila do dveří, aby se otevřely, a vstoupila do Zahrady života.

Kapitola dvacátá první

Když vešli do Zahrady života, zaplavila je vůně květů. Zedd okamžitě věděl, že něco není v pořádku. Nebylo pochyb, že v síni jsou tři schránky. Mýlil se tedy a Rahl je měl všechny tři. Cítil taky ještě něco jiného, co sem nepatřilo, ale s omezenou čarodějnickou mocí nemohl tomuto pocitu věřit. Se Slídičem v patách zůstával Zedd těsně za Kahlan, která šla po stezce mezi stromy, kolem zídek pokrytých psím vínem a pestrými květy. Dostali se až k trávníku. Tam se Kahlan zastavila.

Za trávníkem byl kruh bílého písku. Čarodějnického písku. Za svůj celý život Zedd neviděl pohromadě tolik písku, nikdy neviděl více než za váček. Toto množství mělo hodnotu deseti království. Odrážely se v něm malé jiskřičky duhového světla. S rostoucí úzkostí Zedd přemýšlel, k čemu asi Rahl potřebuje tolik čarodějnického písku a co s ním dělá. Měl problémy odtrhnout pohled od takového lákadla.

Za čarodějnickým pískem byl obětní oltář. A tam na oltáři byly tři schránky Ordenu. Zedd měl pocit, že mu vynechává srdce, když teď jasně viděl, že všechny tři jsou pospolu. Z každé byl sundán kryt. Každá byla černá jako půlnoc.

Před schránkami stál Darken Rahl, byl k nim otočen zády. Zedd zuřil, když viděl toho, kdo Richardovi tolik ublížil. Paprsky slunce padaly dolů ze skleněné střechy a osvětlovaly bílou řízu a dlouhé plavé vlasy, že zářily. Rahl stál a díval se na schránky, díval se na svou kořist.

Zedd cítil, jak mu hoří obličej. Jak jen Rahl mohl najít poslední schránku? Jak se k ní dostal? Přestal se zabývat těmito otázkami, teď nebyly důležité. Otázkou bylo, co dělat teď. Když měl Rahl všechny tři, tak jednu z nich mohl otevřít. Zedd pozoroval Kahlan, jak se přes písek upřeně dívá na Darkena Rahla. Pokud by opravdu mohla Darkena Rahla zasáhnout svou mocí, byli by zachráněni. Pochyboval však, že měla tolik moci, aby to k tomu stačilo. V jeho paláci a obzvlášť v této síni Zedd cítil, že jeho moc je prakticky nepoužitelná. Celý palác byl jediným obrovským zaklínadlem namířeným proti každému čaroději kromě Rahla. Pokud by měl být Darken Rahl zastaven, mohla to udělat pouze Kahlan. Cítil, jak z ní vyzařuje vražedné běsnění, jak v ní vře zuřivost.

Kahlan se vydala přes trávník. Zedd a Slídič šli za ní, když se ale téměř dostali k písku oproti Rahlovi, otočila se a položila ruku na čarodějovu hruď.

„Vy dva zůstaňte tady.“ 

Zedd cítil v jejích očích rozhořčení a pomstychtivost. Chápal je, protože je cítil taky. On taky cítil bolest ze ztráty Richarda.

Když Zedd zvedl hlavu, díval se do modrých očí Darkena Rahla. Oba si chvíli upřeně hleděli do očí, pak se Rahlův pohled stočil ke Kahlan, která šla kolem písečného kruhu se smrtelně vážným výrazem.

Slídič se k němu naklonil a zašeptal: „Co uděláme, když to nebude fungovat?“

„Zemřeme.“ 

Zedd pocítil naději, když spatřil znepokojený výraz v obličeji Darkena Rahla. Objevilo se v něm znepokojení a strach poté, co uviděl Kahlan pomalovanou dvojitým bleskem Con Daru. Zedd se usmál. Darken Rahl s tímto nemohl počítat a zdálo se, že je z toho vyděšený.

Znepokojení se proměnilo v čin. Když se Kahlan přiblížila, Darken Rahl rychle tasil Meč pravdy. Když ho vytahoval z pochvy, meč syčel a byl bílý. Držel ho před sebou a jeho hrotem zastavil Kahlan.

Byli příliš blízko u sebe, aby se dali zastavit. Zedd jí musel pomoci, musel jí pomoci, aby mohla použít jedinou věc, která by je mohla zachránit. Čaroděj posbíral všechnu sílu, kterou měl - nebylo jí tolik, kolik by si přál - a vrhl přes bílý čarodějnický písek blesk. Vložil do něj všechnu svou sílu. Modrý blesk zasáhl meč a vyrazil ho z Rahlových rukou. Meč proletěl vzduchem a dopadl ve značné vzdálenosti. Darken Rahl něco na Zedda vykřikl, pak se otočil ke Kahlan a mluvil k ní. Ani jeden z nich mu však nerozuměl.

Darken Rahl ustupoval, když se k němu Kahlan přibližovala. Narazil do oltáře, dál už nemohl. Prohrábl si prsty vlasy, když se Kahlan před ním zastavila.

Zeddův úsměv se vytratil. Něco nebylo v pořádku. Způsob, jakým si Rahl prohrábl vlasy, mu něco připomínal.

Matka zpovědnice natáhla paži a popadla Darkena Rahla za hrdlo. „Toto je za Richarda.“

Zedd vytřeštil oči a projel jím mráz. Teď věděl, co nebylo v pořádku. Pochopením se mu zastavil dech.

To nebyl Darken Rahl.

Zedd vykřikl: „Kahlan, ne! Nedělej to! Je to...“

Vzduchem projela rázová vlna, nezvučný hrom. Listí na okolních stromech se zatřáslo.

Tráva se rozvlnila v kruhu, který se rozšiřoval směrem ven.

„...Richard!“ Čaroděj si příliš pozdě uvědomil pravdu. Zachvátila ho bolest.  

„Paní,“ zašeptal a padl před ní na kolena. 

Zedd stál zmrzlý na kámen. Zoufalství rozdrtilo radostné vzrušení z toho, že je Richard naživu. Otevřely se psím vínem pokryté dveře na boční zdi. Vyšel z nich skutečný Darken Rahl, kterého následoval Michael a dva velcí strážci. Kahlan zmateně zamrkala.

Předivo nepřátelství se zavlnilo a v záblesku světla se ten, který předtím byl Darkenem Rahlem, stal tím, kým ve skutečnosti byl. Stal se Richardem.

Kahlan hrůzou vytřeštila oči, když od něj ustupovala. Síla Con Daru se zachvěla a zhasla. Vykřikla úzkostí z toho, co udělala.

Dva strážci se postavili za ni. Slídič sáhl po meči. Ztuhl na místě ještě dříve, než se jeho ruka meče dotkla. Zedd pozvedl ruce, nezůstávala mu však žádná síla. Nestalo se nic. Rozběhl se k nim, ale dříve než stačil udělat dva kroky, narazil na neviditelnou zeď. Byl v ní zabalený, držela ho, jako kdyby byl vězeň v kamenné cele. Zuřivě si nadával za vlastní hloupost.

Když Kahlan uviděla, co udělala, vytrhla strážci z opasku nůž. Se zoufalým výkřikem ho pozvedla oběma rukama, aby ho vrazila do sebe.

Zezadu ji popadl Michael, vykroutil jí nůž z rukou a držel jí ho u hrdla. Richard se zuřivě vrhl na svého bratra, narazil však na neviditelnou zeď a byl sražen na zem. Kahlan spotřebovala všechnu energii na Con Dar a byla teď příliš slabá, aby se mohla bránit. Zhroutila se v slzách. Jeden ze strážců jí zacpal ústa a zabránil jí tím, aby alespoň mumlala Richardovo jméno.

Richard, který byl na kolenou, padl na Darkena Rahla, chytil ho za řízu a prosil ho: „Neubližuj jí! Prosím, neubližuj jí.“

Darken Rahl položil Richardovi ruku na rameno. „Richarde, jsem tak rád, že tě tady vidím, že jsi se vrátil. Jsem rád, že jsi se rozhodl, že mi pomůžeš. Obdivuji, jak jsi oddaný svým přátelům.“

Zedd byl zmatený. Co to mohlo být za pomoc, kterou Darken Rahl potřeboval od Richarda?

„Prosím,“ prosil Richard v slzách, „neubližuj jí.“ 

„Tak tedy dobře, závisí to však pouze na tobě.“ Sundal si Richardovu ruku z řízy. 

„Všechno! Udělám všechno. Jenom jí neubližuj.“ 

Darkenovi Rahlovi se na rtech objevil úsměv. Olízl si špičky prstů. Druhou rukou prohrábl Richardovi vlasy. „Je mi líto, Richarde, že to dopadlo takto. Opravdu mi to je líto. Dělalo by mi to radost, kdybych tě měl u sebe takového, jakým jsi byl předtím. I když si to neuvědomuješ, ty a já jsme si velmi podobní. Obávám se ale, že jsi se stal obětí prvního čarodějova pravidla.“

„Neubližuj paní Kahlan,“ vykřikl Richard. „Prosím.“ 

„Pokud uděláš to, co ti řeknu, já udělám to, co jsem ti slíbil, a bude se s ní dobře zacházet. Možná tě dokonce proměním na něco milého, na něco, čím bys chtěl být. Možná na pokojového pejska. Možná tě nechám spávat v naší královské ložnici, abys viděl, že své slovo dodržuji. Možná z vděčnosti za tvou pomoc podle tebe pojmenuji svého syna. Líbilo by se ti to? Richard Rahl. Nemyslíš, že by to bylo trochu ironické?“ 

„Se mnou si udělej, co budeš chtít, ale prosím, neubližuj paní Kahlan. Řekni mi, co chceš, abych udělal, prosím.“ 

Darken Rahl poplácal Richarda po hlavě. „Za chvílí, synu můj, za chvíli. Počkej tady.“

Darken Rahl nechal Richarda na kolenou a plavně obešel kruh bílého písku, až se dostal k Zeddovi. Modré oči byly namířené na starce, když k němu přicházel. Zedd cítil pouze prázdnotu a nicotu.

Rahl se před ním zastavil, olízl si prsty a uhladil si obočí.

„Jak se jmenuješ, starý čaroději?“ 

Zedd pohled opětoval. Všechny jeho naděje byly zničeny. „Zeddicus Zu'l Zorander.“ Vzdorovitě pozvedl hlavu. „Byl jsem to já, kdo zabil tvého otce.“

Darken Rahl přikývl na souhlas. „A víš taky to, že mě popálil tvůj čarodějnický oheň? Víš to, že mě málem zabil, když jsem byl ještě malé dítě? A že jsem měsíce trpěl v mučivých bolestech? A že až dodnes mám kvůli tobě na sobě jizvy, jak ty zvenčí, tak ty zevnitř?“

„Lituji toho, že jsem poranil dítě, lituji toho bez ohledu na to, kdo byl jeho otcem. V tomto případě bych to však nazval trestem předem.“ 

Rahlův obličej si ponechával příjemný výraz a na rtech měl náznak úsměvu. „Ty a já strávíme spolu spoustu času. Poučím tě o bolestech, kterými jsem trpěl, i o dalších věcech. Poznáš, jaké to bylo.“

Zedd se na něj trpce podíval. „Nic se nevyrovná bolesti, kterou jsi mi už způsobil.“

Darken Rahl si olizoval prsty, když se od něj odvracel. „Uvidíme.“

Zedd v bezmocném zoufalství pozoroval, jak se Rahl opět postavil před Richarda. „Richarde!“ vykřikl Zedd. „Nepomáhej mu! Kahlan by raději zemřela, abys mu nemusel pomáhat!“

Richard vrhl na čaroděje bezvýrazný pohled a pak se opět podíval na Darkena Rahla. „Udělám všechno, když jí neublížíš.“

Darken Rahl mu pokynul, aby se postavil. „Máš mé slovo, synu. Když budeš dělat to, o co tě požádám.“ Richard přikývl. „Recituj Knihu počítaných stínů.“

Šokovaný Zedd zavrávoral. Richard se otočil ke Kahlan.

„Co mám udělat, paní?“ 

Kahlan se vzpírala Michaelovi, jeho noži u svého hrdla, a vykřikovala tlumená slova do roubíku.

Rahlův hlas byl tichý a jemný. „Richarde, recituj Knihu počítaných stínů, nebo přikážu Michaelovi, aby jí začal postupně uřezávat prsty, hezky jeden po druhém. Čím déle budeš zticha, tím víc jich uřízne.“

Richard se rychle otočil k Rahlovi, v očích měl panický strach. „Verifikace pravdivosti slov Knihy počítaných stínů, když jsou vyslovována někým jiným než tím, kdo ovládá schránky, může být zajistěna pouze zpovědnicí...“

Zedd klesl na podlahu. Nemohl uvěřit tomu, co slyší. Když poslouchal Richarda, jak nahlas přednáší z knihy, poznal, že jde o pravou knihu. Poznával zvláštní syntax knihy o magii. Richard si to nemohl vymýšlet. Opravdu to byla Kniha počítaných stínů. Zedd už neměl sílu, aby přemýšlel, jak se ji Richard mohl naučit.

Svět, který poznali, končí. Toto je první den Rahlova panování. Všechno je ztraceno, Darken Rahl vyhrál. Svět patří jemu.

Zedd seděl jako omráčený a poslouchal. Některá slova jako taková byla magií, nikdo bez čarodějnického talentu by si ta slova nemohl zapamatovat. Magie by z paměti vymazala celou knihu při vybraných slovech, která by ji aktivizovala. Taková byla ochrana před nepředvídanými okolnostmi, ochrana před tím, aby se k magii v knize nemohl dostat každý. To, že Richard ji dokázal recitovat, znamenalo, že se s talentem narodil. Že se narodil z magie a pro magii. Ať Richard nenávidí magii sebevíce, on sám představuje magii, jak to předpovídala proroctví.

Zedd pociťoval lítost nad tím, co udělal. Litoval toho, že se pokoušel Richarda ochraňovat před mocnostmi, které by se ho snažily využít, kdyby věděly, kdo vlastně je. Ti, kteří se narodili s tímto darem, byli vždy velmi zranitelní, když byli mladí. Důkazem toho byl i Darken Rahl. Zedd úmyslně Richarda ničemu neučil, sloužilo to jako ochrana, aby se o něm nedozvěděly tyto mocnosti. Zedd se vždy obával a současně doufal, že Richard tento talent má. Doufal ale, že Richard dospěje před tím, než se jeho dar projeví, a že by mohl mít čas učit ho až tehdy, když bude dostatečně silný a bude mít dostatečný věk. Doufal, že by ho to stačil naučit dříve, než ho ten dar zabije. Jeho snaha byla marná a kromě toho nedopadla dobře. Zedd se vždy domníval, že Richard ten dar má, že je neobvyklým člověkem. Každý, kdo Richarda poznal, ho považoval za neobvyklého. Za někoho vzácného. To bylo příznakem magie.

Zedd plakal, když si připomínal dobu, kdy mu Richard přinášel potěšení. Byla to dobrá léta. V jeho životě nebylo lepších let. Byla to léta bez magie, léta, ve kterých mohl mít někoho rád bez strachu a pouze pro to, jaký je. Léta, ve kterých mohl být přítelem.

Richard předčítal knihu zpaměti bez zaváhání nebo jediného škobrtnutí. Zedd se divil, že ji zná tak perfektně, a přistihl se, že je na něj hrdý. Pak si ale přál, aby Richard nebyl natolik talentovaný. Většina z toho, co teď zpaměti říkal, se týkala věcí, které se už staly, jako například odstranění obalů ze schránek. Darken Rahl ho však nezastavoval ani ho nenutil přeskakovat tyto části knihy z obavy, že by mohl něco vynechat. Nechal Richarda, aby to odříkával svým tempem, mlčky tam stál a pozorně poslouchal. Občas ho požádal zopakovat některou část, aby měl jistotu, že ji správně pochopil. Stál tam ponořený do myšlenek, zatímco Richard vyprávěl u úhlech sklonu slunce, o mracích, o způsobu, kterým vane vítr.

Odpoledne postupně ubývalo a Richard stále mluvil zpaměti. Rahl stál před ním a poslouchal. Michael držel Kahlan nůž u hrdla, dva strážcové jí drželi paže. Slídič stál nehybně, ruku měl na půlcestě k meči. Zedd seděl na zemi ve svém neviditelném vězení a byl strašlivě nešťastný. Zedd si uvědomil, že proces otevírání schránek zabere více času, než si předtím myslel. Bude trvat celou noc. Musely se nakreslit magické obrazce. Z tohoto důvodu Darken Rahl potřeboval tolik čarodějnického písku. Schránky musely být přesně rozmístěné. Když se jich dotkne první slunce zimy, podle toho, kam vrhají stíny, se určí jejich pozice.

I když všechny schránky vypadaly stejně, každá vrhala jiný stín. Jak slunce na nebi klesalo, stíny každé schránky se prodlužovaly. Jedna ze schránek vrhala jeden stín, druhá vrhala stíny dva a ta třetí měla tři stíny. Teď už věděl, proč knize říkají Kniha počítaných stínů.

Rahl přiměl Richarda zastavovat se na příslušných místech v knize, zatímco do čarodějnického písku kreslil magické obrazce. Některým ze zaklínadel se říkalo jmény, která Zedd nikdy předtím neslyšel, ale Rahl ano, a kreslil je bez zaváhání. Když nastala tma, zapálil pochodně rozestavené v kruhu kolem písku. Ve světle pochodní kreslil obrazce, tak jak byly vyvolávané v knize. Každý tiše stál a pozoroval ho, jak pečlivě kreslí do písku. Zeddovi imponovala zručnost, se kterou maloval zaklínací obrazce, a byl nanejvýš znepokojen, když uviděl runy z podsvětí.

Geometrie zaklínadel byla složitá a Zedd věděl, že musí být kreslená bez chyby a ve správném pořadí, každá čára musí být nakreslená ve správném čase ve správné souslednosti. Čáry nešlo poopravit, když došlo k chybě, nešlo je ani vymazat a začít znovu. Chyba znamenala smrt.

Zedd znal čaroděje, kteří obětovali léta studiu jednoho zaklínadla, než se odvážili nakreslit ho do čarodějnického písku, protože se báli chyby přinášející smrt. Zdálo se, že Darken Rahl si s tím nedělá nejmenší starosti. Jeho ruka byla pevná a přesná. Zedd ještě neviděl čaroděje, který by měl takovou míru talentu. Trpce si pomyslel, že je alespoň zabije ten nejlepší čaroděj. Nemohl se ubránit obdivu před takovým mistrovstvím. Byla to taková úroveň dokonalosti, kterou ještě neviděl.

Celé to snažení sloužilo k tomu, aby se dalo říci, která schránka je tou, kterou chce Rahl mít. Kniha tvrdila, že může jednu schránku otevřít, kdykoliv bude chtít. Z jiných knih Zedd věděl, že všechno slouží k tomu, aby se tato magie nedala lehce používat. Nikdo se nemohl jen tak prostě rozhodnout, že bude pánem světa a že si přečte v magické knize, jak se jím stane. I když toho Zedd znal mnoho, neměl znalosti požadované k tomu, aby splnil instrukce, jak se jím stát. Darken Rahl pro tento okamžik života studoval prakticky celý život. Jeho otec ho asi začal vzdělávat, když byl ještě malý. Zedd si přál, aby čarodějnický oheň, který zabil otce, zabil tehdy taky Darkena Rahla. Chvíli přemýšlel nad touto myšlenkou a pak ji zavrhl.

Za svítání, když už byla všechna zaklínadla nakreslená, byly na ně postaveny schránky. Každou z nich šlo rozeznat podle poctu stínů, které vrhala, a každá byla položena na přesně určený obrazec. Poté byla pronášena kouzelná zaříkadla. Když paprsky slunce druhého dne zimy opět ozářily kámen, schránky se opět položily na oltář. Zedd byl udiven, když uviděl, že schránky, které včera házely určitý počet stínů, vrhají dnes jiný počet - další preventivní opatření. Schránky se rozmístily podle návodu tak, že schránka vrhající jeden stín byla nalevo, schránka se dvěma stíny byla uprostřed a schránka, která vrhala tři stíny, byla napravo.

Darken Rahl se díval na černé schránky. „Pokračuj.“

Richard bez zaváhání pokračoval. „Když jsou takto rozmístněné, Orden je připraven přijímat rozkazy. Tam, kde je jeden stín, tam to nepostačuje k uchování života toho, kdo dal schránky do hry, a tři stíny jsou více, než snese jakýkoli život, rovnováhy se dosáhne otevřením schránky se stíny dvěma, jeden z nich náleží tomu, kdo dal schránky do hry, a jeden představuje svět, kterému bude vládnout mocí Ordenu. Jeden svět pod jedním pánem je označen schránkou se dvěma stíny. Otevři ji a získej svou odměnu.“

Obličej Darkena Rahla se pomalu otočil k Richardovi. „Pokračuj.“

Richard zamrkal. „Panuj podle své volby. To je konec.“

„Musí tam toho být víc.“ 

„Ne, Mistře Rahle. Panuj podle své volby. To je konec, to jsou poslední slova.“ 

Rahl popadl Richarda za hrdlo. „Naučil jsi se všechno? Celou knihu?“

„Ano, Mistře Rahle.“  

Rahlův obličej zrudl. „To nemůže být pravda! To není ta správná schránka! Schránka se dvěma stíny je ta, která mě zabije! Řekl jsem ti, že to jsem si už zjistil! Zjistil jsem, která mě zabije!“

„Pravdivě jsem ti řekl každé slovo. Každičké slovo.“ 

Darken Rahl mu pustil hrdlo. „Nevěřím ti.“ Podíval se na Michaela. „Prořízni jí hrdlo.“

Richard s výkřikem padl na kolena. „Prosím! Vždyť jsi mi dal své slovo! Řekl jsi mi, že když ti to řeknu, že jí neublížíš! Prosím! Řekl jsem ti pravdu!“

Rahl pozvedl ruku k Michaelovi, nespustil však oči z Richarda. „Nevěřím ti. Pokud mi hned teď neřekneš pravdu, rozříznu jí odshora dolů. Já tvou paní zabiji.“

„Ne!“ vykřikl Richard. „Já jsem ti pravdu řekl! Nemohu ti říci nic jiného, byla by to lež!“ 

Zedd se postavil na nohy. Díval se na nůž u Kahlanina hrdla, její zelené oči byly vytřeštěné. Pozoroval Darkena Rahla. Rahl zřejmě získal nějaké informace z jiného zdroje, než je Kniha počítaných stínů, a tato informace byla v rozporu s informací v knize. Toto nebylo neobvyklé, Rahl to jistě ví. Když došlo k nějakému rozporu, informace obsažená v instrukční knize pro daný typ magie musí být vždy upřednostněná. Když se udělalo něco jiného, mělo to vždy za následek smrt - bylo to další preventivní opatření k ochraně magie. Zedd beznadějně doufal, že arogance přiměje Rahla udělat něco jiného, než říká kniha.

Na obličeji Darkena Rahla se opět objevil úsměv. Olízl si prsty a otřel si je o obočí. „V pořádku, Richarde. Chtěl jsem pouze mít jistotu, že jsi mi říkal pravdu.“

„Říkám pravdu, to přísahám na život paní Kahlan. Každé slovo, které jsem ti řekl, je pravdivé.“  

Rahl přikývl. Zamával rukou na Michaela a ten oddálil nůž. Kahlan zavřela oči a slzy jí tekly dolů po tvářích. Rahl se otočil ke schránkám a zhluboka vydechl.

„Konečně,“ zašeptal. „Magie Ordenu patří mně.“ 

Zedd to nemohl vidět, věděl však, že Darken Rahl zvedl víko prostřední schránky, té, která vrhala dva stíny. Mohl to říci podle světla, které z ní vycházelo. Zlaté světlo se zvedlo, a jako kdyby bylo těžké, usadilo se na Mistrovi Rahlovi a zahalilo ho do zlaté záře. S úsměvem se otočil. Světlo kolem něj se pohybovalo spolu s ním. Zvedl se trochu do vzduchu, bylo to jen natolik, aby nespočíval váhou na zemi, a odplul do středu čarodejnického písku, paže měl roztažené. Světlo se kolem něj začínalo pomalu otáčet. Otočil se k Richardovi.

„Děkuji ti, můj synu, že jsi se vrátil a že jsi pomohl Otci Rahlovi. Za tvou pomoc budeš odměněn tak, jak jsem ti slíbil. Dal jsi mi to, co mi patří. Cítím to. Je to nádherné, cítím v sobě moc.“  

Richard tam nevzrušeně stál a pozoroval ho. Zedd opět klesl k zemi. Co to jen ten Richard udělal? Jak to mohl udělat? Jak mohl Rahlovi dát magii Ordenu? Jak mu jen mohl dovolit vládnout nad světem? Dotkla se ho moc zpovědnice, proto se to stalo, nebyla to jeho chyba, nemohl tomu zabránit. Bylo po všem a Zedd mu odpustil.

Kdyby měl moc, Zedd by udělal čarodějnický životní oheň a vložil by do něj svůj život. Tady však neměl žádnou moc, neměl ji v přítomnosti Mistra Rahla. Cítil se velmi unavený a velmi starý. Věděl, že už nebude mít příležitost, aby příliš zestárnul. O to se postará Darken Rahl. On však neželel sebe - bylo mu líto všech ostatních.

Darken Rahl, obklopený zlatým světlem, se pomalu vznesl několik decimetrů nad zem, nad bílý čarodějnický písek. Na obličeji měl spokojený široký úsměv, jeho modré oči zářily. Hlavu v extázi zaklonil dozadu, zavřel oči a plavé vlasy mu visely dolů. Kolem něj se otáčely jiskry světla.

Bílý písek dostal zlatou barvu, která se stávala stále tmavší, až dostal odstín pálené hnědi. Světlo kolem Rahla potemnělo na jantar. Sklonil hlavu dopředu, otevřel oči a jeho úsměv se ztratil.

Čarodějnický písek byl sežehnut dočerna. Země se zatřásla.

Na Richardově obličeji se objevil úsměv. Šel k Meči pravdy a vzal si ho, zuřivost magie meče vplula do jeho šedých očí. Zedd se postavil na nohy. Světlo kolem Darkena Rahla dostalo ošklivou hnědou barvu. Modré oči měl vytřeštěné.

Ze země vystupovalo kvílivé řvaní. Černý písek pod Rahlovýma nohama se rozestoupil. Z mezery vyrazilo fialové světlo a zalilo Rahla. Kroutil se v něm a řval.

Richard těžce dýchal, stál jako přikovaný a díval se.

Neviditelné vězení kolem Zedda se roztříštilo.

Slídičova ruka skokem dokončila svou cestu k jilci meče a vytrhávala ho z pochvy, když běžel ke Kahlan. Dva strážci pustili její paže a střetli se s ním v půli cesty.

Michaelovi zbledl obličej. V šoku civěl na Slídiče, jak srazil jednoho z mužů. Kahlan vrazila Michaelovi loket do žaludku, popadla nůž a vykroutila mu ho z ruky. Odzbrojený Michael se trhavými pohyby hlavy rozhlížel kolem sebe, pak se s očima celýma bez sebe prudce rozběhl stezkou mezi stromy.

Slídič a druhý strážce se svalili na zem, oba supěli s úmyslem zabít toho druhého, převalovali se sem a tam a snažili se získat výhodnější polohu. Strážce vykřikl a Slídič se postavil. Druhý muž zůstal ležet. Hodil pohledem na Darkena Rahla a rozběhl se po stezce, kterou se dal Michael. Zedd zahlédl Kahlaniny šaty, když mizela opačným směrem.

Zedd stál a byl stejně jako Richard fascinován. Jejich pohledy byly přikované k Darkenovi Rahlovi, který bojoval s pastí magie Ordenu. Fialové světlo a temné stíny ho ale pevně držely ve vzduchu nad černou dírou.

„Richarde!“ zaskřehotal Rahl. „Co jsi to udělal!“ 

Hledač přistoupil ke kruhu černého písku. „Nic, pouze to, co jsi chtěl, Mistře Rahle,“ řekl nevinně. „Řekl jsem ti, co jsi chtěl slyšet.“

„Byla to ale pravda! Řekl jsi mi, že ta slova jsou pravdivá!“ 

Richard přikývl. „Ano, řekl jsem ti to. Jenomže já jsem ti je neřekl všechna. Vynechal jsem většinu posledního odstavce. Buď však varován. Vliv schránek je proměnlivý, mění se s úmyslem. Když chceš panovat nad vším proto, abys pomáhal jiným, tak se posuň o jednu schránku doprava. Abys panoval nad vším tak, aby všichni plnili tvé rozkazy, tak se posuň o jednu schránku doleva. Panuj podle své volby. Tvá informace byla správná, schránka se dvěma stíny byla ta, která by tě zabila.“

„Ty jsi však musel dělat, co jsem ti řekl! Byl jsi zasažen mocí zpovědnice!“ 

Richard se usmál. „Opravdu? První čarodějovo pravidlo. Je to první pravidlo, protože je nejdůležitější. Měl jsi se proti němu lépe chránit. To je cena, kterou platíš za svou aroganci. Já svou zranitelnost akceptuji, ty to neděláš.

Nelíbily se mi možnosti, které jsi mi dal. Nemohl jsem vyhrát podle tvých pravidel, tak jsem si vymyslel pár nových. Kniha říká, že musíš potvrdit pravdu za použití zpovědnice. Ty sis pouze myslel, že jsi to udělal. První čarodějovo pravidlo. Ty jsi tomu věřil, protože jsi tomu věřit chtěl. Vyhrál jsem nad tebou.“

„To nemůže být! To není možné! Jak jsi mohl vědět, co máš udělat?“ 

„Ty jsi mě učil, že nic, ani magie, nemá jenom jednu stránku. Řekl jsi mi, abych se na to díval komplexně.“ Richard pomalu zavrtěl hlavou. „Nikdy jsi mě neměl naučit něco, o čem jsi nechtěl, abych to věděl. Když mě jednou něco naučíš, já to mohu použít. Děkuji ti, Otče Rahle, že jsi mě naučil tu nejdůležitější věc, kterou se mohu naučit - jak milovat Kahlan.“ 

Obličej Darkena Rahla se zkřivil bolestí. Zasmál se a vykřikl.

Richard se rozhlédl kolem sebe. „Kde je Kahlan?“

Zedd ukázal prstem. „Viděl jsem ji odcházet tímto směrem.“

Richard si zasouval meč do pochvy, když otočil oči k postavě, kterou věznily stíny a světlo. „Zůstávej s bohy, Otče Rahle. Věřím, že zemřeš i bez mé přítomnosti.“

„Richarde!“ zaječel Rahl, když se díval, jak hledač odchází. „Richarde!“ 

Zedd zůstal sám s Darkenem Rahlem. Pozoroval, jak průhledné proužky dýmu oplétají bílou řízu a tisknou mu ruce k bokům. Zedd přistoupil blíž. Modré oči se zahleděly na starého čaroděje.

„Zeddicusi Zu'l Zorandere, většinu jsi vyhrál, ale možná ne všechno.“ 

„Jsi arogantní až do konce?“ 

Rahl se usmál. „Řekni mi, kdo to je.“

Zedd pokrčil rameny. „Hledač.“

Rahl se zasmál a bojoval s bolestí. Modrooký pohled se vrátil k Zeddovi. „Je to tvůj syn, není to tak? Alespoň jsem byl poražen někým z čarodějnického rodu. Ty jsi jeho otec?“

Zedd pomalu zavrtěl hlavou a na rtech se mu objevil melancholický úsměv. „Je to můj vnuk.“

„Ty lžeš! Proč bys kolem něj vytvářel předivo, když ne k tomu, abys skryl totožnost jeho otce, pokud bys jím nebyl ty?“ 

„Předivo jsem kolem něj vytvořil proto, že jsem nechtěl, aby se dozvěděl, kdo byl ten modrooký bastard, který znásilnil jeho matku, a dal mu tak život.“ 

Darken Rahl vytřeštil oči. „Tvá dcera byla zabita. Můj otec mi to řekl.“

„Byla to malá lest, aby byla v bezpečí.“ Zeddův výraz se zachmuřil. „I když jsi nevěděl, kdo je, ublížil jsi jí. Bez toho, abys to měl v úmyslu, jsi jí taky dal štěstí. Dal jsi jí Richarda.“ 

„Jeho otcem jsem já?“ zašeptal Rahl. 

„Když jsi znásilnil mou dceru, věděl jsem, že ti nemohu uškodit, a má první myšlenka patřila tomu, abych ji utěšil a abych ji ochránil. Tak jsem ji vzal do Západozemí. Potkala mladého muže, vdovce s jedním malým synem. George Cypher byl dobrý a laskavý člověk, byl jsem pyšný na to, že je manželem mé dcery. George miloval Richarda jako vlastního, znal však pravdu s výjimkou toho, že jsem čarodějem, to bylo skryto předivem. 

Mohl jsem Richarda nenávidět za zločiny jeho otce, místo toho jsem se rozhodl milovat ho, milovat ho takového, jaký je. Vyrostl z něj docela pořádný muž, nemyslíš si to? Byl jsi poražen dědicem, kterého sis přál. Dědicem, který se narodil s darem. To je vzácnost. Richard je opravdový hledač. Z rahlovské krve má zuřivou zlost a vášnivost. To se však vyrovnává krví zoranderovskou, schopností milovat, porozumět a odpustit.“

Darken Rahl se zachvíval ve stínech magie Ordenu. Kroutil se bolestí, když se stával průhledným jako dým. „Kdo by si pomyslel na to, že se rody Rahlů a Zoranderů spojí do jedné rodové linie. Je tedy jistým způsobem mým dědicem,“ dokázal říci. „Vyhrál jsem.“

Zedd zavrtěl hlavou, „Prohrál jsi, a to nejen na jeden způsob.“

Pára, dým, stíny a světlo se s řevem roztočily. Země se divoce otřásala. Vír vsál do sebe i čarodějnický písek, který byl teď černý jako smola. To všechno se točilo kolem své osy nad propastí. Zvuky světa živých a podsvětí splývaly do strašlivého vytí.

Hlas Darkena Rahla byl dutý, bez výrazu a mrtvý. „Čti si v proroctvích, starče. Věci ještě nemusí být tak definitivní, jak si to myslíš ty. Já jsem agentem.“

Uprostřed rotující masy se rozhořel oslepující bod světla. Zedd si zaclonil oči. Sloupy řeřavě bílého světla vystřelily do výšky okny nad hlavou a do nebe a směrem dolů do temné propasti. Ozval se pronikavý skřek. Vzduch se zatetelil horkem, světlem a hlukem. Blesk všechno kolem, osvětlil doběla a pak nastalo ticho.

Zedd si opatrně sundal ruce z očí. Bylo to pryč. Všechno bylo pryč. Zimní sluneční světlo zahřívalo zemi, kde ještě před několika okamžiky byla černá propast. Čarodějnický písek zmizel. Holý kruh země, který předtím pokrýval, byl v pořádku. Průtrž mezi dvěma světy se zhojila. Zedd alespoň doufal, že tomu tak je.

Čaroděj cítil, jak se mu do kostí opět vlévá jeho moc. Ti, kteří nakreslili zaklínadla proti němu, už tady nebyli. Účinek zaklínadla se ztratil.

Postavil se před oltář, roztáhl paže do slunečního světla a zavřel oči.

„Ruším přediva. Jsem tím, kým jsem byl předtím: jsem Zeddicus Zu'l  Zorander, čaroděj prvního řádu. Ať to všichni opět vědí. A všechno ostatní taky.“  

Lid D'Hary byl spojen s rodem Rahlů, bylo to spojení ukované před dávnou dobou prostřednictvím magie těch, kteří chtěli vládnout. Bylo to spojení, které přikovalo lid D'Hary k rodu Rahlů a rod Rahlů k lidu. S odstraněnými předivy budou toto spojení cítit mnozí se zvláštním talentem. Třeba jim oznámit, že nyní je Mistrem Rahlem Richard.

Zedd by měl říci Richardovi, že Darken Rahl byl jeho otec, neřekne mu to ale dnes. Nejdříve bude muset k tomu najít slova. Bylo tolik věcí, které mu bude nutno povědět, ne však dnes.

*****

Richard ji našel, jak klečí před jedním z opuštěných jezírek, u kterých bývají pobožnosti. Roubík měla ještě uvázaný kolem krku, nechala ho tak, když si ho vytáhla z úst. Kahlan byla schoulená a plakala, její dlouhé vlasy jí splývaly z ramen, jak byla nahnutá dopředu. Nůž držela oběma rukama a jeho špičku si opírala o prsa. Ramena se jí otřásala vzlyky. Richard se zastavil u záhybů jejího bílého šatu.

„Nedělej to,“ zašeptal jí. 

„Musím, protože tě miluji.“ Kahlan tiše zasténala. „Vztáhla jsem na tebe svou ruku s mocí. Raději zemřu, než bych byla tvou paní. To je jediný způsob, jak tě vysvobodit.“ Chvěla se pláčem. „Chci, abys mě políbil, a pak odejdi. Nechci, abys to viděl.“  

„Ne.“ 

Její oči se mu v mžiku zadívaly do obličeje. „Co jsi to řekl?“ zašeptala.

Richard si založil ruce v bok. „Řekl jsem 'ne'. Nepolíbím tě, dokud máš obličej pomalovaný těmi hloupostmi. Vždyť mě téměř na smrt vystrašily.“

Její zelené oči na něj nevěřícně zíraly. „Ty mi nemůžeš nic odmítnout, když tě jednou zasáhnu svou mocí.“

Richard si dřepnul hned vedle ní. Odvázal jí z krku roubík. „Ty jsi mi tedy nařídila, abych tě políbil,“  - přitom namáčel hadřík do vody - „a já jsem ti řekl, že to neudělám, dokud máš takto zmalovaný obličej.“ Začal jí z obličeje smývat blesky. „Tak si myslím, že jediným řešením je zbavit se toho.“

Klečela ztuhlá překvapením, když jí smýval rudou barvu z obličeje. Když Richard skončil, tak se podíval do jejích vytřeštěných očí. Odhodil hadřík na stranu, klekl si před ní a objal ji kolem pasu.

„Richarde, já jsem se tě dotkla svou magií. Cítila jsem to. Jak to, že tě ta magie nezměnila?“ 

„Protože jsem byl chráněn.“ 

„Chráněn? A čím?“ 

„Svou láskou k tobě. Uvědomil jsem si, že tě miluji víc než život sám a že bych se raději podřídil tvé moci, než žil bez tebe. Nic z toho, co by mě mohla udělat magie, nebylo horší než život bez tebe. Chtěl jsem ti to všechno dát. Nabídl jsem tvé moci všechno, co mám. Všechnu svou lásku k tobě. Když jsem si totiž uvědomil, jak silně tě miluji, že jsem ochoten být tvůj za každých podmínek, tak jsem pochopil, že není nic, v čem by mi magie mohla ublížit. Už jsem ti byl oddán, nepotřebovala mě změnit. Byl jsem chráněn, protože jsem už byl dotčen, dotčen tvou láskou. Měl jsem naprostou důvěru, že ty ke mně cítíš to stejné, a neměl jsem strach z toho, co by se mohlo stát. Kdybych měl nějakou pochybnost, magie by se za tuto trhlinu zachytila a dostala by mě, já jsem však žádnou pochybnost neměl. Má láska k tobě je trvalá a nemá mezery. Má láska k tobě mě chránila před magií.“  

Obdarovala ho jedním ze svých zvláštních úsměvů. „Ty jsi to tak cítil? Neměl jsi žádné pochybnosti?“

Richard opětoval její úsměv. „No, když jsem ti na obličeji uviděl ty blesky, tak se musím přiznat, že jsem se chvíli strachoval. Nevěděl jsem, co mají znamenat, tak jsem vytáhl meč a snažil se získat trochu času na přemýšlení. Pak jsem si však uvědomil, že na tom nezáleží. Ty jsi stále byla Kahlan a já jsem tě stále miloval. Nejvíce ze všeho jsem chtěl, abys na mě vztáhla ruku, abych ti prokázal svou lásku a oddanost, musel jsem však kvůli Darkenovi Rahlovi hrát divadlo.“

„Ty symboly znamenaly, že jsem taky všechno věnovala tobě,“ zašeptala. 

Kahlan ho objala pažemi kolem krku a políbila ho. Klečeli na dlažbě před jezírkem a tiskli se k sobě. Richard líbal její měkké rty způsobem, o kterém předtím tisíckrát snil. Líbal ji, až se mu z toho zatočila hlava, a pak ji líbal ještě víc. Vůbec se nestaral o udivené lidi, kteří procházeli kolem a dívali se na ně.

Richard neměl ani potuchy, jak dlouho tam klečeli v objetí, nakonec se však rozhodl, že by raději měli vyhledat Zedda. Šli zpět k Zahradě života, její ruku měl kolem pasu a její hlavu na svém rameni. Předtím než prošli dveřmi, tak se políbili ještě jednou.

Zedd stál, jednu ruku měl založenou v bok, druhou si mnul bradu a pozorně si prohlížel oltář a to, co bylo za ním. Kahlan před ním padla na kolena, vzala jeho ruce do svých dlaní a políbila je.

„Zedde, on mě miluje! S pomocí magie přišel na to, jak to udělat. Existovala jediná možnost a on ji našel.“ 

Zedd se na ni seshora zachmuřil. „Trvalo mu to tedy dosti dlouho.“

Kahlan se postavila na nohy. „Ty jsi věděl, jak to lze udělat?“

Zedd vypadal, že ho tato otázka pobouřila. „Jsem čarodějem prvního řádu. Samozřejmě že jsem to věděl.“

„A proč jsi nám to nikdy neřekl?“ 

Zedd se usmál. „Kdybych vám to řekl, má drahá, pak by to nefungovalo. Kdybyste o tom věděli, mohlo by vzniknout zrníčko pochybnosti. Toto jediné zrnko by mohlo zapříčinit neúspěch. Aby se někdo stal opravdovým vyvoleným zpovědnice, musí projevit absolutní oddanost, aby obešel magii. Neúčinkovalo by to bez ochoty nesobecky se ti odevzdat a vědět přitom o důsledcích.“

„Zdá se, že o tom hodně víš.“ Kahlan svraštila čelo. „Nikdy předtím jsem o tom neslyšela. Jak často se to stává?“ 

Zedd si zamyšleně zamnul bradu a díval se nahoru na okna. „Tedy pokud vím, tak se to předtím stalo jenom jednou.“ Jeho oči na nich spočinuly. „Nesmíte však o tom nikomu vyprávět, stejně jako já jsem o tom nemohl povědět vám. Bez ohledu na to, jak velikou bolest to způsobí, a bez ohledu na následky nemůžete o tom nikdy hovořit. Kdyby o tom věděl jenom jeden jediný člověk, mohlo by se to dostat k dalším a navždy zničit šanci těm ostatním. Je to jedna z ironií magie, předtím než můžete mít úspěch, musíte akceptovat neúspěch. To je taky jedno z břemen magie. Musíte akceptovat výsledky a dokonce smrt těch druhých, abyste uchovali naději pro budoucnost. Sobeckost stojí životy a šance těch ještě nenarozených.“

Kahlan přikývla. „Slibuji ti to.“

„Já taky,“ dodal Richard. „Zedde, už je po všem? Myslím tím Darkena Rahla. Je mrtvý?“  

Zedd  se podíval na  Richarda pohledem,  ze kterého mu náhle nebylo příjemně. „Darken Rahl je mrtev.“ Zedd položil vychrtlou paži Richardovi na rameno a jeho kostnaté prsty mu ho pevně sevřely. „Richarde, ty jsi to pochopil správně a pochopil jsi to všechno. Vyděsil jsi mě k smrti. Nikdy předtím jsem neviděl výkon, který by se vyrovnal tvému.“

Richard se hrdé zašklebil. „Byl to pouze malý trik.“

Zedd přikývl, vlasy mu trčely všemi směry. Vypadal divoce. „Bylo to více než trik, chlapče. Bylo to větší než malé.“

Všichni se otočili, když uslyšeli, Že se někdo přibližuje. Přicházel Slídič a za kůži na zátylku tahal Michaela. Jeho ušpiněné bílé kalhoty a košile svědčily o tom, že nepřichází dobrovolně. Slídič do něj strčil a donutil ho postavit se před Richarda.

Richardova nálada se zhoršila, když uviděl svého bratra. Michaelovy vzdorovité oči se zvedly, aby se setkaly s Richardovým pohledem.

„Nenechám se sebou zacházet tímto způsobem, bratříčku.“ Jeho hlas byl stejně pohrdavý jako předtím. „Nevíš, do čeho jsi se zamíchal a co jsem se pokoušel dokázat. Nevíš, jak bych každému pomohl tím, že bych sjednotil Západozemí a D'Haru. Odsoudil jsi lidi ke zbytečnému utrpení, kterého by je mohl zbavit Darken Rahl. Jsi blázen.“ 

Richard myslel na všechno, čím prošel, na všechno, čím prošli Zedd, Slídič a Kahlan. Myslel na všechny, které znal a které potkala smrt z Rahlových rukou, a na nekonečný počet mrtvých, které nebude nikdy znát. Na utrpení, krutost a brutalitu. Myslel na všechny tyrany, kterým se pod Darkenem Rahlem dobře dařilo, začínalo to od Darkena Rahla samotného a končilo princeznou Violetou. Myslel na všechny, které zabil. Pociťoval bolest a zármutek nad věcmi, které byl nucen udělat.

Kovové řinčení Meče pravdy naplnilo vzduch.

Michael vytřeštil oči, když viděl, že špička míří na jeho hrdlo.

Richard se naklonil blíž ke svému bratrovi. „Slož mi hold poraženého, Michaeli.“

Michaelovi zrudnul obličej. „To bych dříve raději zemřel.“

Richard přikývl, když se napřimoval. Podíval se hluboko do očí svého bratra, když dával pryč meč. Potlačil zlost a snažil se, aby meč zbělal. Nestalo se tak. Zasunul meč do pochvy.

„Jsem rád, že jednu věc máme společnou, Michaeli. Oba bychom zemřeli za to, v co věříme.“ Odvrátil pohled od Michaela a stočil ho k velké zakřivené válečné sekyře, která visela Slídičovi z opasku. Jeho oči pohlédly do hraničářova zachmuřeného obličeje. „Poprav ho,“ zašeptal. „Vezmi jeho hlavu k jeho osobní gardě. Řekni, že byl popraven na můj rozkaz, a to za zradu proti Západozemí. Západozemí si bude muset vybrat nového prvního radního.“ 

Slídičova velká pěst popadla Michaela za vlasy. Michael se rozkřičel, padl na kolena a složil hold poraženého.

„Richarde! Prosím, vždyť jsem tvůj bratr! Nedělej to! Nedovol mu, aby mé zabil! Já toho lituji, promiň mi to. Mýlil jsem se. Prosím tě, Richarde, promiň mi to.“ 

Richard se upřeně díval dolů na svého bratra, který byl před ním na kolenou se sepjatýma rukama a úpěnlivě prosil. Richard držel Agiel v pěsti, cítil bolest, kterou vyvolává, snášel ji a vzpomínal. Myslí mu probleskovaly obrazy. „Darken Rahl ti řekl, co mi udělá. Ty jsi to věděl. Ty jsi věděl, co se stane se mnou, a bylo ti to lhostejné, neboť ti to přineslo osobní prospěch. Michaeli, já ti odpouštím všechno, co jsi udělal mně.“

Michael se úlevou sehnul. Hledač ztuhl. „Nemohu ti však odpustit to, co jsi udělal jiným. Jiní ztráceli své životy v důsledku toho, co jsi dělal. Budeš popraven za tyto zločiny a ne za zločiny proti mně.“

Michael křičel a plakal, když ho Slídič táhl pryč. Richard cítil velikou bolest a třásl se, když byl jeho bratr popravován.

Zedd položil ruku na Richardovu pěst s Agielem. „Pusť to, Richarde.“

Richardovy myšlenky překrývaly bolest, kterou mu přinášel. Podíval se na Zedda, který stál před ním, a na jeho kostnatou ruku položenou na jeho ruce a v očích svého přítele uviděl to, co tam nikdy předtím neviděl, společné pochopení bolesti. Pustil Agiel.

Kahlaniny oči se upřely na Agiela když mu klesl na hruď. „Richarde, musíš ho mít?“

„Prozatím musím. Slíbil jsem to někomu, koho jsem zabil. Někomu, kdo mě naučil, jak moc tě miluji. Darken Rahl si myslel, že mě to porazí. Místo toho mě to naučilo, jak porazit jeho. Kdybych ho odložil teď, zapíral bych to, co je uvnitř ve mne, zapíral bych sám sebe.“  

Kahlan mu položila ruku na rameno. „Teď tomu nerozumím, doufám však, že to jednoho dne pochopím.“

Richard si prohlížel Zahradu života, myslel na smrt Darkena Rahla a na smrt svého otce. Viděl, jak bylo spravedlnosti učiněno zadost. Na chvíli pociťoval žal, když se jeho vzpomínky dostaly k jeho otci. Pak ale bolest zmizela, když si uvědomil, že splnil úkol, který mu otec dal. Richard si perfektně pamatoval každé slovo tajné knihy. Splnil svou povinnost, jeho otec může v pokoji odpočívat.

Zedd zasupěl a upravil si řízu. „Do pytle! Tak velký palác musí mít něco k jídlu, nemyslíte?“

Richard se zeširoka usmál, položil každému z nich paži kolem ramen a vedl je ven ze Zahrady života. Vzal je do jídelního sálu, na který si pamatoval. Lidé seděli u stolů, jako kdyby se nic nestalo. Našli si v rohu stůl pro tři. Jídlonoši přinesli talíře rýže, tmavého chleba, sýra a mísy kouřící kořeněné polévky. Překvapení, ale usmívající se jídlonoši přinášeli další jídlo, když Zedd vyprazdňoval talíře.

Richard okusil sýr a ke svému překvapení zjistil, že má odpornou chuť. Hodil ho zpět na stůl a udělal kyselý obličej.

„Co s ním je?“ zeptal se Zedd. 

„To byl ten nejnechutnější sýr, co jsem v životě jedl!“ 

Zedd ho očichal a ukousl si. „Chlapče, tomu sýru nic není.“

„Dobře, tak si ho můžeš sníst.“ 

Přeochotný Zedd to udělal. Richard a Kahlan jedli kořeněnou polévku s tmavým chlebem a usmívali se, když viděli jejich starého přítele jíst. Zedd se konečně najedl a oni pokračovali ve své cestě ven z Paláce lidu.

Jak tak kráčeli po chodbách, zvony jedním dlouhým zvoněním svolávaly lidi k pobožnostem. Kahlan se dívala se svraštěným čelem, jak se všichni shromažďovali na náměstích, skláněli se k jejich středu a odříkávali modlitbu. Od té doby, co Richard změnil slova své modlitby, nepociťoval už nutkání a nervózní potřebu připojit se k nim. Když šli dál, tak procházeli kolem velkého počtu náměstí a každé bylo plné modlících se lidí. Richard přemýšlel, zda by s tím neměl něco udělat, zda by to nějakým způsobem neměl zastavit, nakonec ale dosel k závěru, že to nejdůležitější už vlastně udělal.

Všichni tři vystoupili z ohromných síní do zimního slunce. Celá stráň schodů klesala před nimi do obrovského prostoru nádvoří. Všichni tři se na okraji zastavili. Richardovi se zatajil dech, když uviděl, kolik lidí se tam shromáždilo.

Byly tam rozestavěny tisíce mužů, kteří stáli v pozoru ve vyrovnaných řadách. V čele, hned u začátku schodů, stála Michaelova osobní garda, která byla předtím známá jako domobrana, ale Michael jim to jméno vzal. Jejich brnění, štíty a žluté praporce jasně svítily na slunci. Za nimi bylo téměř tisíc mužů západozemské armády. A za nimi ještě více vojsk z D'Hary. Slídič stál před nimi, ruce měl založeny za zády a díval se nahoru do schodů. Vedle něj byla do země zasazena tyč a na jejím vrcholu byla naražena Michaelova hlava. Richard stál a byl ohromen tichem. Kdyby zakašlal někdo úplně vzadu, což bylo více než půl kilometru od něj, bylo by ho slyšet.

Zeddova ruka v zádech ho pobídla k sestupu po schodech, spíše se to však podobalo popostrčení. Kahlan ho vzala za ruku, zmáčkla ji a držela se vzpřímeně, když sestupovali jednotlivými schodišti a procházeli rozsáhlými odpočívadly, které je oddělovaly. Slídič pozoroval Richardovy oči, když přicházel. Richard vedle něj uviděl Ráchel, která se jednou rukou držela jeho nohy a ve druhé držela Sáru. Panenky se taky držela jedna Siddinova ruka. Siddin uviděl Kahlan, utrhl se od ruky, co ho držela, a rozběhl se k ní. Kahlan se zasmála a vzala ho do náruče. On se zašklebil na Richarda, zažvatlal něco, čemu Richard nerozuměl, a pak objal Kahlan kolem krku. Poté, co ho přitiskla k sobě a něco mu zašeptala, položila ho na zem a pevně ho držela za ruku.

Kapitán domobrany vystoupil dopředu. „Richarde, domobrana je připravena přísahat ti věrnost.“

Velitel západozemské armády se postavil vedle kapitána. „To stejné je připravena udělat armáda Západozemí.“

Připochodoval ďharanský důstojník. „Vojenské síly D'Hary jsou k tomu připraveny taky.“

Richard na ně omráčeně zíral a překvapeně mrkal. Cítil, jak se v něm zvedá zlost.

„Nikdo nebude nikomu přísahat věrnost, natož aby ji přísahal mně! Jsem pouze průvodce po lesích, nic víc. Vtlučte si to do svých hlav a udělejte to ihned. Průvodce po lesích!“ 

Richard si prohlížel moře hlav. Všechny oči byly upřeny na něj. Podíval se na Michaelovu zakrvavenou hlavu naraženou na tyči. Na chvíli zavřel oči a pak se otočil k vojákům z domobrany a ukázal na hlavu.

„Pochovejte to se zbytkem těla.“ Nikdo se nepohnul. „Okamžitě!“ 

Vyskočili a rozběhli se k hlavě. Richard se pohledem vrátil k ďharanskému důstojníkovi, který stál před ním. Každý vyčkával.

„Rozešlete zprávu: všechny nepřátelské akce jsou skončeny. Válka skončila. Postarejte se, aby byla všechna vojska odvolána do svých domovských pozic a aby byly staženy všechny okupační armády. Očekávám, že každý člověk, který spáchal zločiny proti bezbranným lidem, bude postaven před soud bez ohledu na to, zda je pěšák nebo generál, a když bude shledán vinným, ať je podle práva potrestán. Vojska D'Hary budou pomáhat dopravovat potraviny k lidem, kteří by jinak přes zimu zemřeli hlady. Oheň už není zakázán. Pokud jakékoliv vojsko, na které narazíte, nebude plnit tyto rozkazy, budete se s ním muset vypořádat.“ Richard ukázal na velitele západozemské armády. „Vezmi svá vojska a pomoz mu. Společně budete příliš silní na to, aby vás někdo ignoroval.“ Oba důstojníci na něj zírali. Richard se k nim naklonil. „Neprovede se to, když to neuděláte.“ 

Oba vojáci si přiložili na pozdrav pěsti na srdce a uklonili se.

Oči d'haranského důstojníka se podívaly do očí Richardových. Pěst držel stále nad svým srdcem. „Na tvůj rozkaz, Mistře Rahle.“

Richard se na něj překvapeně podíval, dál se tím ale nezabýval. Pomyslel si, že ten člověk musí být zvyklý říkat „Mistře Rahle“.

Richard si povšiml jednoho ze strážců, který stál na straně. Poznal ho. Byl to kapitán stráží u brány, kterou Richard předtím odcházel z Paláce lidu. Byl to ten, který ho varoval před drakem. Richard mu pokynul, aby předstoupil. Muž přišel a stál strnule v pozoru, vypadal přitom trochu ustaraně.

„Mám pro tebe práci.“ Muž tiše vyčkával. „Myslím, že bys pro ni byl dobrý. Chci, abys shromáždil všechny mord-sithy. Úplně všechny.“  

„Ano, pane.“ Poněkud zbledl. „Před úsvitem slunce budou popraveny.“ 

„Ne! Já nechci, aby byly popraveny.“ 

Muž zmateně zamrkal. „Co mám s nimi udělat?“

„Zničíš jejich Agiely. Úplně všechny. Už nikdy nechci vidět Agiel.“ Pozvedl ten, který mu visel kolem krku. „S výjimkou tohoto. Pak jim najdeš nové šaty a oděvy mord-sith spálíš do poslední nitky. Všichni se k nim budou chovat s laskavostí a úctou.“ 

Muž vytřeštil oči. „Laskavost,“ zašeptal, „a úcta?“

„To jsem řekl. Mají dostat práci, při které by pomáhaly lidem, mají se naučit chovat se k lidem stejně, jako se lidi chovají k nim: s laskavostí a úctou. Nevím, jak se to dá udělat, na to musíš zkrátka přijít sám. Vypadáš na to, že jsi chytrý člověk. Souhlasíš?“ 

Svraštil čelo. „A když se odmítnou změnit?“

Richard se na muže chmurně podíval. „Řekni jim, že když se rozhodnou zůstat na stejné stezce a nevyberou si novou, tak že na jejím konci naleznou hledače s bílým mečem.“

Strážce se usmál, přiložil si na pozdrav pěst k srdci a řízně se uklonil.

Zedd se k němu nahnul. „Richarde, Agiely jsou magické, nelze je jenom tak zničit.“

„Zedde, tak mu v tom pomoz. Pomoz mu je zničit nebo dát někam pod zámek nebo něco podobného. Souhlasíš? Už nechci, aby byl někdo někdy mučen Agielem.“ 

Zedd se nepatrně usmál a přikývl. „S radostí ti u toho pomohu, chlapče.“ Zedd zaváhal, dlouhým prstem si pohladil bradu a pak tiše řekl: „Richarde, ty si opravdu myslíš, že to svolávání vojsk domů bude fungovat, když jim bude pomáhat západozemská armáda?“

„Pravděpodobně nebude. S prvním čarodějovým pravidlem to však nikdy nevíš. Mělo by nám to získat čas, aby se každý dostal domů, a ty budeš moci opět postavit hranici. Pak budeme opět v bezpečí. Pak skoncujeme s magií.“  

Z nebe se snesl řev. Richard se podíval nahoru a uviděl Scarlet, jak tam krouží. Rudá dračice se spirálovitě snášela svěžím vzduchem. Muži ustupovali, křičeli a prchali na všechny strany, když viděli, že se chystá přistát u úpatí schodiště. Scarlet zatřepala křídly, aby přistála před Richardem, Kahlan, Zeddem, Slídičem a dvěma dětmi.

„Richarde, Richarde!“ Scarlet to vykřikovala, poskakovala z nohy na nohu a chvěla se vzrušením. Její obrovská rudá hlava se sklonila k němu. „Mé vejce se vyklubalo! Je to nádherný drak, je přesně takový, jak jsi mi řekl! Chci, aby ses na něj šel podívat! Je tak silný. Vsadím se, že do měsíce bude létat.“ Vypadalo to tak, že si Scarlet až teď povšimla všech těch lidí. Její hlava se obloukem otočila a ona si je prohlédla. Její velké žluté oči zamrkaly, hlava se přiblížila k Richardovi. „Nemáme tady nějaké potíže? Nepotřebovali bychom trochu dračího ohně?“ 

Richard se zašklebil. „Ne, všechno je v pořádku.“

„Tak dobře, vylez si, já tě vezmu a ukáži ti své mimino.“ 

Richard položil ruku Kahlan kolem pasu. „Kdybys vzala taky Kahlan, tak bych šel s radostí.“

Scarlet si Kahlan prohlédla od hlavy k patě. „Když patří k tobě, je vítána.“

„Richarde,“ řekla Kahlan, „co uděláme se Siddinem? Weselan a Savidlin jsou už jistě nemocní z obav o něj.“ Její zelené oči se vnořily hluboko do jeho očí. Naklonila se k němu a zašeptala: „Máme tam ještě nějakou nedokončenou záležitost v domě duchů. Věřím, že tam ještě stále je jablko, které jsme ještě nedojedli.“ Její paže ho pevněji sevřela kolem pasu a malý úsměv jí zkroutil rty. Z jejího úsměvu se mu zastavil dech.  

Richard s obtížemi od ní odtrhl zrak a podíval se na Scarlet. „Toto dítě bylo uneseno od Bahenního lidu, když jsi tam přiletěla s Darkenem Rahlem. Jeho matka ho očekává stejně úzkostně, jak jsi ty čekala, až se ti vrátí tvé mládě. Mohla bys nás tam odvézt poté, co uvidíme tvého malého dráčka?“

Scarletino velké oko se zahledělo na Siddina. „Myslím si, že chápu úzkost jeho matky. Souhlasím, nastupte si.“

Přistoupil k nim Zedd, ruce měl v bok a jeho hlas zněl nevěřícně. „Ty bys nechala člověka, aby na tobě letěl? Ty, rudá dračice? Ty bys ho dopravila tam, kam se chce dostat?“

Scarlet vypustila na čaroděje kouř, který ho donutil o krok ustoupit. „Člověku bych to nedovolila. Toto je však hledač. On mi přikazuje. Jeho bych zavezla i do podsvětí a zpět.“

Když se mu Scarlet přikrčila, Richard se chytil ostnů na jejím hřbetě a vylezl jí na ramena. Kahlan mu nahoru podala Siddina. Richard si ho položil do klína a podal Kahlan ruku, když si za jeho zády přehazovala nohu přes Scarlet. Objala ho pažemi kolem pasu, ruce měla na jeho prsou, hlavu mu položila na rameno a pevně se k němu přitiskla.

Richard se trochu naklonil k Zeddovi. „Pečuj tady o to, příteli.“ Široce se usmál na svého starého přítele. „Ptačí muž bude šťasten, když se dozví, že jsem se konečně rozhodl vzít si ženu z Bahenního lidu. Kde tě najdu?“

Zedd napřáhl tenkou paži, položil ruku Richardovi na nárt a poplácal ho. „Budu v Aydindrilu. Přijď tam, když budeš připraven.“

Richard se na čaroděje velmi přísně zamračil a naklonil se ještě více. „Pak si budeme muset promluvit. Bude to dlouhá rozmluva.“

Zedd s úsměvem přikývl na souhlas. „Ano, očekávám, že bude dlouhá.“

Richard se usmál na Ráchel, zamával Slídičovi a jí, pak poplácal jednu Scarletinu šupinu. „K nebi, má rudá přítelkyně!“

Ze Scarlet vyšlehl plamen, když se vznesla do vzduchu, spolu s ní se zvedaly Richardovy sny a Richardova radost.

*****

Zedd stál a díval se, jak se dračice na nebi zmenšuje, své starosti si ponechával pro sebe. Slídič hladil Ráchel po vlasech, pak si zkřížil ruce, když s povytáhlým obočím pohlédl na čaroděje.

„Na to, že je průvodce po lesích, vydává spoustu rozkazů.“ 

Zedd se zasmál. „To tedy vydává.“

Malý holohlavý muž běžel dolů po schodišti, ruku měl zvednutou a mával na ně. „Čaroději Zorandere! Čaroději Zorandere!“ Konečně se celý zadýchaný zastavil před nimi. „Čaroději Zorandere.“

„O co jde?“ Zedd se zeptal se svraštělým čelem. 

Snažil se popadnout dech. „Čaroději Zorandere, máme tady potíže.“

„Jaké potíže? A kdo vlastně jsi?“ 

Naklonil se k němu a spiklenecky ztišil hlas. „Jsem hlavní mistr pracovníků krypty. Jsou tam potíže.“ Měl oči jako korálky, které poskakovaly sem a tam. „Potíže se objevily v kryptě.“

„V jaké kryptě?“ 

Jeho oči vypadaly překvapeně po této otázce.

„No přece v kryptě Panise Rahla, dědečka Mistra Rahla.“ 

Zedd se zachmuřil. „A jaké jsou to potíže?“ Hlavní  mistr  si  nervózně  přiložil  prsty  ke rtům. „Já sám jsem to neviděl, čaroději Zorandere, mí lidé však nikdy nelžou. Nikdy. Řekli mi to a oni by nelhali.“

„Co to tedy je!“ zaburácel Zedd. „Jaké jsou to potíže?“ 

Jeho oči opět poskočily sem a tam, hlas se mu ztišil do šepotu. „Zdi, čaroději Zorandere. Ty zdi.“ Zedd zaskřípal zuby. „Co je s těmi zdmi?“ Podíval se na čaroděje s vytřeštěnýma očima. „Ony se  rozplývají,  čaroději Zorandere.  Zdi v kryptě se rozplývají.“

Zedd se napřímil a zabodl se pohledem do toho člověka. „Do pytle! Máte k dispozici bílý kámen, ten bílý kámen z lomu proroků?“

Muž energicky přikývl. „Přirozeně.“

Zedd sáhl do své řízy a vytáhl malý váček. „Zazděte otvor do hrobky kamenem z lomu proroků.“

„Zazdít ji?“ vydechl překvapením.  

„Ano, zazděte ji, nebo se rozplyne celý palác.“ Podal muži váček. „Smíchejte tento magický prach s maltou. Musí to být dokončené do západu slunce, rozumíš? Musí to být zazděné, dřív než zapadne slunce.“ 

Muž přikývl, popadl váček ze Zeddovy ruky a běžel zpátky po schodišti tak rychle, jak mu to jen jeho krátké nohy dovolovaly. Jiný, vyšší člověk s rukama v opačných rukávech své zlatem lemované bílé řízy prošel kolem něj dolů po schodišti. Slídič se nasupeně podíval na Zedda a šťouchnul ho svým velkým prstem do prsou.

„Panis Rahl, dědeček Mistra Rahla?“  

Zedd si odkašlal. „Ano, budeme si tedy muset promluvit.“

Přiblížil se k nim muž v bílé říze. „Čaroději Zorandere, je tady někde Mistr Rahl? Jsou zde záležitosti, které by se měly projednat.“

Zedd očima vyhledal dračici, která se ztrácela v nebi. „Mistr Rahl bude jistou dobu nepřítomen.“

„Vrátí se však?“ 

„Ano.“ Zedd se podíval do mužova čekajícího obličeje. „Ano, vrátí se. Až do té doby budete muset fungovat bez něj.“ 

Muž pokrčil rameny. „Tady v Paláci lidu jsme na to zvyklí - jsme zvyklí čekat, až se Mistr vrátí.“ Otočil se a odcházel, zastavil se však, když ho Zedd zavolal nazpět.

„Mám hlad. Je někde nablízku místo, kde bych se mohl najíst?“ 

Muž se usmál a ukázal paží na vchod do paláce. „Samozřejmě, čaroději Zorandere. Dovol mi, abych tě doprovodil do jídelní síně.“

„Co ty na to, Slídiči? Nechtěl bys poobědvat, předtím než se vydám na cestu?“ 

Hraničář se podíval na Ráchel. „Oběd?“ Zeširoka se usmála a se vší vážností přikývla. „V pořádku, Zedde. Kam se to vlastně vypravuješ?“

Zedd si srovnal řízu. „Navštívit Adie.“

Slídič povytáhl obočí a zašklebil se. „Trochu odpočinku a uvolnění?“

Zedd se musel trochu usmát. „Ano, a musím ji vzít do Aydindrilu do svého čarodějnického úkrytu. Musíme si toho spoustu přečíst.“

„Proč potřebuješ vzít Adie do Aydindrilu do svého čarodějnického úkrytu a číst si s ní?“ 

Zedd se na Slídiče úkosem podíval. „Protože ona toho zná o podsvětí nejvíce z těch, kteří jsou naživu.“