Faith Of The Fallen

Sword of Truth

Copyright © 2000 by Terry Goodkind

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

Translation © Vincent Šinský, 2001

Copyright 2001 for the Czech edition by CLASSIC  

Cover Art © by Doug Beekman

ISBN: (Classic) 80-86139-72-7

Distribuce -  tel: (02) 83882490

e-mail: classic-book@volny.cz

Vytiskla Akcent Tiskárna Vimperk s. r. o.

terry goodkind 

CÍSAŘSKÝ ŘÁD

VÍRA

PORAŽENÝCH

MEČ PRAVDY

Kapitola první

Kahlan byla zamotaná do tuhého stanového plátna a nic neviděla. Dusila se a bylo jí na zvracení z hustého štiplavého kouře, který jí spaloval plíce. Horečně tahala za plátno a pokoušela se vymotat, ale jak poskakovala a kutálela se po zemi, její snahy se míjely účinkem. Žár plamenů blízko u obličeje v ní vyvolával paniku. Zapomněla na únavu, zběsile kopala a zápasila. Začínal jí chybět vzduch. 

„Kde jsi?“ 

Hlas Cary slyšela zblízka, jako kdyby též těžce zápasila o vlastní život. Cara byla dost chytrá, aby uprostřed nepřátel nekřičela na Kahlan jejím jménem ani titulem. Doufala, že Verna rovněž ví, co má dělat.

„Tady jsem!“ zakřičela Kahlan v odpověď. 

Kahlanin meč byl chycen stejně jako ona, stočené plátno jí ho tisklo k noze. Podařilo se jí uvolnit levou ruku a dostat se k noži, který měla za opaskem. Vytrhla ho z pochvy. Obličej musela otočit na druhou stranu, aby byl dál od žáru plamenů. Dusivá slepota plná kouře byla hrozná.

Kahlan se zlobným odhodláním bodla nožem do plátna a prorazila je. Ve stejném okamžiku stan na něco narazil a vyskočil do vzduchu i s ní. Tvrdé přistání jí vyrazilo dech. Pak se prudce nadechla a do plic se jí dostal dusivý kouř. Kahlan opět vrazila nůž do těžkého plátna a vyřízla v něm otvor. Právě tehdy se její rubáš z plachtoviny celý vzňal.

Opět zakřičela na Caru: „Nemohu se dostat-“

Stan narazil na něco tvrdého. Jedním ramenem prudce vrazila do předmětu, který mohl být pahýlem stromu; převrátila se a přeletěla přes něj. Kdyby na sobě neměla tuhý kožený krunýř, jistě by si rameno zlomila. Když na druhé straně narazila na zem, vypadla ze stanu a kutálela se sněhem. Roztáhla paže, aby se přestala převalovat.

Kahlan uviděla generála Meifferta, jak natahuje ruku po kroužkovém brnění a shazuje z koně vojáka, který tahal stan. Mužovy oči se leskly zpod dlouhých, kudrnatých a mastných vlasů. Obtloustlé tělo měl v koženém a kroužkovém brnění, na němž měl kůže a kožešiny. Předtím někde přišel o horní zuby. Když se vrhnul na generála, přišel o hlavu.

Všude kolem na velkých válečných koních kroužili další vojáci Řádu a sekali do D'Hařanů, kteří pobíhali nejen proto, aby unikli ránám, ale též aby se zformovali k obraně. Jeden z koní se rozběhl ke Kahlan, jeho jezdec se naklonil a rozehnal se cepem. Kahlan zasunula do pochvy meč, po něm nůž a popadla kopí vojáka, který předtím táhl její stan. Zvedla dlouhou zbraň a otočila se právě včas, aby zapřela její konec do vyježděné zmrzlé stopy a nechala útočícího válečného koně, aby si ocelový hrot zabodl do hrudi.

Než voják Řádu s cepem v ruce seskočil z vrávorajícího koně, druhou rukou vytáhl meč. Kahlan na nic nečekala. Když se narovnával, tasila vlastní meč a přes ruku ho zasáhla do levé poloviny tváře.

Přikrčila se a bez zastavení skočila pod nohy dalšího koně, aby se vyhnula meči, kterým po ní sekl jeho jezdec. Na druhé straně vyskočila a dvakrát až na kost rozsekla jezdci nohu. Hned nato se otočila a stačila vrazit meč až po jílec do hrudi dalšího koně, přikrádajícího se s úmyslem rozmačkat ji o prvního koně. Když se zvíře s divokým řičením vzepjalo, Kahlan meč vytrhla a odkulila se stranou těsně předtím, než se velký kůň zhroutil na zem. Jezdci pod ním zůstala noha a byl skloněn tak, že se nemohl dobře bránit. Kahlan z této příležitosti vytěžila maximum.

Na okamžik si bezprostředně kolem sebe vytvořila volný prostor a mohla se drápat ke stanu, kde generál na kolenou tahal za zašmodrchanou změť stanového plátna a lan. Další jezdci Řádu s řevem projížděli kolem a hrozilo, že rozdupají Vernu, Adie a Caru, které byly do stanu ještě zamotané. Ještě dobře, že už byla pryč jeho hořící část.

Kahlan se snažila pomáhat generálovi roztahovat a rozřezávat plátno. Konečně se jim podařilo vysvobodit Adie a Vernu. Obě ženy byly zamotané vedle sebe, jedna málem držela druhou v náručí. Adie tekla krev z hlavy, ale ustarané ruce Kahlan odstrkovala od sebe. Verna se dostala ze zámotku a potácivě se postavila na nohy; z divoké jízdy se jí ještě točila hlava.

Kahlan pomohla Adie vstát. Škrábanec na jejím čele nevypadal příliš vážně. Generál Meiffert dál prudce tahal za plátno. Někde uvnitř zůstala ještě Cara, ale nebylo ji slyšet.

Kahlan popadla Vernu za paži. „Myslela jsem si, že jde o falešný poplach!“

„Byl falešný!“ trvala na svém Verna. „Zřejmě nás přelstili.“ 

Všude kolem již vojáci spořádaně bojovali s kavalerií Císařského řádu. Muži zuřivě řvali, když se vrhali do boje, další vykřikovali, když byli poraněni, nebo když je někdo zabíjel. Jiní vykřikovali rozkazy a nařizovali zaujmout obranná postavení. Vojáci na koních se mezitím seřazovali k útoku.

Někteří kavaleristé Řádu zapalovali vozy, stany a zásoby. Další projížděli kolem a pokračovali v útoku, rozdupávali muže a stany. Dvojice jezdců spolupracovaly, aby odehnaly vojáka stranou a zabily ho, pak se rozběhly za další obětí.

Vojáci Řádu používali stejnou taktiku jako předtím D'Hařané. Dělali všechno, co je naučila Kahlan.

Jeden z vojáků, zabalený do špinavých kožešin a ověšený zbraněmi, chvástavě vykřikl a rozběhl se k ní. Mával palcátem pobitým hřeby, které se leskly krví. Kahlan mu bleskovým úderem usekla ruku. Zavrávoral, zastavil se a v úžasu na ni zíral. Nezaváhala ani na okamžik. Vrazila mu meč do břicha, zavrtěla s ním v ráně, aby ji zvětšila a meč vytáhla. Když voják padal do ohně, začala se starat o další věci. Jeho výkřik se spojil s ostatním řevem.

Kahlan si ještě jednou klekla, aby generálu Meiffertovi pomohla při vysvobození Cary, kterou mezitím nalezl ve změti lan a záhybů spadlé celtoviny. Čas od času se jeden z nich musel otočit a odrazit nějakého útočníka. Kahlan uviděla rudé boty Cary, jak vyčnívají zpod plátna. Nehýbaly se.

Cara měla nohy zamotané do stanové šňůry. Kahlan s generálem přeřezávali spletená lana a nakonec se jim Caru podařilo uvolnit. Držela se za hlavu a sténala. Nebyla v bezvědomí, ale byla pořádně otřesená a nedokázala se zorientovat. Kahlan jí ve vlasech našla bouli; byla na pravé straně hlavy a nekrvácela.

Cara se pokoušela posadit. Kahlan ji tlačila dolů, aby zůstala ležet.

„Zůstaň dole. Dostala jsi ránu do hlavy. Nechci, abys hned teď vstávala.“ 

Kahlan se ohlédla přes rameno a uviděla Vernu, jak si nedaleko vybírá skupinky vojáků Císařského řádu a každým krátkým trhnutím ruky vysílá buď ohnivé kouzlo, které je sestřeluje z koní, nebo soustředěný nápor stlačeného vzduchu, ostrý jako každý jiný meč, ale rychlejší a jistější. Protože nepřátelští vojáci magii neuměli a nebyl s nimi nikdo s magickými schopnostmi, jejich lehké krunýře neposkytovaly žádnou ochranu.

Kahlan upoutala pozornost Verny a ukázala jí, že potřebuje pomoc. Pak ji chytla za plášť u ramene a přitáhla k sobě, aby jí mohla mluvit do ucha, protože jinak by ji v hluku bitvy neslyšela.

„Postarej se o ni. Pomůžeš jí?“ 

Verna přikývla a skrčila se vedle Cary. Kahlan a generál se otočili proti novému útoku kavalerie. Když jeden z vojáků přicválal blíž a rozmachoval se kopím, generál Meiffert se úderu vyhnul, ze strany vyskočil na koně a zachytil se hrušky sedla. Zabručel velkým úsilím a probodl jezdce mečem. Překvapený voják chytil meč, který měl v břiše. Generál meč prudce vytáhl, chytil muže za vlasy a stáhl ho ze sedla. Když umírající voják spadl na zem, generál Meiffert vyskočil do jeho sedla. Kahlan uchopila kopí, které jezdci upadlo.

Velký d'hařanský generál otočil obrovského koně do cesty útočící nepřátelské jízdě, aby ochránil Vernu a Caru. Kahlan schovala meč do pochvy a proti válečným koním účinně používala kopí. Koně nejsou rádi, když je někdo bodá do prsou, i když jsou to dobře vycvičení váleční oři. Mnozí lidé považují koně za hloupá zvířata, ale tito koně byli dost chytří, aby pochopili, že naběhnout na nastražené kopí není dobré, a podle toho se začali chovat.

Koně se vzpírali a stavěli na zadní, když na ně Kahlan útočila kopím. Mnoho jezdců padlo, několik se zranilo pádem na pohozené předměty nebo na zmrzlou zem, ale většina se stala obětí útoku D'Hařanů, kterých tam bylo plno.

Generál Meiffert ze sedla velkého válečného koně Císařského řádu rozkázal vytvořit obrannou linii. Když vojáci podle rozkazu zaujali svá místa, generál odcválal a za jízdy vykřikoval celou řadu dalších povelů. Neřekl svým mužům, koho mají chránit, aby Kahlan neprozradil nepříteli, ale vojáci pochopili, co od nich chce. D'Hařané posbírali nepřátelská kopí, nebo přiběhli s vlastními píkami a za chvíli tam stála ježatá linie dlouhých bodců s ocelovými hroty, která představovala smrtelné nebezpečí pro útočící nepřátelskou jízdu.

Když se Kahlan přidala k linii, začala vykřikovat rozkazy vojákům po obou stranách - rozkazovala jim zaujmout postavení blokující ústupovou cestu jezdeckému oddílu Císařského řádu o síle asi dvě stě mužů, který se pokoušel uniknout. Nepřítel dokázal napodobit nájezdy, které ďharanská jízda uskutečnila proti táboru Císařského řádu, ale Kahlan neměla v úmyslu dopřát jim úspěch. Měla v úmyslu udělat všechno, aby se jim to nezdařilo.

Nepřátelské koně se začali vzpínat, když se setkali s pevnou řadou postupujících kopí, kterými s bojovným křikem mávali vojáci. Další vojáci se k jízdě Císařského řádu přibližovali zezadu a zasypávali ji šípy. Jezdce uvězněné v pasti D'Hařané stahovali ze sedel a na zemi se rozpoutal krvavý boj muže proti muži.

„Nechci, aby někdo z tábora unikl živý!“ vykřikla Kahlan na své vojáky. „Žádné slitování!“ 

„Žádné slitování!“ zavolal v odpověď každý D'Hařan v doslechu. 

Z nepřítele, tak sebejistého a namyšleného, když zaútočil a těšil se na prolévání d'hařanské krve, zbyli jen ubozí muži plní zoufalství z toho, jak je D'Hařané sekají a zabíjejí.

Když obranná linie vydržela a nepřítel byl v pasti, Kahlan opustila vojáky s kopími a píkami. Skrz ohně a dusivý dým se rozběhla hledat Vernu, Adie a Caru. Musela se vyhýbat raněným vojákům obou armád ležícím na zemi. Zranění útočníci kteří ještě měli bojovného ducha, se ji snažili chytat za kotníky. Musela probodnout pár z těch, co se snažili zvednout, aby po ní mohli chňapnout. Mečem musela k zemi srazit vojáky, kteří se udrželi na nohou.

Nepřítel věděl, jak Kahlan vypadá, přinejmenším měl dosti značnou jistotu. Jagang matku zpovědnici viděl a nepochybně ji svým vojákům popsal. Kahlan byla přesvědčená, že na její hlavu je vypsána pořádně velká odměna.

Zdálo se, že vojáci Císařského řádu jsou roztroušeni po celém táboře. Pochybovala, že součástí útoku byli pěšáci; zřejmě to byli kavaleristé, kteří ztratili své koně. Pohyblivý terč velikosti koně se dal šípem nebo kopím zasáhnout lépe než voják. V houstnoucí tmě se nepřátelští vojáci dali těžko rozpoznat. Mohli se táborem plížit nepoznáni a vyhledávat cíle, které mají svou hodnotu, jako jsou například důstojníci nebo dokonce matka zpovědnice.

Když číhající nepřátelští vojáci uviděli Kahlan, s divokým elánem vyrazili ze svých úkrytů. Jindy na nepřítele narazila ona a překvapila ho. Pamatovala se nejen na otcův výcvik, ale i na Richardovy výstrahy, a tak se do nepřátel divoce pouštěla. Nedávala nikomu žádnou příležitost a neměla žádné slitování.

Výcvik jejího otce byl dobrým základem pro nezvyklá taktická pravidla, která ji učil Richard, když se v Hartlandu uzdravovala. Richardův způsob boje se jí tehdy zdál dost podivný, ale nyní jí připadal přirozený. Stejným způsobem, jako může být lehčí kůň v manévrování lepší než velký válečný kůň, uplatňovala přednosti své menší váhy. S nepřítelem se neutkávala tradičním způsobem, jenž od ní očekával. Byla jako kolibřík, který odlétá z dosahu, aby pak vlétl doprostřed těžkopádných nepřátelských manévrů, a rychle zabíjel.

Tento styl boje nebyl v rozporu se stylem jejího otce, ale doplňoval ho způsobem, který jí velmi vyhovoval. Richard s ní necvičil mečem, ale vrbovým prutem, rošťácky se přitom usmíval a oči se mu nebezpečně leskly. Richardův meč, který měla přivázaný na zádech, byl teď trvalou připomínkou hravých lekcí, jež byly nejen tvrdé, ale i smrtelně vážné.

Konečně našla Vernu skloněnou nad Carou, ale nikde neviděla generála. Kahlan chytla Vernu za rukáv. „Jak  jí je?“

„Zvracela a když přestala, vypadala lépe. Asi jí bude chvíli mdlo, ale myslím si, že jinak je v pořádku.“ 

„Má tvrdou lebku,“ řekla Adie. „Nepraskla, ale stejně by měla chvíli polehávati - alespoň do doby, než opět dokáže udržet rovnováhu.“ 

Cara tápavě šmátrala rukama, jako by měla potíže najít pod sebou zem. Přes svou zřejmou závrať proklínala matku představenou a pokoušela se posadit. Kahlan si dřepla vedle Cary a přitlačila ji k zemi.

„Caro, jsem tady. Jsem v pořádku. Chvíli tiše lež.“  

„Chci je dostat!“ 

„Později,“ řekla Kahlan. „Neboj se, budeš mít příležitost.“ Viděla, že Adie už nemá zkrvavenou hlavu. „Adie, jak se máš ty? Co tvá hlava?“ 

Stará kouzelnice ledabyle mávla rukou. „To nic. Já v pořádku. Má hlava jest tvrdší než hlava Cary.“

Kolem se shromáždili vojáci a vytvořili ochranný val. Verna, Adie a Kahlan skloněné nad Carou dávaly pozor na okolí. Zdálo se však, že v jejich bezprostřední blízkosti již boje skončily. I když zůstala izolovaná místa, kde se ještě bojovalo, velký počet ďharanských vojáků, který se zde shromáždil na jejich ochranu, poskytoval čtyřem ženám dostatečné bezpečí.

Vracel se generál Meiffert - hnal se přes rozestupující se linii d'hařanské obrany. Seskočil z válečného koně nepřítele. Kůň nad urážkou, že na něm jezdil protivník, pohodil hlavou a odběhl. Mladý d'hařanský generál se k Caře sklonil z druhé strany. Přestože byl zadýchaný, začal hned mluvit.

„Zkontroloval jsem frontovou linii. Je to nájezd, velmi podobný těm našim. Vypadal větší, než ve skutečnosti byl. Když zahlédli matku zpovědnici, soustředili vojáky sem, takže škody jsou většinou tady.“ 

„Proč jsme to nevěděli?“ zeptala se Kahlan. „Co při poplachu selhalo?“ 

„Přesně nevíme.“ Vrtěl hlavou a stále lapal po dechu. „Zedd si myslí, že se naučili naše kódy. Když jsme zatroubili na poplach, museli použít subtraktivní magii, aby ve zvuku zrušili magii, která oznamovala, že útok je skutečný.“ 

Kahlan zlostně zafuněla. Začalo to dávat smysl. „Proto bylo tolik falešných poplachů. Chtěli, abychom otupěli a nereagovali, když zaútočí a mysleli si, že se jedná o další falešný poplach.“

„Řekl bych, že máte pravdu.“ Zklamaně sevřel pěsti. Podíval se dolů a všiml si, že se na něj Cara mračí. „Caro. Jste v pořádku? Měl jsem takový - chci říct, že jsme všichni měli strach, že byste mohla být vážně zraněná.“ 

„Nejsem,“ řekla a nevlídně se podívala na Vernu a Kahlan. Každá ji předtím přidržovala za jedno rameno k zemi. Nonšalantně si přehodila nohu přes nohu. „Jen jsem si myslela, že všechno zvládnou ostatní, a rozhodla jsem si trochu zdřímnout.“ 

Generál Meiffert se na ni rychle usmál a pak se s vážným obličejem obrátil ke Kahlan.

„Je to stále horší. Jízdní útok sloužil k odvrácení pozornosti. Doufali, že by vás mohli dostat. Mám jistotu, že chtěli, abychom útok považovali za potyčku.“ 

Kahlan cítila, jak jí obavou mrazí po celém těle. „Přicházejí, je to tak?“

Přikývl. „V plné síle. Ještě jsou dost daleko, ale máte pravdu, přicházejí. Manévr nás měl zmást a bránit nám v soustředění.“

Kahlan se v ohromení dívala před sebe. Řád ještě nikdy nezaútočil při západu slunce. Při představě, že se na ně vojáci Císařského řádu vrhají ze tmy po statisících, jí tuhla krev v žilách.

„Změnili taktiku,“ zašeptala Kahlan. „Učí se rychle. Myslela jsem, že jsem ho obelstila, ale byla jsem to já, kdo naletěl.“ 

„Co si to mumláš?“ zeptala se Cara s prsty propletenými na břiše. 

„Jagang počítal s tím, že se nenechám napálit vojáky chodícími do kolečka. Chtěl, abych si myslela, že jsem na něj vyzrála. Dokázal, že jsem roli hlupáka hrála já.“ 

Cara se zašklebila. „Cože?“

Kahlan se dělalo špatně, když pomyslela na možné důsledky. Přitiskla si ruku na čelo, když jí došla strašná pravda.

„Jagang chtěl, abych si myslela, že jsem přišla na jeho plán. Čekal, že budeme předstírat, že podle něj konáme a pošleme část vojáků pryč. Možná předpokládal, že je nepošleme za jeho návnadou a použijeme je proti skutečně plánovanému útoku. To mu ale nevadilo, protože měl celou dobu v úmyslu taktiku změnit. Počkal, až odešla naše vojska, aby mohl zaútočit dřív, než budou na svém místě, a dokud jsme oslabení.“ 

„Ty si myslíš,“ zeptala se Cara, „že Jagang věděl celou dobu, co jsi s ním mluvila, že jen předstíráš, že jsi uvěřila jeho přesunům vojsk na sever?“ 

„Obávám se, že ano. Přelstil mě.“ 

„Možná ano, možná ne,“ řekl generál Meiffert. „Zatím se mu to nepodařilo. Nesmíme dovolit, aby všechno šlo podle něj. Můžeme odsunout naše síly dřív, než zaútočí.“ 

„Nemůžeme přivolat nazpět vojáky, které jsme poslali pryč?“ zeptala se Verna. „Pomohli by nám.“ 

„Už jsou celé hodiny na cestě a pochodují řídce osídlenou oblastí na přidělená stanoviště,“ řekl generál Meiffert. „Nestihnou se vrátit a pomoct nám ještě dnes večer.“ 

Kahlan se soustředila na bezprostřední problém. „Potřebujeme se rychle přesunout.“

Generál na souhlas přikývl. „Mohli bychom postupovat podle jiného z našich plánů - rozdělit se a prchnout do hor.“ Pročísl si světlé vlasy. Toto gesto zklamání Kahlan nečekaně připomnělo Richarda. „Ale když to uděláme, musíme zde zanechat většinu zásob. Velké množství vojáků v zimě bez zásob dlouho nevydrží. Buď je zabijí v bitvě, nebo zemřou zimou a hladem; v obou případech budou mrtví.“

„Když se rozdělíme, budeme lehkou kořistí,“ souhlasila Kahlan. „To bude až naše poslední možnost. Možná ji použijeme později, ale ne teď. Pokud chceme zimu přežít, potřebujeme držet armádu pohromadě - narušit dobyvatelské úmysly Řádu.“ 

„Nemůžeme jim dovolit, aby bez odporu dobyli některé město. Nejenže by došlo ke krveprolití, ale pokud by si vybrali správné město, měli bychom před sebou téměř nemožný úkol vyhnat je z něj.“ Generál zavrtěl hlavou. „Mohl by to být konec našich nadějí, že je zaženeme nazpět do Starého světa.“ 

Kahlan ukázala za záda. „A co údolí za námi, o kterém jsme předtím mluvili? Průsmyk je vysoko a je úzký - na této straně ho ubrání dva muži se psem, pokud by bylo nutné.“

„Na to jsem už myslel,“ řekl. „Armáda bude pohromadě - Řád se bude muset spokojit s námi a městům pozornost věnovat nebude. Pokud se nás pokusí obejít a dostat se do Středozemí, z údolí vedou na sever snadné přístupové cesty, z nichž je můžeme napadat. Máme další vojáky na cestě sem a můžeme poslat ještě pro další. Potřebujeme zůstat pohromadě a bojovat s armádou Řádu, dokud nedorazí posily.“ 

„Tak na co ještě čekáme?“ zeptala se Verna. „Dejme se na cestu.“ 

Ustaraně se na ni podíval. „Naším problémem teď je, že pokud se máme do údolí dostat dřív, než se na nás vrhne Řád, potřebujeme víc času. Průsmyk je pro vozy příliš úzký. Dostanou se skrz něj koně, ale vozy ne - budeme je muset rozebrat. Většina naší výstroje je vyrobena, aby se dala rozebrat na jednotlivé části, které lze v případě potřeby přenášet. Budeme zde muset nechat jen pár kusů, které rozebrat nejde. Začít můžeme hned, ale budeme potřebovat spoustu času, abychom skrz úzký průsmyk dostali všechny vojáky a zásoby - obzvlášť ve tmě.“

„Pochodně budou stačit pro nepřerušovanou řadu vojáků,“ řekla Adie. „Budou sledovati pouze jednu před sebou. I kdyby bylo světlo špatné, měli by to dokázati.“ 

Kahlan si připomněla otisk dlaně vytvořený zářícím prachem. „S pomocí magie lze vytvořit zářící stopu, která vojáky povede.“

„To by mohlo pomoct,“ řekl generál. „Základní problém však zůstává. Zatímco naši vojáci budou rozebírat všechnu výstroj a zásoby a čekat, až se dostanou na řadu přes průsmyk, dorazí Řád. Rozpoutá se bitva, ve které se budeme bránit a zároveň budeme ustupovat. Ústup vyžaduje, abychom se pohybovali rychleji než nepřítel, nebo alespoň ho udržovali dál od sebe, ale průsmyk nic takového neumožňuje.“ 

„Udrželi jsme se před nimi už předtím,“ řekla Verna. „Není to první útok.“ 

„Máte pravdu.“ Ukázal nalevo. „Mohli bychom se ještě pokusit o ústup nahoru tímto údolím, ale myslím si, že ve tmě a s útočícím Řádem by to byla chyba. Tentokrát je naším problémem tma. Bude jich přicházet stále víc. Za denního světla bychom mohli vybudovat obranu a zadržet je - ale ne v noci.“ 

„Tady už máme obranu postavenou,“ řekla Cara. „Mohli bychom se jim postavit a bojovat s nimi na celé frontě.“ 

Generál Meiffert se kousl do spodního rtu. „Caro, byla to moje první myšlenka a stále zůstává jednou z možností, ale nelíbí se mi naše vyhlídky v přímé konfrontaci v noci, kdy do naší blízkosti mohou potajmu dostat velké množství vojáků. Ve tmě nebudou naši lučištníci výhodou. Nebudeme pořádně vidět, kolik jich je, a nebudeme schopni přesněji sledovat jejich přesuny. Nebudeme tudíž schopni dobře rozmístit naše vojáky. Je to problém v množství, počet jejich vojáků je neomezený, zatímco náš není.

Nemáme dost lidí s magickými schopnostmi, abychom byli připraveni pokrýt každou eventualitu - a ve válce je vždy zasažena nechráněná oblast. Nepřítel se může prodrat průrvou v liniích, obejít nás ve tmě zezadu, aniž bychom si to uvědomili. Pak bude s námi konec.“

Všichni byli zticha, když jim došlo, jaké by mohly být důsledky.

„Souhlasím,“ řekla Kahlan. „Průsmyk je jedinou šancí, jak zabránit, abychom dnes večer nemuseli ztratit velkou bitvu - a velký počet vojáků. Riziko bez výhody, že bychom se nepříteli mohli postavit a bojovat, je mizernou možností.“ 

Generál se jí zkoumavě zahleděl do očí. „Takže nám stále zůstává problém, jak se dostaneme skrz průsmyk dřív, než nás rozdrtí.“

Kahlan se otočila k Verně. „Potřebujeme nepřítele zpomalit a získat čas na přesun armády skrz průsmyk.“

„Co chceš, abych udělala?“ 

„Použij svůj skelný prach.“ 

Generál přimhouřil oči. „Jaký prach?“

„Užasnou zbraň,“ řekla Cara. „Na oslepení nepřátelských vojáků.“ 

Verna byla jako omráčená. „Ale nejsem ještě připravená. Zatím jsme připravily jen malou dávku. Nejsem ještě připravená.“

Kahlan se otočila nazpět ke generálovi. „Kolik máme podle zvědů času, než se Řád na nás vrhne?“

„Řád tady může být nejdřív za hodinu a nejpozději za dvě. Pokud je nezpomalíme, nikdy se s našimi vojáky a se zásobami z údolí nedostaneme. Když nenalezneme způsob, jak je zpomalit, můžeme se buď rozprchnout do hor, nebo se jim postavit a bojovat. Ani jedno bych si nevybral, dokud bych nebyl v zoufalé situaci.“ 

„Kdybychom se prostě rozběhli do hor, mrtví jsme vlastně už teď,“ řekla Adie. „Spolu jsme živí a jsme ještě hrozbou pro nepřítele. Když se rozprchneme, Řád tuto příležitost využije a bude napadati a dobývati města. Pokud by naší jedinou alternativou bylo rozprchnouti se do hor, nebo se postaviti na odpor a bojovati, pak si lze vybrati pouze boj. Jest lepší pokusit se o jejich zastavení, než po jednom umírati v horách.“ 

Kahlan si prsty třela čelo, když se pokoušela myslet. Jagang změnil taktiku a rozhodl se pustit do boje v noci. Nikdy předtím to neudělal, protože by měl příliš velké ztráty. Při počtu vojáků, které měl teď, si z toho nic nedělal. Jagang si málo vážil lidského života.

„Pokud bychom s ním měli bojovat v plnohodnotné bitvě teď a tady,“ řekla Kahlan rezignovaně, „tak asi válku do úsvitu prohrajeme.“ 

„Souhlasím,“ řekl generál po chvíli. „Jak tomu rozumím, nemáme na vybranou. Musíme konat rychle a dostat skrz průsmyk tolik našich mužů, kolik bude možné. Ztratíme všechny, co se tam nedostanou dřív, než dorazí Řád, ale část z nich zachráníme.“ 

Všichni čtyři byli chvíli zticha. Každý se zamýšlel nad špatnou vyhlídkou, že zemřou všichni, co se opozdí. Kolem nich pokračovala horečná činnost. Muži pobíhali z místa na místo, zhasínali ohně, sháněli splašené koně, pečovali o zraněné a bojovali s posledními zbytky útočníků, které měli v pasti. Nad vojáky Řádu měli velkou početní převahu. Dlouho jim ale nevydrží.

Kahlan se hlavou honily různé myšlenky. Neměla čas se sama na sebe zlobit, že se nechala napálit. Myslí se jí ozývala Richardova slova: mysli na řešení, nemysli na problém. Jediné, na čem teď záleželo, bylo nějaké řešení.

Kahlan se opět podívala na Vernu. „Máme hodinu, než se na nás vrhnou. Musíš se o to pokusit, Verno. Myslíš, že je nějaká šance nadrtit sklo a použít ho ještě před příchodem nepřítele?“

„Udělám všechno - na to máš mé slovo. Přála bych si, abych mohla slíbit víc.“ Verna se vyhrabala na nohy. „Budu samozřejmě potřebovat sestry, které pečují o raněné. A co sestry na frontové linii, které čelí nepřátelské magii? Mohu dostat některou z nich?“ 

„Vezmi si, kolik chceš,“ řekla Kahlan. „Pokud nebudeš mít úspěch, na ničem jiném nebude záležet.“ 

„Tak si vezmu všechny,“ řekla Verna. „Je to jediná šance, která nám zbyla.“ 

„Začni připravovati sklo,“ řekla Adie Verně. „Běž k frontové linii na této straně údolí, kde budeš v protivětru před útočníkem. Já začnu sbírat sestry a posílat je za tebou, aby ti pomáhaly.“ 

„Potřebujeme sklo,“ řekla Verna generálovi. „Nezáleží na druhu. Alespoň pár sudů.“ 

„Okamžitě tam pošlu vojáky s prvním sudem. Můžeme vám pomoct, že ho rozbijeme?“ 

„Ne. Nebude vadit, když se rozbije sklo, co naházíte do sudu, ale všechno další musí udělat sestry. Stačí, že přinesete všechno sklo, co najdete. Víc udělat nemůžete.“ 

Generál přislíbil, že se o to postará. Verna si zdvihla okraj šatů, aby nezakopla, a rozběhla se do práce. Adie jí byla těsně v patách.

„Zařídím, aby se muži dali do pohybu,“ řekl generál Kahlan. „Zvědové mohou vyznačit trasu. Pak můžeme jako první přesunout těžší zásoby.“ 

Když to vyjde, vyklouznou Jagangovi ze spárů.

Kahlan věděla, že pokud se to Verně nepovede, všichni mohou docela dobře do rána ztratit život a prohrát celou válku. Generál Meiffert se odmlčel, ještě jednou se na ni váhavě podíval a dal jí šanci, aby si to rozmyslela.

„Udělejte to,“ řekla generálovi. „Caro - máme práci.“ 

Kapitola druhá

Kahlan prudce zastavila koně. Pocítila, jak se jí krev žene do obličeje.

„Co to děláš?“ zeptala se Cara, když Kahlan přehodila koni nohu přes šíji a seskočila na zem. 

Měsíc osvětloval vrstvu krajkových oblaků uhánějících oblohou. Jeho mdlé světlo poklidně pokrývalo okolní krajinu. Tenký poprašek sněhu shromažďoval slabé světlo měsíce a světélkoval víc než obvykle.

Kahlan ukázala směrem k malé postavě, již bylo v nejasném světle sotva vidět. Hubené děvčátko, kterému jistě nebylo víc než deset let, stálo u sudu a tlouklo uvnitř železnou tyčí, aby rozbilo sklo na jeho dně. Kahlan seskočila a podala otěže Caře, a pak rozzlobeně vyrazila k sestrám pracujícím na zasněžené zemi. Přes sto žen bylo rozestavěných s větrem v zádech v nepravidelné řadě.

Nedaleko před koncem řady se Kahlan sehnula, dala ruku matce představené pod paži a postavila ji. Vzhledem k důležitosti práce, která se tady dělala, Kahlan promluvila tichým hlasem, ale nedokázala se přinutit, aby zněl příjemně.

„Verno, co tady dělá Holly?“ 

Verna se na Holly podívala přes hlavy asi tuctu sester, které klečely před dlouhou deskou a paličkami opatrně tloukly úlomky skla v hmoždířích. Protože zdaleka nebylo dost paliček a hmoždířů, mnoho žen používalo mísovitě tvarované kameny a kulaté oblázky, aby jimi pečlivě drtily odštěpky skla. Každé ženě bylo v obličeji vidět soustředění. K nehodě, při které oslepla jedna sestra, došlo po náhlé změně větru, jehož poryv jí foukl výsledek práce rovnou do obličeje. Stejná věc se mohla kdykoliv opakovat, přestože se vítr s příchodem tmy změnil na pravidelný vánek.

Holly byla zabalená do pláště, který jí byl příliš velký. S odhodlaným výrazem v obličeji zvedala tyč a spouštěla ji dolů do sudu, který stál trochu dál od místa, kde sestry dělaly svou nebezpečnou práci. Kahlan viděla, že tyč slabě září nazelenalým světlem.

„Pomáhá, matko zpovědnice.“ 

„Je ještě dítě!“ 

Verna ukázala do tmy, kam Kahlan nedohlédla. „Stejně pomáhají Helena a Valerie.“

Kahlan si stiskla kořen nosu mezi palec a ukazováček a nadechla se, aby se uklidnila. „Jaké šílenství tě popadlo, že nutíš děti, aby nedaleko od fronty pomáhaly - oslepovat lidi?“

Verna se podívala, jak nedaleko pracují sestry. Vzala Kahlan za paži a odvedla ji z doslechu. Když byly dost daleko, aby nebylo slyšet, co si říkají, zkřížila ruce na prsou a zatvářila se přísně. Byl to její obvyklý výraz.

„Kahlan, Holly může být dítě, ale má magické schopnosti a ani zdaleka není hloupá. To se týká též Heleny a Valerie. Za svůj krátký život viděla Holly víc, než by mělo vidět kterékoli dítě. Ví, o co se dnes večer jedná. Ví o minulém útoku a o útoku, ke kterému dojde. Dostala strach - všechny děti ho dostaly.“ 

„Tak jsi ji přivedla na frontu - kde je nebezpečí největší?“ 

„Co jsem podle tebe měla dělat? Poslat ji někam dozadu, aby na ni dávali pozor vojáci? Ty ode mě chceš, abych ji v této době nechala samotnou, aby se třásla hrůzou?“ 

„Ale ona je-“ 

„Má v sobě magii. Přestože to vypadá strašně, je pro ni a pro ostatní lepší, když jsou tady. Je spolu se sestrami, které rozumí jejím schopnostem, což jiní lidé neumí. Nevzpomínáš si na pocit útěchy, když jsi byla se staršími zpovědnicemi, které věděly, co všechno cítíš?“ 

Kahlan si vzpomínala, ale neřekla nic.

„Sestry jsou jedinou rodinou, kterou teď spolu s ostatními novickami má. Holly není sama a nemá strach. Může být vylekaná, ale pomáhá nám, takže se její strach proměňuje a ona se lépe vyrovnává s jeho příčinou.“ 

Kahlan se stále ještě mračila. „Verno, je to dítě.“

„Ty jsi dnes jedno dítě musela zabít. Já tě chápu. Ale nedovol, aby tvůj strašný skutek ztížil život Holly. Ano, je hrozné, v čem nám pomáhá, ale svět je takový. Možná dnes v noci zemře spolu s námi. Jistě si dokážeš představit, co by s ní ty bestie předtím udělaly. Jsem ráda, že si ona něco podobného představit nedokáže. Dostatečně hrozné je i to, co dokáže pochopit. 

Kdyby se chtěla někam skrýt, souhlasila bych, ale ona má právo - pokud se tak rozhodne - přispět ke své záchraně. Má magické schopnosti a dokáže je použít, aby nám jednoduchým, ale potřebným způsobem přispěla. Prosila mě, aby mohla pomáhat.“

Kahlan si sklíčeně sevřela kožich u hrdla, když se ohlédla a viděla malé děvčátko, které potřebovalo obě tenké paže, aby zvedlo těžkou železnou tyč, pak ji spustilo a rozbíjelo sklo na dně sudu. Holly měla obličej stažený soustředěným úsilím, aby magii používala ve stejnou dobu, když zvedala tíhu tyče.

„Dobrotiví duchové, je to šílenství!“ zašeptala potichu Kahlan. 

Cara netrpělivě přešlapovala z nohy na nohu. Holly jí nebyla lhostejná, ale jsou i důležitější věci. Zbývá jen málo času a nedá se ohlížet na šílenství. Jak řekla Verna, všichni mohou zemřít, ještě než skončí noc. Svět je krutý, ale jsou důležitější věci než život jednoho dítěte, nebo vlastně tří dětí.

„Jak jim jde práce? Budou hotovy?“ 

Vernin přísný výraz konečně znejistěl. „Nevím.“ Váhavě zvedla ruku a ukázala do tmavého údolí před nimi. „Vítr fouká správným směrem, ale přístup přes údolí k našim vojskům je dost široký. Nějaký skelný prach máme, ale my ho potřebujeme mít tolik, aby se po vypuštění vznášel k blížícímu se nepříteli přes celou šířku bitevního pole.“

„Nějaký už máš. Nepříteli jistě uškodí i množství, které máš.“ 

„Pokud ho nebude dost, pak ho obejdou nebo nebude dostatečně hustý, aby způsobil škody, které vojáky zastaví. Malé ztráty jejich útok nepřeruší.“ Verna si druhou rukou sevřela pěst. „Kéž by Stvořitel zpomalil Císařský řád natolik, abychom získaly ještě jednu hodinu. Myslím si, že pak bychom ho měly dost.“ 

Kahlan si přejela rukou po obličeji. To byl hodně velký požadavek, ale ve tmě je docela možné, že Řád bude postupovat pomaleji a daruje Verně a jejím sestrám čas, který potřebují.

„Jsi si jistá, že ti nemůžeme pomoct? Musí vám ve všem pomáhat magie?“ 

Ve světle měsíce si Verna znovu nasadila masku autority.

„No, jednu věc bych tady měla.“ 

„Co by to bylo?“ 

„Přestaň mě rušit, abych mohla pracovat.“ 

Kahlan si povzdechla. „Slib mi jen jednu věc.“

Verna povytáhla obočí na znamení, že je ochotna poslouchat.

„Než začne útok, pošlete předtím děti pryč. Pošlete je dozadu, odkud se průsmykem dostanou do bezpečí.“ 

Verna se s ulehčením usmála. „Naše názory se neliší, matko zpovědnice.“

Zatímco Verna spěchala nazpět k práci, Kahlan s Carou se vracely podél řady sester. Dostaly se na její konec, kde Holly připravovala sklo. Kahlan si nemohla pomoct a na pár slov se zastavila.

„Holly, jak ti to jde?“ 

Když si děvčátko opřelo tyč o bok sudu, Cara se podezřívavě zamračila na matně zářící kov. Postrádala jakoukoli zálibu v magii. Když Holly sundala malé ruce z tyče, nazelenalá záře pohasla, jako když se sfoukne magický knot.

„Je to dobré, matko zpovědnice. Jen je mi zima. Zima mě strašně unavuje.“ 

Kahlan se vřele usmívala a hladila Holly po jemných vlasech. Unavuje všechny z nás.“ Kahlan si dřepla vedle děvčátka. Když přejdeme do druhého údolí, ohřeješ se u pořádného ohně.“

„To bude nádherné, matko zpovědnice.“ Nenápadně se podívala na železnou tyč. „Musím nazpět do práce, matko zpovědnice.“ 

Kahlan neodolala, přitáhla dítě k sobě a políbila je na studenou tvář. Tenké malé paže se zpočátku váhavě podvolily a pak se zoufale sevřely Kahlan kolem krku.

„Mám velký strach,“ zašeptala Holly. 

„Já též,“ odpověděla jí šeptem Kahlan a pevně děvčátko objala. „Já též.“ 

Holly se narovnala. „Opravdu? Opravdu někdy dostaneš strach, že nás ti strašní muži povraždí?“

Kahlan přikývla. „Mám z nich strach, ale vím, že je tady mnoho hodných lidí, kteří nás ochrání. Usilovně pracují stejně jako ty, abychom všichni jednoho dne mohli být v bezpečí a nemuseli se dál bát.“

Děvčátko jí strčilo ruce pod kožich, aby si je ohřálo. Podívalo se před sebe na zem. „Chybí mi též Anna.“ Opět zvedlo hlavu. „Je Anna v bezpečí?“

Kahlan hledala slova útěchy. „Když jsem nedávno Annu viděla, byla v pořádku. Nemyslím, že by sis kvůli ní měla dělat starosti.“

„Zachránila mě. Mám ji ráda a moc mi chybí. Přijde k nám brzy?“ 

Kahlan vzala obličej děvčátka do rukou. „To nevím, Holly. Musí se starat o důležité věci. Ale jsem si jistá, že ji opět uvidíme.“

Holly měla radost z toho, co se dověděla, a asi se jí ulevilo, že není jediná, kdo má strach. S novým odhodláním se pustila do práce.

Když se po chvíli Kahlan s Carou zastavily u ohrady, uslyšely, že se směrem k nim tryskem blíží kůň. Dřív než Kahlan rozeznala jezdce, poznala černou skvrnu na zadku koně. Zedd ji uviděl mávat, otočil Pavoučnatku a přiklusal k ní.

Čaroděj seskočil z holého koňského hřbetu a bez úvodu oznámil: „Přicházejí.“

*****

Verna přiběhla, když uviděla přijíždět Zedda. „Jsou zde příliš brzy! Neměli tady ještě být!“

Překvapeně na ni zíral. „U všech rohatých, ženská, to jim mám říct, že se nám nehodí, aby nás napadli právě teď, a aby nás laskavě přišli pozabíjet o chvíli později?“

„Víš, co tím myslím,“ odsekla mu. „Ještě nemáme dost prachu.“ 

„Za jak dlouho jsou tady?“ zeptala se Kahlan. 

„Za deset minut.“ 

Ten tenký střípek času byl jedinou překážkou, která je dělila od katastrofy. Kahlan cítila, jak jí srdce stoupá do hrdla. Najednou si připomněla potlačovaný pocit, když ji kdysi přepadli a na smrt ztloukli. Verna nesrozumitelně brebentila zklamáním, zlostí a hrůzou.

„Máte nějaký prach připravený?“ zeptal se Zedd tak klidně, jako kdyby se ptal na večeři. 

„To samozřejmě,“ řekla. „Ale když zde budou tak brzy, nebude ho dost. Dobrotivý Stvořiteli, nemáme ho ani tolik, abychom ho rozprášily podél celé fronty. Když je ho příliš málo, jako kdybychom neměli vůbec žádný.“ 

„Teď nemáme na vybranou.“ Zedd se zahleděl do tmy. Možná tam viděl, co dokáže vidět jen čaroděj. Měl výraz trpkého zklamání. Mluvil nepřítomným hlasem člověka, který něco dělá bez zaujetí, protože ví, že mu nic jiného nezbylo a ztratil víru v budoucnost. „Začněte vypouštět prach, co máte. Musíme doufat v to nejlepší. Mám s sebou kurýry. Pošlu zprávu o naší situaci generálu Meiffertovi. Musí ji znát.“ 

Pohled na Zedda, jak zjevně ztrácí naději, stavěl jejich osud do nejhoršího možného světla. Zedd byl vždy příkladem rozhodnosti a dodával jim odvahu, přesvědčení a sebedůvěru. Vzal otěže Pavoučnatky do jedné ruky a druhou ji popadl za hřívu.

„Počkej,“ řekla Kahlan. 

Zastavil se a otočil k ní hlavu. Jeho oči byly oknem do nitra plného únavy. Nedokázala si představit, v kolika zápasech se v životě musel postavit nepříteli a kolik jich bylo v posledních týdnech. Kahlan v hlavě probírala tisíce myšlenek najednou a horečnatě hledala nějaký způsob, jak odvrátit jejich neutěšený osud.

Kahlan nemohla nechat Zedda na holičkách. Tak často je dokázal strhnout a dát jim naději, ale teď potřeboval paži, která by mu pomohla unést břemeno. Ukázala mu svůj odhodlaný výraz a pak se otočila k matce představené.

„Verno, a co kdybychom prach nevypustily způsobem, který jsme plánovaly? Co kdybychom ho prostě nenechaly jen tak poletovat vzduchem v naději, že ho vítr donese tam, kde ho potřebujeme mít?“ 

Verna rozevřela ruce ve zmateném gestu. „Co tím myslíš?“

„Nebude třeba více skla - kolik říkáš, že potřebuješ - jenom k tomu, aby ho zbylo dost, když se dostane na druhou stranu údolí a zůstane viset ve vzduchu?“ 

„No... ano, samozřejmě, ale-“ 

„Co kdybychom ho nepřetržitě vypouštěly podél fronty?“ zeptala se Kahlan. „Byl by přesně tam, kde je zapotřebí? Pak by ho stačilo méně, ne?“ 

„No, domnívám se, že ano.“ Verna rozhodila rukama. „Ale už jsem ti říkala, že si nemůžeme vzít na pomoc magii, protože by naše čarování objevili a mohli by se před sklem odstínit bez ohledu na to, jak rychle ho vypouštíme. To k ničemu nebude. Bude lepší, když vypustíme všechno, co máme, a budeme doufat v to nejlepší.“ 

Kahlan přehlédla prázdnou planinu slabě osvětlenou měsícem. V údolí nebylo vidět nic - zatím. Už brzo bude ale neposkvrněný sníh pošlapaný botami více než jednoho miliónu vojáků.

Ztichlou tmou se ozývaly jen zvuky skla drceného mezi kameny a bouchání železných tyčí v sudech. Za chvíli tichou noc zaplaví hrůzostrašný válečný pokřik.

Kahlan cítila svíravou hrůzu, kterou poprvé poznala, když ji kdysi osamělou obklíčili krvežízniví lidé. Cítila také zlost.

„Sesbírejte všechno, co jste doposud připravily, a dejte mi to,“ řekla. 

Všichni na ni překvapeně zírali.

Zedd svraštil čelo, až se mu obočí spojilo v jedné čáře. „Co máš vlastně v úmyslu?“

Kahlan si stáhla vlasy z obličeje, když v hlavě rychle dávala dohromady plán.

„Nepřítel útočí proti větru - není to přímo proti němu, ale pro naše záměry to postačuje. Myslím si, že když projedu podél fronty mezi našimi liniemi a útočícím nepřítelem, a budu vypouštět skelný prach, vítr ho za mnou požene nepříteli přímo do obličeje. Když ho dopravím na místo, kde ho je nejvíc zapotřebí, bude ho stačit méně, než kdybychom ho vypouštěli odsud a doufali, že se rozptýlí přes celé údolí.“ Postupně si prohlédla překvapené obličeje. „Chápete, co říkám? Tak blízko u nepřítele bude mít stejný účinek i značně menší množství.“ 

„Dobrotivý Stvořiteli!“ namítla Verna. „Máš představu, jak to může být nebezpečné?“ 

„Ano,“ odpověděla Kahlan s pochmurným odhodláním. „Mnohem méně nebezpečné než čelit přímému útoku jejich vojsk. Tak co, bude to fungovat? Nebude ho stačit podstatně méně, když pojedu podél fronty a budu ho za jízdy vypouštět v malých množstvích, než kdybychom ho nechali hnát větrem odsud až tam? Tak co? Dochází nám čas.“ 

„Máš pravdu - bude ho stačit méně.“ Verna si přiložila prst ke rtům, zahleděla se do tmy a usilovně přemýšlela. „Jistě to je lepší než způsob, kterým jsme to chtěly udělat.“ 

Kahlan ji začala pohánět. „Dejte ho dohromady a pospěšte si při tom.“

Verna se vzdala protestů a odběhla sesbírat prach, co byl k dispozici. Cara se připravovala spustit celou tirádu námitek, ale Zedd zvedl ruku, jako by ji žádal, aby námitky přenechala jemu.

„Kahlan, zdá se, že máš dobrý nápad, ale udělat to může někdo jiný. Je hloupost riskovat-“ 

„Budu potřebovat nějakou předstíranou akci,“ přerušila ho. „Něco k odvrácení jejich pozornosti. Pojedu ve tmě, takže si mě asi nevšimnou, ale nejlepší by bylo, kdyby něco jiného zaujalo jejich pozornost a přimělo je dívat se jinam - podívat se naposled.“ 

„Jak jsem již říkal, někdo jiný může-“ 

„Ne,“ řekla s tichou rozhodností. „Nechci, aby riskoval někdo jiný. Je to můj nápad a já ho uskutečním. Nedovolím, aby moje místo převzal někdo jiný.“ 

Kahlan se považovala odpovědná za nebezpečí, do něhož se dostali. Chybu udělala ona, když naletěla na Jagangův trik. Vymyslela plán a přikázala vojákům odejít. Byla to ona, kdo umožnil Jagangovi noční útok.

Kahlan příliš dobře znala hrůzu, kterou cítí každý při čekání na útok. Cítila ji sama. Myslela na Holly a její strach, že ji zavraždí loupeživé bestie, co na ni vyrazí z noci. Tento strach byl až příliš skutečný.

Bude to Kahlan, která jim právě dnes prohrála válku, pokud se jim nepodaří dostat armádu průsmykem do bezpečí.

„Udělám to sama,“ zopakovala. „Bude po mém. Když budeme jen stát a dohadovat se, promarníme poslední šanci. Teď potřebuji odvrátit jejich pozornost a potřebuji to rychle.“ 

Zedd rozzlobeně vydechl, ale do očí se mu vrátil oheň. Švihl rukou a ukázal dozadu. „Tam na mě čeká Warren. Půjdeme každý na jiné místo a dodáme ti odvrácení pozornosti.“

„Co uděláte?“ 

Zedd se konečně lstivě pousmál, přestože se chmuřil dál. „Tentokrát nic zvláštního. Žádné vychytralé triky, které nepochybně očekávají. Tentokrát jim předvedeme dobrý staromódní ohňostroj.“

Kahlan prudce zatahala za řemínek na žebrech, který držel kožený pancíř na ramenech, prsou a zádech a pořádně ho zavázala. Ještě jednou přikývla, aby potvrdila dohodu.

„Takže čarodějnický oheň.“ 

„Až pojedeš, hlídej si pravou stranu, kde budeme my. Nechtěl bych, aby tě zasáhlo něco z překvapení, co mám připravené pro nepřítele. Musíš dávat pozor, co budou jejich čarodějové posílat naším směrem.“ 

Zavazovala si plášť a přikyvovala na Zeddovy stručné instrukce. Zkontrolovala řemínky na krunýři nohou, aby byly utažené velmi pevně. Pamatovala si prsty nepřátel, které se sápaly po jejích nohou a pokoušely se ji shodit z koně.

Verna běžela k nim, velký kbelík v každé ruce táhl její paže dolů. Několik sester klusalo s ní.

„V pořádku,“ řekla udýchaně matka představená. „Začněme.“ 

Kahlan se natáhla pro kbelíky. „Já je vezmu -“

Verna je prudce přitáhla k sobě. „Jak chceš jet a zároveň sypat prach? To nejde. Kromě toho neznáš jeho vlastnosti.“

„Verno, nedovolím, abys-“ 

„Přestaň si hrát na tvrdohlavé dítě. Pojďme.“ 

Cara popadla jeden z kbelíků. „Verna má pravdu, matko zpovědnice. Nemůžeš najednou držet koně, sypat skleněný prach a nést oba kbelíky. Ty si vezmi jeden a já si vezmu ten druhý.“

Svižná sestra Philippa přiběhla ke Caře a zvedla kbelík. „Paní Cara má pravdu, matko zpovědnice. Matko představená, ty a matka zpovědnice nedokážete používat dva kbelíky. Vy dvě si vezměte jeden, paní Cara a já se postaráme o druhý.“

Nebyl čas na dohadování se třemi rozhodnutými ženami. Kahlan věděla, že by jí nikdo nedokázal vymluvit, co chce udělat, a ony si zřejmě myslely to samé. Kromě toho měly pravdu.

„V pořádku,“ řekla Kahlan a začala si natahovat rukavice. 

Pořádně si kolem sebe ovinula kožich, který nosila na vlněném plášti. Nechtěla, aby se něco třepetalo ve vzduchu. Jílec meče měla zakrytý, protože se domnívala, že ho nebude potřebovat. Vyčníval jí přes rameno - byla to trvalá připomínka Richarda, i když žádnou nepotřebovala. Vlasy si rychle svázala dozadu koženou šňůrkou.

Verna vyhodila do vzduchu hrst kyprého sněhu, aby zkontrolovala vítr. Směr byl v pořádku, a vál rovnoměrně, a nijak silně. Alespoň něco bylo v jejich prospěch.

„Vy dvě vyrazte jako první,“ řekla Kahlan Caře. „Verna a já počkáme asi pět minut, aby vítr stačil odvát k nepříteli všechno, co vysypete, abychom do toho nevjely. Pojedeme za vámi přes celé údolí. Tak budeme mít jistotu, že překrýváme, co jste vysypaly vy, a nevznikají žádné mezery. Potřebujeme mít jistotu, že nezůstane žádné bezpečné místo, kterým by se Řád mohl dostat přes údolí. Potřebujeme, aby se všeobecné ničení a panika rozšířily všude a byly na každém místě stejně silné.“ 

Sestra Philippa si všimla, co udělala Kahlan, a zavázala si plášť kolem krku a zápěstí. „To má smysl.“

„Bude to dvakrát účinnější,“ souhlasila Verna. 

„Řekl bych, že už není čas, abychom dál diskutovali o vašem šílenství,“ zabručel Zedd, když popadl hřívu Pavoučnatky, vytáhl se nahoru a položil se přes hřbet koně na břicho. Pak mu přehodil přes trup nohu a posadil se. „Dejte mi jednu dvě minutky náskoku, abych informoval Warrena, a pak Císařskému řádu ukážeme trochu opravdové čarodějnické práce.“ 

Otočil koně a usmál se. Bylo povzbuzující opět vidět, že se usmívá.

„Až skončíme s prací, byl bych rád, kdyby se někdo postaral, aby na mě na druhé straně průsmyku čekala pořádná večeře.“ 

„Bude, i kdybych ji měla vlastnoručně uvařit,“ slíbila mu Kahlan. 

Čaroděj jim vesele zamával a odcválal do tmy.

Kapitola třetí

Kahlan nacpala vysokou botu do třmenu, popadla sedlo za hrušku a vyskočila do něj. Studená kůže zavrzala, když se naklonila a natáhla ruku, aby pomohla nahoru Verně. Poté, co se matka představená zavrtěla a přitlačila ke Kahlan, dvě sestry jim nahoru podaly těžký dřevěný kbelík. Cara a sestra Philippa už byly na svém koni připravené vyrazit a sestra vyvažovala kbelík na svém stehně.

„Odveďte děti průsmykem dozadu,“ přikázala Verna. 

Sestra Dulcinea sklonila šedivou hlavu. „Postarám se o to, matko představená.“

„Všechno další sklo, které budete mít připraveno po našem odjezdu, byste měly návdavkem vypustit po větru, a pak se rozptylte za našimi liniemi, abyste pomáhaly, kdyby je Řád prorazil. Když nebudeme mít úspěch, sestry musí udělat všechno pro zadržení nepřítele, aby se co největší počet lidí dostal průsmykem do bezpečí.“ 

Sestra Dulcinea opět přislíbila, že splní rozkazy matky představené.

Počkaly několik minut, dávaly Zeddovi náskok, který potřeboval, aby se dostal kWarrenovi a řekl mu, co má dělat. Říkat už nebylo co. Kahlan se soustřeďovala na práci, která před ní stojí, a nedělala si starosti, zda se povede nebo ne. Vzadu v mysli si však uvědomovala, jak jsou plány bitvy, připravované v poslední minutě, neblaze proslulé svou nespolehlivostí.

Kahlan odhadla, že už víc čekat nemohou a ukázala paží Caře, aby vyrazila. Vyměnila si s ní poslední pohled. Cara jí poslala krátký úsměv s přáním štěstí a odcválala. Sestra Philippa jednou paží pevně držela Mord-Sithu kolem pasu a druhou udržovala v rovnováze kbelík opřený o stehno.

Když zvuk kopyt Cařina koně zanikl v noci, Kahlan si poprvé uvědomila, že v dálce je již slyšet křik statisíců vojáků Císařského řádu. Jak se jejich řady blížily, nespočetné hlasy se slévaly do jednoho nepřetržitého řevu. Velmi se podobal sténání zlověstného větru v skalnatých zubech úzké strže. Její kůň zafrkal a zahrabal kopytem po zmrzlé zemi. Děsivé hučení Kahlan ještě více rozbušilo srdce. Chtělo se jí vyrazit dřív, než se vojáci dostanou příliš blízko, ale musela počkat, až vítr odvane z jejich trasy skelný prach, vypuštěný do vzduchu Carou a sestrou Philippou.

„Přála bych si, abychom mohly k naší ochraně použít magii,“ řekla Verna tichým hlasem, jako by odpovídala Kahlan na její myšlenky. „Vím, že nemůžeme, protože by nás objevili.“ 

Kahlan přikývla, ale dál neposlouchala. Verna říkala, co jí přišlo na jazyk, aby nemusela nečinně poslouchat nepřítele, který si pro ně šel.

Kahlan přestala cítit prudkou zimu a tep jí bušil v uších, seděla nehybná jako smrt. Dívala se do prázdné noci a představovala si každou stránku úkolu, procházela si jej ještě jednou v hlavě, aby ji nic nepřekvapilo a ona nemusela přemýšlet, co má dělat. Je lepší předvídat, než na něco ukvapeně reagovat.

Tiše seděla na koni a nechala v sobě stoupat zlost. Zlost udělá z člověka lepšího bojovníka než strach.

Kahlan cítila zlost, když si představovala všechny hrůzy, které Císařský řád přináší národům Středozemí. Dovolila, aby se její myslí procházely vzpomínky na všechny mrtvoly, které viděla. Předstupovaly před matku zpovědnici a oněmělými jazyky úpěnlivě prosily o pomstu. Připomínala si ženy, které viděla kvílet nad povražděnými dětmi, manžely, sestrami, bratry, matkami a otci. Připomínala si silné muže v bolestné bezmoci nad nesmyslně zmasakrovanými přáteli a příbuznými. Před svým duševním zrakem měla muže, ženy a děti trpící v rukou těch, kterým neudělali nic špatného.

Císařský řád nebyl nic jiného než banda bezcitných zabijáků, která si nezaslouží žádné slitování. A žádné ani nedostane.

Myslela na Richarda v rukou nepřátel. Vychutnávala svůj slib, že když bude muset, tak je do posledního pozabíjí, aby Richarda dostala nazpět.

„Už je načase,“ řekla skrz zaťaté zuby. Bez ohlédnutí se zeptala: „Jsi připravená?“ 

„Ano, jsem. Nezpomaluj kvůli ničemu, nebo i my skončíme jako jejich oběti. Naší jedinou šancí je, že vítr odnese skelný prach pryč. Když ho všechen vysypeme a dostaneme se na druhou stranu, budeme v bezpečí. V té době již bude mít Řád pořádné problémy.“ 

Kahlan přikývla. „Pevně se drž, začínáme.“

Kůň, který již byl rozrušen z přibližujících se výkřiků, vyrazil příliš rychle a málem ze sebe Vernu shodil. Paží se prudce chytila Kahlan kolem pasu. Ve stejném okamžiku se Kahlan natáhla dozadu, zachytila Vernu za rukáv a pevně ji přidržela. Když začaly cválat a Verna se snažila získat rovnováhu, kbelík se náhle naklonil, ale Verna ho stačila vyrovnat. Naštěstí se z něj nic nevysypalo.

Svalnatý valach poslechl Kahlanin příkaz a dal se do cvalu, uši natažené směrem k přibližujícímu se povyku. Byl nepokojný, protože nebyl zvyklý nosit tíhu dvou jezdců. Měl však dobrý výcvik a bitvu už několikrát viděl. Možná byl nervózní, protože věděl, co znamená válečný pokřik. Kahlan věděla, že kůň je silný a rychlý. Pro její záměry rychlost znamenala život.

Kahlanino srdce bušilo rychlostí cválajících kopyt. Nepřítel byl teď mnohem blíž, než když tudy před chvílí projížděla Cara. Dusot částečně přehlušil i válečný pokřik nepřátelských vojáků, přicházející z levé strany.

Když uslyšela, jak se tmou přibližují muži lačnící po krvi, hlavou jí neočekávaně probleskly děsivé útržky vzpomínek na pěsti a boty. Svou zranitelnost si teď uvědomovala jako nikdy předtím. Kahlanin strach způsobený nepříjemnými vzpomínkami se změnil ve zlost nad ukrutností bestií útočících na Středozemí a vraždících její lid. Přála si, aby každý z nich trpěl a zemřel.

Nebylo lze přesně říci, jak daleko již nepřítel postoupil. Kahlan se začala obávat, že jsou mu příliš blízko a mohly by na hradbu krvežíznivých vojáků nečekaně narazit. Ona však chtěla být blízko - aby jim mohla skelnou drť hodit rovnou do obličejů, s jistotou, že bude opravdu účinkovat a rozvrátí jejich útok. Zároveň se bránila nutkání obrátit koně napravo a ujíždět od nepřítele pryč.

Náhle se noc rozhořela ostrým žlutým světlem, které zespod ozářilo mračna, a ta na zlomek vteřiny změnila barvu z šedé na pronikavě žlutooranžovou. Výraznými barvami zazářil i sníh. Kahlan hluboko pod žebry zavibroval strašný dunivý zvuk.

Ve vzdálenosti asi třiceti metrů a zhruba tři metry nad zemí prudce proletěl žlutomodrý zářící objekt, z kterého jako med odkapávalo světlo a valil se černý kouř. Bouřlivá koule čarodějnického ohně jasně osvětlovala zemi pod sebou. I když nemířila na ni, samotný zvuk stačil, aby Kahlan dostala chuť přikrčit se strachem.

Věděla, že se čarodějnický oheň houževnatě drží kůže, a tak byla velmi opatrná. Když se živý oheň člověka jednou dotkl, už se nedal odstranit. Jediná kapka ohně stačila k tomu, aby se propálil živým masem až na kost. Snad neexistoval člověk natolik statečný nebo hloupý, aby z toho neměl hrůzu. Jen málokdo ze zasažených přežil, aby mohl o své hrozné zkušenosti vyprávět. A pokud někdo náhodou přežil, pomsta se mu stala celoživotní posedlostí.

Ve světle jasného plamene ženoucího se dnem údolí Kahlan uviděla hordu Císařského řádu s meči, palcáty, cepy, sekerami, píkami a kopími zvednutými do vzduchu, volající svůj bojový pokřik. Bezcitní, nebojácní a nelítostní vojáci běželi nocí a byli ve spárech divoké touhy po boji.

Ve světle měsíce Kahlan poprvé od doby, co se připojila k armádě, viděla celkovou velikost nepřátelských vojsk. Hlášení o tom vyprávěla své, ale těžko mohla vylíčit skutečnost ve celé své hrůze. Jejich počet se natolik vzdaloval lidské zkušenosti, že se až vymykal pochopení. S vytřeštěnýma očima a pokleslou čelistí na ně strnule zírala.

Ve stejném okamžiku si se znepokojením uvědomila, že nepřítel je mnohem blíž, než čekala. Pochodně určené k podpálení tábora se v oceánu vojáků odrážely jako měsíční světlo na rozlehlé vodní hladině. Odražené světlo z nesčetých zbraní se na obzoru slilo do jednolité linie. Kahlan téměř očekávala, že uvidí plující lodě.

Zvlněný přední okraj armády, který se ježil štíty a oštěpy, jim mohl odříznout cestu. Kahlan kopla pravou patou koně do slabin, aby se vlně vojáků vyhnula. Když se vrátila do původního směru, udeřila do žeber zvířete oběma patami a pobídla ho vpřed.

Hned nato zjistila, že kolem ní sviští šípy a těsně před ní se do země zarývají oštěpy. Uvědomila si, že ji nepřítel ve světle čarodějnického ohně vidí.

Koule ohně, která ji prozradila nepříteli, s kvílením vyrazila do tmy. Nechala ji ve stínu a postupně osvětlovala desítky tisíc mužů, nad nimiž prolétala. V dálce za postupující hordou se oheň nakonec zřítil k zemi a rozpoutal mezi jízdou velký požár. Jezdci často zůstávali vzadu a byli připraveni vyrazit vpřed, když pěší vojáci narazili na d'hařanské linie. Do noci se vznesly vzdálené smrtelné výkřiky lidí a koní.

Jeden z šípů se Kahlan odrazil od koženého chrániče nohy. Další proletěly kolem ní. Jeden zůstal trčet v sedle a když se naklonila dopředu nad šíji cválajícího koně, tlačil ji do břicha. Zřejmě ji i teď stále viděli ve světle měsíce.

„Proč už neoslepli?“ zakřičela Kahlan přes rameno. 

Viděla, jak za nimi stoupá oblak skla. Vypadal jen trochu jinak než prach vířený cválajícím koněm, ale Kahlan viděla, že vychází z kbelíku, který měla Verna opřený o stehno. Nakláněla ho jednou trochu víc a jindy trochu míň směrem k nepřátelským liniím, aby se prach sypal rovnoměrně. Na vojácích nebylo vidět nic, přestože Cara už kolem projela.

„Chvíli to potrvá,“ řekla Verna Kahlan do ucha. „Člověk musí nějakou dobu mžikat.“ 

Za nimi po pravé straně se přehnal oheň. Planoucí kapky cákaly do sněhu, kde se rozplácly a syčely jako déšť na rozpálených kamenech ohniště. Kůň zafrkal a vyděšeně uháněl dál. Kahlan se naklonila nad kohoutek, konejšivě ho pohladila po šíji a připomněla mu, že není sám.

Řítila se rovnoběžně s hradbou postupujících nepřátel. Přestože byla tma, nezdálo se jí, že by muži nějak moc mžikali, spíše vnímala oči vytřeštěné zápalem nastávající bitvy.

Čarodějnický oheň, který předtím zezadu plašil koně, vybuchl přímo v řadách nepřátel. Tekuté plameny zaplavily masu vojáků a vyvolaly pronikavé děsivé zahřmění. Když hořící muži naráželi do vojáků kolem sebe, oheň potřísnil i je. Postupující armáda se kolem ohně rozestupovala, ale vojáci, kteří přibíhali zezadu, šlapali po mužích, co byli na zemi. Ztráceli přitom rovnováhu a také padali k zemi.

Kolem zahřměla další ohnivá koule a při dopadu se její plamen rozlil jako voda z protržené hráze. Výbuch byl tak silný, že ohnivá záplava smetla vojáky a odnášela je v ohnivém proudu.

Z řad nepřátel nedaleko před Kahlan vyrazil ohnivý šíp a zamířil k d'hařanským postavením. Hned nato se zprava vznesla menší koule modrého plamene a s těžkopádnější koulí žlutého plamene se ve vzduchu srazila. Srážka vyvolala další záplavu ohně, který padal všude kolem. Kahlan vyjekla a trhla otěžemi doleva, aby se velkému chuchvalci, jenž narazil na zem rovnou před nimi a všude kolem rozstříkl plameny, vyhnula.

Podařilo se jim to jen o vlásek; teď ale zjistila, že se se znepokojivým tempem blíží přímo k nepřátelským vojákům. Kahlan jim už málem dokázala odečítat ze rtů jejich kletby. Pobídla vystrašeného koně doprava. Trochu změnil směr, ale nadále se přibližoval k nepřátelským liniím.

Planoucí kousky ohně pršely na vojáky i na volný prostor. Kůň usilovně běžel a byl příliš vystrašený, aby Kahlan poslechl. Zápach hořící kůže ho rozpaloval ještě více. Kahlan sklonila hlavu a uviděla na koženém chrániči stehna malý plamínek. Nevelký, ale zuřivý plamen divoce plápolal ve větru. Neopovažovala se jej smést ze strachu, že se jí přilepí k ruce. Bála se představy, co bude cítit, až se propálí skrz kůži. Bolest bude muset zkrátka vydržet, nebude mít na vybranou.

Verna si toho, co se děje kolem, nevšímala. Byla natočena na stranu a stále vysypávala skelný prach. Kahlan viděla oblak, který se za nimi vznášel - dlouhý pás se vinul, jak jej větřík odnášel k nepříteli a hnal přes nepřátelskou linii dozadu do tmy. Vzadu se mísil s prachem zvířeným ze zmrzlé země.

Koně na pleci škrábnul šíp a odskočil do noci. Příval vojáků, kteří je viděli přijíždět, se divoce valil ve snaze odříznout jim cestu. Kahlan trhla otěžemi a pokusila se otočit hlavu mohutného koně napravo. Hrůzou zachvácený kůň však cválal dál. Bezradně se ho pokoušela donutit, aby zahnul, ale nedařilo se jí to. Mířili přímo do hradby vojáků.

„Jsme už příliš blízko!“ zakřičela jí Verna do ucha. 

Kahlan neodpověděla. Paže se jí třásla úsilím, jak tahala za pravou otěž a pokoušela se koni hlavu natočit doprava. Zakousl se do udidla a byl podstatně silnější než ona. Po zátylku jí stékal pot. Natáhla pravou nohu dozadu a zaryla patu koni do pravé slabiny, aby ho otočila. Muži před nimi zvedli kopí a meče nad hlavu. Když člověk musí bojovat, dobře - ale když nemá nad ničím kontrolu a jen se dívá, jak se na něj valí jeho děsivý osud, to je něco jiného.

„Kahlan! Co to děláš!“ 

Pod tlakem paty do pravé slabiny kůň konečně začal zahýbat, ale bylo pozdě. Už se jí nepovede splašeného koně odklonit. Jednolitá masa nepřátel připomínala ocelového dikobraza.

Pouhých pár kroků od něj kůň sklonil hlavu.

„Hodný kluk!“ vykřikla. 

Možná má nějakou naději vyhnout se kopím. Kahlan se zvedla ze sedla, naklonila se dopředu a přitiskla se ke koni. Ohnula paže a uvolnila otěže, rukama z obou stran koni objala šíji. Pobídla ho nohama, ale ponechala mu volnost, kterou právě teď potřeboval.

Nevěděla, jestli to vyjde i s dodatečnou zátěží. Kdyby jen ta kopí byla trochu kratší. Křikla na Vernu, ať se pevně drží.

Právě v tu chvíli těsně před nimi proletěl čarodějnický oheň. Vojáci, kteří v řadě vyběhli dopředu, aby Kahlan zahradili cestu, se vrhli na zem. Před nimi na zemi ležela celá řada mužů. Oheň jim s kvílením proletěl těsně nad hlavami a nakonec přistál nalevo od Kahlan. Uši jí naplnil křik tisíce vojáků.

Kůň sklonil hlavu a skrčil kolena pod sebe. V posledním okamžiku stáhl šíji a hlavu zvedl, aby s pomocí silných zadních nohou vyrazil vzhůru. Zkřivil hřbet a proletěl nad první řadou vojáků. Verna vykřikla, paži měla jako hák Kahlan kolem pasu. Kůň doskočil za vojáky, kteří se předtím vrhli na zem. Kahlan se opřela do třmenů a nohama se snažila ztlumit náraz - to Verna udělat nemohla. Když kůň doskočil, málem klopýtl, ale udržel rovnováhu a běžel dál. Vojáci Řádu byli konečně pryč.

„Co je s tebou!“ vykřikla Verna. „Nedělej to, nemohu prach rovnoměrně vysypávat!“ 

„Promiň,“ zavolala Kahlan přes rameno. Přestože jí do obličeje vál studený vítr, z vlasů jí stékal pot. Vojáci se za nimi rychle zmenšovali. Ulehčením se jí zatočila hlava, když si uvědomila, že jsou za vypouklinou ve frontové linii Císařského řádu. 

V dálce za nimi osvětlila noc ohnivá bouře. Stará dobrá čarodějnická práce s ohněm, nebo jak že to říkal Zedd? V důsledku to byla děsivá ukázka síly, i když nemohla nepřítele velikosti řádu zastavit. Jak přibíhali čarodějové Řádu a stavěli ochranné štíty, zabíjení a ničení bylo stále omezenější. Dva čarodějové ale darovali Kahlan a Verně čas, který tak zoufale potřebovaly.

Přicválala k nim Cara a Kahlan ji uslyšela zakřičet: „Prr!“

Protože zpěněnému koni stál v cestě jiný kůň, rychle zastavil. Když Kahlan i Verna seskočily vedle Cary a sestry Philippy, Verna hodila prázdný kbelík na zem. Kahlan byla ráda, že je tma, a nikdo tak nevidí, jak se jí třesou kolena. Ulevilo se jí, když zjistila, že lepkavý plamínek zhasl dřív, než propálil kůži chrániče.

Všechny čtyři se dívaly, jak noc zešílela v plamenech, z nichž většina vybuchovala na magických štítech. Ničily však každého, kdo byl příliš blízko. Zedd s Warrenem posílali jednu kouli ohnivé smrti za druhou. Křik vojáků bylo slyšet podél celé frontové linie. Ohnivá palba byla sice opětována a rozsévala smrt mezi řadami D'Hařanů, ale sestry stavěly vlastní štíty.

Obrovská nepřátelská armáda však postupovat nepřestala. Smrtící plameny ji v nejlepším případě pouze zpomalily a narušily její spořádaný útok.

Když magie získala kontrolu na obou stranách, dařilo se jí ohnivé útoky protivníka likvidovat. Kahlan věděla, že předsunuté d'hařanské linie nemají žádnou naději valící se záplavu Řádu zastavit. Není naděje ani na její zpomalení. Ve světle měsíce viděla, jak začínají opouštět své pozice.

„Proč to nefunguje?“ zašeptala Kahlan napůl pro sebe. Naklonila se k Verně. „Jsi si jistá, že bylo sklo nadrceno správně?“ 

Verna pozorovala prudký postup nepřítele a zdálo se, že v hluku válečného pokřiku nic neslyší. Kahlan si zkontrolovala meč. Věděla ale, jak marná je snaha bojovat. Cítila na zádech Richardův meč a zapřemýšlela, jestli ho nemá použít, ale pak se rozhodla, že nejlepší bude utéct. Strčila do Verny a nutila ji kráčet k jejich vyčerpanému koni. Cara stejně pobídla sestru Philippu.

Kahlan nestačila ani strčit nohu do třmenu, když zpozorovala, že Řád zpomaluje. Uviděla, jak vojáci začínají klopytat. Někteří z nich šmátrali kolem sebe nataženými pažemi. Další padali.

Verna na ně ukázala. „Podívej!“

Do noci se začal zvedat nepřetržitý nářek utrpení, který neustále sílil. Vrávorající muži padali jeden přes druhého. Někteří se meči rozmachovali proti neviditelnému nepříteli a místo něj rozsekávali své osleplé kamarády.

Postup mužů v přední řadě se zpomalil, všichni se dál jen ploužili. Zezadu nepřestali přicházet vojáci a naráželi na zastavenou frontovou linii. Koně jízdy zpanikařili a shazovali jezdce. Vyděšení koně se pak rozběhli všemi směry a dupali po vojácích. Ženoucí se vozy se převracely. Řadami nepřátel se proháněl zmatek.

Útok se zhroutil. Císařský řád se zastavil.

Zedd s Warrenem přijeli a seskočili z koní. Byli zpocení, přestože byla mrazivá noc. Kahlan stiskla Zeddovu kostnatou dlaň.

„Vy dva jste nám nakonec zachránili krky.“ 

Zedd ukázal na Warrena. „Byl to on, ne já.“

Warren pokrčil rameny. „Viděl jsem, že jste v nesnázích.“

Všichni s údivem pozorovali, jak se z vojáků stávají slepci.

„Verno, dokázala jsi to,“ řekla Kahlan. „Zachránilo nás tvé sklo.“ 

Teď si konečně s Vernou padly do náručí a po tvářích jim stékaly slzy ulehčení.

Kapitola čtvrtá

Kahlan prošla průsmykem jako jedna z posledních. Údolí za soutěskou bylo u své jižní poloviny dobře chráněno nebetyčnými skalními stěnami. Pokud by Řád měl pomyšlení je zde napadnout, cesta kolem hor by byla dlouhá a obtížná. Vojska D'Hařanské říše neměla v úmyslu nechat se v tomto údolí chytit do pasti, avšak prozatím bylo místo bezpečné.

Po úpatích okolních hor rostly staré smrky, a tak bylo nové ležení do jisté míry chráněno i před větrem. Všem se postupně vracela nálada, když viděli tu spoustu táborových ohňů a cítili kouř ze dřeva - známku toho, že jsou v dostatečném bezpečí a mohou zapálit ohně. Vzduch pozdního večera naplňovala i vůně připravovaného jídla. Přechod armády s výstrojí průsmykem byl namáhavý a vojákům pořádně vyhládlo.

Generál Meiffert vypadal potěšeně. Stejně by vypadal každý generál, který má v bezpečí armádu, jíž považoval za ztracenou - alespoň v dočasném bezpečí. Vedl Kahlan a Caru tmou, v níž byly roztroušeny tečky tisíců ohňů, ke stanům, které pro ně nechal připravit. Cestou jim sděloval podrobnosti o přesunu armády a procházel krátký seznam věcí, které tam museli zanechat.

„Noc bude studená,“ řekl generál Meiffert, když se dostali ke stanům, postaveným mezi dvěmi vysokými smrky. „Nechal jsem pro vás v ohni ohřát pytel oblázků, matko zpovědnice. A pro vás taky, paní Caro.“ 

Kahlan mu poděkovala a generál odešel za svými povinnostmi. Cara šla sehnat něco k jídlu. Kahlan jí řekla, že chce jen spát.

Ve stanu našla na malém stolku sošku Statečnosti. Lampa, která visela z hřebenové tyče stanu, osvětlovala její hrdý postoj. Zastavila se, aby prstem sjela po vlajících šatech.

Kahlan drkotala zuby a nemohla se dočkat, až zaleze do postele a přitáhne k sobě pod kožich pytel ohřátých kamínků. Uvědomovala si, jak je promrzlá, ale nelehla si, vyšla ven a chodila ztemnělým táborem, dokud nenašla jednu ze sester. Pak šla podle jejího návodu mezi stany, dokud se nedostala na místo, kde byla houština mladých stromů. Malý přístřešek našla Kahlan mezi větvemi, které ho chránily před větrem a sněhem.

Dřepla si a podívala se dovnitř na hromadu přikrývek, sotva patrnou ve světle přicházejícím z nedalekých ohňů.

„Holly? Jsi uvnitř?“ 

Objevila se malá hlava. „Matko zpovědnice?“ Děvčátko se třáslo. „Co je? Potřebujete mě?“

„Vlastně ano. Pojď se mnou, prosím.“ 

Holly vylezla ven, byla zavinutá do přikrývky. Kahlan ji vzala za malou dlaň a v tichu šly nazpět k jejímu stanu. Když ji Kahlan zavedla dovnitř, Holly vytřeštila oči. Děvčátko přišlo k malému stolku, stálo tam jako sloup a obdivně si prohlíželo Statečnost.

„Líbí se ti?“ 

Holly se třásla zimou, když uctivě pohladila paži sošky zkřehlými prsty. „Kde jste sehnala něco tak nádherného?“

„Vyřezal ji pro mne Richard.“ 

Holly se povedlo odtrhnout pohled od sošky, aby se podívala na Kahlan. „Richard mi chybí.“ Kahlan viděla dech Holly v nehybném vzduchu stanu. „Byl na mne vždy hodný. Moc lidí bylo zlých, ale Richard byl vždy hodný.“

Kahlan najednou pocítila bolestivé bodnutí. Nečekala, že se hovor stočí k Richardovi.

„Co jste potřebovala, matko zpovědnice?“ 

Kahlan přestala myslet na svou bolest a usmála se. „Jsem pyšná na práci, kterou jsi udělala, když jsi nám pomáhala se zachránit. Slíbila jsem ti, že se ohřeješ. Dnes večer ti bude teplo.“

Děvčátku zadrkotaly zuby. „Opravdu?“

Kahlan položila meč pravdy na druhou stranu postele. Sundala si část ze svrchního oblečení, zhasila lampu a pak se posadila na slámou vycpaný kavalec. Světlo z nedalekých táborových ohňů slabě prosvítalo stěnami stanu.

„Pojď. Vlez si ke mně do postele. Dnes v noci bude velká zima. Potřebuju, abys mě zahřívala.“ 

Holly přemýšlela jen jedinou vteřinu.

Když si Kahlan lehla na svou stranu, přitáhla si záda Holly k břichu a pak před ni dala pytel zahřátých kamínků. Holly objala pytel a nad teplem zasténala nadšením. Kahlan se nad jejím nadšením musela usmívat.

Usmívala se dlouho z prostého potěšení, že vidí Holly v teple a bezpečí. Děvčátko bylo s ní a ona je mohla objímat. Kahlan zapomněla na všechny hrůzy, které přes den viděla.

Daleko a vysoko v horách dlouze a smutně zavyl osamělý vlk. Zvuk se nesl údolím a zeslaboval se, aby pak opět se zoufalou naléhavostí zazněl hlasitěji.

S mečem u zad se Kahlaniny myšlenky obrátily k Richardovi. Myslela na něj a lámala si hlavu, kde asi je, a jestli je v bezpečí. Tiše plakala, dokud neusnula.

*****

Druhý den přišel z vysokých hor sníh a začal řádit nad jižními oblastmi Středozemí. Mohutná bouře zuřila dva dny. Druhou noc blizardu se Kahlan o svůj stan dělila s Holly, Valerií a Helenou. Seděly pod přikrývkami, jedly guláš, zpívaly písničky, vyprávěly si příběhy o princích a princeznách a spaly přitisknuté k sobě, aby jim bylo teplo.

Když za mrazivého zlatého východu slunce sněhová bouře konečně ustala, většina vyšších stanů měla na návětrných stranách sníh až po střechy a menší stany byly zaváté úplně. Vojáci se vykopávali a vypadali jako svišti, kteří vylézají z nor, aby se podívali na svět.

V průběhu několika dalších týdnů se přes údolí neustále valily bouře a sypaly na ně další sníh. V takovém počasí bylo obtížné nejen bojovat, ale i přesouvat armádu na větší vzdálenost. Zvědové hlásili, že Císařský řád se stáhl na jih a je vzdálen asi na týden pochodu.

Pečovat o slepé by pro Řád bylo přítěží. Za několik dní d'hařanští zvědové obešli celou oblast, kde byl vypuštěn skelný prach a ohlásili, že ve sněhu viděli přes šedesát tisíc zmrzlých těl - oslepli vojáci, kteří se v drsných podmínkách nemohli o sebe postarat. Císařský řád je zřejmě ponechal jejich osudu. Několik tuctů slepců, kterým se podařilo se dostat průsmykem, hledalo pomoc a prosilo o slitování. Kahlan je přikázala popravit.

Přesný počet vojáků osleplých účinkem Verniny skelné drti se nedal zjistit. Bylo možné, že část z nich ve skutečnosti ustoupilo s Císařským řádem. Ten je mohl vzít s sebou na podřadné a špinavé práce. Bylo však pravděpodobné, že z největší části osleplých se staly mrtvoly, o kterých mluvili zvědové. Kahlan si dokázala představit, že by je Jagang nemusel chtít ve svém táboře, kde by mu spotřebovávali potraviny a vojákům připomínali nepříjemný ústup.

Byla si vědoma, že ústup je pro Jaganga jen chvilkovým zhoršením situace, které nevyžaduje přehodnocení strategických záměrů. Řád měl dost vojáků, aby ho nebolelo, že od počátku bojů ztratil sto tisíc mužů. Jagangovi v odvetném úderu bránilo jen počasí.

Kahlan neměla v úmyslu sedět a čekat na něj. Když za měsíc dorazili představitelé z Herjborgue, neprodleně se s nimi setkala v malé chatě lovců kožešin, kterou našli mezi stromy na západní straně údolí. Chata byla pod ochranou vysokých starých borovic a stála stranou od otevřeného prostranství, kde se soustřeďovaly stany. Chata se stala pro Kahlan občasnou ubikací a často sloužila jako velitelské stanoviště.

Generálovi Meiffertovi se pokaždé značně ulevilo, když Kahlan spala v chatě a ne ve stanu. Měl pocit, že armáda dělá alespoň něco pro lepší ubytování matky zpovědnice - manželky lorda Rahla. Kahlan a Cara si vážily nocí, kdy spaly v chatě, ale Kahlan nechtěla, aby si někdo myslel, že nesnáší podmínky, v nichž žijí všichni ostatní. Někdy přesvědčila děvčata, aby v chatě přespala spolu s několika sestrami, jindy chtěla, aby tam s Holly, Valerií a Helenou spala Verna. Matku představenou nebylo třeba příliš přesvědčovat.

Kahlan pozdravila zplnomocněnce Theriaulta ze země Herjborgue a pozvala ho do útulné chaty. Doprovázela ho malá strážní jednotka, která zůstala venku. Herjborgue byla malá země. Jejím příspěvkem do války byla vlna, její jediný produkt. Kahlan ho potřebovala.

Poté, co zplnomocněnec Theriault poklekl před matkou zpovědnicí a byl pozdraven podle staré tradice, postavil se a shrnul si těžkou kapuci na ramena. Zeširoka se usmál.

„Matko zpovědnice, jsem moc rád, že vás vidím.“ 

Opětovala jeho upřímný úsměv. „A já jsem ráda, že vidím vás, zplnomocněnče Theriaulte. Pojďte k ohni a zahřejte se.“

U kamenného krbu si stáhl rukavice a přidržel ruce u praskajících plamenů. Podíval se na lesklý jílec meče, který jí vyčníval zpoza ramen. Okem zachytil Statečnost, jak hrdě stojí na římse nad krbem. Když uviděl její důstojný postoj, začal se na ni dívat s obdivem, stejně jako všichni ostatní.

„Slyšeli jsme, že lord Rahl byl zajat,“ řekl nakonec. „Máte o něm nějaké zprávy?“ 

Kahlan zavrtěla hlavou. „Víme, že mu neublížili, ale to je všechno. Já svého manžela znám, je vynalézavý. Čekám, že najde způsob, jak se dostat zpět a pomoct nám.“

Muž přikývl. Když ji soustředěně poslouchal, měl svraštěné čelo.

Cara stála vedle stolu a při zmínce o lordu Rahlovi pomalu mezi prsty válela Agiel. Z výrazu jejích modrých očí a ze způsobu, jakým pak nechala zbraň volně viset na krátkém zlatém řetízku uchyceném kolem zápěstí, Kahlan věděla, že Agiel je stále spojen se žijícím lordem Rahlem a má v sobě sílu. Dokud bude fungovat, budou vědět, že Richard žije. Víc se ale nedozví.

Muž si rozepnul tlustý cestovní plášť. „Jak pokračuje válka? Každý s neklidem čeká na zprávy.“

„Pokud jsou naše odhady přesné, podařilo se nám zabít přes sto tisíc jejich vojáků.“ 

Muž užasle zalapal po dechu. Taková čísla byla pro někoho z tak malé země, jakou je Herjborgue, ohromná.

„Pak již musí být poraženi. Utekli nazpět do Nového světa?“ 

Kahlan se mu raději nepodívala do očí, ale upřeně pozorovala polena, jak v mihotavém světle plamenů mění barvu. „Obávám se, že ztráta těchto vojáků Císařský řád neochromí. Snižujeme jejich počty, ale jejich armáda je víc než desetkrát větší. Nadále zůstává hrozbou a je jižně od nás, vzdálená asi na týden pochodu.“

Kahlan zvedla hlavu a uviděla, že na ni zírá. Z výrazu jeho očí pochopila, že má potíže představit si tolik lidí. Jeho větrem zrudlý obličej silně zbledl.

„Dobrotiví duchové...“ zašeptal. „Slyšeli jsme nějaké pověsti, ale když se člověk doví, že jsou pravdivé...“ Se skleslým výrazem zavrtěl hlavou. „Je vůbec možné porazit tak velkého nepřítele?“ 

„Vzpomínám si, že před mnohými lety jste byl v Aydindrilu na zasedání rady a měl jste po velké slavnostní večeři nějaké problémy. Ten velký muž z Keltonu - jeho jméno jsem už zapomněla - se vychloubal a mluvil špatně o vaší malé zemi. Nějak vás oslovoval. Pamatujete se na tu noc? - Jak vám říkal?“ 

Zplnomocněná Theriaultovi se zablesklo v očích, když se usmál.

„Mrňous.“ 

„Mrňous, tak to bylo. Myslím, že měl pocit, že je lepší, když je dvakrát větší než vy. Vzpomínám si, že lidé sklidili stůl a vy jste se na něm přetlačovali rukama.“ 

„Ano, tehdy jsem byl mladší a kromě toho jsem u večeře vypil pár sklenic vína.“ 

„Vyhrál jste.“ 

Tiše se zasmál. „Nevyhrál jsem silou. Moc si o sobě myslel. Byl jsem možná chytřejší a rychlejší - to je všechno.“

„Výsledkem byla vaše výhra. Těch sto tisíc vojáků Císařského řádu jsme zabili, přestože jich bylo víc než nás.“ 

Ze rtů mu zmizel úsměv. „Máte pravdu. Myslím si, že Císařský řád by měl se vším přestat, dokud mu ještě nějací vojáci zbývají. Teď mě napadá, jak pět tisíc galeanských nováčků pod vaším vedením pronásledovalo padesát tisíc vojáků a pozabíjelo je.“ Paží se opřel o hrubě opracovanou římsu krbu. „Teď chápu. Když čelíte převaze, musíte používat důvtip.“

„Potřebuji vaši pomoc,“ řekla mu Kahlan. 

Když se k ní otočil, v hnědých očích se mu odrážel oheň. „Udělám všechno, matko zpovědnice. Všechno, co je v mých silách.“

Kahlan se sklonila a posunula do ohně další poleno. Kolem něj zavířily jiskry, které pak vystoupily do komína.

„Potřebujeme pro vojáky vlněné kabáty - pláště s kapucami.“ 

Zamyslel se jen na okamžik. „Jen mi řekněte kolik, a zařídím to. Jsem si jistý, že to dokážeme.“

„Potřebuji jich alespoň sto tisíc - pro všechny vojáky, co jsou tady. Každou chvíli očekáváme další posily, takže kdybyste k nim mohl přidat dalších padesát tisíc, podstatně byste přispěl ke zničení Řádu.“ 

Když v duchu začal počítat, Kahlan vzala pohrabáč, aby poleno v ohni posunula dozadu. „Vím, že nežádám nic lehkého.“

Poškrábal se v hustých šedivých vlasech. „Vy nepotřebujete slyšet, jak je úkol obtížný, to vám k vítězství nepomůže. Dovolte, abych pouze řekl, že je budete mít.“

Slova zplnomocněnce Theriaulta byla závazkem s cenou zlata. Narovnala se a podívala se na něj.

,A chci, aby byly vyrobené z odbarvené vlny.“

Zvědavě povytáhl obočí. „Z odbarvené vlny?“

„Potřebujeme dobré nápady, to jistě chápete. Císařský řád přichází z dalekého jihu. Richard tam jednou byl a řekl mi, jak velmi se počasí v Novém světě odlišuje od počasí u nás na severu. Jejich zimy se vůbec nepodobají našim. Pokud nesázím na špatnou kartu, Císařský řád není zvyklý na zimu, není zvyklý v ní žít a ještě méně bojovat. Zimní podmínky mohou být obtížné, ale pro nás jsou výhodou.“ 

Kahlan před ním sevřela ruku v pěst. „Chci na ně nemilosrdně dotírat. Chci zimní počasí využít na zvýšení jejich utrpení. Chci je přinutit, aby vyráželi z tábora a bojovali v podmínkách, které snášejí hůře než my.

Chci pláště s kapucami, aby se naši vojáci mohli maskovat. Chtěla bych využít zimní podmínky, aby se při útocích mohli přiblížit a pak jim zmizeli přímo před očima.“

„Nemají nikoho s magickými schopnostmi?“ 

„To mají, ale kouzelnice nemůže říkat každému lučištníkovi, kam má zamířit šíp.“ 

Pohladil se po bradě. „Ano, teď rozumím.“ Poplácal římsu, jako by chtěl zpečetit svůj slib. „Zařídím, aby naši lidé ihned začali. Vojáci potřebují také teplé palčáky.“

Kahlan se s uznáním usmála. „Budou vám vděční. Řekněte svým lidem, aby pláště začali posílat hned, jak budou hotové. Nečekejte, až vyrobí všechny. Naše útoky můžeme začít i s malým počtem vojáků a pak je rozšiřovat podle počtu dalších plášťů.“

Zplnomocněnec Theriault si přetáhl kapuci přes hlavu a zapnul si plášť z hrubého vlněného sukna. „Zima právě začala. Čím víc času budete mít na jejich oslabení, dokud je počasí na naší straně, tím lépe. Raději se na cestu vydám hned.“

Kahlan si s tímto mužem pevně stiskla ruce - něco takového matky zpovědnice obvykle nedělávají, ale jako upřímné poděkování za pomoc by to udělal každý.

*****

Když s Carou stály před dveřmi a dívaly se, jak se zmocněnec a jeho strážní oddíl plahočí sněhem, Kahlan doufala, že zásilky bílých plášťů začnou přicházet brzy a budou tak užitečné, jak očekávala.

„Opravdu si myslíš, že válku můžeme účinně vést v zimě?“ zeptala se Cara. 

Kahlan se otočila ke dveřím. „Musíme.“

Předtím než vešla dovnitř, uviděla mezi stromy přicházet nějaký průvod. Když byl trochu blíž, poznala vpředu generála Meifferta, který šel pěšky. Rozeznala Adie, Warrena a Zedda - všichni kráčeli vedle čtyř jezdců. Polední slunce se odráželo od jílce meče prvního jezdce.

Kahlan prudce vydechla, když ho poznala.

Nevrátila se do stanu pro plášť nebo kožich, ale rozběhla se sněhem k němu, aby ho přivítala. Cara byla Kahlan v patách.

„Harolde!“ vykřikla, když se dostala blíž. „Ach, Harolde! Ani nevíš, jak ráda tě vidím!“ 

Byl to její nevlastní bratr, který dorazil z Galey. Kahlan si až pak všimla dalších mužů, kteří jeli za ním, a ještě jednou překvapením zalapala po dechu. Byl tam kapitán Bradley Ryan, velitel galeanských nováčků, se kterým předtím společně bojovala, a poručík Flint Hobson, jeho zástupce. Zdálo se jí, že vzadu poznává seržanta Frosta. Obličej ji až bolel od úsměvu, když k nim běžela hlubokým sněhem.

Kahlan se chtělo stáhnout nevlastního bratra z koně a obejmout ho. Na dobře vycvičeném koni vypadal ohromně i v polní uniformě galeanského důstojníka, která byla značně prostší než slavnostní uniforma. Až teď si plně uvědomila, jak ji znepokojovalo jeho zpoždění.

Harold se opravdu nesl jako princ, jímž vlastně byl. Nahnul hlavu směrem k ní a uklonil se v sedle. Na obličeji se mu objevil jen malý rezervovaný úsměv.

„Matko zpovědnice, jsem potěšen, že vás vidím v pořádku.“ 

Kapitán Ryan se zeširoka zubil, i když se princ Harold nesmál. Kahlan měla na Bradleye a Flinta příjemné vzpomínky, nezapomínala na jejich statečnost a odvahu. Boje byly děsivé, ale společnost těchto skvělých vojáků a výjimečných mladých mužů byla vzpomínkou, kterou si s potěšením uchovávala. Tehdy dokázali nemožné věci a teď přijeli, aby jí opět pomohli.

Když Kahlan stála vedle koně, natáhla se Haroldovi po ruce. „Pojď dovnitř. Hoří tam velký oheň.“ Ukázala na kapitána, poručíka a na seržanta. „Vy taky. Pojďte se dovnitř ohřát.“

Kahlan se obrátila k ostatním, kteří nevypadali natolik šťastně, jako by podle ní vypadat měli. „Je tam dost místa. Pojďte dovnitř.“

Princ Harold vytáhl nohu z třmenu. „Matko zpovědnice, já-“

Kahlan se už nedokázala ovládnout a svého nevlastního bratra objala. Byl to pořádný kus chlapa, stejně jako jejich otec, král Wyborn. „Harolde, moc se mi ulevilo, když jsem tě uviděla. Jak se má Cyrilla?“

Cyrilla, Haroldova sestra a její nevlastní sestra, byla o tucet let starší než Kahlan. Připadalo jí, že Cyrilla je nemocná již celou věčnost. Když ji zajal Řád, hodili ji do podzemní kobky se smečkou vrahů a násilníků. Harold ji zachránil, ale zneužívání, které vytrpěla, ji zanechalo ve stavu pomatenosti, v němž si neuvědomovala, kdo u ní je. K rozumu přicházela jen zřídka. Když byla při smyslech, velmi často křičela a neovladatelně plakala. V jednom záblesku jasného rozumu požádala Kahlan, aby jí slíbila, že se stane královnou Galey a bude ochraňovat její lid.

Harold chtěl zůstat velitelem galeanské armády a korunu odmítl. Kahlan se neochotně podřídila jeho přání.

Harold se krátce podíval na ostatní. „Matko zpovědnice, potřebujeme si promluvit.“

Kapitola pátá

Na příkaz prince Harolda odešel kapitán Ryan spolu se dvěma muži, aby se podíval na vojáky a koně. Ostatní se mezitím nacpali do malé chaty lovců kožešin. Zedd a Warren se posadili na lavici, sestávající z desky položené na dvě kulatá polena. Verna s Adie seděly u opačné zdi na druhé lavici. Cara se dívala ven z malého okénka. Generál MeifFert stál vedle Cary a díval se, jak princ přejíždí prstem sem a tam po přední hraně stolu. Kahlan si zkřížila ruce na stole před sebou.

„Takže, jak je Cyrille?“ začala a bála se toho nejhoršího. 

Harold si srovnal předek pláště. „Královna se... uzdravila.“

„Královna...?“ Kahlan se zvedla ze židle. „Cyrilla se uzdravila? Harolde, to je ale úžasná novina. Konečně si vzala nazpět korunu? To je ještě lepší!“ 

Kahlan byla nadšená, že už není královnou Galey.

Bylo to ošidná povinnost, která se lépe hodila k Cyrille. Ještě víc byla nadšená, že její nevlastní sestra se konečně uzdravila. I když si mezi sebou nikdy nebyly příliš blízké, jedna druhé si vážily.

Ulehčení z uzdravení Cyrilly bylo velké, ale ještě větší úlevu Kahlan pociťovala z toho, že Harold konečně přivedl vojáky, aby se k ní připojili. Doufala, že dokázal sesbírat sto tisíc mužů, o nichž mluvili předtím; byl by to dobrý počátek pro armádu, kterou Kahlan potřebovala postavit.

Harold si olízl větrem rozpraskané rty. Svěšená ramena prozrazovala, že úkol dát dohromady armádu byl vyčerpávající a cesta sem obtížná. Ještě nikdy mu v obličeji neviděla takovou únavu. Měl neurčitý a nepřítomný výraz, který jí připomínal otce.

Kahlan se vesele zasmála, byla rozhodnuta ukázat své uznání. „Kolik vojáků jsi přivedl? Jistě najdeme práci pro všech sto tisíc. Zdvojnásobí náš dosavadní počet. Duchové ví, jak je potřebujeme.“

Nikdo nic neříkal. Když pohledem přeskakovala z jednoho na druhého, nikdo se jí nechtěl podívat do očí.

Z Kahlan začal opadávat pocit ulehčení.

„Harolde, kolik vojáků jsi přivedl?“ 

Silnými prsty si prohrábl dlouhé a husté černé vlasy. „Asi tisíc.“

Ohromeně na něj zírala, když si ztěžka sedala na židli. „Tisíc?“

Přikývl a ani teď se jí nepodíval do očí. „Je to kapitán Bradley a jeho jednotka. Už jsi je jednou vedla do boje.“

Kahlan cítila, jak jí rudne obličej. „Potřebujeme všechna tvá vojska, Harolde. Co se děje?“

Konečně zvedl hlavu a podíval se jí do očí.

„Královna Cyrilla odmítla můj plán odvést vojska na jih. Krátce po tvé návštěvě se ze své nemoci uzdravila. Je opět jako předtím - plna ctižádosti a nadšení. Víš, jaká je. Byla vždy neúnavná v prosazování zájmů Galey.“ Prsty pomalu klepal do stolu. „Obávám se však, že ji nemoc změnila. Má z Císařského řádu strach.“ 

„To já také,“ řekla Kahlan s tichou zuřivostí, která v ní najednou vzkypěla. Cítila, jak ji zezadu tlačí do ramene Richardův meč. Uviděla, že si ho všiml i Harold. „Každý ve Středozemí má z Řádu strach. Proto tady potřebujeme vojáky.“ 

Přikývl na její slova. „To všechno jsem jí řekl. Věř mi. Řekla, že je královnou Galey, a že proto musí na první místo stavět zájmy své země.“

„Galea se připojila k D'Hařanské říši!“ 

V bezmocném gestu jí ukázal prázdné dlaně. „Když byla nemocná, byla... neuvědomovala si, že se něco takového stalo. Řekla, že ti korunu předala pouze proto, abys ochraňovala její lid, a ne abys mu vzala nezávislost.“ Ruce mu klesly podél těla. „Prohlašuje, že jsi nikdy takovou pravomoc neměla, a odmítá smlouvu dodržovat.“

Kahlan se podívala na ostatní lidi v místnosti. Seděli beze slova jako zachmuřený soudní senát.

„Harolde, o tom jsme již spolu diskutovali v minulosti. Středozemí je ohroženo.“ Ukázala paží kolem sebe. „Ohrožen je celý Nový svět! Hrozbu musíme odvrátit společně, a ne bránit jednu zemi po druhé - nebo nechat, aby se každá země bránila sama. Když to uděláme, padneme jeden po druhém. Musíme držet při sobě.“ 

„Já v podstatě souhlasím, matko zpovědnice. Královna Cyrilla však nesouhlasí.“ 

„Pak se Cyrilla úplně neuzdravila, Harolde. Je ještě nemocná.“ 

„To může být pravda, ale o tom nerozhoduji já.“ 

Kahlan sklonila hlavu a opřela si čelo o špičky prstů. Hlavou jí vířily myšlenky a vykřikovaly, že něco takového není možné.

„A co Džebra?“ zeptal se Zedd ze strany. Kahlan se ulevilo, když uslyšela jeho hlas. Zdálo se jí, že vrací rozum do šílenství, které právě uslyšela - jako by váha dalšího hlasu mohla věci napravit. „Nechali jsme ji, aby pomáhala pečovat o Cyrillu a radila tobě. Džebra jistě musela Cyrille radit, aby nic takového nedělala.“ 

Harold opět svěsil hlavu. „Je mi to líto, ale královna Cyrilla přikázala uvrhnout Džebru do vězení. Kromě toho královna vydala příkaz, že když Džebra vysloví jen jediné slovo rouhání - jak tomu říká královna Cyrilla - mají jí vyříznout jazyk.“

Kahlan se musela nutit, aby zavřela vytřeštěné oči. Teď už nebyla ohromena jenom chováním Cyrilly.

„Harolde, proč bys měl poslouchat příkazy šílené ženy?“ Slova od sebe ostře odsekávala. 

Zaťal zuby, jako by ho její tón zranil. „Matko zpovědnice, ona není jen mou sestrou, je také mou královnou. Přísahal jsem, že budu poslouchat svou královnu a chránit lid Galey. Všichni naši vojáci, kteří bojují s tvou armádou, rovněž přísahali, že nade vše budou ochraňovat lid Galey. Už jsem jim předal rozkaz královny. Všichni se musíme do Galey ihned vrátit. Je mi líto, ale musí se to stát.“

Kahlan bouchla pěstí do stolu a vyskočila.

„Galea je na začátku údolí řeky Callisidrin! Je bránou do samého středu Středozemí! Nevidíš, jak lákavá trasa tudy vede pro Císařský řád? Nechápeš, že by se jim mohlo podařit rozštěpit Středozemí?“ 

„Samozřejmě, že to chápu, matko zpovědnice.“ 

Toporně ukázala paží na tábor za chatou.

„Takže ty očekáváš, že všichni vojáci, co jsou tady, postaví své životy mezi tebe a Řád? Spolu s královnou Cyrillou jste natolik bezohlední, že od nich chcete, aby zemřeli při vaší obraně - zatímco vy budete sedět doma a doufat, že zastaví Řád, aby se k vám nedostal?“ 

„Samozřejmě, že ne, matko zpovědnice.“ 

„Co je s tebou? Nechápeš, že když budeš bojovat s námi, ochráníš lid své vlasti?“ 

Harold si olízl rty. „Matko zpovědnice, všechno, co říkáš, je asi pravda. Není to ale důležité. Jsem velitelem galeanské armády. Celý život jsem věnoval službě lidu Galey a svému panovníkovi - nejdřív matce a otci, pak sestře. Od doby, co jsem jako chlapec seděl otci na kolenou, jsem se učil ochraňovat Galeu nade vše na světě.“

Kahlan se ze všech sil snažila ovládnout hlas. „Harolde, Cyrilla je zřejmě ještě nemocná. Jestli máš poctivý zájem na ochraně svého lidu, musíš pochopit, že ho nezachráníš tím, co děláš.“

„Matko zpovědnice, moje královna mě pověřila, abych ochraňoval lid Galey. Já znám svou povinnost.“ 

„Povinnost?“ Kahlan si přejela rukou po obličeji. „Harolde, nesmíš slepě plnit rozmary jedné ženy. Cesta k životu a svobodě vede jen přes použití rozumu. Může být tvou královnou, ale tvým jediným a opravdovým vládcem musí být rozum. Když nedokážeš používat rozum a nebudeš myslet, dospěješ jen k duševnímu chaosu.“ 

Podíval se na ni, jako by byla nějakým politováníhodným dítětem, jež nechápe svět, ve kterém mají dospělí svou odpovědnost.

„Je to má královna. Královna je oddána lidu.“ 

Kahlan zabubnovala prsty na stůl. „Cyrillu ze správné cesty svedli duchové, kteří ji stále pronásledují. Tvému lidu přinese neštěstí. Budeš jí pomáhat a spolu s ní vést lid do záhuby, protože chceš za pravdu považovat to, co pravdou není. Vidíš ji takovou, jaká byla kdysi, a ne, jaká je teď.“

Pokrčil rameny. „Matko zpovědnice. Dokážu pochopit, proč tak myslíš, ale to nic nemění. Musím udělat, co mi přikazuje královna.“

Kahlan s lokty na stole si na chvíli dala obličej do dlaní. Třásla se hněvem nad šíleností, kterou právě slyšela. Nakonec zvedla hlavu a podívala se nevlastnímu bratrovi do očí.

„Harolde, Galea je součástí D'Hařanské říše. Galea má královnu jen proto, že je říše shovívavá. Přestože je královnou a neuznává vládu D'Hařanské říše, nikdy nepřestala být podřízená matce zpovědnici Středozemí. Jako matka zpovědnice i jako vládkyně D'Hařanské říše v nepřítomnosti lorda Rahla oficiálně končím období shovívavosti. Cyrilla už nemá žádnou pravomoc a je zbavena úřadu. Už není královnou ničeho, natož Galey. 

Přikazuji ti vrátit se do Galey a Cyrillu uvěznit. Bude to jen pro její dobro. Dále propusť Džebru a vrať se k naší armádě s věštcem a všemi galeanskými vojsky, s výjimkou domobrany v sídelním městě.“

„Matko zpovědnice, je mi líto, ale královna mi přikázala -“ 

Kahlan udeřila otevřenou dlaní do stolu. „Už toho mám dost!“

Byl zticha, když Kahlan vstávala. Prsty se opírala o stůl, když se k němu naklonila.

„Jako matka zpovědnice ti přikazuji okamžitě splnit rozkazy. Tím všechno končí. Už nechci nic slyšet.“ 

Místnost se naplnila tichem. Všichni si uvědomili důsledky posledních slov a s nepřístupnými obličeji sledovali, jak se situace vyvine dál.

Harold promluvil hlasem, který Kahlan připomněl hlas otce.

„Uvědomuji si, že to matce zpovědnici nemusí dávat smysl, ale já musím dát přednost službě svému lidu. Cyrilla je má sestra. Král Wyborn mi vždy říkal, abych armádu vedl dobře. Důstojník musí svou královnu poslechnout. Vojáci, co jsou tady, dostali od své královny příkaz, aby se okamžitě vrátili ochraňovat Galeu. Jsem člověk, jehož čest zavazuje k ochraně vlastního lidu podle příkazů královny.“ 

„Jsi jen nafoukaný hlupák. Jak se odvažuješ mluvit o cti? Chceš obětovat životy nevinných lidí vlastní falešné představě o cti. Čest je ctí sama o sobě, není to slepá poslušnost vlastním představám. Harolde, ty nemáš žádnou čest.“ 

Kahlan klesla do židle. Podívala se do ohně vedle něj a pozorovala plameny.

„Dala jsem ti rozkazy. Odmítáš je splnit?“ 

„Musím je odmítnout, matko zpovědnice. Dovol, abych řekl, že nemám zlé úmysly.“ 

„Harolde, dopouštíš se velezrady,“ řekla bezvýrazným hlasem, aniž se na něj podívala. 

„Uvědomuji si, že matka zpovědnice může mít i tento názor.“ 

„To mám. Opravdu si myslím, že to je velezrada na vlastním národě, velezrada na Středozemí a velezrada na naší D'Hařanské alianci proti Císařskému řádu. Je to velezrada na matce zpovědnici. Co myslíš, že s tím mohu dělat?“ 

„Matko zpovědnice, očekávám, že když máš tak silné pocity, necháš mě popravit.“ 

Podívala se na něj. „Když ti ještě zbyl nějaký rozum a uvědomuješ si to, tak k čemu se chceš držet rozkazů šílené ženy? Zemřeš a nebudeš víc plnit rozkazy své královny. Pokud nezměníš názor, tvůj lid nakonec zůstane bez ochrany. Ty ale tvrdíš, že lid ti je nadevše. Proč prostě neuděláš, co je správné a nepomůžeš nám, abychom pak my pomohli tvému lidu? Protože to odmítáš, tak jsi ve skutečnosti již zdravý rozum a čest ztratil.“

Podíval se na ni očima plnýma planoucího hněvu. Klouby jeho pěstí zbělaly.

„Teď poslouchej ty, matko zpovědnice. Když se budu držet cti i za cenu vlastního života, bude to na počest mé rodiny, mé sestry, mé královny a mé vlasti. Vlasti, kterou vytvořil můj otec, král Wyborn, a matka, královna Bernardine. Když jsem byl malý, zpovědnice s pomocí kouzel odvedly otce, svrchovaného panovníka, od matky, od rodiny a z mé vlasti Galey. Jejich sobeckým úmyslem bylo, aby se stal manželem tvé matky a splnil tak její sobeckou touhu po silném muži, který by byl otcem jejího dítěte - tím dítětem jsi ty. Matko zpovědnice, teď mě ty - dcera, která má původ v krádeži milovaného člověka, když jsem byl ještě malý - chceš ukrást sestře. Jí bys zase chtěla ukrást svěřenou zemi. Chceš mi bránit ve službě královně, mé zemi a především mému lidu? Poslední povinnost, kterou mi uložil otec, než ho tvá matka odvedla pryč a zničila jen proto, že byl dobrý a ona ho chtěla, bylo, abych vždy plnil své povinnosti vůči sestře a své zemi. Já poslední otcovo přání splním, i když ho považuješ za šílenství.“ 

Kahlan na něj zírala, celá ztuhlá náhlým šokem.

„Harolde, je mi líto, že to vidíš tímto způsobem.“ 

Obličej mu ztvrdnul. „Vím, že nejsi odpovědná za věci, které se staly před tvým narozením, a vždy v tobě budu milovat tu část, která pochází z mého otce, ale já s tím vším musím žít. Teď musím být věrný sám sobě a vlastním pocitům.“

„Vlastním pocitům,“ zopakovala po něm. 

„Ano, matko zpovědnice. Jsou to mé pocity a já jim musím věřit.“ 

Kahlan polkla, aby si uvolnila bolestivě stažené hrdlo. Začaly jí brnět prsty, které jí ochable ležely na stole.

„Harolde, víra a pocity. Zešílel jsi stejným způsobem jako tvá sestra.“ 

Narovnala se a zkřížila ruce na prsou. Když pronášela rozsudek, tak se naposled dívala do očí svému nevlastnímu bratrovi, kterého vlastně nikdy pořádně nepoznala.

„Počínaje zítřejším východem slunce jsou D'Hara a Galea ve válce. Pokud budeš zítra po východu slunce spatřen mnou nebo některým z mých vojáků, budeš popraven za zločin velezrady. 

Nedovolím, aby stateční muži umírali za zrádce. Císařský řád se s největší pravděpodobností obrátí na sever k údolí Callisidrin. Budete sami. Zmasakrují každého vojáka tvé armády, stejně jako zmasakrovali obyvatele Ebinissie. Tvou sestru dá Jagang vojákům za děvku.

Harolde, všechno bude tvá vina, protože jsi odmítl myslet, a místo toho nasloucháš svým pocitům a upínáš se k víře, která nemá základ v pravdě.“

Harold s rukama za zády a vztyčenou hlavou neřekl nic a Kahlan pokračovala.

„Řekni Cyrille, že ať raději doufá, že ji potká osud, který jsem popsala teď, protože když se Řád nedostane přes Galeu, dostanu se přes ni já. Slíbila jsem, že k Řádu nebudu mít žádné slitování. Velezrada odsuzuje Galeu ke stejnému osudu, jaký čeká Řád. Pokud Řád Cyrillu nedostane, tak přísahám, že ji dostanu já. Když ji dostanu, odvedu ji do Aydindrilu a osobně ji hodím do podzemní kobky, ze které jsi ji zachránil. Nechám ji tam do smrti ve společnosti všech zločinných zvířat, která někde najdu.“ 

Harold překvapením otevřel ústa. „Matko zpovědnice. .. to bys neudělala.“

Oči Kahlan mu říkaly pravý opak. „Nezapomeň Cyrille říct, co ji čeká. Asi jí to chtěla říct Džebra, tak ji uvrhla do vězení. Cyrilla odmítá vidět propast, která se před ní otvírá, a ty do ní kráčíš s ní. Co je ještě horší, bereš s sebou nevinné lidi.“

Kahlan vytáhla galeanský královský meč. Chytila ho do rukou na obou koncích. Se skřípějícími zuby si opřela čepel naplocho přes koleno. Ocel se ohýbala a nakonec se s hlasitým prasknutím zlomila. Hodila mu zlomený meč k nohám.

,A teď mi táhni z očí.“

Otočil se k odchodu, ale dřív než stačil udělat krok, postavil se Zedd a zvedl ruku, jako by ho žádal, aby zůstal stát na místě.

„Matko zpovědnice,“ řekl Zedd a pečlivě si vybíral další slova. „Myslím, že se necháváš přemoct city.“ 

Harold ukázal na Kahlan. Ulevilo se mu, když Zedd zaintervenoval. „Řekni jí to, čaroději Zorandere. Jen jí to řekni.“

Kahlan nevěřila vlastním očím. Stála jako přikovaná a upřeně se dívala Zeddovi do oříškově hnědých očí. „Zorandere, čaroději prvního řádu, mohl bys vysvětlit, jak mě přemáhají city?“

Zedd se podíval na Harolda a potom na Kahlan. „Matko zpovědnice, královna Cyrilla je zjevně pomatená. Princ Harold nejenže špatně slouží královně, ale nadto umožňuje, aby na svůj lid seslala přízrak smrti. Pokud by se rozhodl pro stranu rozumu, chránil by svůj lid a uznával by obdivuhodné zásluhy své sestry z období, kdy ještě měla zdravý rozum.

Místo toho zradil svou povinnost vůči svému lidu tím, že přijal za pravdu svá přání a odmítá uznat, co vskutku pravdou je. Tímto způsobem přijímá smrt pro sebe a zároveň přijímá smrt pro svůj lid.

Princ Harold byl poprávu prohlášen za vinného velezradou. Tvé city k němu ti brání ve správném úsudku. Je zřejmé, že se stal hrozbou pro naši věc, nebezpečím pro životy našich lidí a život vlastního národa. Nesmí odejít.“

Harold vypadal, jako by ho někdo omráčil. „Zedde, ale...“

Zeddovy hnědé oči byly hrozivým potvrzením viny. Čekaly a vyzývaly ho k dalšímu prokazování velezrady. Harold pohyboval rty, ale nedostal ze sebe ani slovo.

„Nesouhlasí někdo se mnou?“ zeptal se Zedd. 

Podíval se na Adie. Ta zavrtěla hlavou. Hlavou zavrtěla také Verna. Warren chvíli upřeně pozoroval Harolda a pak rovněž zavrtěl hlavou.

Harold začal vypadat pobouřeně. „Já to dál snášet nebudu. Matka zpovědnice mi dala čas až do rána, abych odešel. Její rozsudek musíš respektovat.“

Udělal dva kroky k východu z pokoje, pak se zastavil a chytil se za hruď. Vytřeštil oči a pomalu se otáčel kolem vlastní osy, jak se kácel k zemi. Oči se mu převrátily, nohy podlomily a zhroutil se na podlahu.

Kahlan zkameněla. Nikdo se ani nepohnul, nikdo nic neříkal. Generál Meiffert poklekl na jedno koleno vedle těla a zkoušel, jestli princ Harold dýchá a jestli ucítí jeho tep. Podíval se na Kahlan a zavrtěl hlavou.

Její pohled padl na Zedda a pak dál na Adie, Vernu a Warrena. Výrazy jejich obličejů neprozrazovaly nic.

Kahlan se postavila a tiše řekla: „Nechci se nikdy dozvědět, kdo z vás to udělal. Neříkám, že udělal něco špatného. .. Nechci to ale vědět.“

Čtyři lidé s magickými schopnostmi přikývli.

Kahlan chvíli stála ve dveřích v jasném slunečním světle a cítila na obličeji studený vzduch. Očima někoho hledala, dokud neuviděla kapitána Ryana, jak se opírá o silný mladý javor. Postavil se do pozoru, když uviděl, jak se k němu brodí sněhem.

„Bradley, řekl ti princ Harold, proč sem přichází?“ 

Když ho oslovila křestním jménem a ne hodností, její otázka dostala jiný charakter. Přestal stát v pozoru.

„Ano, matko zpovědnice. Řekl, že ti musí říct, že od královny dostal rozkaz bránit Galeu a přivést nazpět do Galey vojáky, kteří slouží pod tvým velením.“ 

„Co tady ještě děláš? Proč jsi s ním jel spolu s vojáky, když měl každého odvést nazpět?“ 

Zvedl svou hranatou čelist a podíval se na ni jasnýma modrýma očima. „Protože jsme zběhli, matko zpovědnice.“

„Co jste udělali?“ 

„Princ Harold mi dal rozkazy, o kterých jsem právě mluvil. Řekl jsem mu, že nemá pravdu a našemu lidu může jen uškodit. Řekl, že o tom nerozhoduji já. Prý nemám myslet, ale poslouchat rozkazy. 

Matko zpovědnice, bojoval jsem po tvém boku a myslím, že tě znám lépe než princ Harold - vím, že s vypětím vších sil chráníš životy lidí ze Středozemí. Řekl jsem mu, že Cyrilla nedělá dobře. Rozzlobil se a řekl, že mou povinností je poslouchat rozkazy.

Řekl jsem mu, že v tom případě dezertuji z galeanské armády a jdu se připojit k tobě. Zpočátku jsem si myslel, že mě dá za neuposlechnutí rozkazu popravit, ale pak by nás musel nechat zabít všech tisíc, protože všichni mí vojáci cítí stejně. Mnoho z nich vystoupilo dopředu a řeklo mu to. Zdálo se mi, že ho pak zlost opustila a dovolil, abychom sem jeli s ním.

Matko zpovědnice, doufám, že se na nás nezlobíš.“

Kahlan se nemohla přinutit, aby se v takovém okamžiku chovala jako matka zpovědnice. Objala ho.

„Děkuji ti, Bradley.“ 

Chytla ho za rameno a přes závoj slz se na něj usmívala. „Použil jsi hlavu. Za to se na tebe zlobit nemohu.“

„Jednou jsi nám řekla, že jsme jako jezevec, který se pokouší polknout vola vcelku. Zdá se mi, že se teď pokoušíš o stejnou věc. Pokud by měl existovat jezevec, který by dokázal polknout vola vcelku, tak to může být jen matka zpovědnice. Myslím si, že by se nám nelíbilo, kdyby to zkoušela bez nás.“ 

Otočili se a uviděli generála Meifferta, jak něco říká několika vojákům. Vynášeli z chaty bezvládné tělo prince Harolda, drželi ho přitom za ramena a nohy. Ruce se mu vláčely po sněhu.

„Nejsem překvapen, že to neskončilo dobře,“ řekl mladý kapitán. „Když se to Cyrille stalo, princ Harold se změnil. Já ho vždy měl rád. Bolelo mě, že jsem od něj musel zběhnout. Přestal jsem ho chápat.“ 

Dívali se, jak odnášejí tělo. Kahlan mu na uklidnění položila ruku na rameno.

„Je mi to líto, Bradley. I já jsem o něm měla jen nejlepší mínění. Myslím si, že když tak dlouho viděl svou sestru a královnu ve spárech velmi vážné nemoci, byl s rozumem v koncích. Pokus se na něj mít jen hezké vzpomínky.“ 

„To udělám, matko zpovědnice.“ 

Kahlan změnila předmět rozhovoru. „Potřebuji jednoho z tvých vojáků, aby Cyrille odnesl zprávu. Původně jsem myslela, že to udělá Harold, ale teď potřebujeme kurýra.“

„Postarám se o to, matko zpovědnice.“ 

Až teď si začala uvědomovat, jak chladno je venku, a že je bez kabátu. Když kapitán odešel přidělit svým vojákům místo na táboření a vybrat kurýra, Kahlan vešla do chaty.

Cara právě přikládala dřevo do krbu. Verna a Adie již byly pryč. Warren v koutě vybíral smotanou mapu z košíku plného map a plánů.

Když Warren odcházel, Kahlan ho chytila za paži. Podívala se čarodějovi do modrých očích, o nichž věděla, že jsou mnohem starší, než vypadají. Richard vždy říkal, že Warren je jeden z nejmoudřejších lidí, jaké zná. Kromě toho měl prorocký talent.

„Warrene, zemřeme v této šílené válce?“ 

Obličej mu změkl plachým a zároveň uličnickým úsměvem. „Kahlan, myslel jsem, že na proroctví nevěříš.“

Pustila mu paži. „Řekla bych, že nevěřím. To ale nevadí.“

Cara, která chtěla přinést další dřevo, odešla za Warrenem. Kahlan se ohřívala u ohně a dívala se na Statečnost na římse nad krbem. Zedd jí pro povzbuzení položil ruku na rameno.

„To, co jsi říkala Haroldovi o používání rozumu, bylo velmi moudré, Kahlan. Měla jsi pravdu.“ 

Prsty se dotkla máslově hladkých ořechových šatů Statečnosti. „Říkával to Richard, když mi vyprávěl, co nakonec pochopil, a co bude muset udělat. Řekl, že jediným vládcem, kterému nad sebou dovolí panovat, je rozum.“

„To řekl Richard? Jsou to jeho vlastní slova?“ 

Kahlan přikývla a dívala se přitom na Statečnost. „Říkal, že prvním zákonem rozumu je, že když něco existuje, tak to existuje, a co se stalo, stalo se. Na tomto prvním neredukovatelném a nejzákladnějším principu se zakládá všechno vědění. Říkal, že tento princip zahrnuje celý život.

Říkal, že myšlení je volbou. Přání a chvilkové nápady nejsou fakta, nejsou ani nástroji k jejich objevování. Myslím, že Harold to teď prokázal. Richard říkal, že rozum je pouze způsobem, jak pochopit realitu - je naším základním nástrojem k přežití. Máme svobodu vyhnout se námaze spojené s myšlením - odmítnout rozum - ale nemáme svobodu vyhnout se trestu v podobě propasti, kterou odmítáme vidět.“

Poslouchala, jak jí u nohou praská oheň a pohledem hladila linie sošky, kterou pro ni vyřezal. Když Zedda neslyšela, podívala se na něj přes rameno. Upřeně se díval do plamenů a po tvářích mu stékaly slzy.

„Zedde, děje se něco špatného?“ 

„Kluk na to přišel sám.“ Hlas starého čaroděje byl rozpačitou směsí osamělosti a zdrženlivé hrdosti. „Chápe to - a perfektně vysvětluje. Dokonce na to přišel bez cizí pomoci a princip hned aplikoval.“ 

„Na co přišel?“ 

„Na nejdůležitější pravidlo, které existuje - na šesté čarodějovo pravidlo: rozum je jediným vládcem, kterému můžeš dovolit, aby ti vládl.“ 

V jeho oříškově hnědých očích se odrážely plameny z krbu. „Šesté pravidlo je středem, kolem něhož obíhají všechna ostatní pravidla. Není jen pravidlem nejdůležitějším, ale je též nejjednodušším. Přesto se ignoruje a porušuje nejvíc, a zdaleka nejvíc jím všichni opovrhují. Musí se uplatňovat přes neustálé divoké protesty špatných lidí.

Utrpení, zvrhlost a naprosté zničení lákají do stínů, které jsou mimo dosah největšího světla, vrhaného tímto pravidlem. Polopravdy chytí do pasti věrné následovníky, hluboce cítící věřící a nezištné stoupence.

Víra a city jsou hřejivou podstatou zla. Narozdíl od rozumu, víra ani city nevytvářejí žádnou hranici, která by omezovala přeludy a chvilkové nápady. Jsou prudkým jedem přinášejícím otupující iluzi morálního oprávnění každého hříchu, který se kdy dostal na světlo světa.

Ve srovnání se světlem rozumu jsou víra a city temnotou.

Rozum je tou nejvnitrnější podstatou samotné pravdy. Krása, kterou je život, je plně pochopitelná s pomocí rozumu, s pomocí tohoto pravidla. Tím, že ho člověk odmítne, odmítne rozum a vrhne se do náručí smrti.“

*****

Příští ráno byla polovina vojsk Galey pryč. Jednotky se vrátily do vlasti ke královně, jak před smrtí přikázal princ Harold. Zbytek zůstal loajální D'Hařanské říši spolu s kapitánem Ryanem a jeho mladými vojáky.

Ráno s celou keltonskou armádou odešel také bývalý generál a nynější poručík Leiden. Zanechal Kahlan dopis, ve kterém oznamoval, že po rozhodnutí Galey odtrhnout se od D'Hařanské říše musí odejít, aby pomáhal chránit Kelton. Sobecký čin Galey znamená, že Řád se pravděpodobně vydá nahoru údolím řeky Kern a ohrozí Kelton. Psal o své naději, že matka zpovědnice pochopí vážné nebezpečí, které hrozí Keltonu. Jeho úmyslem není zběhnout a opustit D'Hařanskou říši, ale chce pomáhat při obraně svého národa.

Kahlan věděla, že vojáci odcházejí, přišli jí to říct generál Meiffert i Warren. Nebyla překvapená a řekla generálu Meiffertovi, ať dovolí odejít všem, co chtějí. Válka ve vlastním táboře by k ničemu dobrému nevedla. Morálka zbývajících vojáků se zvedla pocitem, že jsou na správné straně a dělají správnou věc.

Když odpoledne téhož dne psala spěšný dopis veliteli všech vojsk Keltonu generálu Baldwinovi, přišel k ní generál Meiffert s kapitánem Ryanem. Když si vyslechla jejich plán, dala kapitánu Ryanovi povolení, aby vyrazil spolu se stejným počtem vojáků d'hařanských zvláštních oddílů, které vlastnoručně vybere generál Meiffert, a zaútočil na síly Císařského řádu. Jako doprovod s ním poslala Warrena a šest ester.

Když se Císařský řád stáhl daleko na jih, Kahlan potřebovala informace, co dělá a v jakém stavu jsou jeho vojska. Protože špatné počasí považovala za vlastní výhodu, chtěla na nepřítele neustále tlačit. Kapitán Bradley a jednotka jeho téměř tisíce vojáků byli zkušení horští bojovníci, kteří vyrůstali právě v těchto drsných podmínkách. Kahlan bojovala po boku kapitána Bradleye a jeho mladých galeanských vojáků a pomohla je vycvičit pro boj s nepřítelem, který má obrovskou početní převahu. Jen kdyby nepřátelská vojska nedosahovala počtu přes milión mužů...

Zvláštní jednotky generála Meifferta, kterým před povýšením velel on sám, byly teď pod velením kapitána Zimmera, mladého energického D'Hařana s býčím krkem a nakažlivým úsměvem. Jejich vojáci byli stejní jako mladí muži kapitána Ryana, ale byli tím jakoby třikrát víc: měli zkušenosti, perfektně plnili rozkazy i v těžkých situacích, byli neúnavní, nebojácní a chladnokrevní, když šlo o zabíjení. Usmívali se ve chvílích, kdy by většina ostatních vojáků bledla.

Dávali přednost boji, jaký měli před sebou - kde je nebude svazovat taktika velkého bitevního pole, ale mohou využívat své zvláštní kvality. Upřednostňovali situace, v nichž jsou puštěni z řetězu a dělají to, v čem jsou nejlepší. Kahlan jim dávala volnou ruku.

Každý D'Hařan ze speciálních jednotek sbíral uši nepřátel.

Byli velmi oddáni Kahlan. Částečně proto, že se je nepokoušela držet zkrátka a včlenit je do velké armády, a možná ještě víc proto, že při návratu z úkolu od nich vždy chtěla, aby jí ukázali šňůry s ušima. Měli velkou radost, když si jich někdo vážil.

Kahlan je později chtěla poslat na sběr galeanských uší.

Kapitola šestá

Kahlan se ohlédla na matku představenou, která se v koutě skláněla nad košem s mapami. Od doby, co Warren odešel s kapitány Ryanem a Zimmerem, uplynul již skoro celý měsíční cyklus. I když se dalo těžko odhadnout, jak dlouho může trvat splnění jejich úkolu, už by měli být nazpět. Kahlan až příliš dobře věděla, jaké starosti se mohou ukrývat pod vážným vzezřením této ženy.

„Verno, mohla bys na zpáteční cestě hodit do ohně nějaké dřevo?“ zeptala se Kahlan a promnula si paže. 

Cara seskočila ze stoličky, na které byla usazená, když se dívala Kahlan přes rameno. „Já to udělám.“

Verna vytáhla jednu mapu a na cestě ke stolu Caře poděkovala. „Tady to je, Zedde. Myslím, že lépe ukazuje území, o kterém mluvíš.“

Zedd rozvinul novou mapu na jinou, která již ležela před Kahlan na stole. Měla větší měřítko a ukazovala podrobnější pohled na jižní oblast Středozemí.

„Ano,“ řekl ospale Zedd a díval se na novou mapu. „Vidíš to tady?“ Poklepal na řeku Drun. „Vidíš, jak úzká nížina se táhne až sem? O tom jsem mluvil. Je to drsná země, kde skály místy brání řece téct. Proto si nemyslím, že se pokusí dostat nahoru údolím Drun.“ 

„Asi máš pravdu,“ řekla Verna. 

„Kromě toho,“ Kahlan pokývala prstem nad územím na sever, které bylo vidět na druhé mapě, „tady nahoře je většinou jen Nicobarese. Je lákavým cílem, protože je docela izolovaná, ale země není bohatá. Nebude co drancovat. Řád bude mít větší šanci dobýt nějakou jinou zemi, když zůstane dole. Kromě toho lze vidět, že pokud půjdou nahoru údolím řeky Drun, bude pro ně obtížné dostat armádu nazpět přes hory Rang'Šada. Ze strategického hlediska pro ně nebude mít velký smysl, aby se dali touto cestou.“ 

Verna pomalu kroutila knoflíkem na svých modrých šatech, když si pozorně prohlížela mapu. „Ano... Chápu, co tím myslíš.“

„Ale na tom, co jsi řekla, něco je,“ řekla Kahlan. „Nebylo by špatné, kdybys poslala pár sester na pozorování této oblasti. Příliš velký smysl z hlediska zabezpečování přesunu to nemá, ale Jagangovi se nedá věřit. Když přijde jaro, musí na nás vyrazit. Nestojíme o to, překvapeně zjistit, že Císařský řád vtrhl do Aydindrilu zadními vrátky.“ 

Někdo zaklepal na dveře. Cara šla otevřít. Byl to hlavní zvěd jménem Hayes. Kahlan vstala, když skrz otevřené dveře a nedaleké stromy uviděla, jak se k chatě blíží také kapitán Ryan.

Hayes zasalutoval přiložením pěsti k hrudi.

„Jsem ráda, že jsi nazpět, desátníku Hayesi,“ řekla Kahlan. 

„Děkuji, matko zpovědnice. Je to dobrý pocit být zpátky.“ 

Vypadal, že by se potřeboval najíst. Když kapitán Ryan vpadl do dveří, Cara je zavřela před sněhem. Hayes se postavil stranou, aby udělal místo kapitánovi.

Kahlan se ulevilo, když mladého galeanského důstojníka uviděla. „Kapitáne, jak všechno probíhalo? Jak se všem daří?“

Sundával si šálu a vlněný klobouk, a popadal přitom dech. Verna vypadala, že přestala dýchat.

„Dobře,“ řekl kapitán. „Všechno dopadlo dobře. Sestry dokázaly vyléčit několik našich raněných. Pár z nich jsme museli dosti dlouho nést, dokud se o ně nemohly postarat. To nás zpomalilo. Máme nějaké ztráty, ale není jich tolik, jak jsme se obávali. Warren nám velmi pomohl.“ 

„Kde je Warren?“ zeptal se Zedd. 

Jako by ho vyslovení vlastního jména přivolalo, v doprovodu zvířeného závanu sněhu vešel Warren do dveří. Kahlan mhouřila oči před jasným světlem, dokud se dveře opět nezavřely. Všimla si, jak se tváří Verna, a připomněla si, jak vesele se cítila pokaždé, když se Richard po delším odloučení v pořádku vrátil. Warren letmo políbil Vernu na tvář. Kahlan si jako jediná povšimla pohledů, které si vyměnili. Měla z nich radost, ale vzpomínka na Richarda byla jako píchnutí do rozbolavělého srdce a oživila strach, který o něj měla.

„Řekl jsi jim to?“ zeptal se Warren, když si rozepínal kabát. 

„Ne,“ řekl kapitán Ryan. „Zatím jsem neměl příležitost.“ 

Zedd svraštil čelo. „Co nám měl říct?“

Warren vydal úpěnlivý vzdech. „Víte, Vernin skelný prach účinkoval lépe, než jsme si mysleli. Zajali jsme několik vojáků a dlouho jsme je vyslýchali. Mrtvoly v údolí patřily těm, co zemřeli jako první.“

Verna pomáhala Warrenovi sundat těžký kabát pokrytý zledovatělým sněhem. Položila ho na podlahu u ohně, kde už kapitán Ryan položil svůj hnědý kabát, aby vyschl.

„Zdá se,“ pokračoval Warren, „že bylo velmi mnoho - možná dalších šedesát, nebo sedmdesát tisíc - vojáků, kteří neoslepli úplně, ale jen na jedno oko, nebo měli zrak poškozený. Řád je nemohl jen tak opustit, protože viděli natolik dobře, že mohli být s ostatními, ale co je důležitější, věřili, že se vojáci možná vyléčí a opět budou vidět, a tedy i bojovat.“ 

„To není pravděpodobné,“ řekla Verna. 

„Ani já si to nemyslím,“ řekl Warren. „Ale oni mají jiný názor. Dalších asi dvacet pět nebo třicet tisíc onemocnělo - mají rudé oči a nosy, které jim pořádně hnisají.“ 

Verna přikývla. „Následek skla.“

„Pak má další polovina problémy s dýcháním.“ 

„Takže, se všemi, co jsou mrtvi a zraněni tak vážně, že nemohou pořádně bojovat, to dělá přibližně sto padesát tisíc vojáků vyřazených z boje skelným prachem,“ řekla Kahlan. „Verno, dosáhla jsi opravdu dobrého výsledku.“ 

Verna vypadala, že má stejnou radost jako Kahlan. „Stálo to za jízdu, která mě k smrti vyděsila. Ale nebylo by to tak dobré, kdybys nevymyslela způsob, jakým to udělat.“

„Jaký úspěch jste měli, kapitáne?“ zeptala se Cara, když se postavila za Kahlan. 

„Kapitán Zimmer a já jsme dosáhli očekávaných výsledků. Odhaduji, že jsme jich oddělali zhruba deset tisíc za dobu, co jsme kolem nich kroužili.“ 

Zedd táhle zahvízdal. „Pořádně jste zabojovali.“

„Ani ne. Nebojovali jsme způsobem, který nás naučila matka zpovědnice, ani ve stylu kapitána Zimmera. Většinou jsme likvidovali nepřítele nejúčinnějším způsobem a snažili jsme se, abychom nemuseli vůbec bojovat. Když se vojákovi podřízne krk ve spánku, lze jich zabít mnohem víc a je menší pravděpodobnost, že vás někdo poraní.“ 

Kahlan se usmála. „Mám radost, že jsi tak dobrý žák.“

Kapitán Ryan ukázal palcem nahoru. „Warren a sestry nám moc pomáhali, abychom se nepozorovaně dostali, kam jsme potřebovali. Už víš něco o bílých pláštích? Opravdu by se nám hodily. Musím konstatovat, že by nám umožnily dokázat víc.“

„První dodávku jsme dostali předevčírem,“ řekla mu Kahlan. „Je jich víc než dost pro tvé vojáky i pro muže kapitána Zimmera. Za několik dní jich budeme mít ještě víc.“ 

Kapitán Ryan si zamnul ruce, aby si ohřál prsty. „Kapitán Zimmer bude mít radost.“

Zedd ukázal na jih. „Zjistili jste, proč se z dobytého území stáhli tak daleko na jih?“

Warren přikývl. „Od vyslýchaných vojáků jsme se dozvěděli, že jejich tábor postihla zimnice. Nic, co bychom vyvolali my, jen obyčejné horečnaté onemocnění, které se vždy objevuje v podmínkách přecpaných polních ležení. Zimnice je přesto stála desítky tisíc mužů. Chtěli se stáhnout, aby byli od nás dál a měli kolem sebe trochu volného prostoru. Nedělají si žádné starosti, že by nás nedokázali smést z cesty, když si to zamanou.“

To dávalo smysl. Když jich bylo tolik, bylo pro ně přirozené, že si věřili a každého nepřítele podceňovali. Kahlan nechápala, proč se Warren a kapitán Ryan tváří tak sklíčeně. Cítila, že je přes všechny dobré zprávy něco v nepořádku.

„Dobrotiví duchové,“ řekla Kahlan a snažila se je trochu rozveselit. „Jejich počet se zmenšuje jako hromada sněhu před krbem. Je to lepší než-“ 

Warren zvedl ruku. „Požádal jsem tady Hayese, aby přišel a podal hlášení přímo z první ruky. Myslím si, že bys ho měla vyslechnout.“

Kahlan ukázala vojákovi, aby vystoupil dopředu. Rázně připochodoval ke stolu a postavil se do pozoru.

„Desátníků Hayesi, vyslechneme si tvé hlášení.“ 

Obličej měl bílý a potil se, přestože byla zima. „Matko zpovědnice, má průzkumná jednotka byla dole na jihovýchodě a pozorovala přístupové cesty z divočiny. Sledovali jsme, jestli se nás Řád nepokouší obejít širokým obloukem. Takže abych to zkrátil, zahlédli jsme kolonu, která postupuje na západ, aby doplnila zásoby Řádu a posílila ho.“

„Mají velkou armádu,“ řekla Kahlan. „Zásoby si nechají posílat z domova, aby doplnili ukořistěné věci. Zásobovací kolona má jistě na ochranu ozbrojený doprovod.“ 

„Šel jsem za nimi celý týden jen proto, abych je pořádně spočítal.“ 

„Kolik jich je?“ zeptala se Kahlan. 

„O dost víc než čtvrt miliónu, matko zpovědnice.“ 

Kahlan ucítila, jak jí tělo propichují ledové jehličky.

„Kolik?“ zeptala se Verna. 

„Přinejmenším čtvrt miliónu mužů ve zbrani, k tomu vozkové a civilisté se zásobami.“ 

Všechno, o co se snažili, všechny oběti, všechny boje s cílem oslabit Císařský řád, přišly vniveč. Bylo to teď ještě horší - nejenže nepřítel nahradil ztráty, ale počet nepřátelských vojáků byl teď ještě vyšší než na začátku, téměř o stejný počet, co pozabíjeli.

„Dobrotiví duchové,“ zašeptala Kahlan, „kolik vojáků Starý svět má, aby je na nás vrhnul?“ 

Když se setkala s Warrenovým pohledem, pochopila, že ho jejich počet nijak zvlášť nepřekvapil.

Warren ukázal na zvěda. „Hayes viděl jen předvoj. Zajatí vojáci nám říkali o posilách. Neměli jsme jistotu, jestli nám říkají pravdu - mysleli jsme si, že se nás pokoušejí zastrašit - ale pak jsme se potkali s desátníkem Hayesem, který byl na cestě zpět. Vyslýchali jsme dál a pátrali - proto jsme se zpozdili s návratem.“

„Další čtvrt milionu...“ Kahlan se odmlčela. Všechno teď vypadalo naprosto beznadějně. 

Warren si odkašlal. „To je pouze první kolona nových vojáků. Přijde jich ještě víc.“

Kahlan přešla ke krbu, a ohřívala si ruce a zírala do plamenů. Stála pod soškou, kterou pro ni Richard vyřezal, aby se cítila lépe. Kahlan si teď přála, aby si dokázala přivolat stejný pocit vzdoru, který ztělesňovala Statečnost. Teď cítila, že dokáže myslet jen na smrt.

*****

Zpráva o posilách pro Císařský řád se táborem roznesla rychlostí blesku, podobně jako zpráva o odchodu Galeanů a Keltonců. Kahlan, Zedd, Warren, Verna, Adie, generál Meiffert a všichni ostatní důstojníci mužstvu nic nezatajovali. Muži denně riskovali životy a měli právo znát pravdu. Když Kahlan šla táborem a nějaký voják našel dost odvahy, aby se jí na to zeptal, řekla mu, co věděla. Pokoušela se jim dodávat sebedůvěru, ale nelhala jim.

Muži, kteří tak dlouho bojovali, už nepociťovali strach. Pochmurná nálada byla jako viditelný příkrov, který v nich zhasínal jiskru života. Dělali otupěle svou práci a smířili se s osudem, který se zdál být zpečetěný. Podřídili se něčemu neodvratnému. Nový svět nenabízel žádnou ochranu ani útočiště. Neexistovalo žádné místo, kde by se dalo skrýt před nezměrnou hrozbou Císařského řádu.

Kahlan vojákům ukazovala výraz odhodlání. Neměla na vybranou. Kapitánovi Ryanovi a jeho mužům, kteří podobné zoufalství prožili již předtím, tato zpráva, nepůsobila zvláštní trápení. Zemřít nemohli, oni už mrtví byli. Mladí Galeani spolu s Kahlan složili přísahu mrtvých a k životu se budou moct vrátit, až když bude Řád zničen.

Kapitán Zimmer a jeho muži neměli žádné zvláštní problémy. Věděli, co musí udělat, a dělali to. Každý z nich měl několik šňůr plných nepřátelských uší. Novou šňůru začínali, když měli sto uší. Bylo pro ně věcí cti, že si ponechávali pouze pravé ucho, takže dvě uši nikdy nemohly patřit jednomu vojákovi.  

Zplnomocněnec Theriault z Herjborgue dodržel slovo. Bílé vlněné pláště, čepice a palčáky přicházely každý týden a pomáhaly maskovat vojáky, kteří pravidelně vyráželi k útokům na Císařský řád, dokud to ještě počasí dovolovalo. Protože nemoc v táboře Řádu zanechala mnoho vojáků zesláblých a spousta dalších měla poškozený zrak, výpady byly mimořádně úspěšné. Jednotky oblečené do maskovacích plášťů většinou číhaly na zásobovací konvoje a přepadaly je v naději, že posily odrovnají dřív, než se tyto spojí s hlavními silami nepřítele.

Tyto útoky však byly pro Řád jen malou nepříjemností.

Po setkání se skupinou vojáků, co se právě vrátili, našla Kahlan Zedda v chatě samotného, jak se dívá na poslední informace zakreslené do map.

„Měli štěstí,“ řekla, když zvedl hlavu a díval se, jak si sundává kožich. „Muži, co se právě vrátili, měli malé ztráty a přitom dopadli velkou skupinu, která byla na průzkumu. Podařilo se ji odříznout a všechny pobít, včetně jedné Jagangovy sestry.“ 

„Tak proč se takto tváříš?“ 

Dokázala jen v odevzdaném gestu marnosti zvednout ruce.

„Nebuď tak sklíčená,“ řekl Zedd. „Zoufalství je častým průvodcem války. Za mého mládí jsme museli žít s neustálým vědomím toho, že je jen otázkou času, než nás rozdrtí. Nakonec jsme vyhráli.“ 

„Zedde, já vím.“ Kahlan si zamnula prokřehlé ruce. Málem to neřekla, ale nakonec se k tomu odhodlala. „Richard nechtěl převzít velení armády a říkal, že v této situaci nemůžeme vyhrát. Prohlásil, že nehledě na to, jestli s Řádem budeme bojovat nebo ne, svět se do jeho stínu dostane. Když budeme bojovat, výsledkem bude jen větší množství mrtvých - naše strana bude zničena a Řád stejně ovládne svět. My ale ztratíme šanci vyhrát někdy v budoucnosti.“ 

Zedd se na ni zadíval. „Tak co tady děláš?“

„Richard řekl, že nemůžeme vyhrát, ale dobrotiví duchové jsou mi svědkem, že tomu nedokážu uvěřit. Raději zemřu v boji za svobodu, než žít jako otrok. Jeho život se podobá smrti. Vím, že neplním Richardovo přání, nedržím se jeho doporučení a neposlouchám jeho rozkazy. Dala jsem mu slovo... a teď mám pocit, že stojím na pohyblivém písku zrady a stahuji každého s sebou.“ 

V jeho obličeji hledala nějaký náznak, který by jí potvrdil, že se Richard mýlí. „Řekl jsi, že na šesté čarodějovo pravidlo přišel úplně sám - že k pochopení skutečného stavu věcí musíme používat rozum. Doufala jsem, že se v otázce marnosti této války mýlí, ale teď...“

Zedd se slabě usmál, jako kdyby v tom, co ona považuje za děsivé, nacházel zalíbení.

„Válka bude dlouhá. Ani zdaleka není beznadějná a zatím není vůbec rozhodnutá. Bolest vůdce v podobném boji je velmi silná - vznikají pochybnosti, obavy a pocity beznaděje. Jsou to jen pocity - nemusí nutně znamenat, že jsou skutečné. Zatím nejsou, ještě musíme moc trpět. 

Richard to řekl, protože se opíral o situaci, jaká byla tehdy. Kdo může říct, že lidé teď nejsou připraveni osvědčit se před ním a prokázat, že jsou připraveni Řád odvrhnout? Není možné, že již existuje všechno, co Richard potřeboval k rozhodnutí vést nás do boje?“

„Já však vím, jak důrazně mě varoval, abych se do války nezapojovala. Vím, že svá slova myslel vážně. Přesto... já nemám Richardovu sílu otočit se k něčemu zády a nechat všemu volný průběh.“ Kahlan ukázala na kalamář na stole. „Rozeslala jsem dopisy s žádostí, aby mi poslali další vojáky.“ 

Opět se usmál na důkaz, že udělala dobře.

„Musíme se nepřetržitě snažit o snižování počtu nepřátel. Vím, že Řádu musíme zasadit opravdu těžkou ránu. Jednou to uděláme; jsem si jistá, že sestry a mne něco napadne. Jeden nikdy neví, co je v této situaci nejlepší. Může se stát, že je jednou pořádně vyvedeme z míry.“ 

Kahlan se usmála a pohladila ho po rameni. „Díky, Zedde. Jsem velmi ráda, že jsi s námi.“ Pohledem zabloudila ke Statečnosti, která hrdě stála nad krbem. Přikročila k římse, jako by to byl oltář s posvátnou sochou. „Dobrotiví duchové, jak moc mi chybí.“

Její slova byla nevyslovenou otázkou. Doufala, že ji Zedd překvapí a něco vymyslí, aby jí pomohl přivést Richarda nazpět.

„Já vím, má drahá, mně také chybí. Je naživu - což je nejdůležitější.“ 

Kahlan dokázala jen přikývnout.

Zedd zatleskal, jako by ho napadla nějaká škodolibost. „Teď potřebujeme každému na chvíli vyhnat z hlavy myšlenky na budoucnost. Musíme jim dát důvod, aby se na chvíli všichni veselili. Nic jiného by nepomohlo víc.“

Kahlan otočila hlavu a svraštila čelo. „Co tě napadá? Myslíš nějakou hru nebo něco jiného?“

Obličej mu v hlubokém zamyšlení zvážněl. „Nevím. Něco veselého, co by jim ukázalo, že nám Řád nemůže zabránit žít podle svého a vyhnat z našich životů radost - a o to vlastně v životě jde.“ Přejel si palcem po hraně čelisti. „Nenapadá tě něco?“

„Teď mi vůbec nic-“ 

Právě v té chvíli vešel dovnitř Warren. „Právě došlo hlášení z údolí Drun. Máme šťastný den - nic se tam neděje, jak jsme očekávali.“

Najednou se zarazil. Stál s rukou na klice a pohledem přeskakoval z Kahlan na Zedda.

„O co jde? Co se děje? Proč se na mě tak divně díváte?“ 

Za Warrenem se objevila Verna a postrčila ho dovnitř do chaty. „Postup dál, ať se dají zavřít dveře. Co je s tebou? Venku mrzne.“

Verna se zatvářila nesouhlasně a zavřela dveře. Když se otočila a uviděla Kahlan se Zeddem, udělala krok dozadu.

„Verno, Warrene, tak jen pojďte dovnitř,“ řekl Zedd hlasem sladkým jako med. 

Verna se zamračila. „Co si vy dva vymýšlíte a proč se tak šklebíte?“

„No,“ řekl Zedd protáhle a zamrkal na Kahlan, „matka zpovědnice a já jsme se právě bavili o velké události.“ 

Verna se mračila ještě víc, když naléhala dál: „O jaké velké události? O žádné velké události jsem neslyšela.“

Dokonce i Warren, který se kabonil jen zřídka, se teď mračil. „To je pravda. O jaké velké události?“

„O vaší svatbě,“ řekl Zedd. 

Verna a Warren se okamžitě přestali mračit a oba se narovnali, a začali se trochu přihlouple, ale zářivě usmívat.

„Opravdu?“ zeptal se Warren. 

„Opravdu?“ zeptala se Verna. 

„Jde skutečně o vaši svatbu,“ řekla Kahlan. 

Kapitola sedmá

Příprava svatby Verny s Warrenem zabrala přes dva týdny. Jistě by šla udělat rychleji, ale Zedd vysvětlil Kahlan, že chce „tuto záležitost natáhnout“. Chtěl každému dopřát dost času, aby nad ní zauvažoval, času na organizování, na přípravu výzdoby, na vaření vybraných jídel a na přípravu celého tábora na velkou oslavu. Bylo třeba natáhnout čas, aby o tom všichni mohli klábosit a na velkou událost se těšit.

Vojáci se zpočátku jen bavili, ale zanedlouho je atmosféra příprav pohltila.

Všichni měli Warrena rádi. Byl typem člověka, kterého každý trochu lituje a chce chránit - člověka nešikovného a nesmělého. Většina z lidí neměla tušení o věcech, o nichž nesouvisle mluvil. Mysleli si, že nepatří k lidem, co dokáží získat srdce ženy. Když se mu to proti všem očekáváním povedlo, vzbudil v mužích vnitřní hrdost, že k nim patří, a dával jim naději, že i oni by se jednoho dne mohli dožít vlastní svatby, mít ženu a děti, přestože jsou též často nešikovní a nesmělí.

Verně muži otevřeně říkali, že jim udělala radost. Vážili si jí, ale nikdy k ní nepřechovávali obzvlášť vřelé pocity. Jejich drsná blahopřání uváděla Vernu do značných rozpaků.

Svatba zasáhla celý tábor ještě víc, než se Kahlan odvážila doufat. Po krátké chvíli na začátku, kdy to mužům docházelo, se všichni s vervou pustili do zábavného rozptýlení, přestože byli unaveni nejen z boje proti velké přesile, ze ztráty přátel, a toho, že jsou daleko od svých rodin, ale i z drsného, nepříjemného a pochmurného počasí.

Uprostřed tábora vyklidili velký prostor - přesunuli stany, odstranili sníh a odkryli holou zem. Na přední straně vyčištěné oblasti postavili z prken položených přes ukotvené nákladní vozy tribunu, na níž měla samotná svatba probíhat. Tribuna byla nutností, protože jinak by všichni vojáci na obřad neviděli. Stranou bylo připraveno místo k tanci. Vojáci, kteří ovládali hudební nástroje a nebyli ve službě, cvičili ve dne v noci. Vznikl pěvecký sbor, který zkoušel v postranní rokli. Všude, kam Kahlan přišla, slyšela dudy a bubny, pronikavé tóny šalmaje nebo melodické akordy smyčcových nástrojů. Vojáci se mnohem víc báli, že budou hrát falešně, než se báli Císařského řádu.

Protože v táboře bylo přes sto sester, někdo navrhl, aby se po obřadu tančilo. Sestrám se tento nápad líbil až do chvíle, než začaly počítat a zjistily, kolik mužů připadá na jednu sestru, a kolik času by musely protancovat. Přesto byly vzrušené z výhledu na pozornost, kterou jim budou muži při tančení věnovat, a s nápadem souhlasily. Ženy staré celá staletí se červenaly jako dívky, když je muži kolem dvaceti let žádali, aby jim přislíbily kolečko svatebního tance.

Jak se svatba blížila, muži vytvářeli po táboře klikatou ulici, aby svatebčany mohl po obřadu vidět celý tábor. Všichni vojáci se chtěli zúčastnit přivítání novomanželů a popřát jim všechno nejlepší.

Kahlan napadlo, že po svatbě by Warren a Verna mohli bydlet v chatě. Chtěla jim to dát jako svatební dar, takže se o tom příliš nerozšiřovala. Kahlan řekla Caře, aby přede všemi předstírala, že v ústraní připravuje pro novomanžele stan. Cara přenesla Verniny věci do stanu, vyvoněla ho sušenými bylinami a vyzdobila zmrzlými větvičkami s lesními plody. Podařilo se jí odvrátit pozornost; Verna si myslela, že stan je pro ně, a Warrena před svatbou nechtěla pustit dovnitř.

Obloha ráno v den svatby byla oslnivě modrá a nemrzlo tolik, aby se svatebčané museli bát omrzlin. Včera napadlý sníh byl rychle smeten z prostoru uprostřed tábora. Několik sester vyšlo, aby si prohlédlo provizorní taneční parket. Potulovaly se kolem, prohlížely si vojáky a zjišťovaly, s kým budou muset tančit - pokud budou mít štěstí. Všechno se odehrávalo v dobré náladě a se spoustou vtipkování.

Zatímco Verna strávila první část dopoledne ve svém stanu a podvolovala se hromadě chichotajících se sester, která ji s velkým rozruchem česala, líčila jí obličej a připravovala svatební šaty, měla Kahlan konečně možnost tajně vyzdobit chatu. Uvnitř přivázala na šňůru voňavé vějiřovité větve balzámové jedle a pod stropem ji upevnila na všechny zdi. Na větve přivázala rudé bobule - byla to jediná věc, která ji napadla - aby jim dodala trochu barevnosti.

Jedna ze sester dala Kahlan kus hladké tkaniny, ze které Kahlan udělala záclonu na okno. Pracovala na ní po večerech v chatě. Vyšívala do ní drobné vzorečky a nezdobená látka se začala podobat krajce. Nechávala ji pod postelí, když k ní ostatní přicházeli projednávat válečnou strategii, takže Verna ani Warren nic neviděli. Kahlan konečně mohla všude po místnosti rozestavět voňavé svíce, které získala od několika sester, a nakonec pověsit záclonu na rovnou větev, z níž sloupla kůru.

Jedinou věc, kterou novomanželům nenechá na oživení chaty, bude soška Statečnosti. Tu si vezme do nového stanu.

Když Kahlan povlékala postel čistým prádlem, vešla Cara a nesla plnou náruč něčeho modrého.

Kahlan zasunula okraje přikrývky pod slamník a podívala se, jak Cara zavírá dveře.

„Co to máš?“ 

„Nebudeš tomu věřit,“ řekla Cara a zašklebila se. „Širokou modrou stuhu z hedvábí. Sestry přivázaly Vernu k židli, když kolem ní poskakovaly, a Zedd odvedl Warrena, ať něco dělá. Napadlo mě, že bych mohla stuhu vzít a trochu to tu s ní vyzdobit. Rozvěsíme ji kolem místnosti, aby to vypadalo hezky.“ Ukázala nahoru. „Například tam - mohly bychom ji proplést větvemi, které jsi pověsila, bude to pak ještě lepší.“ 

Kahlan překvapením zamrkala. „Máš moc dobrý nápad.“

Neuměla se rozhodnout, jestli ji víc udivuje Cara s modrou hedvábnou stuhou, nebo že slyší, jak přitom říká slova jako „vyzdobit“ a „hezky“. V duchu se usmála. Měla radost, že je slyší. Zedd je ještě větší čaroděj, než si o sobě myslí.

Postupovaly podél zdí a vplétaly stuhu do větví balzámové jedle. Když byla první zeď hotová, vypadala tak krásně, že se na ni Kahlan nemohla vynadívat. Hned po ní pokračovaly se zdí naproti dveřím, kam použily ještě víc stuhy. Chtěly, aby byla ještě působivější, až Verna s Warrenem poprvé vejdou a uvidí svůj nový domov.

„Kde jsi sehnala tolik stuhy?“ zeptala se Kahlan s pusou plnou špendlíků. 

„Sehnal mi ji Benjamin.“ Cara se tiše zasmála, když ovinovala stuhu kolem šňůrky. „Dokážeš si to představit? Donutil mě slíbit, že se ho nebudu ptát, odkud ji má.“ 

Kahlan si vyndala špendlíky z úst. „Kdo?“

„Co kdo?“ zamumlala Cara a pak s jazykem trčícím z koutku úst zatlačila špendlík do méně přístupného místa. 

„Od koho jsi vlastně stuhu dostala?“ 

Cara zdvihla další kus stuhy ke stropu. „Od generála Meifferta. Nemám tušení, kde-“

„Řekla jsi Benjamin.“ 

Cara spustila stuhu a zírala na Kahlan. „Neřekla.“

„Ano, řekla jsi to. Řekla jsi Benjamin.“ 

„Řekla jsem generál Meiffert. Jen si myslíš-“ 

„Já vůbec nevěděla, že křestní jméno generála Meifferta je Benjamin.“ 

„No...“ 

„Jmenuje se generál Meiffert Benjamin?“ 

Cara zrudla tak, že by její obličej téměř ladil s jejím tradičním rudým oděvem, který ale dnes na sobě neměla. Zamračila se.

„To víš, že ano.“ 

Kahlan se na rtech usadil úsměv. „Teď to už opravdu vím.“

*****

Kahlan měla na sobě bílé šaty zpovědnice. Trochu ji překvapilo, když zjistila, že jsou trochu volné, ale když se zamyslela, došla k názoru, že se nemůže divit. Protože bylo chladno, měla též vlčí kožich od Richarda, ale přehodila si ho jen přes ramena jako kožešinový přehoz. Stála vzpřímeně a se vztyčenou hlavou, když se dívala na obřad a na tisíce ztichlých obličejů. Za ní byla hustá zelená stěna ze spletených větví, která vzdáleným divákům umožňovala lépe vidět šest lidí na tribuně. Průsvitná mlha z tisíců tiše dýchajících lidí se zvedala do klidného, sluncem pozlaceného vzduchu pozdního odpoledne.

Když Zedd řídil svatební obřad, byl ke Kahlan obrácen zády. Fascinovalo ji, když jeho kučeravé, bílé a vždy rozcuchané vlasy viděla učesané. Měl na sobě kaštanovou řízu s černými rukávy a s kapuci. Okraje řízy lemoval stříbrný brokát a zlatý byl kolem krku a na prsou. Rudý saténový opasek se zlatou přezkou mu řízu stahoval kolem pasu. Adie stála vedle něho. Měla oblečenou prostou řízu kouzelnic se žlutými a rudými korálky kolem výstřihu. Tento kontrast byl zvláštním způsobem velkolepý.

Verna měla na sobě bohaté fialkové šaty se zlatým vyšíváním kolem čtvercového výstřihu. Komplikovaná zlatá výšivka se spouštěla dolů po těsných rukávech, bylo ji vidět pod průstřihy svrchních rukávců svázaných u loktů zlatými stužkami. Jemné nabírání nad pasem pokračovalo trychtýřovitě dolů, kde se z něj stala sukně se vsazenými díly, která se rozšiřovala a sahala až téměř k podlaze. Verniny kučeravé hnědé vlasy byly vyzdobeny modrými, zlatými a karmínovými květy, které sestry vyrobily z malých kousků hedvábí. Čarodějnická nevěsta se vedle pohledného plavovlasého ženicha ve fialové čarodějnické říze usmívala.

„Verno, bereš si tohoto čaroděje na celý život za svého manžela,“ Zedd pokračoval jasným hlasem, který se rozléhal nad shromážděným davem, „bereš v úvahu jeho magický talent a povinnosti, které z něj vyplývají, a přísaháš, že ho budeš milovat a ctít, dokud budeš žít?“ 

„Ano,“ řekla Verna něžným hlasem. 

„Warrene,“ řekla Adie a chraplavost jejího hlasu byla ještě zřetelnější ve srovnání s hlasem Verny, „bereš si tuto kouzelnici na celý život za svou manželku, bereš v úvahu její magický talent a povinnosti, které z něj vyplývají, a přísaháš, že ji budeš milovat a ctít, dokud budeš žít?“ 

„Ano,“ řekl Warren jistým hlasem. 

„Kouzelnice, jelikož ke sňatku dochází ze svobodné vůle, akceptuji tvůj souhlas a s radostí žehnám vašemu spojení.“ Zedd zvedl natažené paže do vzduchu. „Žádám dobré duchy, aby ukázali příznivou tvář přísaze této ženy.“ 

„Čaroději, jelikož ke sňatku dochází ze svobodné vůle, akceptuji tvůj souhlas a s radostí žehnám vašemu spojení.“ Adie zvedla natažené paže do vzduchu. „Žádám dobré duchy, aby ukázali příznivou tvář přísaze tohoto muže.“ 

Všichni čtyři si překřížili paže a chytli se za ruce. Hlavy měli skloněné, když se vzduch uprostřed jejich kruhu rozzářil jasným světlem, které pokrylo jejich spojení. Oslnivý blesk vyslal k nebi zlatý paprsek, jenž odnášel přísahu k dobrým duchům.

Zedd a Adie řekli společně: „Od této chvíle jste navěky spojeni jako muž a žena nejen přísahou a láskou, ale také magií.“

Magické světlo začalo odspodu pohasínat, dokud z něj přímo nad nimi nezbyla jen osamělá hvězda na prázdném nebi pozdního odpoledne.

V tichém zimním vzduchu pozorovaly tisíce fascinovaných očí, jak třesoucí se Verna přijímá Warrenův polibek na zpečetění sňatku. Podobnou svatbu už asi nikdy neuvidí. Sňatek kouzelnice a čaroděje je vytvořen něčím větším než pouhou přísahou, je též magickým závazkem.

Když se Verna a Warren od sebe oddělili a zeširoka se usmáli, lidé zabouřili. Do vzduchu se spolu s čepicemi vzneslo provolávání slávy.

Verna a Warren se s úsměvem obrátili k vojákům a chytili se za ruce. Volnými pažemi mávali na pozdrav a vojáci vykřikovali, tleskali a pískali, jako by se právě vdávala jejich sestra nebo ženil jejich nejlepší přítel.

Hlasy sboru zazněly netrpělivým tónem a slily se do táhlé melodie, která rozechvěla všechny stromy kolem nich. Kahlan začala brnět kůže od kolísavé melodie, kterou v uctivém očekávání poslouchalo celé údolí.

Cara se naklonila ke Kahlan a s překvapením zašeptala, že sbor zpívá d'hařanskou svatební píseň, která vznikla před mnoha tisíci lety. Protože muži nacvičovali v ústraní, Kahlan je před svatbou neslyšela. Stoupající  a klesající souzvuk velkého počtu hlasů byl natolik působivý, že ji celou pohltil. Verna s Warrenem stáli na okraji tribuny a krásnou písní na oslavu jejich svazku byli uchváceni stejně jako ona.

Do melodie se zapojily flétny a po nich bubny. Vojáci, kteří byli většinou D'Hařané, se usmívali, když poslouchali dobře známou hudbu. Kahlan teď napadlo, že D'Haru považovala za nepřátelskou zemi tak dlouho, že se nikdy nezamýšlela nad tím, jestli D'Hařané nemají tradice s vnitřním smyslem, které by mohly být působivé a plné citu.

Kahlan se podívala vedle sebe na Caru, jak poslouchá hudbu a nepřítomně se usmívá. Celá D'Hara byla pro Kahlan z velké části záhadou, dosud z ní viděla jen její vojáky. Nevěděla nic o jejích ženách - kromě Mord-Sith, ale ty jsou sotva typickým příkladem - nebo o dětech, o jejich domech nebo zvycích. Už si přivykla myslet na vojáky jako na lidi spojené se Středozemím, ale až teď si uvědomila, že je nezná, a že mají vlastní kulturní dědictví.

„Je to krásné,“ zašeptala Kahlan Caře. 

Cara blaženě přikývla. Melodie, která byla tak známá pro ni a exotickým zázrakem pro Kahlan, ji uchvátila.

Když sbor dokončil svůj hold novomanželům, Verna natáhla ruku dozadu a stiskla Kahlan ruku. Svým způsobem to byla omluva - uznávala, jak musí být obřad pro Kahlan těžký.

Kahlan nechtěla pokazit radostný okamžik a na rychlý pohled Verny odpověděla zářivým úsměvem. Postoupila dopředu, postavila se za Warrena a Vernu a oba objala kolem ramen. Hluk shromážděných lidí utichl, aby Kahlan mohla promluvit.

„Tito dva lidé patří k sobě. Možná k sobě patřili odjakživa. Teď ale budou k sobě patřit navěky. Kéž při nich vždy stojí dobrotiví duchové.“ 

Celý zástup opakoval slova modlitby.

„Chtěla bych Verně a Warrenovi z hloubi duše poděkovat za to, že nám připomněli, jaký vlastně život je,“ řekla Kahlan a podívala se na desítky tisíc obličejů, které se na ni dívaly. „Není lepší příklad prostého, ale hlubokého významu naší věci než dnešní svatba.“ 

Kam se dalo dohlédnout, všechny hlavy přikyvovaly na souhlas.

,A teď,“ zvolala Kahlan, „kdo chce vidět tyto dva tančit jako první?“

Lidé začali opět provolávat slávu a hlasitě se smát, jak se rozestupovali, aby uvolnili místo uprostřed. Na okrajích volného prostoru se vedle lavic postavili do řady hudebníci.

Zatímco všichni čekali, až Verna s Warrenem přijdou na taneční plochu, Kahlan dala Zeddovi paži kolem krku a políbila ho na tvář.

„Čaroději, to je nejlepší nápad, jaký jsi v životě měl.“ 

Podíval se na ni svýma oříškově hnědýma očima, které člověku pronikaly hluboko do duše.

„Jsi v pořádku, drahoušku? Vím, že ti teď musí být těžko.“ 

Kahlan přikývla a přinutila se usmívat. „Je mi dobře. Tobě musí být těžko dvojnásobně.“

Nečekaně se usmál. „Už je z tebe opět matka zpovědnice, děláš si starosti kvůli jiným.“

Kahlan se podívala na smějící se Vernu a Warrena, jak se drží za ruce a s lehkostí tančí volným prostorem, obklopeným tleskajícími vojáky.

„Pane, až skončíte a první kolo si zatančíte s Adie, zatančíte si též se mnou?“ požádala ho Kahlan. „Místo něj. Nepochybně by to chtěl.“ 

Kahlan se v tomto okamžiku nedokázala přinutit, aby vyslovila Richardovo jméno, protože by tím narušila kouzlo radostné oslavy.

Zedd s rozpustilým potěšením povytáhl obočí. „Proč si myslíš, že umím tančit?“

Kahlan se rozesmála. „Protože neexistuje nic, co bys neuměl.“

„Já jsem schopna vyjmenovati celou řadu věcí, co ten vychrtlý stařík neumí,“ řekla s úsměvem Adie, která se k nim právě teď došourala. 

Když pár novomanželů dotančil a pak se pustil do dalšího tance, začaly se k nim připojovat další páry. Zedd s Adie odešli do kola, aby ukázali mladým, jak se to správně dělá. Kahlan stála na okraji kruhu s Carou těsně vedle sebe. Generál Meiffert se k nim blížil se smíchem, některým vojákům potřásal rukou a jiné plácal po zádech.

„Matko zpovědnice!“ Zástup lidí ho přitlačil až těsně k ní. „Matko zpovědnice, není to nádherný den? Viděla jste už někdy tak krásný den?“ 

Kahlan si nemohla pomoci a musela se nad jeho nadšením rozesmát. „Ne, generále Meifferte, myslím, že ne.“

Krátce se podíval na Caru. Chvíli rozpačitě postával a pak se otočil, aby pozoroval tanec. Přestože teď Kahlan lidé dobře znali, nepřestala pro ně být zpovědnicí - ženou, ke které se báli přiblížit, tím méně se jí dotknout. Matku zpovědnici asi nikdo do tance nevyzve.

Ani Mord-Sithu.

„Generále?“ zeptala se Kahlan a poklepala ho po rameni. „Generále, udělal byste mi velkou osobní laskavost?“ 

„To samozřejmě, matko zpovědnice,“ zakoktal. „Cokoliv. Co mám pro vás udělat?“ 

Kahlan ukázala na taneční plochu, na vojáky a na sestry stojící kolem ní. „Nemohl byste jít tančit? Já vím, že máme být na stráži před každou špatností, ale myslím, že by vojáci lépe pochopili slavnostní charakter této události, kdyby do jejich kruhu vešel generál a tančil.“

„Tančil?“ 

„Ano. Prosím vás o to.“ 

„Ale já - tedy já nevím s kým...“ 

„Přestaňte se vykrucovat.“ Kahlan se otočila, jako by ji najednou něco napadlo. „Caro, šla by sis s ním zatančit, aby jeho vojáci viděli, že se mohou zapojit do tance?“ 

Modré oči Cary přeskočily z Kahlan na generála. „No, nevím jak-“

„Uděláš to pro mne? Caro, prosím?“ Kahlan se otočila nazpět ke generálovi. „Myslím, že jsem někoho slyšela říkat, že vaše křestní jméno je Benjamin. Je to tak?“ 

Poškrábal se na spánku. „Je to tak, matko zpovědnice.“

Kahlan se opět obrátila ke Caře. „Caro, tady Benjamin potřebuje partnerku do tance. Co kdybys to byla ty? Udělej mi radost, prosím.“

Cara si odkašlala. „Tak dobře. Dělám to kvůli tobě, matko zpovědnice.“

„A nezlámej mu žebra ani nic jiného. Jeho vlohy potřebujeme.“ 

Když usmívající se Benjamin Caru odváděl, ta otočila na Kahlan hlavu a zamračila se.

Kahlan si zkřížila paže na prsou a široce se usmívala, když se dívala, jak generál bere Caru do náručí. Den byl téměř perfektní. Téměř.

Kahlan pozorovala Benjamina, jak elegantně krouží s Carou v kole a další vojáci vytahují najednou stydlivé sestry z řady kolem taneční plochy, když k ní doškobrtal kapitán Ryan.

Zastavil se před ní a narovnal se. „Matko zpovědnice... ehm, mnoho jsme spolu prožili. Nevím, jestli nejsem příliš troufalý, ale mohl bych vás požádat... víte... o tanec?“

Kahlan na vysokého mladého Galeana překvapeně zamrkala.

„Ale ano, Bradley, strašně ráda bych si s tebou zatančila, strašně ráda. Ale jen když mi slíbíš, že mě nebudeš držet, jako bych byla ze skla. Nechci tam vypadat legračně.“ 

Zazubil se a přikývl. „V pořádku.“

Vložila svou ruku do jeho a druhou mu položila na rameno. On zase přiložil velkou ruku k jejímu pasu pod otevřený kožich a zavrtěl s ní uprostřed veselících se lidí. Kahlan se s veselým výrazem smála, když mu to dovolovala. Myslela na Statečnost a připomínala si její sílu. Pak se dokázala uvolnit a brát zábavu takovou, jaká je, a nemyslet na to, že ji v náručí drží jiný muž, přestože to dělá ostýchavě.

„Bradley, jsi skvělý tanečník.“ 

V očích mu zazářila hrdost. Cítila, jak se uvolnil a dovolil hudbě, aby ještě plynuleji řídila jeho pohyby. Kahlan na okamžik nedaleko od sebe uviděla Caru s Benjaminem, jak se snaží ze všech sil tančit a nedívat se při tom na sebe. Když s ní zatočil kolem sebe, jeho pevné ruce držely Caru kolem pasu a za ní vlál dlouhý plavý cop. Až pak Kahlan uviděla, že se Cara podívala Benjaminovi do očí a usmála se na něj.

Kahlan se značně ulevilo, když píseň skončila a kapitána Ryana při dalším tanci vystřídal Zedd. Tiskla ho k sobě, když se s ním pohybovala v rytmu pomalejší melodie.

„Jsem na tebe pyšný, matko zpovědnice. Dala jsi lidem něco nádherného.“ 

„Co by to mělo být?“ 

„Tvé srdce.“ Naklonil hlavu na stranu. „Vidíš, jak tě pozorují? Dala jsi jim odvahu. Dala jsi jim důvod věřit v to, co dělají.“ 

Kahlan povytáhla obočí. „Ty jsi ale podvodník. Můžeš oklamat ostatní, ale mě ne. Jsi to ty, kdo jim dodal odvahu.“

Zedd se jen usmál. „Víš, že od dob úplně první zpovědnice se žádnému muži nepodařilo zjistit, jak by mohl milovat takovou ženu, aniž by ho její moc zničila. Jsem rád, že tak pozoruhodný čin dokázal můj vnuk. Dokázal ho jen proto, že tě miloval. Kahlan, mám tě rád jako vnučku a těším se na den, až budeš opět s mým vnukem.“

Kahlan přitáhla Zedda k sobě a položila mu hlavu na rameno, pak tančili každý se svými vzpomínkami.

Jak tanec pokračoval, zapadající zlaté slunce nakonec nahradily pochodně a sálající ohně. Sestry měnily tanečníky po každém tanci, ale přesto se až do nedohledna táhly řady veselých vojáků čekajících, aby se dostali na řadu. Dlouhé řady byly u všech sester, nejen u těch mladých a přitažlivějších. Pomocníci kuchařů dávali na stoly prosté jídlo, ochutnávali ho a žertovali s vojáky při práci. Warren a Verna mezi jednotlivými tanci zkoušeli jídlo z různých stolů.

Kahlan si ještě jednou zatančila s kapitánem Ryanem a se Zeddem, ale pak se pouštěla do hovoru s důstojníky i s vojáky, aby nemusela tančit s někým, kdo by nasbíral dostatek odvahy, aby ji do tance vyzval, ale pak by se cítil nesvůj. Slavnost si chtěla vychutnat bez toho, aby musela tančit.

Potom, co se Kahlan pozdravila s řadou mladých důstojníků a dozvěděla se, jak se jim slavnost líbí, ucítila, že jí někdo zaklepal na rameno. Otočila se a uviděla usmívajícího se Warrena.

„Matko zpovědnice, bylo by mi ctí, kdyby sis se mnou zatančila.“ 

Kahlan si všimla, že Verna tančí se Zeddem. Tento tanec bude jiný než ostatní. „Warrene, strašně ráda si zatancuji s tak pohledným ženichem.“

Tancoval s ní elegantně a proti jejímu očekávání nebyl vůbec neohrabaný. Byl blaženě klidný a nebyl nervózní z tlačenice ani z mužů, kteří ho neustále poklepávali po zádech, ani z žertovných poznámek některých sester.

„Matko zpovědnice, chtěl bych ti teď poděkovat, že jsi z dnešního dne udělala nejlepší den mého života.“ 

Kahlan se usmála a podívala se mu do mladého obličeje s nestárnoucíma očima. „Warrene, já děkuji tobě, že jsi souhlasil s velkou oslavou. Vím, že se nehodí k-“

„Ale ano, to je v pořádku. Lidé mi kdysi říkali krtek.“ 

„Opravdu? Proč?“ 

„Protože jsem všechen čas trávil dole v kryptách a studoval proroctví. Ne, že bych až natolik miloval studium knih - ale měl jsem obavy vycházet ven.“ 

„Nakonec jsi vyšel.“ 

Otočil ji do rytmu s hudbou. „Ven mě vyvedl Richard.“

„On? To jsem vůbec nevěděla.“ 

„Ty jsi svým způsobem pokračovala v práci, kterou začal on.“ Warren se zasněně usmál. „Právě proto jsem ti chtěl poděkovat. Vím, jak moc chybí mně a jak moc chybí Verně. Vím, že lorda Rahla postrádají i jeho vojáci.“ 

Kahlan dokázala jenom přikývnout.

,A vím, jak moc chybí tobě. Proto jsem ti chtěl poděkovat - že jsi nám dopřála oslavu a ochotně se jí zúčastnila, přestože tě bolí srdce. Všichni tady cítí s tebou. Pamatuj si, prosím, že i když ti chybí, nejsi sama, a že je mnoho dalších, kteří ho mají rádi.“

Kahlan se usmála a dokázala ze sebe dostat: „Díky.“

Tančili po otevřeném prostranství, smáli se veselé melodii a neobratným krokům některých vojáků, když se hudba začala postupně ztrácet.

Uslyšeli lesní rohy.

Mezi shromážděnými vojáky zavládlo znepokojení a začali se rozbíhat za zbraněmi. Pak doběhl jeden ze strážných a s mávajícími pažemi na každého hlasitě pokřikoval, ať pokračuje. Rohy oznamují příchod přátelských vojsk.

Zmatená Kahlan natahovala krk stejně jako ostatní a pokoušela se něco uvidět. Žádné oddíly nebyly pryč z tábora. Nechala všechny vojáky, aby si užili svatební oslavy.

Lidé se rozestupovali, jak koně klusali davem. Kahlan povytáhla obočí a otevřela překvapením ústa. Elegantní generál Baldwin, vrchní velitel keltonských vojsk, jel v popředí na hezkém kaštanovém valachovi. Generál rázně zastavil koně. Hladil si po celé délce černý knír a prohlížel si zástup, který se shromáždil kolem něj. Šedivějící černé vlasy mu přečnívaly dolů přes uši a na temeni mu prosvítala pleš. Vypadal pozoruhodně dobře v keprové pláštěnce, sepnuté na rameni dvěma knoflíky tak, aby byla vidět sytě zelená hedvábná podšívka. Světle hnědý kabátec nošený přes brnění byl vyzdoben heraldickým znakem, proseknutým úhlopříčně černou čárou, která rozdělovala štít na žlutou a modrou část. Vysoké boty měl generál shrnuté pod kolena. Dlouhé černé rukavice měl zastrčené manžetami dopředu za širokým opaskem se zdobenou přezkou.

Namačkaní vojáci udělali Kahlan místo, aby mohla k němu. „Generále!“

Zvedl ruku po svém vznosném způsobu a široce se usmál. „Matko zpovědnice, jsem rád, že vás vidím.“

Kahlan začala mluvit, ale přes ustupující dav se přehnali koně, které na místo určené k tanci vtrhli jako oheň hnaný větrem - bylo to deset Mord-Sith v rudé kůži. Jedna z nich seskočila z koně.

„Rikko!“ vykřikla Cara. 

Žena smělým pohledem přeskočila shromážděný dav a pak se její oči zastavily na Caře. Cara se vyvinula generálu Meiffertovi z náručí.

„Caro,“ řekla jako pozdrav. Podívala se kolem sebe. „Kde je Hania?“ 

Cara k ní přistoupila blíž. „Hania? Není tady.“

Žena stiskla rty v trpkém zklamání. „Toho jsem se bála. Když se neozývala, začala jsem mít strach, že jsme ji ztratily. Přesto jsem doufala...“

Kahlan postoupila dopředu; rozzlobilo ji, že tato žena považovala za správné předběhnout generála Baldwina. „Rikka, je to tak?“

„Aha,“ řekla Rikka a do obličeje jí vkradl chápavý úsměv. „Vy nemůžete být nikdo jiný než žena lorda Rahla - matka zpovědnice. Poznávám vás podle popisu.“ Žena nenuceně pozdravila přiložením pěsti k srdci. „Ano, jsem Rikka.“ 

„Jsem ráda, že tě mám tady spolu s ostatními sestrami Agielu.“ 

„Vyjela jsem z Aydindrilu hned, jak Berdine dostala váš dopis, který nám mnohé vysvětlil. Promluvily jsme si o něm a rozhodly, že mám s několika sestrami vyrazit na pomoc. Šest sester Mord-Sith jsem nechala s Berdine, aby dávaly pozor na Aydindril a na Čarodějnickou věž. Přivedla jsem též dvacet tisíc vojáků.“ Zvedla palec a ukázala jím dozadu. „S generálem jsme se setkaly před týdnem.“ 

„Tvou pomoc jistě využijeme. Bylo to od Berdine moudré - vím, jak ráda by přišla sama, ale ona zná město a věž. Jsem ráda, že se držela mých pokynů.“ Kahlan upřela na Rikku nejpřísnější zpovědnický pohled, jakého byla schopna. „Ale pokud jsi zapomněla, přerušila jsi generála Baldwina.“ 

Cara strčila do Rikky a odtáhla ji stranou. „Rikko, potřebujeme si promluvit, abys mohla dobře sloužit lordu Rahlovi a jeho choti, která je náhodou i sestrou Agielu.“

Rikka překvapeně svraštila čelo. „Opravdu? Jak by mohla-“

„Později,“ řekla Cara s úsměvem ještě dřív, než se Rikka stačila dostat do ještě větších potíží, a odtáhla stranou Rikku a její Mord-Sithy. Zedd, Adie a Verna se pomalu dostávali blíž ke Kahlan. 

Generál Baldwin mezitím seskočil z koně a konečně mohl přistoupit. Uklonil se a padl na jedno koleno. „Má královno, matko zpovědnice.“

„Povstaň, dítě moje,“ pronesla Kahlan formální odpověď. Tábor je pozoroval se stejnou zaujatou pozorností, kterou předtím věnoval svatbě. Podívaná byla pro vojáky stejně zajímavá a důležitá. 

Generál se postavil. „Vyrazil jsem ihned, jak jsem obdržel váš dopis, matko zpovědnice.“

 „Kolik vojáků jsi přivedl s sebou?“ 

Zdálo se, že ho otázka překvapila. „No... všechny. Sto dvacet tisíc mužů. Když mě královna požádá o armádu, tak jí armádu přivedu.“

Vojáci si šeptali mezi sebou, jak si tuto zprávu podávali dozadu.

Kahlan byla omráčená. Teď přestala cítit mráz. „To je skvělé, generále. Je jich velmi zapotřebí. Máme před sebou opravdu těžké boje, jak jsem vysvětlila v dopisech. Císařský řád nepřetržitě dostává posily. Potřebujeme přerušit jejich zásobovací linie.“

„Rozumím. S D'Hařany z Aydindrilu, kteří jdou za námi, zvýšíme počet vašich vojáků na trojnásobek.“ 

,A můžeme ještě nějaké přivolat z D'Hary,“ řekl generál Meiffert.

Kahlan ucítila, jak se jí v prsou rozhořívá jiskérka důvěry, že ještě nějakou šanci mají. „Zjara je jistě budeme potřebovat.“ Naklonila hlavu ke generálu Baldwinovi. „Co je s poručíkem Leidenem?“

„S kým? Aha, musíte mít na mysli seržanta Leidena. Teď velí pouze průzkumné hlídce. Když voják opustí svou královnu, má štěstí, když mu zůstane hlava na krku. Protože to udělal, aby ochraňoval svůj lid, poslal jsem ho strážit nějaký odlehlý průsmyk. Doufám, že se teple obléká.“ 

Kahlan chtěla elegantního generála Baldwina obejmout. Místo toho se na znamení vděčnosti prsty dotkla jeho paže. „Děkuji ti, generále. Ty vojáky opravdu potřebujeme.“

„Teď jsou ještě na cestě sem, jsou vzdáleni tak na půlden pochodu. Tady k vaší armádě by se všichni nevešli.“ 

„To je v pořádku.“ Kahlan zakývala prstem a přivolala k sobě Mord-Sithy. „Rikko, jsem velmi ráda, že jsi tady. S Mord-Sithami dokážeme lépe zvládat čaroděje nepřítele. Možná se nám povede změnit situaci. Tady Cara již pomohla zlikvidovat několik lidí s magickým talentem, ale obávám se, že jí lord Rahl přikázal, aby mě ochraňovala. Ona s tím nepřestane, ale vy budete moct pronásledovat jejich čaroděje a sestry.“ 

Rikka se uklonila. „S radostí.“ S úsměvem se narovnala. „Berdine mi říkala, ať si na ni dám pozor,“ řekla Caře potichu.

„Měla jsi Berdine poslouchat,“ řekla Cara a poplácala ji po zádech.“Pojď, pomohu ti najít místo na spaní-“ 

„Ne,“ řekla Kahlan a ony se zarazily na místě. „Máme tady slavnost. Generál, Rikka a její sestry jsou na ni zváni. Na pozvání musím trvat.“ 

„Dobře,“ řekla Rikka a obličej se jí rozjasnil. „Dokud budeme ochraňovat ženu lorda Rahla, zůstaneme tady velmi rády.“ 

Kahlan chytila Rikku za paži a přitáhla ji k sobě. „Rikko, je tady spousta mužů a málo žen. Tady se tančí. Běžte všechny tancovat.“

„Co! To jste se -“ 

Kahlan ji postrčila do místa, kde se tančilo, a luskla prsty na hudebníky. „Neměli bychom pokračovat?“ Obrátila se ke generálu Baldwinovi. „Generále, přišel jste ve skvělém okamžiku, právě oslavujeme. Prosím, zatančete si se mnou.“

„Matko zpovědnice?“ 

„Jsem též vaší královnou. Generálové tančí s královnami, není tomu tak?“ 

Usmál se a nabídl jí paži. „Jistěže, má královno.“

Bylo dlouho po setmění, když se svatební průvod vydal dočasnými uličkami, aby pozdravil všechny muže. Tisíce vojáků blahopřály Warrenovi a Verně k jejich sňatku, dávaly jim žertovné rady, jemně plácaly Warrena po zádech, nebo jen radostně mávaly.

Kahlan si připomněla dobu, když se Středozemí před těmito vojáky třáslo. Pod vládou Darkena Rahla byli obávanými útočníky, kteří všude vzbuzovali hrůzu a děs. Žasla, jak tito muži dokázali být zdvořilí a lidští, když k tomu dostali příležitost. Byl to Richard, kdo jim tu příležitost dal. Věděla, že mnoho z nich si to s vděkem uvědomuje.

Když se na konci dlouhého a klikatého pochodu rozsáhlým táborem přiblížili ke stanu, o kterém si Verna a Warren mysleli, že bude jejich, všichni novomanželům popřáli dobrou noc a pomalu odcházeli nazpět k oslavám. Ke stanu nakonec došli jen oni a Kahlan.

Kahlan nepočkala, až zpomalí, ale chytila oba v podpaždí a navedla je na chodníček, který vedl mezi vysokými stromy. Měsíční světlo vrhalo přes větve třepetavé stíny na sníh. Protože ani Verna ani Warren nevěděli, co Kahlan zamýšlí, neprotestovali, když je nutila jít dál.

Když Kahlan mezi stromy uviděla chatu, zastavila se a zadívala se na světlo svíček přicházející zpoza krajkových záclon. Protiklad k životu ve vojenském ležení dělal chatu ještě romantičtější.

„Náš boj je dlouhý a obtížný,“ řekla jim Kahlan. „Vstup do manželství je dnes hořkým břemenem. Nedokážete si představit, jak jsem ráda, že vy dva jste se k němu rozhodli právě v této době. Pro nás všechny má váš sňatek velký význam. Máme z vás velkou radost. Nejvíc bych vám však chtěla poděkovat za to, že jste si oba zvolili život ve vší jeho kráse. 

Jednoho dne budeme muset odsud odejít, protože se Řád dá do pohybu. Možná až přijde jaro, nebo ještě dřív. Prozatím však chci, aby chata byla vaše. Mohu vám dát alespoň chvíli normálního společného života.“

Verna se znenadání dala do pláče a zabořila obličej Kahlan do ramene. Kahlan poplácala matku představenou po třesoucích se zádech a tiše se nad Vernou, kterou přemohly city natolik, aby je ukázala, usmála.

„Verno, není dobré nechat novomanžela dívat se, jak pláčeš, když tě chce mít v posteli.“ 

Pomohlo to a Verna se začala usmívat. Chytila Kahlan za rameno a upřeně se jí podívala do očí.

„Nevím, co mám říct.“ 

Kahlan ji políbila na tvář. „Mějte se rádi, buďte na sebe hodní a važte si každé chvilky, co jste spolu - to by se mi na vás líbilo nejvíc.“

Warren ji objal a zašeptal jí do ucha poděkování.

Kahlan se dívala, jak vede Vernu zbylý kousek cesty k chatě. U dveří se oba otočili a zamávali. V posledním okamžiku Warren Vernu popadl a zvedl do vzduchu. Její zpěvavý smích se nesl mezi stromy, když ji nesl přes práh.

Osamělá Kahlan se obrátila nazpět k táboru.

Kapitola osmá

Dveře se pootevřely a jedno krví podlité oko se zadívalo do špinavé chodby.

„Nemáte pokoj? Hledám pokoj pro mě a pro mou ženu.“ Ještě než muž stačil dveře zavřít, Richard rychle dodal: „Řekli nám, že něco máte.“ 

„No a co?“ 

I když to bylo zbytečné, Richard zdvořile odpověděl: „Nemáme kde bydlet.“

„Proč se svými problémy chodíte za mnou?“ 

Richard slyšel, jak někde nahoře zlostně mluví nějaký muž se ženou. Na chodbě za několika dveřmi neustále naříkala nemluvňata. Ve vlhkém vzduchu se vznášel těžký zápach žluklého oleje. U zadních dveří, které byly otevřené do uličky, honily starší děti mladší a ty v chladném dešti vřískaly.

Richard ztratil naději, ale promluvil do úzké škvíry: „Potřebujeme pokoj.“

V uličce nepříliš daleko štěkal s monotónní vytrvalostí nějaký pes.

„Pokoj potřebuje spousta lidí. Já mám jen jeden. Nemohu vám ho dát.“ 

Nicci odstrčila Richarda stranou a přiblížila obličej ke škvíře.

„Máme peníze na první týden.“ Když začal dveře zavírat, opřela se o ně rukou. „Je to místnost k pronajímání veřejnosti. Je vaší povinností pomáhat veřejnosti, aby měla kde bydlet.“  

Muž se opřel ramenem do dveří a zavřel je Nicci před nosem.

Richard se otočil pryč, ale Nicci začala klepat. „Zapomeň na to,“ řekl. „Pojďme si koupit bochník chleba.“

Nicci ho obvykle poslechla bez napomínání, protestu a bez poznámek, ale tentokrát vytrvale klepala dál. Vrstvy loupajícího se nátěru ve všech barvách - od modré přes žlutou až k červené - pod jejím ťukáním odpadávaly. „Je to vaše povinnost,“ zavolala Nicci do zavřených dveří. „Nemáte právo odmítnout nás.“ Neozvala se žádná odpověď. „Udáme vás.“

Dveře se opět trochu pootevřely a jedno oko se na ně zlostně zahledělo.

„Máte práci?“ 

„Ne, ale-“ 

„Jděte pryč. Oba jděte pryč - nebo udám já vás.“   

„Mohla bych se zeptat proč?“ 

„Podívejte se, paní, já pokoj mám, ale musím ho mít připravený pro lidi na prvních místech pořadníku.“ 

„Jak víte, že na prvních místech nejsme?“ 

„Protože kdybyste byli, řekli byste to a ukázali mi potvrzení s razítkem, které jste dostali. Lidé na prvních místech čekají na místa dlouho. Nejste nic jiného než zloději, co se snaží zabrat místo spořádanému občanovi, který dodržuje zákony. Teď jděte pryč, nebo si vaše jména zapíšu pro ubytovacího inspektora.“ 

Dveře se opět zabouchly. Hrozba, že jejich jména budou zapsána, bojovnou Nicci zřejmě trochu schladila. Mrzutě vzdychala, když šli pryč a křivá podlaha jim vrzala a sténala pod nohama. Alespoň že byli chvíli uvnitř schovaní před deštěm.

„Budeme muset hledat dál,“ řekla mu. „Kdybys jako první měl práci, asi by to pomohlo. Možná bys zítra měl hledat práci a já budu hledat pokoj.“ 

Když přecházeli blátivou ulicí na dlážděný chodník na druhé straně, znovu na ně začal padal studený déšť. Ještě se měli ptát na dalších místech, ale Richard si nedělal žádné naděje, že nějaký pokoj dostanou. Dveře jim zavřeli před nosem tolikrát, že se to nesnažil počítat. Nicci však chtěla pokoj a tak hledali dál.

Nicci mu řekla, že počasí je pro jih Starého světa neobyčejně studené. Lidé říkali, že ochlazení a déšť zanedlouho pominou. Před několika dny bylo vlhké a dusné počasí, takže Richard neměl důvod pochybovat nad jejich úsudkem. Mátlo ho, že uprostřed zimy vidí rostlinstvo lesů a polí svěží a zelené.

Protože byli daleko na jihu Starého světa, nikdy nebylo tak chladno, aby voda zmrzla. Lidé jen němě mrkali, když jim vyprávěl o sněhu. Když Richard vysvětloval, že sníh jsou vlastně bílé vločky zmrzlé vody, které padají z nebe a pokrývají zem vrstvou podobnou bavlně, někteří lidé se na něj obořili v domnění, že si z nich utahuje.

Věděl, že doma zima řádí v plné síle. Bez ohledu na rozruch, který Richard cítil kolem sebe, byl uvnitř klidný. Věděl, že Kahlan je s největší pravděpodobností v teple a pohodlí v domku, který postavil. Proto v jeho novém životě nebylo nic natolik důležité, aby ho to vyvedlo z rovnováhy. Kahlan měla co jíst, měla dost palivového dříví, aby jí bylo teplo, a Caru, aby jí dělala společnost. Teď byla v bezpečí. Zima skončí a na jaře odejde, ale teď si byl Richard jistý, že je v bezpečí. Vzpomínky na ni byly jeho jedinou útěchou.

Lidé bez ubytování se mačkali v bočních uličkách, nad hlavami si stavěli střechy z různých zbytků pevných materiálů, které se jim nějak podařilo sehnat. Zdi měli udělané z promočených přikrývek. Richard se domníval, že s Nicci by takto žít dokázali, ale obával se, že Nicci v chladném a vlhkém počasí onemocní - pak by onemocněla i Kahlan.

Nicci zkontrolovala papír, který držela v ruce. „Místa v seznamu, který nám dali, by měla být pro nově příchozí lidi - nejen pro lidi v pořadníku. Dělníky potřebují, úředníci by se měli snažit, aby pro ně bylo víc místa na bydlení. Vidíš to, Richarde? Vidíš, jak těžko se žije obyčejnému člověku?“

Richard měl ruce v kapsách a krčil se před větrem a deštěm. „Jak se tedy dostaneme do pořadníku?“

„Budeme muset zajít na ubytovací úřad a požádat o ubytování. Tam nás mohou zařadit do pořadníku na bydlení.“ 

Znělo to jednoduše, ukazovalo se však, že věci jsou mnohem těžší, než se zdály.

„Když není dost pokojů, jak můžeme nějaký dostat k bydlení jen tím, že budeme v pořadníku?“ 

„Lidé stále umírají.“ 

„Je tady práce, proto jsme sem přišli - stejně jako všichni ostatní. Budu pilně pracovat a kromě toho si můžeme dovolit zaplatit víc. Ještě nám zbylo trochu peněz. Jen potřebujeme najít místo, kde nám za přiměřenou cenu pronajmou pokoj - a bez těchto hloupostí.“ 

„Richarde, to jsi opravdu tak nelidský? Jak by se k pokojům dostali lidé, co nemají štěstí? Řád stanovil ceny, aby zabránil kšeftaření. Postaral se, aby nikdo nebyl zvýhodňován a zabezpečil všem spravedlnost. Musíme jen pokračovat v seznamu pokojů a za chvíli bude všechno v pořádku.“ 

Richard se při chůzi díval na lesklé dlažební kostky a přemýšlel, jak dlouho zůstanou bez ubytování, a jak dlouho může trvat, než se jejich jména dostanou na první místa pořadníku. Zdálo se mu, že bude muset umřít moc lidí, než se tam s Nicci dostanou - a ještě delší čekání bude, než oni dva přijdou na řadu, aby umřeli.

Nejdřív ustoupil na jednu stranu a pak na druhou, aby nenarazil do řeky lidí, která vířila kolem něj. Šli v protisměru a snažili se vyhýbat blátu ulice. Opět přemýšlel, jestli by neměl zůstat za městem jako spousta jiných lidí. Bylo ale příliš mnoho psanců a lupičů, kteří okrádali lidi pod širým nebem, kde nebyly žádné městské stráže. Kdyby Nicci nebyla proti, Richard by našel místo trochu dál od města a postavil přístřeší; možná by se spojil s dalšími lidmi, aby znechutil lupiče.

Nicci se o tuto možnost vůbec nezajímala, chtěla bydlet ve městě. Za lepším životem do něj přicházely celé zástupy lidí. Ve městě byly seznamy, podle kterých se postupovalo, a fronty, v nichž se čekalo na přijetí u úředníků. Říkala, že všechno jde lépe, když má člověk bydlení ve městě.

Už se začalo připozdívat. Fronta u pekařství vycházela ze dveří a táhla se ulicí dolů.

„Proč tam všichni lidé stojí?“ zašeptal Richard Nicci. Když šli koupit chleba, fronta byla každý den stejně dlouhá. 

Pokrčila rameny. „Myslím, že není dost pekáren.“

„Řekl bych, že když je tolik zákazníků, víc lidí by si mohlo otevřít pekařství.“ 

Nicci se k němu naklonila a káravě se zamračila. „Richarde, svět není tak jednoduchý, jak si představuješ. Kdysi to ve Starém světě bylo možné. Dovolovalo se, aby vzkvétala špatná povaha člověka. Lidé si ceny svého zboží stanovovali sami - jejich jediným zájmem byl zisk a ne dobro spoluobčanů. Jen bohatí lidé si mohli dovolit kupovat chléb. Teď se Řád stará, že za přijatelnou cenu dostane zboží každý, kdo ho potřebuje. Řád se stará o každého, nejen o lidi s nepoctivě získanými výhodami.“

Podobně se rozvášnila vždy, když mluvila o špatné přirozenosti člověka. Richard se divil, proč je jako sestra temnot proti špatnosti, ale nechtěl se vyptávat.

Fronta příliš rychle nepostupovala. Ženě před nimi připadalo jejich šeptání podezřelé. Zamračeně se ohlédla.

Richard na její zlostný pohled odpověděl úsměvem.

„Dobré odpoledne, paní.“ Pod jeho zářivým úsměvem se její obličej vyjasnil. Ukázal za sebe. „Moje manželka a já jsme ve městě noví. Hledám práci. Potřebujeme však pokoj. Nevěděla byste, co by měl udělat mladý pár v neznámém městě, aby získal pokoj?“ 

Napůl se knim otočila, plátěnou nákupní tašku držela oběma rukama. Povolila je a opřela se rameny o zeď. V tašce byl jen žlutý klín sýra. Richardův úsměv a přátelský tón jeho slov - přestože byly strojené - byly zřejmě tak neobvyklé, že se nedokázala chovat nevlídně.

„Musíte mít práci, jinak nemáte naději, že seženete bydlení. Ve městě není dost bytů, když do něj teď přišlo mnoho nových dělníků za prací, kterou jim teď nabízí moudrost Řádu. Pokud jste práceschopný, pracovat musíte a vaše jméno se dostane do pořadníku na práci.“ 

Richard se poškrábal na hlavě a nepřestával se usmívat. Fronta se zatím pomalu šourala dopředu. „Toužím po práci.“

„K pokoji se snáz dostanete, když pracovat nemůžete,“ svěřila se jim žena. 

„Vy jste ale říkala, že člověk musí mít práci, aby měl naději na bydlení.“ 

„To je pravda v případě, že jste práceschopný, a vy na to vypadáte. Lidé, kteří jsou ve větší nouzi, protože se nemohou o sebe postarat, mají oprávněný nárok na shovívavost a dostávají se na vyšší místa v pořadníku - jako můj chudák manžel. Hrozně trpí na úbytě.“ 

„To je mi moc líto,“ řekl Richard. 

Přikývla, vědomá si svého břemene. „Utrpení je nešťastným údělem lidstva. Nic se nedá dělat, nemá smysl pokoušet se o jeho odstranění. Odměny se dočkáme až v příštím životě. V tomto životě má každý, kdo je schopen, povinnost pomáhat nešťastným lidem, kteří jsou v nouzi. Schopnější dostanou odměnu v příštím životě.“

Richard neprotestoval a žena káravě zvedla prst.

„Ti, co dokáží pracovat, mají vůči neschopným práce povinnost přispívat ze všech sil k většímu blahu všech lidí.“ 

„Já pracovat umím,“ ujistil ji Richard. „My jsme z... malé vesničky. Jsme prostí lidé - pracovali jsme v zemědělství. Nevíme, jak bychom si ve městě mohli vyřídit práci.“ 

„Řád zabezpečil lidem spoustu práce,“ řekl muž, který stál za Nicci. Tím upoutal Richardovu pozornost. Muž měl nepromokavý plášť zapnutý až ke krku. Jeho velké hnědé oči pomalu mrkaly jako u rozvážně přežvykující krávy. Tento dojem posiloval ještě způsob, jakým se mu čelist při mluvení pohybovala ze strany na stranu. „Řád ve svém boji uvítá všechny dělníky, ale musíte mít na paměti potřeby ostatních - jak si to přeje Stvořitel - a práci shánět patřičným způsobem.“ 

Richardovi hlady kručelo v žaludku, ale poslouchal, co mu muž vysvětluje. „Nejdřív musíte patřit do nějakého občanského dělnického kolektivu, protože slouží ochraně práv občanů Řádu. Musíte se dostavit před posudkovou komisi, aby schválila váš vstup do dělnického kolektivu, a před výbor pro schopnosti, který vyslechne názor důvěrníka z dělnické skupiny, který se za vás zaručí. To musíte udělat dřív, než půjdete do práce.“

„Proč prostě nemohu jít rovnou do práce a ukázat se tam? Proč mě nemohou zaměstnat, když budu vyhovovat jejich potřebám?“ 

„I když jste z venkova, nesmíte zapomínat na povinnost lépe přispívat k většímu blahu Řádu.“ 

„Samozřejmě nezapomínám,“ řekl Richard. „Já ale vždy pracoval pro sebe - na farmě, abych zabezpečil jídlo pro spoluobčany, jak je naší povinností. Nevím, jak se to dělá v dílnách a obchodech.“ 

Velké hnědé oči přestaly mžikat. Muž se na ně na okamžik zadíval podezřívavě, pak se ale jeho oči opět zasnily. Čelist se dala do pohybu, když začal přežvykovat slova.

„Prvotními povinnostmi živnostníků a obchodníků je mít ohled na potřeby lidí, přispívat k veřejnému blahu a nešidit. O to se stará posudková komise. Na světě jsou důležitější věci než omezené zájmy podnikatelů.“ 

„Rozumím,“ řekl Richard. „Proto bych vám byl velmi vděčen, kdybyste mi řekl, jak to mám dělat správně.“ Krátce se podíval na Nicci. „Chci být dobrým občanem a dělat věci patřičným způsobem.“ 

Podle toho, jak byl muž při vysvětlování pyšný a jak mu při mluvení oči rychleji mrkaly, Richard předpokládal, že je nějakým způsobem součástí popisovaného složitého procesu. Richard se nezeptal, jak lze získat záruku důvěrníka dělnické skupiny. Fronta se pohybovala dopředu a muž mezitím vysvětloval podrobnosti různých druhů práce a požadavků na lidi, co je dělají. Nezapomněl prohlásit, že práce je ku prospěchu všech, kteří žijí v Řádu a ve Stvořitelově milosti.

Monotónní drmolení bylo vyslovováno se samolibou spokojeností. Nicci nenápadně a bez poznámek pozorovala Richarda, jak poslouchá jeho složitý výklad. Vypadala, jako by čekala na okamžik, kdy se Richard přestane tvářit přátelsky a vybuchne. Richard ale věděl, že nemá smysl dostat se s mužem do konfliktu a nepřestával být zdvořilý.

Ukázalo se, že muž, jehož jméno bylo pan Gudgeons, věděl nejvíc o dělnících v kamenolomech. Protože Richard o kamenolomech moc nevěděl, využil dobu čekání ve frontě, aby položil několik otázek, které pana Gudgeonse potěšily. Odpovídal na ně velmi dlouze a podrobně.

V obchodě došel chléb a zavřeli ho ještě dřív, než se dostali na řadu. Fronta se v lijáku rozcházela a lidé si mezi sebou mumlali, když šli dál živořit. Richard poděkoval ženě a panu Gudgeonsovi a pak s Nicci odešli.

Richard se zastavil na křižovatce, Nicci mezitím studovala papír se seznamem pokojů. Všude kolem se do šera tyčily hranaté bloky budov.

Procházející muži civěli na Nicci v promočených šatech, které se jí lepily na tělo, ale nikdy se jí nepodívali do obličeje. Vlasy měla přilepené k hlavě, brada se jí chvěla a ruce třásly, ale nestěžovala si na zimu jako všichni ostatní. Bylo jim řečeno, že nový seznam s pokoji, které se mohly uvolnit v poslední době, nedostanou dřív než zítra, tak se Nicci snažila příliš nepoškodit seznam, co dostala, ale v dešti byla její snaha marná.

Blátem se lopotili prašiví koně, a vozy, které táhly, skřípěly a vrzaly pod tíhou nákladu. Jen hlavní ulice byly dost široké, aby umožnily koňským spřežením a běžně velkým vozům bez problémů projíždět v obou směrech. Některé ulice byly široké jen natolik, že vozům dovolovaly pohyb jedním směrem. Další byly zacpané polámanými vozy, protože je nešlo odtáhnout stranou. V jedné úzké ulici Richard uviděl ležet zdechlého koně stále ještě zapraženého do vozu, a mračno much nad ním. Dosud ho nikdo neodtáhl. Zablokované ulice přispívaly k zácpám v ostatních ulicích. Některé z nich byly široké jen na ruční vozíky. Do mnoha ještě užších průchodů se dalo jen vejít.

Pach odpadků a smrad na ulicích, které sloužily zároveň jako otevřené stoky, byly tak silné, že se Richardovi první týden obracel žaludek; pak si na ně zvykl.

Nejhorší byly úzké uličky, v nichž s Nicci spávali. Déšť z každé díry vyplavil odpadky a vynesl je na povrch. Dobré bylo alespoň to, že když člověk stál, smyl z něj nějakou špínu.

Všechna města, která Richard uviděl od okamžiku, kdy vstoupili do Starého světa a cestovali z Tanimury na jih, se podobala tomuto městu. Všechna trpěla děsivou chudobou a podmínky k životu nebyly důstojné člověka. Zdálo se, že všechno je ve věčné pasti a ve shnilé bažině. Města asi byla kdysi plná života a lidí snažících se naplnit své sny, bylo v nich místo pro naděje a touhy, ale sny se rozpadly a změnily se na šedivý závoj stagnace a rozkladu. Nikomu na ničem příliš nezáleželo. Každý byl jako ve snách a čekal na svou příležitost a na lepší osud. Nikdo ale neměl ponětí o podobě lepšího života, ani jak se k němu dostat. Lidé žili v nejasné víře a byli přesvědčeni, že jejich příští život bude perfektní.

Města, která Richard cestou sem viděl, až příliš připomínala jeho představy o budoucnosti, která čeká Nový svět pod jhem Řádu.

Město bylo též největším, jaké kdy Richard v životě spatřil. Kdyby je sám neviděl, nikdy by neuvěřil, že může být tak velké. Zchátralé budovy na ulicích přecpaných lidmi se rozkládaly v širokém záhybu údolní nížiny mezi nízkými pahorky a táhly se dlouhé míle podél soutoku dvou řek. Střed města obklopovaly nízké chatrče na spadnutí, neuspořádaně postavené z propletených větví pomazaných hlínou, kousků dřeva nebo z cihel ze směsi hlíny a slámy. Zasahovaly daleko do okolní krajiny a podobaly se smrduté kalné pěně kolem hnijící klády ve stojaté vodě rybníka.

Bylo to město Altur'Rang - stejné jméno měla země, která teď byla srdcem Starého světa a Císařského řádu - sídelní město císaře Jaganga.

Když se na své cestě na jih do Altur'Rangu poprvé dostali do Starého světa, Richard a Nicci se zastavili v nejseverněji položeném městě jménem Tanimura, kde stával Palác proroků. Tanimura byla jedním z posledních měst Starého světa, které se dostalo pod vládu Císařského řádu. Byla impozantním městem se širokými ulicemi, lemovanými stromy a zdobnými budovami, které se tyčily do výše několika pater. V jejich průčelích byly sloupy, oblouky a okna dovolující světlu vstoupit dovnitř. Přestože byla Tanimura velká, nebyla ničím jiným než předsunutou základnou Starého světa, která byla od jeho středu natolik vzdálená, že se k ní úpadek dostával až teď.

Na dobu něco přes měsíc si Richard v Tanimuře našel práci jako zednický přidavač. Asi tucet jich tahalo kameny a míchalo maltu pro nízkou nehezkou budovu. Pro zedníky tam byly skromné boudy, ve kterých žili i se svými rodinami, takže Nicci měla kde bydlet. Mistr se přesvědčil, že Richard udrží krok s ostatními zedníky. Když jeden z kameníků onemocněl, požádal Richarda, aby ho zastoupil při otesávání žulových kvádrů pro zedníky.

Když v rukou držel dláto, paličku a otesával kámen - tvaroval ho podle své vůle - na něco přišel. Jistým způsobem se to podobalo vyřezávání dřeva... ale pocit byl intenzivnější.

Mistr čas od času postával s rukama v bok a pozoroval Richarda, jak do tvrdé žuly vytesává rovné hrany. Občas Richardovi nevlídným hlasem mírně poopravil způsob práce. Po čase mistr zjistil, že Richardovi se práce zalíbila a dokáže vytesat kvádr přesně a dobře, a tak ho už víc nekontroloval. Zanedlouho zedníci dávali Richardovým kvádrům přednost, když vybírali kameny pro rohy.

Pak přišli další kameníci, aby dělali náročnější práci - zdobení kamenů. Když se objevili poprvé, Richard byl celý nedočkavý uvidět jejich práci. Do čelních ploch kamenů, které měly lemovat vchod, tesali velký plamen představující světlo Stvořitele. Pod ním vytesali zástup krčících se lidí.

Richard viděl spoustu umělecky ztvárněného kamene na mnoha různých místech - od Paláce zpovědnic v Aydindrilu až po Palác lidu v D'Haře, ale nikde neviděl nic, co by se podobalo postavám, které viděl tesat do zdí budovy v Tanimuře. Nebyly elegantní ani impozantní, neinspirovaly k něčemu dobrému, ale právě naopak. Postavy byly znetvořené, měly oteklé nohy a ruce. Pod světlem se kroutily hrůzou. Jeden z dělníků Richardovi řekl, že jediné správné zobrazení lidstva je, když ukazuje jeho bezbožnost, ošklivost a hříšnost. Richard se raději soustředil na tesání kvádrů.

Když skončily kamenické práce pro budovu ústředí Řádu, práci ztratil. Kameníci již pomoc nepotřebovali. Řezbáři mu řekli, že by potřebovali nějakou pomoc při tesání trpícího lidstva a Richardovi práci nabídli. On ji ale odmítl s tím, že k tomu nemá schopnosti.

Kromě toho se Nicci nemohla dočkat, kdy půjdou dál; Tanimura byla jen městem, kde se daly vydělat nějaké peníze na nákup zásob na dlouhou cestu, kterou mají před sebou. Richard byl rád, že bude pryč od skličujícího pohledu na tesání reliéfu do kamene.

Cestou na jihovýchod do Altur'Rangu viděl Richard mnoho dekorativních motivů vytesaných do kamene budov ve městech, kterými procházeli, a ještě více soch stojících před vchody do těchto budov nebo uprostřed veřejných prostranství. Zobrazovaly jen hrozné věci: lidé byli bičováni usmívajícím se Strážcem podsvětí, lidé si vypichovali vlastní oči, trpící lidé byli zkroucení, znetvoření a zmrzačení. Lidé běhali po čtyřech ve smečkách jako vlci a napadali ženy a děti, byli tam lidé proměnění na chodící kostlivce, nebo pokrytí boláky, truchlící lidé se vrhali do hrobů. Ve většině scén shlíželo na ubohé lidi světlo navýsost dokonalého Stvořitele představované plamenem.

Starý svět byl oslavou utrpení.

Cestou na jih se zastavili v mnoha městech, pokud se v nich Richardovi podařilo sehnat nekvalifikovanou práci, která byla natolik krátká, že nevyžadovala čekání v pořadnících. S Nicci měli období, kdy jedli pouze řídkou zelnou polévku. Někdy měli rýži, čočku nebo pohankovou kaši, a občas okusili přepych nasoleného vepřového masa. Richard občas ulovil ryby, ptáky nebo zřídka i zajíce. Ve Starém světě však bylo obtížné žít jen z darů země. Na podobný nápad přišlo již příliš mnoho lidí. Oba na svém dlouhém pochodu zhubli. Richard začal rozumět, proč se do kamene vytesávají kostlivci.

Nicci stanovila cíl jejich putování, ale jinak přikazovala jen málo. Většinu rozhodování ponechávala jemu, poslouchala a nestěžovala si. Celé týdny šli a občas zaplatili několik měďáků, aby se svezli na vozech, jedoucích jejich směrem. Dostávali se přes řeky, nad kterými se rozkročila města dostatečně velká, aby se pyšnila větším počtem kamenných mostů, a procházeli jedním městečkem za druhým. Viděli obrovská pole pšenice, prosa, slunečnic a mnoha dalších plodin, i když většina země ležela ladem. Porůznu se pásla stáda ovcí a dobytka.

Farmáři prodávali pocestným kozí sýr a mléko. Od doby, co se v Richardovi probudily magické schopnosti, dokázal jíst maso, jen když v poslední době s nikým nebojoval. Myslel si, že tak potřebuje vykompenzovat skutečnost, že musel zabíjet. Protože teď nebojoval, mohl maso jíst a nebylo mu z něj špatně. Naneštěstí si maso mohli dovolit jen zřídka. Sýr, který kdysi miloval, nesnášel od doby, co se v něm probudil talent čaroděje. Často se však musel rozhodovat mezi sýrem a hladem.

Nejvíc ho z rovnováhy vyváděla velikost Starého světa a především počet jeho obyvatel. Richard si naivně myslel, že Starý svět musí být do jisté míry podoben Novému světu. Pořádně se zmýlil. Nový svět byl pouhou blechou na zádech Starého světa.

Na své cestě na jih někdy potkávali kolony ozbrojených mužů, pochodujících na sever do Středozemí. Několikrát trvalo celé dny, než kolem nich vojáci propochodovali. Kdykoliv viděl nekonečné řady vojáků, pocítil úlevu, že Kahlan je uvězněná v horském domku. Velmi nerad si představoval, že by mohla bojovat proti armádě, ve které je tolik vojáků, kolik viděl pochodovat na sever.

Až přijde jaro a Kahlan se konečně dostane z domku v horách, všechna vojska Císařského řádu začnou v plné síle s obléháním Nového světa. Veškerý odpor, kterého bude D'Hařanská říše schopna, bude rozdrcen. Richard doufal, že generál Reibisch se nerozhodne postavit Řádu na odpor. Strašně nerad by myslel na všechny statečné vojáky, kteří budou zmasakrováni pod náporem prudkého útoku.

V jednom malém městečku Nicci odešla k potoku, aby vyprala jejich šaty, zatímco Richard celý den kydal hnůj z boxů velké stáje. Do městečka přijel větší počet důstojníků a ve stáji bylo víc koní, než stájník dokázal zvládnout. Richard byl ve správný čas na správném místě, a tak práci dostal. Zanedlouho po příjezdu důstojníků, kteří zabrali všechny místnosti v zájezdním hostinci, dorazila velká jednotka vojáků Císařského řádu a utábořila se na kraji města.

Nicci měla štěstí, že prala na opačné straně města. Naneštěstí se jedna četa vojáků, kteří procházeli městečkem a opili se, rozhodla přijímat dobrovolníky. Richard se díval do země, když nosil koním vodu, ale seržant ho uviděl. Richard byl ve špatnou dobu na špatném místě. Dobrovolně vstoupil do armády Řádu. Noví dobrovolníci byli ubytováni přímo uprostřed obrovského ležení.

Když se večer setmělo a většina vojáků usnula, Richard „přestal“ být dobrovolníkem. Do svítání zbývaly jen tři hodiny, když se mu podařilo vyvázat se z vojenské služby pro Řád. Nicci šla ke stáji a zjistila, co se s ním stalo. Richard ji našel v tábořišti, jak ve tmě chodí sem a tam. Rychle sesbírali své věci a zbytek noci se ubírali na jih. Pro případ, že by po něm pátrala nějaká hlídka, šli raději přes pole a louky než po silnicích, protože svítil měsíc. Richard se od té doby ze všech sil snažil být neviditelný pokaždé, když uviděl vojáky.

Dezerce v podstatě nebyla žádným problémem. Zástupy mladíků, žádostivých po kořisti, vstupovaly do armády s největším nadšením. Bylo jich tolik, že mladí lidé museli často čekat celé týdny nebo i měsíce, aby byli zařazeni do výcviku. Richard jich ve městech viděl houfy. Hráli různé hry, sázeli, popíjeli a prali se - mladí muži snili o slávě spojené se zabíjením zlých nepřátel velké říše Císařského řádu. Těšil je obdiv ostatních občanů, že vstoupili do armády a odejdou bojovat s hroznou špatností a hříchem, které nakazily Nový svět.

Richard se zhrozil, když viděl, kolik lidí žije ve Starém světě. Armáda Řádu, která již byla v Novém světě, jejich počet vlastně nesnížila - a byla pouhým předvojem. Kdysi si myslel, že by Řád mohl ztratit nadšení pro vedení války tak daleko od mateřské země, nebo že by se lidé Starého světa mohli unavit strádáním z války. Teď ale věděl, že měl pouze nepodložený sen.

Nebylo třeba čaroděje ani proroka k zjištění, že armády postavené Novým světem by ani podle nejoptimističtějších předpokladů neměly žádnou naději zvítězit nad nesčetnými miliony vojáků Řádu, které Richard viděl pochodovat na sever. Přitom nebral v úvahu vojáky, které neviděl, protože pochodovali po jiných trasách. Středozemí bylo odsouzeno k záhubě.

Od doby, co obyvatelé Anderitu dali přednost Řádu před svobodou, Richard hluboko v srdci cítil, že Nový svět Řádu podlehne. Po zjištění, že má pravdu, nepocítil žádné uspokojení. Když uviděl sílu nepřítele, uvědomil si, že svoboda je ztracená a odpor proti Řádu se rovná sebevraždě.

Budoucnost světa se zdála neodvratná - připadne Řádu. Neméně beznadějná byla budoucnost pro něj a pro Kahlan.

Daleko nejpodivnější místo, které s Nicci navštívil cestou na jihovýchod, se nacházelo ani ne týden na jih od Tanimury. Později o něm nikdy nemluvila. Richard byl ještě v pochmurné náladě, protože musel myslet na postavy vytesané do kamene, když Nicci z hlavní silnice odbočila na starou a málo používanou vedlejší cestu. Vedla nazpět k pahorkům do malého města u tiché řeky.

Většina obchodů a dílen byla opuštěná. Vítr mohl podle libosti prohánět prach rozbitými okny skladišť. Z mnoha domů se staly ruiny s propadlými střechami. Plevel a psí víno se snažily ze všech sil povalit pokřivené zdi. Obydlené zůstaly jen domy na okraji městečka. Bydleli v nich většinou lidé, kteří chovali dobytek a farmařili na okolních polích.

Na severním okraji města zůstal otevřený jeden malý obchůdek, který farmářům prodával to nejnutnější zboží. Byl tam též obchod koženými výrobky, kartářka a osamělá hospoda. Uprostřed města stály zbytky budov již dávno rozebraných na chatrče. Některé stavby ještě stály, ale většina se již dávno zřítila.

Na jižním okraji se dostali ke zbytkům velké cihlové budovy. Nicci beze slova odbočila z ulice a rozhodným krokem kráčela na opuštěný pozemek. Dřevěné trámy a střechu zničil oheň. Tlustý koberec býlí a křovin zakrýval dřevěnou podlahu. Cihlové zdi byly většinou zřícené, výjimkou byla část východní zdi, která zůstala dost vysoká, aby v ní trčel osamělý okenní rám.

Vítr cuchal Nicci sluncem zalité vlasy, když se dívala na poslední zbytky budovy. Paže jí bezvládně visely u boků a záda neměla vzpřímená jako obvykle. Nešťastně stála na místě, kde kdysi dávno měla nad hlavou střechu.

Asi hodinu byla ztracená mezi přízraky minulosti.

Richard stál kousek od ní a opíral se bokem o ohořelé zbytky ponku, který zůstal jako jedna z mála věcí uvnitř kostry z cihel.

„Ty tohle město znáš?“ zeptal se jí nakonec. 

Na jeho dotaz zamrkala. Dlouho mu upřeně hleděla do očí, jako by i on byl přízrakem. Přišla těsně k němu, odvrátila modré oči a nechala prsty, aby klouzaly po zbytcích ponku a oddávaly se vzpomínkám.

„Vyrostla jsem v něm,“ odpověděla nepřítomným hlasem. 

„Aha,“ řekl Richard a ukázal kolem sebe. „A co bylo tady?“ 

„Vyrábělo se zde brnění,“ zašeptala. 

Nedokázal si představit, proč chtěla vidět právě toto místo. „Brnění?“

„Nejlepší brnění v celé zemi. Dvakrát odolnější než obyčejné brnění. Přicházeli sem králové a šlechtici, aby si brnění koupili.“ 

Richard se rozhlédl po troskách kolem a přemýšlel, co se za vším skrývá.

„Znala jsi člověka, který brnění vyráběl?“ 

Její modré oči opět uviděly přízraky. Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ zašeptala. „Je mi strašně líto, že jsem ho nikdy pořádně nepoznala.“ 

Po tváři se jí skutálela slza a ukápla z jemné linie čelisti. V tomto okamžiku vypadala spíš jako dítě, které na světě zbylo samo a má strach.

Kdyby Richard nevěděl, jaká je, objal by opuštěné dítě kolem ramen a utěšoval.

Kapitola devátá

Nicci byla unavená, byla jí zima a ztratila už všechnu trpělivost. Chtěla konečně bydlet.

Když s Richardem směrovala do centra říše v Altur'Rangu, chtěla ho osobně seznámit se spravedlivým snažením Řádu. Věděla, že Richard je morálně založený člověk a chtěla vidět jeho reakci, když bude stát tváří v tvář nevyvratitelné počestnosti úmyslů svého nepřítele.

Přála si, aby Richard uviděl, jak těžce se na světě žije obyčejným lidem. Byla zvědavá, jak dopadne ve stejných poměrech - chtěla ho hodit do ohně a vidět, jak bude reagovat na jeho žár. Myslela si, že by už měl být nervózní a znechucený, ale nepřestal být lhostejný a klidný.

Čekala, že bude zuřit, když zjistí, co všechno musí udělat, aby dostal práci. Nezuřil a poslouchal Gudgeonse, jak mu vysvětluje téměř nemožné překážky, které musí překonat každý, kdo chce pracovat. Nicci čekala, že nafoukaného úředníčka praští pěstí - Richard mu s úsměvem poděkoval. Vypadal, že už mu nezáleží na věcech, za kterými předtím tak naivně stál a sobecky je hájil.

Pokaždé, když si v Paláci proroků jako jeho učitelka začínala myslet, že dokáže předvídat jeho reakce, udělal něco naprosto neočekávaného. Teď se choval stejně, i když trochu jiným způsobem. Předchozí mladická rebelie se změnila na chování nebezpečného dravce. Pouze řetězy kolem srdce mu bránily, aby se do ní nepustil drápy.

Když Nicci zajala Richarda, jako první věc nakrátko uviděla sošku hrdé ženy, jak stojí na okně domku. S jistotou podobnou té, že zítra vyjde slunce, Nicci věděla, že ji vyřezal Richard. Prozrazovala jeho jedinečný způsob vidění světa, který už znala. Soška byla hmatatelným důkazem skryté stránky jeho magického nadání a kompenzovala jeho vrozenou schopnost pro válčení, přestože neobsahovala žádnou magii.

Nicci věděla, že sošku vyřezal Richard, a čekala, že se v Tanimuře bude zajímat o nabídnutou sochařskou práci. On ji ale odmítl. Byl rozladěný a několik následujících dnů mluvil velmi málo.

Kdykoliv procházeli novým městem, všímal si soch a vytesaných reliéfů. Protože byl svým způsobem sochařem, očekávala, že ho budou fascinovat. Vůbec ne. Nedokázala to pochopit. Byla si jistá, že žádná z nich nebyla vytvořená tak dobře, jako kdyby ji udělal on, ale myslela si, že by se o ně mohl alespoň zajímat. Záhadou pro ni bylo, že dostal špatnou náladu, kdykoli je uviděl.

Jednou s ním odbočila z cesty jen proto, aby mu ve městě ukázala proslavené náměstí a heroické umělecké dílo, které tam pyšně stálo. Myslela si, že bude mít radost, když uvidí všeobecně oslavované sousoší. Nerozveselil se. Překvapeně se ho zeptala, proč se mu skulptura nazývaná Trýznivá vize nelíbí.

„Je to smrt,“ řekl s odměřenou nechutí a obrátil se ke všeobecně obdivované soše zády. 

Představovala velkolepou scénu, zobrazující skupinu lidí, kde si někteří vydloubávali oči poté, co uviděli naprosto dokonalé světlo Stvořitele. Další lidé u nohou sousoší se neoslepili a zabíjely je příšery z podsvětí. Posluhovači Strážce podsvětí se zděšeně odvraceli od slepců, naříkajících nad krásou, kterou uviděli těsně předtím, než se připravili o zrak.

„Ne,“ řekla Nicci a snažila se nerozesmát, aby se Richard nemusel stydět za svou nevědomost. Místo toho se mu snažila jemně poopravit názor na slavné dílo a vysvětlit ho. 

„Je to zobrazení nehodné podstaty lidstva. Ukazuje lidi, kteří právě uviděli nejdokonalejší světlo - světlo Stvořitele - a pochopili bezútěšnou podstatu lidské zpustlosti. Vydloubávání očí ukazuje, že po dokonalosti Stvořitele nedokáží snášet pohled na sebe. 

Lidé v sousoší jsou hrdinové, protože nám ukazují, že se nesmíme domýšlivě povyšovat nad naši zkaženou podstatu, protože je hříchem přirovnávat se ke Stvořiteli. Ukazují nám, že jsme jen bezejmenné a bezvýznamné součásti většího celku představovaného lidstvem, které stvořil. Z toho vyplývá, že žádný jednotlivý život nemůže být důležitý. Toto dílo nás učí, že jen společnost jako celek má nějakou hodnotu. Lidé na spodu, kteří se nepřipojili ke svým bratřím a neoslepili se, budou celou věčnost trpět rukou Strážce podsvětí.

Už to chápeš? Socha oslavuje lidi jako zkažená stvoření, aby každý z nás pochopil, že se musí věnovat povznesení ostatních lidí. Je to jediný způsob, jak můžeme konat dobro a ctít si Stvořitelovy výtvory. Jak vidíš, vůbec není o smrti, ale o pravé podstatě života.“

Nicci učili, že sousoší lidi povznáší, protože jako pravdu potvrzuje všechno, co vědí.

Za celý život se na ni nikdo nepodíval tak odpudivě jako Richard. Měla pocit, že je malé dítě.

Nicci hrůzou polkla, když uviděla jeho pohled - naprostý protiklad pochopení, které od něj očekávala. Neřekl ani slovo, ale vzbudil v ní touhu zalézt pod nějaký kámen a umřít.

Nevěděla, jak to dokáže, ale vzbuzoval v ní pocit, že si nezaslouží žít. Nějakým divným způsobem ji přiměl, aby se cítila stejně slepá jako lidé v sousoší. Neřekl jediné slovo, ale do očí se mu dokázala podívat až po několika dnech.

Někdy se stalo, že Richard byl mírný, když čekala zlost, a naopak zaujatý, když očekávala lhostejnost. Začala přemýšlet, jestli se nemýlí, když ho považuje za něco zvláštního.

Jednou se poddala zoufalství a zapochybovala, jestli v něm něco stojí za objevení. Když ho viděla spát, skličovalo ji, že si kdysi dělala naděje na objevení smyslu života, který by byl jiný než ten, o němž ji učila matka. Smutně se rozhodla, že příští den navštíví místo, kde vyrostla, pak se vším skoncuje a vrátí se k Jagangovi.

Když však přišli k dílně jejího otce, opět v jeho šedivých očích uviděla zvláštní výraz a nade vší pochybnost věděla, že se nemýlila.

Ještě nenastal konec světa.

Když šli po tmavé předsíni penzionátu, Nicci ukázala Richardovi, aby se postavil stranou. Chtěla dostat tento pokoj. Chtěla si lehnout do suché postele a usnout. Energicky zaklepala na dveře, které vypadaly, že se rozpadnou, když nebude opatrná.

Podívala se na seznam v ruce. Zastrčila ho do batohu a čekala, až někdo dveře otevře. Tento penzion měl stejně jako všechny ostatní poskytovat ubytování lidem, kteří byli ve městě noví. Císař potřeboval dělníky.

V duchu si představovala, že by pokoj mohli dostat tady. Prohlížela si skvrnu na bledě zelené omítce. Představovala si, jak tady bydlí a každý den uvidí skvrnu barvy čaje ve tvaru koně se zvednutou oháňkou. Představovala si Richarda, jak kolem skvrny chodí každé ráno do práce a každý večer se vrací domů. Bude dělat to, co musí dělat všichni ostatní.

Richard se díval na schodiště za dveřmi, na které Nicci opět zaklepala. Schody vedly na druhou stranu. Nedokázala pochopit, proč se pozorně na všechno dívá, ale brala v úvahu jeho instinkty. Výraz jeho obličeje prozrazoval, že není setmělým schodištěm nadšen. Protože byla sestrou temnot, neměla strach z věcí, které obvykle lekají jiné lidi. Zaklepala ještě jednou.

Hlas zevnitř jim řekl, aby šli pryč.

„Potřebujeme pokoj,“ prohlásila Nicci tónem, který prozrazoval, že se nenechá odbýt. Zaklepala ještě silněji. „Jste na seznamu. Chceme pokoj.“ 

„To je chyba,“ ozval se zevnitř tlumený hlas. „Pokoj není.“ 

„Podívejte,“ rozčileně zakřičela Nicci. „Je pozdě-“ 

Tři mladíci, které neviděla sedět na schodech, nafoukaně vyšli zpoza sloupku točitých schodů. Byli bez košil a předváděli své svaly. Mladíci to často dělávají. Všichni tři měli nože.

„Podívejme,“ řekl jeden z nich s arogantním úšklebkem, když po nich hodil oplzlým pohledem. „Co to tady máme? Nejsou to dvě malé utonulé krysy?“ 

„Líbí se mi hezký ocas té malé blonďaté krysy,“ zasmál se druhý. 

Richard ji popadl za paži a beze slova ji odváděl vstupními dveřmi ven do deště. Nicci se vzpírala a šeptem bez přestání protestovala. Nedomnívala se, že by se lord Rahl, hledač pravdy a posel smrti, měl nechat zastrašit třemi muži - vlastně jen kluky.

Když sestupovali rozviklanými předními schůdky, Richard významně zvedl obočí a sklonil k ní hlavu. „Pamatuješ, že nemáš žádnou magickou moc? Nepotřebujeme potíže. Nerad bych dostal ránu nožem kvůli pokoji. Za to rvačka nestojí. Vědět, kdy se nemá bojovat, je stejně důležité jako vědět, jak bojovat.“

Nicci chtěla bydlet, ale nakonec připustila, že Richard může mít pravdu. Tři pošklebující se mladíci s pokleslými rameny se opírali o dveře, smáli se a nadávali Richardovi. Ještě že se jim nechtělo do deště. Podobné mladíky již předtím viděla. Tito se od těch předešlých nijak nelišili -byli arogantní, agresivní a často nebezpeční. Budou z nich dobří vojáci pro Jagangovu armádu.

Richard ji popoháněl i na ulici. Vzal to skrz několik úzkých průchodů a několikrát nahodile odbočil, aby měl jistotu, že je nikdo nesleduje.

Město Altur'Rang se Nicci zdálo být nekonečné. Pod zataženou oblohou a v dešti nebylo vidět příliš daleko. Neuspořádaně rozmístěné ulice a uličky vytvářely složité bludiště. Od doby, co v něm byla naposled, uplynula dlouhá doba. Přes veškerou snahu Řádu dolehla na město těžká doba. Nicci si nedokázala představit, jak by muselo vypadat, kdyby zde nebyl Řád a nepomáhal.

Když vyšli na širší ulici, našli úkryt pod malou převislou stříškou. Stála pod ní malá skupinka lidí, kteří se pokoušeli schovat před deštěm. Nicci se objímala rukama a krčila, aby jí nebylo tolik zima. Richard se spolu s ostatními choulil pod střechou a díval se, jak čas od času bahnitou ulicí projíždí vůz. Nicci se divila, že Richardovi není v tomto počasí zima. Ocenila však teplo jeho těla, když ji k němu přitiskli namačkaní lidé. Richard se na ni podíval a zjistil, že se třese. Nedokázal se ale přemoct a obejmout ji, aby ji zahřál. Ona ho o nic nepožádala.

Nicci zavzdychala. Starý svět nebyl nikdy dlouho chladný. Za pár dní bude zase teplo a dusno.

Když byla u rozpadajících se zbytků otcovy dílny, těsně před odchodem měla dojem, že Richard ji málem chce obejmout a utěšovat. Vzbudila v něm soucit, přestože ji nenáviděl a chtěl získat svobodu.

Když Nicci stála v troskách, dovolila vzpomínkám, aby ji zaplavily a vychutnávala pocit intenzivní sklíčenosti.

Richardův pohled se na něčem zastavil. Sledovala ho a uviděla, že nedaleko se po ulici s divným kymácením pohybuje povoz. Skoro ve stejném okamžiku, kdy ho uviděla, se mu s hlasitým prasknutím zlámalo kolo.

Z namáhání, které vznikalo, když vůz klouzal a kroutil se ve vyjetých kolejích, praskly paprsky kola. Když upadla bočnice vozu, hlasitě zaduněla o zem. Lidi na chodníku pocákalo bláto, a tak začali oba muže na voze proklínat. Čtyřspřeží koní zapražených do vozu se vzepjalo a zastavilo, nevyvážený náklad zlomil nápravu a způsobil, že praskly i paprsky druhého zadního kola. Celý zadek vozu spadl do bláta.

Z vozu slezli dva muži a dívali se na škodu. Vyhublý vozka zaklel a kopl do zlámaného kola, které leželo nakřivo. Druhý muž s nižší a zavalitou postavou v klidu kontroloval zbytek vozu a jeho náklad.

Richard zvědavostí svraštil čelo a strkal před sebou Nicci k vozu. Šla neochotně, nelíbilo se jí, že už není pod střechou.

„Musíme to udělat,“ řekl robustní muž klidně a rozhodně . „Už jsme blízko.“ 

Ten druhý ještě jednou zaklel. „Išaku, vždyť víš, že to není moje práce. Já nic nosit nebudu!“

Když Išak bezmocně rozhodil ruce, jeho svéhlavý společník odešel před vůz a pobídl koně. Podařilo se mu povoz odtáhnout na okraj ulice, aby nestál v cestě ostatním vozům, které se už v ulici začaly hromadit. Když byl vůz na straně, začal vypřahat koně.

Muž u zadní části vozu se otočil a rozhlédl se kolem sebe.

„Potřebuji pomoc,“ zavolal Išak na malý hlouček lidí. 

„K čemu?“ zeptal se kdosi. 

„Musím náklad železa dostat do skladiště.“ Natáhl silný krk a ukázal před sebe. „Jen kousek - do té cihlové budovy s vybledlou rudou barvou na boční zdi.“ 

„Kolik zaplatíš?“ zeptal se čumil. 

Išak začínal být nervózní, když se ohlédl přes rameno a uviděl, že jeho společník odvádí koně pryč. „Bez povolení nemohu vyplatit nic, ale jsem si jistý, že když za mnou přijdete zítra-“

Diváci se s chápavým opovržením zasmáli a rozešli se po svém. Muž osaměle stál v lijáku, bláto měl až po kotníky. Povzdechl si, otočil se k vozu a stáhl nepromokavou plachtu, aby odkryl náklad železných tyčí.                          

Richard vstoupil do ulice. Nicci chtěla před setměním zkusit několik dalších pokojů ze seznamu. Popadla ho za rukáv, ale on se na ni káravě podíval. Nesouhlasně zamumlala, ale šla za ním blátem k muži, který se namáhavě snažil stáhnout dlouhou tyč z vozu.

„Vy jste Išak?“ zeptal se Richard. 

Muž se otočil a přikývl. „Je to tak.“

„Išaku, když vám pomohu, dostanu peníze opravdu zítra?“ zeptal se Richard. „Chtěl bych slyšet pravdu.“ 

Išak byl podsaditý chlapík s divným rudým kloboukem s úzkou krempou. Chvíli přemýšlel a pak rezignovaně zavrtěl hlavou.

„Tak dobře,“ řekl Richard, „když vám pomohu dostat náklad do skladiště, dovolíte mně a mé ženě vyspat se tam, abychom nebyli celou noc na dešti?“ 

Muž se poškrábal na krku. „Dovnitř nesmím pustit nikoho. Co kdyby se něco stalo? Co kdyby něco zmizelo? Ztratil bych práci asi takto rychle,“ řekl a luskl prsty.

„Jen do zítřka. Chci ženu jen dostat z deště, ať mi neonemocní. Já železo k ničemu nepotřebuji. Kromě toho lidi neokrádám.“ 

Muž se ještě jednou poškrábal na krku a podíval se přes rameno na vůz. Pak se podíval na Nicci. Třásla se a bylo vidět, že to nepředstírá. Pozorně si prohlédl Richarda.

„Přenocování ve skladišti na jednu noc není spravedlivá cena za odvlečení celého nákladu. Nošení zabere několik hodin.“ 

„Pokud budete souhlasit vy a když souhlasím já, pak  to spravedlivá cena je,“ řekl Richard a snažil se přehlušit šum deště. Nechtěl jsem víc a jsem ochoten za takovou  cenu pracovat.“ 

Muž se zadíval na Richarda, jako kdyby byl šílenec. Sundal si rudý klobouk a poškrábal se v tmavých vlasech. Shrnul si mokré vlasy dozadu a opět si nasadil klobouk.

„Budete muset odejít dřív, než ráno přijedu s novým vozem. Mohl bych mít problémy-“ 

„Nechci, abyste měl kvůli mně problémy. Kdyby mě chytli, řeknu, že jsem se tam vloupal.“  

Muž chvíli přemýšlel. Vypadal překvapeně nad poslední nabídkou, kterou Richard udělal, aby dosáhl dohody. Muž se ještě jednou ohlédl na náklad a pak přikývl na souhlas.

 Išak zvedl dlouhou ocelovou tyč a položil si ji na rameno. Richard zvedl dvě a natáhl paži dopředu, aby je udržel v rovnováze na napnutých svalech ohnutého ramene. 

„Pojď,“ řekl Nicci. „Až se dostaneš dovnitř, můžeš tam uschnout a ohřát se.“ 

Pokusila se zvednout jednu ocelovou tyč, aby jim pomohla, ale byla na ni příliš těžká. Někdy Nicci chybělo, že nemůže používat magii, i když ji cítila přes pouto s matkou zpovědnicí. Šla vedle Richarda do suchého příbytku, který pro ni Richard právě získal.

*****

Následující ráno bylo jasné, i když z okapů ještě kapala dešťová voda. Zatímco Richard v noci pomáhal Išakovi nosit náklad do skladiště, Nicci vzala Richardovi z batohu tenký provaz, natáhla ho mezi regály a pověsila na něj jejich mokré věci. Do rána většina obstojně vyschla.

Spali na dřevěných přepravkách, jinak by museli ležet na hliněné podlaze. Všechno páchlo železem a bylo pokryté tenkou vrstvou černého prachu. Ve skladišti se nenacházelo nic, co by vydávalo teplo. Jedinou výjimkou byla lucerna, kterou jim nechal Išak. Nad ní si Nicci mohla alespoň ohřívat ruce. Spali ve vlhkých šatech, ráno byly i ty docela suché.

Nicci většinu noci nespala, ale ohřívala si ruce nad lampou, pozorovala spícího Richarda a přemýšlela o jeho šedivých očích. Zažila šok, když v nich uviděla ten zvláštní výraz na místě, kde bývala dílna jejího otce. Přineslo jí to celý příval vzpomínek.

Richard otevřel skladiště jen natolik, aby mohl proklouznout dveřmi a vynést do počínajícího rozbřesku jejich věci. Nebe nad městem vypadalo, jako by rezavělo. Nechal ji, aby dávala pozor na věci, a vrátil se zamknout dveře zevnitř. Slyšela, jak leze na regály, aby se dostal k oknu. Na zem z něj musel seskočit.

Když Išak vjel do ulice s novým vozem, Richard s Nicci seděli na krátké zídce u přístupové cesty ke dveřím skladiště. Když vůz kolem nich projel do nádvoří před budovou a zastavil se před dvoukřídlými dveřmi, Nicci si všimla, že otěže drží v rukou vozka, který opustil Išaka minulou noc.

Vytáhlý vozka zatáhl brzdu a podezřívavě se na ně podíval.

„Co má být?“ zeptal se Richarda. 

„Nerad vás obtěžuji, ale chtěl jsem tady být, ještě než otevřete,“ řekl Richard. „Rád bych se zeptal, jestli by se tady nenašla nějaká práce.“ 

Išak se podíval na Nicci a viděl, že je suchá. Podíval se na zamknuté dveře a zjistil, že Richard dodržel slovo, a udržel v tajnosti, že nechal někoho přespat ve skladišti.

„My nemůžeme najímat lidi,“ řekl vozka. „Musíte jít do kanceláře a zapsat se tam do pořadníku.“ 

Richard zavzdychal. „Rozumím. Děkuji vám, pánové. Pokusím se o to. Na shledanou.“

Nicci se již naučila z Richardova hlasu poznat, když má něco za lubem. Podíval se ulicí nahoru a pak dolů, jako by zabloudil. Skutečně měl něco za lubem. Zdálo se, že dává Išakovi možnost, aby mu za pomoc nabídl ještě něco dalšího. Išak nechal Richarda minulou noc odnést dvakrát víc nákladu, a Richard to udělal bez slůvka protestu.

Išak si odkašlal. „Počkej tady.“ Slezl z vozu, aby odemknul dveře, ale předtím se zastavil před Richardem. „Jsem mistr nakládky. Dalšího člověka bychom potřebovali. Vypadá to, že máš silná záda.“ Špičkou boty nakreslil do bláta malou mapku. „Zajdi do kanceláře,“ ukázal si prstem za záda, „touto ulicí až k třetí zatáčce, pak se dej doprava a přejdi šest dalších ulic.“ Udělal do bláta křížek. „Tady je kancelář. Nech se zapsat do pořadníku.“

Richard se usmál a sklonil hlavu. „To udělám, pane.“

Nicci věděla, že si Richard pamatuje Išakovo jméno, ale předstírá, že ho nezná, kvůli vozkovi, kterému nedůvěřuje, protože včera večer opustil svého společníka. Richard nechápal, že vozka udělal jen to, co se od něj očekávalo. Nevěděl, že není dovoleno, aby někdo dělal práci, která patří jinému. To by byla krádež. Náklad byl odpovědností nakladače a ne vozky.

„Běž se nejdřív zapsat do dělnického kolektivu nakladačů,“ řekl Išak Richardovi. „Zaplať členský příspěvek. Mají kancelář ve stejné budově. Pak se jdi zapsat do pořadníku na práci. V občanském dělnickém kolektivu jsem to já, kdo chodí před posudkovou komisi k posuzování nových žadatelů. Ty jen klidně seď venku a čekej. Když se tam potkáme, já se za tebe zaručím.“ 

Vozka se naklonil a odplivl si přes vzdálenější stranu vozu. „Išaku, proč tam chceš jít a zaručit se? Vždyť toho člověka neznáš.“

Išak se na vozku zamračil. „Viděl jsi na shromáždění někoho, kdo by byl tak velký jako on? Potřebujeme do skladiště dalšího nakladače. Právě jsme jednoho ztratili a potřebujeme náhradu. Snad nechceš, abych dostal nějakého vychrtlého staříka a musel všechnu práci dělat sám?“

Vozka se zašklebil. „Ani ne.“

Išak ukázal na Nicci. „Kromě toho se podívej na jeho mladou ženu. Potřebuje trochu obrůst masem, nemyslíš? Vypadají na milý mladý pár.“

Vozka si opět odplivl přes vzdálenější bočnici vozu. „Ale jo.“

Išak ležérně mávl rukou na Richarda a šel odemykat dveře od skladiště. „Abys tam byl.“

„Budu tam.“ 

Išak se zastavil a otočil se k němu. „Málem jsem zapomněl - jak se jmenuješ?“

„Richard Cypher.“ 

Išak přikývl a otočil se nazpět ke dveřím. „Já jsem Išak. Uvidíme se večer, Richarde Cyphere. Nezklam mě - slyšíš? Když zjistím, že jsi líný a zklameš mě, tak tvou bídnou kůži hodím do řeky a kolem krku budeš mít uvázanou železnou tyč.“

„Já vás nezklamu, Išaku.“ Richard se usmál. „Jsem dobrý plavec, ale až tak dobrý zase nejsem.“ 

Když se trmáceli blátivými ulicemi nazpět, aby sehnali nějaké jídlo, než půjdou do kanceláře, kde se Richard dostane do pořadníku na práci, zeptal se jí: „Co je tady špatného?“

Nicci znechuceně zavrtěla hlavou. „Richarde, obyčejní lidé nemají tolik štěstí jako ty. Obyčejní lidé trpí a namáhají se, zatímco tobě štěstí dopomohlo k práci.“

„Pokud to bylo štěstí,“ zeptal se Richard, „proč mě bolí záda z nošení železných tyčí?“ 

Kapitola desátá

Když Richard skončil vykládání posledního vozu se železem, nahnul se dopředu a opřel se rukama o hromadu, pak sklonil hlavu a těžce dýchal. Ve svalech paží a ramen mu potrhávalo. Vždy je lehčí, když tyče skládají dva lidi, jeden je na voze a druhý na zemi. Člověk, který mu měl pomáhat s nákladem, odešel před několika dny. Řekl, že se k němu nechovají dobře. Richardovi ve skutečnosti až natolik nechyběl, protože kdykoliv druhý muž zvedl zadek, byl spíše na obtíž. Jeho pomoc nestála za nic.

Za vysokými okny sláblo světlo a nebe na západě dostávalo sytou purpurovou barvu. Po krku mu stékal pot a vyrýval stopy v černém prachu. Richard si přál, aby mohl skočit do chladivého horského jezírka. Pouhá myšlenka na koupání ho trochu osvěžila. Nechal mysl bloudit v jezírku, zatímco lapal po dechu.

Uličkou mezi regály přišel Išak s lampou. „Richarde, pracuješ příliš těžce.“

„Myslel jsem, že jsem zaměstnán proto, abych dělal.“ 

Išak chvíli na Richarda zíral. V jednom oku se mu odráželo pronikavé žluté světlo lampy, kterou držel. „Dej na mou radu. Pracuješ příliš pilně a budeš proto mít problémy.“

Richard pracoval ve skladišti tři týdny, vykládal vozy a nakládal jiné. Seznámil se s několika lidmi a dobře věděl, co má Išak na mysli.

„Já si ještě stále dělám starosti, jak budu plavat s tou železnou tyčí na krku.“ 

Išak se přestal mračit a vyprskl smíchy. „Ty řeči jsem tehdy měl jen kvůli Jorimu.“

Jori byl vozka, který odmítl pomoct s vykládáním polámaného vozu. Richard zažíval. „Chápu vás, Išaku, a děkuji. Pokusím se na to nezapomínat.“

Išak lampou ukázal ke dveřím. „Dnes večer je schůze dělnického kolektivu. Radši už běž.“

Richard zasténal. „Já nevím. Je pozdě a jsem moc unaven. Raději bych -“

„Snad nechceš, aby se o tobě začalo povídat. Snad nechceš, aby lidé začali říkat, že nejsi občansky uvědomělý.“ 

Richard se zašklebil. „Myslel jsem, že schůze jsou dobrovolné.“

Išak ještě jednou vybuchl smíchem. Richard sebral batoh z police v zadním rohu skladiště a rozběhl se ke dveřím, aby je Išak mohl zamknout.

V houstnoucím šeru venku Richard jen tak tak viděl pěkně zformovanou postavu Nicci, jak sedí na zídce u vchodu do skladiště. Její křivky mu připomínaly hada. Ještě nedostali žádný pokoj, takže když většinu dne strávila čekáním ve frontách na chléb a ostatní životní potřeby, často zašla ke skladišti. Pak šli společně k přístřešku v tiché uličce, který byl asi na míli vzdálený. Richard něco zaplatil několika klukům, aby dávali pozor na jejich místo, aby ho nezabral někdo jiný. Kluci bylo dost mladí, aby byli vděční i za tak malou sumu peněz, a dost velcí, aby svou práci dělali snaživě.

„Dostala jsi chléb?“ zeptal se Richard, když k ní přicházel. 

Nicci seskočila ze zídky. „Dnes chléb nemám - došel jim. Sehnala jsem ale trochu zelí. Udělám polévku.“

Richardovi kručelo v žaludku. Doufal, že Nicci přinese chléb, aby z něj ihned kousek snědl. Polévka bude jistou dobu trvat.

„Kde máš batoh? Když jsi koupila zelí, kde ho máš?“ 

Usmála se a vytáhla něco malého. Jak šli, držela to před sebou, aby bylo ve fialovém šeru vidět. Byl to klíč.

„Pokoj? Dostali jsme pokoj?“ 

„Dnes odpoledne jsem zašla na ubytovací úřad. Naše jméno se konečně dostalo nahoru a tak nám přidělili pokoj. Panu Cypherovi a paní Cypherové. Dnes večer budeme spát pod střechou. Jsem ráda, protože dnes v noci to vypadá na déšť. Už jsem do pokoje dala své věci.“ 

Richard si promasíroval bolavá ramena. Zalila ho vlna hnusu nad přetvářkou, do které ho nutila... do které nutila Kahlan. Někdy se stávalo, že cítil něco nesmírně důležitého v tom, co Nicci dělá a čím teď je. Většinu času byl ale omráčen šíleností jejího snažení.

„Kde je ten pokoj?“ Doufal, že není někde na druhém konci města. 

„Je to jeden z těch, kde jsme již byli - není odsud daleko. Má na zdi za dveřmi skvrnu.“ 

„Nicci, všechny měly skvrny na zdech.“ 

„Skvrna vypadala jako zadní část koně se vztyčenou oháňkou. Hned ji uvidíš.“ 

Richard umíral hladem. „Dnes večer musím jít na schůzi dělnického kolektivu.“

„Aha,“ řekla Nicci. „Schůze dělnického kolektivu jsou důležité. Pomáhají obracet mysl člověka k správným věcem a k povinnostem, které má každý vůči spoluobčanům.“ 

Schůze představovaly neskutečná muka. Ze schůzí nikdy nevzešlo nic, co by za něco stálo. Někdy trvaly celé hodiny. Existovali však lidé, kteří žili jen pro schůze, protože mohli stát před ostatními a mluvit o slávě Řádu. V průběhu těchto hodin excelovali a byli významní.

Když někdo na schůze nechodil, dávali ho za příklad jako člověka, který není dostatečně oddán věci Řádu. Když se často nepřítomný člověk nepolepšil, mohlo se stát, že ho začali považovat za podvratný živel. Nebylo důležité, že podezření nemělo žádné opodstatnění. V zemi, kde se rovnost považovala za nejvyšší ideál, se někteří lidé považovali za něco lepšího, když někoho obvinili. Podvracení se podobalo černému mraku, který se neustále vznášel nad Starým světem. Nebylo ničím neobvyklým vidět městskou stráž, jak zatýká lidi podezřelé z podvracení. Mučení z nich vynutilo přiznání, které prokázalo pravdivost obvinění. Lidé, kteří na schůzích dlouho a často mluvili, na základě této logiky oprávněně ukazovali prstem na buřiče, protože to následně dokázalo jejich přiznání.

Podtext napětí v Altur'Rangu způsoboval, že mnozí lidé si dělali starosti z nikdy nekončícího trápení s buřičstvím - říkalo se, že přichází z Nového světa. Úředníci Řádu nešetřili čas při jeho mýcení, kdykoliv na něj narazili. Ostatní lidé měli velký strach, že by prst mohl ukázat na ně, takže řečníci na schůzích dělnických kolektivů měli jistotu, že budou mít velký počet horlivých přitakávačů.

Jako trvalý důkaz toho, co se stane s člověkem, když se dostane do špatné společnosti, visela na mnoha náměstích z vysokých stožárů těla buřičů, dokud jejich kosti do čistá neobrali ptáci. Když někdo neopatrně řekl něco nepatřičného, běžně se žertem říkalo: „Ty chceš být pohřben v nebi?“

Richard ještě jednou široce zazíval, když zabočili do ulice vedoucí ke společenské síni. „Nepamatuji se na skvrnu, která vypadá jako zadek koně se zvednutou oháňkou.“

Pod nohama jim chrupal štěrk, když kráčeli ztemnělou ulicí. Před sebou v dálce viděli poskakovat Išakovu lucernu.

„Tehdy jsi pozornost věnoval něčemu jinému. Pokoj je v domě, kde bydlí ti tři mladíci.“ 

„Jací tři mladíci?“ 

Stejným směrem spěchalo ulicí na schůzi dost lidí, některé z nich Richard znal, ale většinu ne.

Došlo mu to až po chvíli a zastavil se.

„Myslíš místo, kde bydlí ti tři násilníci - tři kluci s noži?“ 

V šeru sotva viděl, jak přikývla. „Ano.“

„Ohromné.“ Když se dali do pohybu, Richard si rukou přejel po obličeji. „Nezeptala ses, jestli bychom nemohli dostat jiný pokoj?“ 

„Noví lidé ve městě mají štěstí, když dostanou pokoj. Pokoj dostaneš, když se tvé jméno dostane v pořadníku nahoru. Když ho odmítneš, vrátíš se na spodek pořadníku.“ 

„Musela jsi už domácímu dát nějaké peníze?“ 

Pokrčila rameny. „Všechno, co jsem měla u sebe.“

Richard v chůzi zaskřípěl zuby. „S tím jsme měli vystačit do konce týdne!“

„Mohu nastavit polévku.“ 

Richard jí nevěřil. Asi nějak zařídila, že dostali právě tento pokoj. Měl podezření, že mu vnutila tuto bezvýchodnou situaci, aby se dozvěděla, co udělá s třemi mladíky. Vždy udělala něco neobvyklého, dávala mu divné otázky a prohlašovala troufalosti, jen aby viděla, jak bude reagovat a jak situaci vyřeší. Nedokázal pochopit, co od něj vlastně chce.

Začal si s trojicí mladých mužů dělat starosti. Docela jasně se pamatoval, jak Cařin Agiel způsobil Kahlan stejnou bolest, jako pociťovala Nicci. Pokud by něco udělali Nicci, Kahlan bude trpět také. Při této myšlence ho zamrazilo a obavou se celý zpotil.

Richard s Nicci sedávali na schůzi dělnického kolektivu na lavicích v zadní části zakouřené místnosti. Lidé vpředu hovořili o slávě Řádu a chlubili se, jak pomáhají ostatním lidem vést mravní život. Richardovy myšlenky se zatoulaly k potoku za domem, který postavil, a zůstaly v prosluněných letních dnech, v nichž se díval, jak Kahlan komíhá nohama ve vodě. Když se v myšlenkách pohledem laskal s křivkou jejích noh, bolestivě po ní zatoužil. Řečníci mluvili o povinnosti každého dělníka k spolupracovníkům. Mnohé z proslovů byly jen monotónním drmolením. Opakovaly se tak často, že jejich slova pozbyla jakéhokoliv významu a záleželo pouze na tom, aby byla pronesena. Richard vzpomínal, jak se Kahlan smála, když nachytal rybičky a dal je do sklenice. Moc lidí zapáleně chválilo život v Řádu, byli to buď skupináři dělnických kolektivů nebo důvěrníci. Někteří se postavili a mluvili o nepřítomných, udávali jejich jména a říkali, že jejich postoj k dobru spoluobčanů je ubohý. Dav k sobě šeptal.

Po projevech se postavily ženy některých dělníků a vysvětlovaly, že v poslední době mají dodatečné potřeby, protože se jim narodily děti, onemocněli jim manželé nebo příbuzní, o které pečují. Hlasovalo se o každé, co promluvila. Pokud člověk chtěl udělat správnou věc a přál si, aby jí kolektiv pomohl, zvedl ruku.

Jména lidí, kteří ruku nezvedli, se zapisovala. Išak Richardovi vysvětlil, že není zakázáno nezvednout ruku, ale když to člověk dělal příliš často, dostal se na seznam lidí vybraných k pozorování. Richard nevěděl, co je seznam lidí k pozorování, ale docela lehce si to uměl představit. Išak mu řekl, že pokud se na seznam nechce dostat, musí častěji ruku zvedat než nezvedat.

Richard ruku zvedal pokaždé. V podstatě mu na ničem nezáleželo. Neměl žádný zájem do něčeho se zapojit, nepokoušel se věci zlepšovat a nezajímal se, jak dobře nebo špatně se lidem žije. Většina zjevně chtěla mít pohodlí, ve kterém se o jejich životy staral Řád, a sundával z nich břemeno vlastního myšlení. Stejně jako v Anderitu se Nicci zdála být překvapená a občas i zklamána, že ho vidí pokaždé zvedat ruku, ale nic nenamítala ani nezpochybňovala.

On si ani příliš neuvědomoval, že ruku zvedá. Při vzpomínce na obdiv v obličeji Kahlan a úžas v jejích zelených očích, když poprvé uviděla Statečnost, se Richard v duchu usmíval. Vyřezal by pro ni i horu, jen aby uviděl slzy radosti při pohledu na něco obdivuhodného, co jí přirostlo k srdci a čeho si nadevše cení.

Promluvil další muž a stěžoval si na nedobré podmínky v práci, a jak musel odejít, aby se dopravní společností nenechal zneužívat. Ten člověk odešel od práce a nechal Richarda, aby se s nákladem tahal sám. Richard zvedl ruku spolu s ostatními, aby se muži jako odškodnění přiznala plná mzda za šest měsíců.

Po hlasování se za šeptání a čmárání po papíru spočítaly všechny závazky a zdraví členové dělnického kolektiva dostali přidělen svůj spravedlivý podíl na pomoci lidem v nouzi. Richardovi řekli, že zdraví mají za povinnost pracovat ze všech sil, aby pomohli všem, kteří si sami pomoct nemohou.

Když bylo oznámeno jméno, dotyčný se postavil a uslyšel částku, která se mu příští týden strhne ze mzdy. Protože Richard byl nový, jeho jméno bylo vyvoláno až naposled. Postavil se a díval se slabě osvětlenou místností na lidi v ošuntělých kabátech, kteří seděli za dlouhým stolem sestaveným ze dvou dveří. Išak seděl na jednom konci a dělal všechno jako ostatní. Několik žen ještě mělo hlavy u sebe. Když skončily, něco zašeptaly předsedovi a ten přikývl.

„Richarde Cyphere, jsi nový a máš velice co dohánět ve svých povinnostech k dělnickému kolektivu. Mzda za příští týden byla stanovena jako tvá povinná pomoc.“ 

Richard chvíli němě stál. „Jak ale budu jíst - jak zaplatím činži?“

Lidé v místnosti se otáčeli a mračili se na něj. Předseda udeřil rukou o stůl a požádal o ticho.

„Mladý muži, měl bys děkovat Stvořiteli, že tě požehnal dobrým zdravím a můžeš pracovat. Právě jsme se zabývali lidmi, kteří v životě neměli stejné štěstí jako ty, a jejichž potřeby jsou větší než tvoje. Utrpení a nouze mají přednost před sobeckým osobním obohacováním.“ 

Richard si povzdechl. Vždyť na tom nezáleží. Koneckonců on v životě štěstí měl.

„Ano, pane. Rozumím, co chcete říct. Jsem šťastný, že mohu dobrovolně nabídnout svůj podíl lidem v nouzi.“ 

Přál si, aby se Nicci nezbavila všech peněz.

„Tak dobře,“ řekl Nicci, když se šourali do noci. „Myslím si, že bychom měli požádat domácího, aby nám peníze za nájemné dal nazpět. Můžeme bydlet, kde jsme byli předtím, až dokud nebudu vydělávat víc a nenašetříme nějaké peníze.“ 

„Peníze za nájem se nazpět nedávají,“ řekla mu. „Domácí pochopí naši nouzi a dovolí, abychom mu byli dlužní, dokud nebudeme schopni dluh splatit. Na příští schůzi se prostě postavíš před posudkovou komisi a vysvětlíš svou nouzi. Pokud to předneseš pořádně, dostaneš dobročinný příspěvek, abys zaplatil nájemné.“ 

Richard byl úplně vyčerpán. Měl pocit, že má nějaký přihlouplý sen.

„Dobročinnost? Je to má mzda - za práci, kterou dělám.“ 

„Richarde, díváš se na to sobeckým způsobem. Práci máš z milosti dělnického kolektivu, dopravní společnosti a Řádu.“ 

Na dohadování byl příliš unavený. Nadto nečekal žádnou spravedlnost, když se něco dělalo jménem Řádu. Chtěl se jen dostat do nového pokoje a vyspat se.

Když otevřeli dveře, jeden z třech mladíků se prohrabával batohem Nicci. Držel v ruce kus jejího spodního prádla a přes rameno se na ně zašklebil.

„Dobře, dobře,“ řekl, když se postavil. Ani teď neměl na sobě košili. „Zdá se, že dvě utonulé krysy nakonec našly noru, ve které budou žít.“ Jeho chtivý pohled sklouzl k Nicci, nezastavil se ale na jejím obličeji. 

Nicci nejdřív popadla batoh a pak mu z druhé ruky vytrhla prádlo. Osobní věci cpala nazpět do batohu, on se na ni celou dobu díval a šklebil se. Richard se obával, že Nicci přeruší pouto ke Kahlan, aby mohla použít magickou sílu. Na mladíka se však pouze nepřívětivě podívala.

Pokoj páchl plísní. Nízký strop vyvolával v Richardovi nepříjemný pocit stísněnosti. Strop byl kdysi vybílen, ale teď byl černý od sazí ze svíček a lamp. Pokoj vypadal jako jeskyně. Jediné světlo poskytovala svíčka zasazená do rezavého stojanu na zdi u dveří. Křivá skříň na šaty stála v koutě, za ní byly špinavé zdi. Šatní skříni chyběly jedny dveře. Dvě dřevěné židle u stolu pod malým oknem u vzdálenější zdi byly jediným místem, kde se dalo sedět, pokud se nebrala v úvahu zvlněná a odřená borovicová podlaha. Malé čtverečky okenního skla byly pod několika vrstvami různé barvy neprůhledné. Skrz malý trojúhelník v rohu, kde bylo sklo rozbité, viděl Richard šedivou zeď vedlejšího domu.

„Jak ses dostal dovnitř?“ obořila se na něj Nicci. 

„Univerzální klíč.“ Zamával jím, jako by držel královský glejt. „Víš, můj otec je tady panem domácím. Chtěl jsem jen zkontrolovat tvoje věci, jestli tam není podvratná literatura.“ 

„Ty umíš číst?“ odsekla mu Nicci. „Musela bych tě vidět, abych uvěřila.“ 

Drzý úsměv mu ani na okamžik nezmizel z obličeje. „Nechtěli bychom mít pod střechou buřiče. Mohli by přinést nebezpečí všem ostatním. Můj otec je povinen hlásit každou podezřelou činnost.“

Richard ustoupil stranou, aby mladíka nechal projít ke dveřím, ale když bral svíčku, chytil ho za paži.

„To je naše svíčka,“ řekl Richard. 

„Jo? Proč si to myslíš?“ 

Richard mu stiskl nahou svalnatou paži ještě silněji. Podíval se mu do očí a druhou rukou ukázal na svíčku.

„Na spodku jsou vyryty naše iniciály.“ 

Mladík bez rozmýšlení obrátil svíčku, aby se podíval. Na ruku se mu vylil horký vosk. Zaječel a svíčku upustil.

„Ach bože, to je mi ale líto,“ řekl Richard. Sehnul se a svíčku zvedl. „Doufám, že jsi v pořádku. Do očí se ti nedostal žádný hořící vosk? Horký vosk v očích strašně bolí.“ 

„Jo?“ Rovné černé vlasy si z očí shrnul dozadu. „Jak bys to mohl vědět?“ 

„Viděl jsem u nás doma, jak se to stalo jednomu chudákovi.“ 

Richard se trochu vyklonil do chodby, bylo tam světlo z další svíčky, která stála na poličce. Nehtem palce okázale vyryl do spodku svíčky písmena R a C. „Vidíš? Tady jsou mé iniciály.“

Mladík se nenamáhal s pohledem. „Aha.“

Pyšně vykročil ze dveří. Richard šel s ním a zapálil svíčku od plamene druhé svíčky na chodbě. Předtím než mladík odkráčel, otočil se a nadutě se na něj podíval.

„Jak ten hlupák dokázal, že se mu do očí dostal horký vosk? Byl to nějaký vůl jako ty?“ 

„Ne,“ řekl Richard ledabyle. „Vůbec ne. Byl to nafoukaný mladík, který byl natolik hloupý, že položil ruku na ženu jiného muže. Její manžel mu horký vosk nakapal do očí.“ 

„Jo? Proč ten blbec jednoduše nezavřel oči?“ 

Richard se na mladíka poprvé podíval se smrtelně vážným výrazem.

„Nemohl zavřít oči, protože neměl oční víčka. Víš, u nás doma se nechováme shovívavě k nikomu, kdo se dotkne ženy bez jejího svolení.“ 

„Jo?“ 

„Jo. Mladíkova víčka nebyla jedinou věcí, kterou mu uřízl.“ 

Mládenec si opět shrnul černé vlasy dozadu. „Vole, to mi chceš vyhrožovat?“

„Nechci. Nemohl bych ti ublížit víc, než si ubližuješ ty sám.“ 

„Co to má znamenat?“ 

„Nikdy z tebe nic nebude. Vždy budeš jako bezcenné bláto, které si lidé seškrabují z bot. Máš jen jeden život a ty ho promarňuješ. To je strašlivá škoda. Pochybuji, že někdy zjistíš, že jsi opravdu šťastný z toho, že jsi něco dokázal a jsi na sebe hrdý. To všechno sis způsobil sám a já ti nic horšího udělat nemohu.“ 

„Nemohu za to, co mi život nadělí.“ 

„Ale můžeš. Vlastní život si vytváříš ty sám.“ 

„Jo? Jak jsi na to přišel?“ 

Richard ukázal kolem sebe. „Jen se podívej na chlív, ve kterém žiješ. Tvůj otec je domácím. Proč neukážeš, že jsi na něj trochu hrdý a neopravíš to tady?“

„On je pouze správcem, a ne majitelem. Člověk, který to vlastnil, byl chamtivý mizera a počítal si větší nájem, než si mohli mnozí dovolit. Dům převzal Řád a majitel byl za zločiny proti lidu umučen k smrti. Práci domácího dostal otec. My dům pouze vedeme, abychom pomáhali bláznům jako vy, kteří nemají kde bydlet. Nemáme peníze, abychom chodili po domě a opravovali ho.“ 

„Peníze?“ Richard ukázal kolem sebe. „K posbírání odpadků na chodbě jsou potřebné peníze?“ 

„Já jsem je tam nedal.“ 

„A co zdi - ani na jejich umytí nejsou potřebné peníze. Podívej se na strop v této místnosti. Nikdo ho neumyl alespoň deset let.“ 

„Hele, já nejsem uklízečka.“ 

„A co přední schůdky? Někdo si na nich zláme krk. Například ty nebo tvůj otec. Proč pro změnu neuděláš něco užitečného a neopravíš je?“ 

„Řekl jsem ti, že na opravy nemáme peníze.“ „K opravě není třeba peněz. Potřebuješ schody rozebrat, začistit spoje a dát tam několik nových klínků. Můžeš je vyřezat z každého kousku dřeva, co se tady povaluje.“ 

Mladík si otřel ruce o kalhoty. „Když seš tak chytrej, tak proč schody neopravíš ty?“

„Máš dobrý nápad, udělám to.“ 

„Jo?“ Opět se začal nadutě šklebit. „Nevěřím ti.“ 

„Zítra, hned jak se vrátím z práce, schody opravím. Pokud se tady ukážeš, naučím tě, jak se to dělá.“ 

„Možná se ukážu jen proto, abych viděl nějakého velkého hlupáka, jak zadarmo opravuje něco, co není jeho.“ 

„Není to zadarmo. Přední schody používám i já, a dělám to i pro spokojenost v místě, kde bydlím. Mám zájem, aby má žena neupadla a nezlomila si nohu. Ale pokud chceš přijít a naučit se opravovat schody, musíš mít na sobě košili, abys ukázal, že máš ohled na ženy, které v domě bydlí.“ 

„A co když se ukážu, abych se díval, a nebudu mít na sobě nějakou blbou košili jako starý páprda?“ 

„Pak se já nebudu namáhat, abych tě naučil opravovat schody. Nic se nenaučíš.“ 

„A co když se nechci naučit nic?“ 

„V tom případě mě ty naučíš něco o sobě.“ 

Zakoulel černýma očima. „Proč bych měl mít zájem naučit se opravovat nějaký blbý schody?“

„Nemusíš mít zájem právě o opravu nějakých schodů, ale když máš zájem zlepšit se, měl bys mít zájem učit se -učit se i jednoduché věci. Jednou budeš na sebe pyšný, protože jsi něco dokázal, i kdyby to měla být jen oprava nějakých starých schodů.“ 

„Jo? Já jsem na sebe pyšný.“ 

„Zastrašuješ lidi a mylně si jejich strach vykládáš jako respekt. Sebeúctu ti nemůže dát nikdo druhý, i kdyby to byl člověk, který tě má rád. Sebeúctu si musíš zasloužit sám. Všechno, co zatím umíš, je pouze někde postávat a vypadat jako hlupák.“ 

Zkřížil si ruce na prsou. „Komu to říkáš -“

Richard píchl mladíka prstem do hladké hrudi a donutil ho o krok ustoupit. „Máš jen pouze jeden život. Co z něj chceš mít - jen tak postávat, nadávat a se svým gangem zastrašovat lidi? Život pro tebe neznamená nic víc?

Každý, kdo ze života chce víc, a chce, aby jeho život měl smysl, by se měl zajímat o učení. Zítra opravím schody a uvidím, co jsi zač.“

Mladík si ve vyzývavém postoji opět zkřížil ruce na prsou. „Jo? Tak dobře. Možná bych ale raději trávil čas se svými přáteli.“

Richard pokrčil rameny. „Právě proto ti není předurčen způsob, jakým svůj život budeš žít. Je mnoho věcí, na které ve svém životě nemám vliv, ale pokud to jde, vědomě konám ve svém nejlepším zájmu. Rozhodl jsem se opravit schody a udělat místo, kde bydlím, o trochu lepší - nechci kňučet a čekat na někoho jiného, aby pro mě něco udělal. Jsem hrdý, že to jednoduše dokážu udělat sám za sebe.

Oprava schodů z tebe neudělá člověka, ale přidá ti trochu sebedůvěry. Pokud bys chtěl, můžeš přivést své přátele a já vás všechny naučím, jak lze nože používat na něco jiného než na mávání lidem před obličeji.“

„Vole, možná přijdeme, abychom se smáli, jak budeš pracovat.“ 

„V pořádku. Ale pokud se s kamarády budete chtít naučit něco užitečného, raději začněte tím, že mi ochotu učit se ukážete ohledem na ostatní a přijdete v košilích. To bude vaše první rozhodnutí.  Pokud se rozhodnete špatně, pak v budoucnu budete mít stále méně možností k rozhodování. A ostatně, jmenuji se Richard.“ 

„Jak jsem říkal, možná bys stál za smích, Richarde.“ Zašklebil se. 

„Když chceš, tak se směj. Já svou hodnotu znám a nepotřebuji ji prokazovat někomu, kdo neví, co je zač. Pokud se chceš učit, víš, co musíš udělat. Když však ještě jednou na mě zamáváš nožem - mnohem horší by bylo zamávat s ním na mou ženu - pak v životě uděláš poslední ze svých mnoha chyb.“ 

Mladík se rozhodl ignorovat výhrůžku dalším chvástáním. „Co ze mě jednou bude? Nějaký hlupák, co se jako ty dře do úmoru pro chamtivého Išaka a jeho přepravní společnost?“

„Jak se jmenuješ?“ 

„Kamil.“ 

„Tak dobře, Kamile, já pracuji výměnou za mzdu, abych dokázal uživit sebe a ženu. Mám něco cenného - sebe sama. Někdo si cení mou užitečnost natolik, že platí za můj čas a schopnosti. Právě teď je rozhodnutí, že budu pracovat při nakládání vozů, jedno z mála rozhodnutí, která mohu dělat. Rozhodl jsem se opravit schody, protože to zlepší můj život.“ Richard přimhouřil oči. „A co má s tím společného Išak?“ 

„Išak? Je jeden z těch, co vlastní přepravní společnost.“ 

„Išak je jen mistr odpovědný za přepravované náklady.“ 

„Išak kdysi bydlel tady. Bylo to ještě předtím, než dům převzal Řád. Můj otec ho zná. Budete bydlet v jeho salónku. Tehdy přepravní společnost patřila jemu. Když mu bylo nabídnuto osvícení, dal mu přednost před chamtivostí. Nechal občanský dělnický kolektiv, aby ho poučil, jak se stát lepším občanem Řádu. Naučil se, jaké místo mu určil Stvořitel. Teď ví, že není o nic lepší než my ostatní - než já.“ 

Richard se podíval na Nicci, která stála uprostřed pokoje a pozorovala jejich rozhovor. Úplně na ni zapomněl. Ztratil chuť mluvit.

„Uvidím zítra večer, jestli se přijdeš smát nebo učit. Je to tvůj život, Kamile, a tvé rozhodnutí.“ 

Kapitola jedenáctá

Slunce právě vycházelo a vysokými okny začalo do skladiště šikmo padat prašné světlo. Richard seskočil z regálu, na kterém čekal, když uviděl Išaka přicházet uličkou, aby mu dal seznam, jak železo nakládat na jednotlivé vozy.

Richard mistra nakládky více než týden neviděl. „Išaku, jste v pořádku? Kde jste byl?“

Urostlý mistr přispěchal uličkou. „Nazdar.“

„Promiňte - nazdar. Dělal jsem si starosti. Kde jste byl?“ 

Ten se zašklebil. „Schůze. Nic než schůze. Čekej v této kanceláři, počkej v druhé. Žádná práce, jen samé schůze kvůli tomu nebo onomu. Musel jsem se pokusit zařídit přepravu nákladů, které lidé potřebují. Někdy si myslím, že si nikdo vlastně nepřeje, aby se v tomto městě nějaké zboží přepravovalo. Bylo by pro ně lehčí, kdyby každý dostal zaplaceno a nemusel dělat nic - takže by nemuseli psát jméno na kus papíru a dělat si starosti, že by je za to jednoho dne mohl někdo volat k odpovědnosti.“

„Išaku, je pravda, že tato přepravní společnost byla kdysi vaše?“ 

Muž se zastavil, aby se nadechl. „Kdo ti něco takového řekl?“

„Jak to je? Patřila kdysi přepravní společnost vám?“ 

Išak pokrčil rameny. „Myslím, že mi ještě stále patří.“

„Co se stalo?“ 

„Co se stalo? Nestalo se vůbec nic. Byl jsem prozíravý a usoudil, že bych měl víc starostí, než jsem potřeboval.“ 

„Čím vám vyhrožovali?“ 

Išak chvíli zíral na Richarda. „Odkud vlastně jsi? Nepodobáš se žádnému vesničanovi, které jsem doposud viděl.“

Richard se usmál. „Išaku, neodpověděl jste mi na otázku.“

Muž podrážděně zagestikuloval. „Proč chceš znát dávnou historii? Co bylo, už není. Člověk se musí dívat, jak se věci vyvíjejí, a nejlepším způsobem využít všechno, co mu život nabízí. Měl jsem na vybranou a rozhodl jsem se. Je po všem. Pouhá přání nedají mým dětem najíst.“

Richardovi najednou připadal vlastní pohled příliš tvrdý a vzdal se ho. „Išaku, já vás chápu. Opravdu vám rozumím. Promiňte.“

Muž opět pokrčil rameny. „Teď pracuji jako každý jiný. Je to o moc lehčí, musím dodržovat stejná pravidla, jinak bych mohl ztratit práci jako každý jiný. Teď jsme si všichni rovni.“

„Pochválen buď Řád.“ 

Išak se usmál nad Richardovou výsměšnou poznámkou. Richard natáhl ruku. „Dejte mi ten seznam.“

Mistr nakládky mu papír podal. Byla na něm jen dvě místa spolu s instrukcemi o druhu železa, délce a množství.

„Co to je?“ zeptal se Richard. 

„Potřebuji nakladače, aby jel s vozem naložit nějaké železo a postaral se o jeho dodání.“ 

„Takže teď pracuji na vozech? Proč? Myslel jsem si, že mě potřebujete ve skladišti.“ 

Išak si sundal rudý klobouk a poškrábal se mezi řídnoucími černými vlasy. „Měli jsme nějaké... stížnosti.“

„Na mě? Co jsem udělal? Víte, že jsem tvrdě pracoval.“ 

„Příliš tvrdě.“ Išak si posunul rudý klobouk do týla. „Lidé ve skladišti říkají, že jsi malicherný a zlomyslný. Jsou to jejich slova, ne moje. Říkají, že v nich vyvoláváš nepříjemné pocity, když jim předvádíš, jak si mladý a silný. Říkají, že se jim za zády směješ.“ 

Mnozí z mužů ve skladišti byli mladší než Richard a byli dostatečně silní.

„Išaku, já se nikdy -“ 

„Já vím, já vím. Ale oni mají pocit, že to děláš. Nezatěžuj se tím. Jim záleží na tom, co cítí, a ne na skutečnosti.“ 

Richard si znechuceně povzdechl. „Ale dělnický kolektiv mi řekl, že mám schopnost pracovat, kterou jiní nemají, a očekává ode mě, že budu pracovat ze všech sil, abych ulehčil práci těm, kteří nemají mé schopnosti. Řekli mi, že ztratím práci, když se nebudu pořádně snažit.“

„Úzká je stezka, po které se chodí.“ 

„A já jsem z ní sešel.“ 

„Chtějí, abys byl propuštěn.“ 

Richard si povzdechl. „Takže jsem zde skončil, co?“

Išak zamával rukou. „Ano a ne. Jsi za špatné chování propuštěn ze skladiště. Přesvědčil jsem vedení kolektivu, aby ti dalo ještě jednu příležitost. Jsi přeložen k vozům. U nich není tolik práce, protože je pouze naložíš a na místě určení vyložíš. Neměl by ses dostávat do potíží.“

Richard přikývl. „Děkuji vám, Išaku.“

Išakův pohled hledal útočiště mezi regály železa, koši s dřevěným uhlím a dlouhými hromadami rudy, které bude nutno přepravit. Poškrábal se na spánku.

„Mzda je ale menší.“ 

Richard si oprášil železný a uhelný prach z rukou a kalhot. „V čem je rozdíl? Stejně mi ji vezmou a rozdají. Já vlastně svou mzdu neztratím, ztratí ji někdo jiný.“

Išak se tiše zasmál a poplácal Richarda po rameni. „Richarde, jsi jediný, na koho se tady mohu spolehnout. Jsi jiný než ostatní - cítím, že s tebou mohu mluvit a nic se nedostane k cizím uším.“

„To bych vám neudělal.“ 

„Já vím. Proto ti říkám věci, které bych jiným neřekl. Čeká se ode mě, že se od ostatních nebudu odlišovat a budu všechno dělat stejně jako ostatní, ale chtějí ode mě, abych jim též zajistil práci. Vzali mi podnik, ale chtějí, abych ho za ně řídil. Je to šílený svět.“ 

„Išaku, máte naprostou pravdu. Co je s nakládáním vozů? Co potřebujete udělat?“ 

„Zešílím z kováře na staveništi.“ 

„Proč?“ 

„Má objednávky na nástroje, ale nemá železo. Na různé výrobky čeká moc lidí.“ Rozmáchl se a ukázal na regály plné železa. „Většina byla objednána už loni na podzim. Minulý podzim! Dodávky dorazily, když už je téměř jaro. Všechno je již přislíbeno lidem, kteří si objednávali ještě předtím.“ 

„Tak proč to trvalo tak dlouho?“ 

Išak si plácl na čelo. „Možná jsi opravdu nevzdělaný čeledín. Kde to jsi? Pod lavinou? Nemůžeš něco dostat jen proto, že to chceš. Musíš čekat, až se dostaneš na řadu. Tvá objednávka musí projít dohlížecí komisí.“

„Proč?“ 

„Proč, proč. To je všechno, co umíš?“ Išak si povzdechl a zamumlal něco o Stvořiteli, který pokouší jeho trpělivost. Plácal si hřbetem ruky do dlaně, když to Richardovi vysvětloval. 

„Protože musíš myslet na ostatní, člověče. Musíš brát v úvahu potřeby jiných lidí. Musíš brát ohled na dobro každého člověka. Pokud budu mít všechny jízdy se zásilkami železa já, tak jakou šanci budou mít ostatní, co chtějí dělat stejnou práci? Nebylo by spravedlivé, kdybych všechno získal já. Lidé by ztratili práci. Všechno se musí rozdělovat. Dohlížecí komise musí zajistit, že jsou na tom všichni stejně. Někteří lidé nedokáží zpracovat zakázky tak rychle jako já, nebo mají nějaké problémy, nebo nemohou najmout dělníky, nebo jejich dělníci mají problémy. Musím počkat, až mě doběhnou.“ 

„Je to váš podnik. Proč nemůžete-“ 

„Proč, proč. Vezmi si tady objednávku. Nepotřebuji, aby sem opět přiběhl kovář a řval na mě. Má problémy se zakázkami a potřebuje železo.“ 

„Proč má problémy? Myslel jsem, že všichni musí čekat, až se dostanou na řadu.“ 

Išak povytáhl obočí a ztišil hlas. „Jeho zákazníkem je Útočiště.“

„Útočiště? Co to je?“ 

„Útočiště.“ Išak roztáhl paže a naznačil něco velkého. „Útočiště je sídlo budované pro císaře.“ 

Richard toto jméno neznal. Nový císařský palác byl důvodem, proč do Altur'Rangu přicházeli všichni dělníci. Domníval se, že Nicci ze stejného důvodu chtěla, aby do města přišli oni dva. Měla zájem, aby se stal součástí velkého projektu. Domníval se, že ji k tomu vede absurdní smysl pro humor.

„Nový palác bude obrovský,“ řekl Išak a opět zamával pažemi. „Je tam spousta práce pro všechny lidi. Vybudovat Útočiště si vyžádá léta práce.“ 

„Když je zboží určeno pro Řád, bylo by asi lepší, kdyby se přepravilo ihned.“ 

Išak se usmál a mohutně přikývl. „Tak už to začínáte chápat, pane Richarde Pročproč. Kovář pracuje přímo podle  příkazů stavitelů paláce,  kteří se  zodpovídají nejvyšším místům. Stavitelé potřebují nástroje, aby mohli pracovat. Nepotřebují slyšet výmluvy obyčejného kováře. Kovář nechce slyšet výmluvy ode mě, ale já musím postupovat podle dohlížecí komise - on nemusí, plní požadavky pro palác. Já jsem někde uprostřed.“

Išak se odmlčel, protože se k nim s kusem papíru blížil jeden z ostatních nakladačů. Zatímco si Išak četl papír, muž, který mu papír dal, nenápadně pozoroval Richarda. Išak zavzdychal a dal muži krátké instrukce. Po jeho odchodu se Išak otočil zpátky k Richardovi.

„Já mohu přepravovat jen to, co mi povolí dohlížecí komise. Ten papír před chvílí byl příkazem od komise pozdržet dodávku dřeva do dolů, protože náklad přepraví společnost, která potřebuje práci. Chápeš? Já nemohu připravit jiné lidi o práci tím, že budu nespravedlivý a dodám víc než oni. Pak bych měl problémy a nahradil by mě někdo jiný, kdo ke konkurentům nebude nespravedlivý. Proč to není jako kdysi, když jsem byl mladý a pošetilý.“ 

Richard si zkřížil paže na prsou. „Tím chcete říct, že když svou práci budete dělat dobře, dostanete se do potíží  - jako jsem se dostal já.“

„Co to vůbec je dobře dělat? Kdo má říct, že práci dělám dobře? Všichni musí společně pracovat pro všeobecné blaho. Dobrá práce je, když pomáháš spoluobčanům.“ 

Richard se podíval na pár mužů, kteří dost daleko nakládali vůz dřevěným uhlím. „Išaku, opravdu věříte těm nesmyslům s blahem?“

Išak dlouze a bolestně zavzdychal. „Richarde, buď tak hodný a nalož vůz, až přijedeš do slévárny, a pak s ním jeď do Útočiště a vylož ho u dílny kováře. Prosím tě, abys uprostřed cesty neonemocněl, aby ti neluplo v kříži a neonemocněly ti děti. Nepotřebuji toho kováře vidět ještě jednou, nebo si budu muset jít zaplavat s železnou tyčí kolem krku.“

Richard vyprskl smíchem. „Má záda jsou v pořádku.“

„Dobře. Seženu vozku, aby řídil vůz.“ Išak pohrozil Richardovi prstem. „Nežádej od vozky, aby ti pomohl s nakládáním nebo skládáním. Nepotřebujeme, aby se na příští schůzi objevila nová stížnost na tebe. Musel jsem Joriho prosit, aby si na mě nestěžoval, protože jsem ho požádal o pomoc při vyložení vozu, když se mu polámala kola - pamatuješ na den, kdy jsi mi pomohl dostat náklad do skladiště?“ 

„Pamatuji si to.“ 

„Nezapomeň, prosím tě, nechci žádné problémy s Jorim. Otěží se ani nedotkni - to je jeho práce. Buď hodný kluk. Naložíš a vyložíš železo, aby kovář již za mnou nechodil?“ 

„Jistě, Išaku. Nebudu vám dělat problémy. Můžete mi věřit.“ 

„Jsi hodný.“ Išak se otočil, ale pak se k němu obrátil nazpět. „Na statku tolik problémů nebylo - nemám pravdu?“ 

„Ne, nebylo. Teď si někdy přeji, abych byl zpátky.“ 

Dříve než Išak odešel, ještě jednou se k němu otočil. „Nezapomeň se vždy poklonit a zašoupat nohama, když uvidíš nějakého kněze. Slyšíš?“

„Kněze? Jakého kněze? Jak je poznám?“ 

„Hnědé řízy a hranaté barety - ty poznáš. Nemůžeš si je splést. Když nějakého uvidíš, chovej se co nejlépe. Když tě kněz začne podezírat, že nemáš správný postoj ke Stvořiteli, nebo z něčeho podobného, může tě nechat mučit. Kněží jsou učedníci bratra Nareva.“ 

„Bratra Nareva?“ 

„Velekněze Bratrství řádu -“ Išak netrpělivě zamával pažemi. „Musím sehnat Joriho, aby přijel s vozem. Richarde, prosím tě, udělej všechno přesně, jak jsem ti řekl. Kovář mě nacpe v kovárně do ohně, když mu železo nedodám ještě dnes večer. Richarde, doprav tam železo, prosím.“ 

Richard se na Išaka usmál, aby ho uklidnil.

„Išaku, máte mé slovo. Kovář železo dostane.“  

Išak zavzdychal a odspěchal hledat vozku.

Kapitola dvanáctá

Když se dostali na staveniště Útočiště, dusné odpoledne se chýlilo ke konci. Richard seděl na voze vedle Joriho, když vyjížděli na poslední pahorek. Pohled ho omráčil - místo bylo větší, než si představoval. Nedokázal vůbec určit, kolik čtverečních kilometrů plochy muselo být vyklizeno. Party dělníků po celé ploše měly tisíce lidí, kteří z výšky vypadali spíše jako mravenci. Dělníci pracovali v řadách s lopatami a koši, a měnili tvar zemského povrchu.

Joriho staveniště nezajímalo, jen plival přes okraj vozu a k některým Richardovým dotazům občas pronesl „ale jo“.

Hluboké příkopy základů ještě nebyly hotové, přesto mohl Richard ze silnice vidět obrysy budoucí stavby. Lidská představivost selhávala při pomyšlení, jak nesmírně velká bude budova. Když viděl, jak se dole pohybují malé tečky, těžko se dalo uvěřit, že jsou to lidé.

Stavba svou velikostí soupeřila se vším, co Richard doposud viděl. Byly v ní dlouhé kilometry zahrad a chodeb. Fontány a další vysoké stavby začaly vyrůstat kolem vstupních cest. Z keřů vznikala velká bludiště. Svahy pahorku byly poseté stromy, zasázenými podle nějakého ambiciózního plánu.

Útočiště bylo obráceno k jezeru. Všude kolem jednou bude majestátní park. Kratší čelo hlavní budovy se táhlo přes půl kilometru podél řeky. Kamenné pilíře zasahovaly až do vody, oblouky, které je budou spojovat, se právě začínaly stavět. Bylo zřejmé, že část paláce bude zasahovat do řeky, a vznikne tam přístaviště pro císařské výletní lodě.

Na druhé straně řeky ležela větší část města. Na palácové straně řeky se také všude kolem rozkládalo město, ale bylo od Útočiště dosti daleko. Richard si nedokázal představit, kolik budov a kolik lidí muselo výstavbě ustoupit. Císařský palác nebude na odlehlém místě, ale naopak bude zasazen rovnou do středu Altur'Rangu. Na cesty se kladly miliony dlažebních kostek. Spousty občanů Řádu se mohly podívat na velkolepou stavbu. Za zábranami z provazů stály davy lidí a pozorovaly výstavbu.

Přes chudobu Starého světa se zdálo, že velkolepý palác bude ozdobným šperkem nepřekonatelné okázalosti.

Na velkých hromadách byly naskládané nejrůznější druhy kamenů. V dálce Richard viděl kameníky, jak kameny otesávají do potřebných tvarů. Dusným vzduchem končícího odpoledne znělo z dálky zvonění úderů kladiv a sekáčků. Všude byly velké zásoby žuly a mramoru v nejrůznějších barvách a značné množství vápencových kvádrů. Těžké vozy na přepravu kamene stály v dlouhé hadovité frontě, aby přivezly další - bloky kamene visely pod těžkými trámy, které spojovaly přední a zadní nápravu. Kameníci měli přístřešky i velké otevřené plochy, aby mohli pracovat v každém počasí. Dřevo se skládalo v mnoha řadách na sebe a velké haldy byly ukryté pod stříškami postavenými k tomuto účelu. Co se pod ně nevešlo, bylo přikryté plachtovinou. Menší hromady materiálu pro výrobu malty byly roztroušené po celém staveništi. To se jako celek podobalo gigantickému mraveništi, a pohybující se malé tečky lidí tento dojem jenom umocňovaly.

Kovárna, kam Richard s Jorim směřovali, ležela stranou od staveniště u cesty, která se vinula po svahu kopce celým městečkem nových dílen shlížejících dolů na stavbu. Byla docela velká ve srovnání s kovárnami, které Richard viděl předtím. Samozřejmě, že Richard nikdy předtím neviděl, jak se staví něco obrovského. Viděl velkolepé stavby, ale ty již byly postavené; objevem pro něj bylo místo, které se právě rodilo. Mátlo ho jen měřítko všeho kolem něj.

Jori se spřežením obratně zacouval a přiblížil zadek vozu k dvojitým dveřím, které se otvíraly do tmy.

„Tak jsme tady,“ řekl Jori. Na vytáhlého vozku to byl dlouhý proslov. Vytáhl bochník chleba a kožený měch plný piva, pak slezl z vozu, aby si trochu níž na svahu našel místo, kde se posadí a bude pozorovat stavbu. Richard bude mezitím vykládat železo. 

Kovárna byla tmavá a dusivé horko bylo i v jejím vnějším skladu. Zdi dílny byly pokryté sazemi jako ve všech ostatních kovárnách. Okna byla malá, většinou byla vysoko nad hlavou a zakrývaly je okenice, aby všude byla tma, která lépe umožňuje posoudit charakter rozžhaveného kovu.

Přestože byla zřejmě postavena nedávno pro práce na paláci, působila již jako minimálně sto let stará. Uvnitř prakticky všude leželo nějaké nářadí nejrůznějších tvarů a rozměrů. Byly tam celé řady, ne-li haldy nástrojů. Krokve byly ověšené kleštěmi, ohnivzdornými kotlíky a kelímky, příložníky, odpichovátky a svěráky. Nízké ponky, které vypadaly jako narychlo ztlučené, byly kolem dokola ověšené licími formami s dlouhými držadly. Na některých poncích ležely malé brusné kameny. Z děr v deskách některých stolů vyčnívaly stovky velkých a malých pilníků. Další nízké ponky pokrývala směsice tolika různých kladiv, jaké by si Richard ani nedokázal představit. Všem trčely násady ven, a stoly tak vypadaly jako obrovské jehelníčky.

Podlaha byla přeplněná nepořádně rozházenými věcmi. Bedny přetékaly součástkami, tyčkami, nýty a klínky. Byly v nich kousky železa, odstřižky, páčidla, háky, zprohýbané tyglíky a dřevěné šablony, kousky cínu a řetězů, kladky a různé přípravky na kování. Všechno pokrývaly saze, prach nebo kovové piliny.

Nízké a široké sudy plné jakýchsi tekutin stály kolem kovadlin, na nichž muži bušili do žhavého železa uchyceného v kleštích, rozklepávali je, natahovali, oddělovali, vyrovnávali a střihali. Žhnoucí kov na protest syčel a kouřil, když ho nořili do tekutiny. Další muži používali rohy svých kovadlin, aby ohýbali kov, který vypadal jako kousky zapadajícího slunce zachycené v kleštích. Zvedali fascinující kousky kovu do výšky, srovnávali je s modely a pak ještě trochu zabušili na kov, aby ho poté zase porovnali.

Hluk byl tak silný, že v něm Richard málem nedokázal myslet.

Jeden člověk pracoval ve tmě u velkých měchů a při záběru směrem dolů se do nich opíral plnou vahou. Účinkem prudce vanoucího vzduchu se oheň rozeřval. Z košů rozestavěných všude, kde bylo na ně trochu místa, přetékalo dřevěné uhlí. V přihrádkách byly trubky a různé kousky kovu. Kovové obruče se opíraly o ponky a prkna. Některé z obručí byly na sudy, ty větší na kola vozů. Kleště a kladiva se povalovaly po zemi všude, kam je lidé v boji se žhavým železem ve spěchu odhodili.

Celé místo bylo tím nejsympatičtějším nepořádkem, jaký Richard kdy viděl.

Nedaleko dveří do další dílny stál člověk v kožené zástěře. Držel tabuli pokrytou bludištěm čar a studoval velký shluk železných tyčí na podlaze vedlejší místnosti. Richard čekal, protože muže nechtěl rušit v soustředění. Ostře se rýsující svaly jeho sazemi zčernalých paží se leskly potem. Muž si křídou ťukal po rtu, když přemýšlel, pak smazal z tabule čáru a namaloval ji opět; teď měla jiné spojovací body.

Richard svraštil čelo, když nákres zahlédl. Připadal mu nějak známý, i když nevěděl, co představuje.

„Nejste náhodou mistr kovář?“ zeptal se Richard. Muž se zarazil a ohlédl se přes rameno. 

Mužovo čelo bylo pokrčené do trvalého odstrašujícího zamračení. Vlasy měl ostříhané nakrátko - dobrý zvyk, když je kolem tolik ohně a žhavého železa - což ještě posilovalo jeho nepříjemný výraz. Měl průměrnou výšku a byl šlachovitý, ale výraz obličeje z něj dělal člověka schopného zvládnout každý problém, na nějž narazí. Podle toho, jak se kolem něj pohybovali ostatní a jak se na něj dívali, z něj měli strach.

Richarda popadlo nevysvětlitelné nutkání a ukázal na čáru, kterou muž právě namaloval. „To je špatně. Co jste právě udělal, není v pořádku. Horní konec je, ale ten spodní musí jít sem a ne na místo, kam jste ho umístil.“

Ani nemrkl. „Víš vůbec, o co se jedná?“

„Přesně ne, ale-“ 

„Jak se tedy můžeš domnívat, že mi můžeš říkat, kam mám dát vzpěru?“ 

Tvářil se, jako by chtěl Richarda nacpat do výhně a roztavit ho v ní.

„Nedokážu to hned vysvětlit, ale něco mi říká, že-“ 

„Nejsi ten chlapík se železem?“ 

„To jsem,“ řekl Richard a byl rád, že se změnil předmět hovoru. Teď si přál, aby byl předtím zticha, i když chtěl jen pomoct. „Kam byste -“ 

„Kdes byl celý den? Řekli mi, že přijedeš hned zrána. Co jsi dělal? To jsi spal až do poledne?“ 

„To ne, pane. Ráno jsem jel do slévárny. Išak mě tam poslal hned za úsvitu. Ale člověk ve slévárně měl problém, protože -“ 

„To mě nezajímá. Řekl jsi, že máš železo. Stejně je už pozdě. Tak ho slož.“ 

Richard se podíval kolem sebe. Všude něco bylo.

„Kam byste to chtěl?“ 

Mistr kovář se rozhlédl po přecpané dílně v očekávání, že se některá hromada zvedne a kvůli němu se přesune. Nestalo se tak.

„Kdybys byl tady, když jsi tady měl být, mohl bys ho složit rovnou tam - hned u dveří vnějšího skladu. Teď tam přivezli velké sáně na kameny, které potřebují svařit. Železo musíš dát dozadu. Příště vylez z postele dřív.“ 

Richard se pokoušel zůstat zdvořilý, ale ztrácel trpělivost, když ho kovář káral, protože měl těžký den.

„Išak mi jasně řekl, že železo máte dostat dnes, a poslal mě, abych to zařídil. Vaše železo mám. Neznám nikoho, kdo by vám železo přivezl v tak krátké době.“ 

Ruka s tabulí poklesla. Mužův zlostný pohled se Richardovi poprvé plně věnoval. Lidé, kteří Richardova slova uslyšeli, prchali pryč, aby se důležité práci věnovali trochu dál od nich.

„Kolik železa jsi přivezl?“ 

„Padesát tyčí dlouhých dva a půl metru.“ 

Muž zlostně zafuněl. „Objednal jsem jich sto. Nechápu, proč s vozem posílají nějakého idiota, když -“

„Chcete slyšet, jak to ve skutečnosti je, nebo budete jenom bezúčelně hulákat? Pokud si na někom potřebujete vylít vztek, tak prosím, poslužte si, mě vaše řvaní neuráží. Kdybyste ale chtěl slyšet pravdu, rád vám ji řeknu.“ 

Kovář na něj chvíli beze slov zíral jako býk zmatený čmelákem. „Jak se jmenuješ?“

„Richard Cypher.“ 

„Tak jaká je pravda, Richarde Cyphere?“ 

„Slévárna chtěla zakázku splnit. Mají na skladě celé hromady tyčí. Nemohou je ale dodávat. Chtěli, abych naplnil celou zakázku, ale přepravní inspektor, který tam je, nedovolil odvést všech sto tyčí, protože by svůj podíl měly dostat i jiné přepravní společnosti. Jejich vozy jsou ale polámané.“ 

„Takže Išakovy vozy nesmějí naložit víc než spravedlivý podíl, který byl stanoven na padesát tyčí.“ 

„Tak je to,“ kývl Richard. „Alespoň do doby, než ostatní společnosti začnou přepravovat další zboží.“ 

Kovář přikývl. „Slévárna by mi velmi ráda prodala všechno železo, které potřebuji, ale já ho sem nemohu dostat. Nemohu ho sem dopravit sám - abych nepřipravil o práci dělníky, jako jsi ty.“

„Kdyby bylo po mém, tak bych zajel pro další náklad ještě dnes,“ řekl Richard. „Řekli mi ale, že mi další železo mohou dát nejdřív příští týden. Nezbývá vám, než se obrátit na každou přepravní společnost, kterou najdete. Potom snad budete mít větší naději dostat množství, které potřebujete.“ 

Kovář se poprvé usmál. Pobavil se pošetilostí Richardova návrhu. „Myslíš, že mě to ještě nenapadlo? Zakázky jsem dal všem. Išak je ale nyní jediný, kdo má k dispozici vozy. Všichni ostatní mají problémy - s vozy, s koňmi nebo s dělníky.“

„Alespoň že máte těch padesát tyčí.“ 

„To mě udrží v provozu po zbytek dne a zítra ráno.“ Kovář se otočil. „Pojď se mnou. Ukáži ti, kam to naskládáš.“ 

Vedl Richarda dílnou přeplněnou rozpracovanými výrobky a materiálem. Vešli do dveří a pak se dali krátkou spojovací chodbou. Hluk zůstal za dveřmi. Vstoupili do tiché budovy za kovárnou, která byla její součástí, ale stála samostatně. Kovář odepnul šňůru připojenou k západce a spustil poklop, který zakrýval okno ve střeše.

Světlo dopadlo doprostřed velké místnosti na obrovský mramorový kvádr. Richard stál a zíral na neobvyklé kamenné srdce hory.

Zde v kovárně působil kámen velmi nepatřičně. Na vzdálenějším konci místnosti viděl Richard vysoké dveře, kudy sem byl mramor dopraven na saních. Zbytek prostoru byl prázdný. Ze štěrbin ve zdech černých jako smola trčela dláta různých tvarů a paličky všech rozměrů.

„Můžeš tyče naskládat sem. Až je sem budeš nosit, dávej pozor.“ 

Richard překvapením zamrkal. Téměř na kováře zapomněl. Pozorně si prohlédl třpytivý povrch kamene. „Budu si dávat pozor,“ řekl bez toho, aby se na kováře ohlédl. „Do kamene nenarazím.“

Když odcházeli, Richard se zeptal: „Své jméno jsem vám řekl. Jak se jmenujete vy?“

„Cascella.“ 

„Jenom tak? Nijak dál?“ 

„Mistr Cascella. Snaž se to používat celé.“ 

Když šel Richard za mužem ven, usmíval se. „Ano, mistře Cascello. A nevadilo by vám, kdybych se zeptal, co to je?“

Kovář se zastavil a obrátil se k němu. Pohlédl na mramor zaplavený světlem a jeho oči se naplnily výrazem, jako by se díval na ženu, kterou miluje.

„Kámen tě nemá co zajímat.“ 

Richard přikývl. „Jenom mě tak nádherný kus kamene zaujal. Nikdy jsem neviděl mramor předtím, než se z něj stane socha.“

Mistr Cascella Richarda pozoroval. „Zde na staveništi je mramor všude. Jsou ho tady tisíce tun. Mám jen jeden malý kousek. A teď vylož mou krácenou objednávku železa.“

*****

Když byl Richard hotový, byl celý zpocený a zašpiněný nejen od železných tyčí, ale i od sazí v kovárně. Zeptal se, jestli může použít trochu vody ze sudu s dešťovou vodou, kterou lidé používali na mytí, když se pro dnešek připravovali skončit. Řekli mu, že ano.

Richard se umyl a vydal se hledat mistra Cascellu; našel ho opět s tabulí - stál sám ve ztichlé dílně, opravoval plánek a po okraji psal nějaká čísla.

„Mistře Cascello, už jsem skončil. Tyče jsem naskládal těsně u boční zdi, aby byly daleko od mramoru.“ 

„Díky,“ zamumlal. 

„Mohl bych se zeptat, kolik za těch padesát tyčí železa zaplatíte?“ 

Opět bylo vidět zlostný pohled. „Proč tě to zajímá?“

„Podle toho, co jsem slyšel ve slévárně, by měli za celou zakázku dostat tři zlaté padesát. Když máte polovinu zakázky, za padesát tyčí železa zaplatíte jeden zlatý pětasedmdesát. Nemýlím se?“ 

Zlostný pohled dále zesílil. „Už jsem se jednou zeptal, proč tě to zajímá?“

Richard strčil ruce do zadních kapes kalhot. „No, přemýšlel jsem, jestli byste byl ochoten koupit dalších padesát tyčí za jeden zlatý padesát.“

„Takže jsi i zloděj?“ 

„Mistře Cascello, to ne. Nejsem zloděj.“ 

„Jak mi tedy chceš prodat železo o čtvrt zlatého levněji, než ho prodává slévárna? Pane Richarde Cyphere, vy po večerech tavíte železo ve svém pokoji?“ 

„Chcete slyšet, co vám chci říct, nebo ne?“ 

Zatvářil se rozmrzele. „Tak mluv.“

„Člověk ve slévárně zuřil, protože neměl dovoleno přepravit celou zakázku. Má víc železa, než dokáže prodat, a nesmí ho přepravovat. Přepravní společnosti jsou všechny přetížené, takže k němu nejezdí. Řekl, že mi ho prodá za nižší cenu.“ 

„Proč?“ 

„Potřebuje peníze. Ukázal mi vychladlé vysoké pece. Dluží za mzdy a potřebuje kromě jiného dřevěné uhlí a rtuť, ale nemá dost peněz, aby je koupil. Jedinou věcí, které má dostatek, je vytavené železo. Jeho podnikám trpí, protože nemůže přepravovat hotové výrobky. Zeptal jsem se, za jakou cenu by mi byl ochoten železo prodat, kdyby ho nemusel přepravovat - kdybych si ho převzal sám. Řekl mi, že když přijdu po setmění, prodá mi padesát tyčí za jeden a čtvrt zlatého. Pokud jste ochoten koupit železo ode mě za jeden zlatý padesát, dalších padesát tyčí budete mít zítra ráno, kdy je budete potřebovat.“ 

Muž civěl na Richarda, jako by byl železnou tyčí, která před jeho očima obživla a začala mluvit.

„Víš, že jsem ochoten zaplatit jeden zlatý sedmdesát pět; proč mi tedy nabízíš, že mi ho prodáš za zlatý padesát?“ 

„Protože ho chci prodat za méně, než byste musel zaplatit přepravní společnosti. Kromě toho si od vás nejdřív potřebuji půjčit jeden a čtvrt zlatého, abych mohl koupit tyče a přivézt je sem. Slévárna mi je prodá pouze v případě, že je na místě zaplatím, až si pro ně přijdu.“ 

„Co zabrání, abys s mými penězi nezmizel?“ 

„Mé slovo.“ 

Muž vyštěkl smíchem. „Tvé slovo? Já tě neznám.“

„Řekl jsem vám, že se jmenuji Richard Cypher. Išak se vás bojí na smrt a svěřil mi úkol sehnat pro vás železo, jinak mu přijdete zakroutit krkem.“ 

Mistr Cascella se zase zasmál. „Já mu krkem nezakroutím, mě se Išak líbí. Je v prekérní situaci. - Ale neříkej mu, že jsem to řekl. Chci, aby neztratil tempo.“

Richard pokrčil rameny. „Když nechcete, tak mu nepovím, že se umíte usmívat. Vím ale, že jste ještě v prekérnější situaci než Išak. Musíte zboží dodávat Řádu, ale jste vydán na milost jeho metodám.“

Opět se usmál. „Richarde Cyphere, kdy tady budeš s vozem?“

„Nemám vůz. Ale když budete souhlasit, bude vašich padesát tyčí za svítání venku na hromadě.“ Richard ukázal na místo u dvojitých dveří, kde stál Joriho vůz. 

Mistr Cascella se zamračil. „Když nemáš vůz, jak tyče dostaneš sem? To je budeš nosit?“

„Máte pravdu.“ 

„To ses zbláznil?“ 

„Nemám vůz a chci si vydělat peníze. Není to příliš daleko. Domnívám se, že najednou jich dokáži unést pět. Budu muset jít desetkrát. Do rána to stihnu. Jsem zvyklý chodit.“ 

„Řekni mi všechno - řekni mi, proč to vlastně chceš dělat? A nelži.“ 

„Nemáme s ženou co jíst. Dělnický kolektiv mi strhává většinu mzdy, protože já dělat mohu, a dává ji lidem, co nepracují. Protože pracovat umím, stal jsem se otrokem těch, co pracovat nemohou, nebo nechtějí. Metody Řádu podporují člověka v hledání výmluv, aby nechal o sebe pečovat někoho jiného. Vůbec se mi nelíbí postavení otroka. Domnívám se, že vás mohu na obchod nalákat nabídkou lepší ceny. Prospěch budeme mít oba. Vyměníme si mezi sebou hodnoty.“ 

„Pokud bych s tím souhlasil, co zamýšlíš udělat s penězi - budeš si nějaký čas užívat? Propiješ je?“ 

„Peníze potřebuji, abych si koupil vůz a koňské spřežení.“ 

Muž se zachmuřil ještě víc. „K čemu potřebuješ vůz?“

„Vůz potřebuji, abych vám dodával železo, které budete ode mě kupovat, protože ho budu dodávat levněji a tehdy, když ho budete potřebovat.“ 

„Chceš mě pohřbít v nebi?“ 

Richard se usmál. „Nechci. Jen si náhodou myslím, že císař chce mít palác dostavěný. Jak jsem slyšel, tam dole pracuje velké množství otroků - není jich však dost, aby dělali všechno. Proto potřebují lidi jako vy a slévárny.

Pokud budou úředníci Řádu chtít, aby práce pokračovaly - a nemuseli vysvětlovat císaři Jagangovi proč se zpožďují - budou se asi dívat jiným směrem. Má příležitost leží v této úzké mezeře, vytvořené potřebou ukončit palác. Očekávám, že budu muset podplatit několik úředníků, aby neviděli, že jsem přišel nakládat zboží, ale tyto náklady jsem již do ceny zahrnul. Budu pracovat jen pro sebe a ne pro existující přepravní společnost, takže to budou považovat spíš za způsob, který jim umožní splnit jejich cíle bez vysušení močálu nesmyslných předpisů.

Budete dostávat železo levněji než dnes, a dodávat vám ho budu já. Množství, které potřebujete, nedostanete ani za vyšší cenu. Rovněž víc vyděláte. Prospěch budeme mít oba.“

Kovář chvíli zíral do prázdna a snažil se v Richardově plánu najít chybu.

„Buď jsi nejhloupější darebák, kterého jsem v životě potkal, nebo... nevím, co jsi. Na záda mi ale dýchá bratr Narev, a to není nic příjemného. Není to příjemný člověk. Asi bych ti to neměl říkat, ale jistě víš, jak je vždy Išak ze mě zpocený? Já jsem zpocený desetkrát víc, když se bratr Narev přijde ptát, proč nejsou nástroje ještě hotovy. Bratři nechtějí slyšet o mých problémech, ti jen chtějí, abych plnil jejich přání.“ 

„To chápu, mistře Cascello.“ 

Povzdechl si. „V pořádku, Richarde Cyphere, bude to jeden zlatý padesát za padesát tyčí dodaných do rána zítřejšího dne - ale já ti teď dám jen jeden a čtvrt zlatého. Zbylou čtvrtinu dostaneš zítra ráno, až tady bude mé železo.“

„Souhlasím. Kdo je vlastně bratr Narev?“ 

„Bratr Narev? Je to velekněz -“ 

„Neslyšel jsem tady někoho říkat mé jméno?“ Hlas byl tak hluboký, že z něj málem zadrnčelo nářadí na zdech. 

Richard s kovářem se otočili a uviděli, jak k nim zpoza rohu dílny přichází jakýsi člověk. Jeho těžká říza na několika místech prozrazovala, jak velká a kostnatá je jeho postava. Zdálo se, že obličej do svých vrásek vtahuje přicházející tmu. Černé oči se leskly zpod přikrytého čela, obočí měl husté a šedivělo mu. Vlasy jako hřebíky mu nad ušima vykukovaly zpod okrajů černé hranaté pokrývky hlavy. Baret měl natažený do půli čela. Vypadal jako stín, který obživl a toulá se světem.

Mistr Cascella se uklonil. Richard následoval jeho příkladu.

„Právě jsme diskutovali problém, jak zařídit dostatek železa, bratře Nareve.“ 

„Kde jsou všechna má nová dláta, kováři?“ 

„Ještě je mám -“ 

„Mně tam stojí kámen a nemám dláta, aby se do něj zakousla. Mám kameníky, kteří potřebují další nástroje. Zdržuješ výstavbu paláce.“ 

Kovář zvedl ruku a ukázal směrem k Richardovi. „Představuji vám Richarda Cyphera, bratře Nareve. Právě mi říkal, jak by mi mohl sehnat železo, které potřebuji a -“

Velekněz zvedl ruku, aby ho umlčel.

„Ty dokážeš kováři sehnat, co potřebuje?“ obořil se bratr Narev na Richarda. 

„Dá se to udělat.“ 

„Tak to udělej.“ 

Richard sklonil hlavu. „Na váš příkaz, bratře Nareve.“

Stinná postava se otočila k dílně. „Ukaž mi to, kováři.“

Kovář zřejmě věděl, co velekněz chce, a šel za ním. Richardovi ukázal, aby je následoval. Richard pochopil, že peníze na nákup železa nedostane dřív, než se kovář přednostně postará o důležitého člověka, který právě zmizel ve stínech dílny.

Když kovář luskl prsty a ukázal na lampu, kolem které šel, Richard ji sebral. Zapálil dlouhou třísku od žhnoucích uhlíků v kovárně a pak lampu rozsvítil. Držel ji nahoře za dvěma muži, kteří se zastavili hned za dveřmi do místnosti, kde na zemi ležela složitá konstrukce z kovových tyčí.

Mistr Cascella zvedl tabuli ke světlu. Bratr Narev se podíval na výkres na tabuli a pak na spleť železných tyčí na zemi - srovnával je.

Richard ucítil ledové svěděni kůže na temeni hlavy, když mu najednou došlo, co na zemi leží.

Bratr Narev ukázal na plánek a na čáru, o které Richard řekl, že je špatná.

„Tato čára je špatná,“ zavrčel bratr Narev. 

Kovář zakýval prstem nad kresbou. „Ale já musím uchytit hmotu tady nahoře.“

„Řekl jsem ti, abys přidal výztuhy, a ne abys zničil hlavní schéma. Vršek vzpěry můžeš nechat tam, kde je, ale spodek musí být připevněn... tady.“ 

Bratr Narev ukázal na místo, o kterém již předtím řekl Richard.

Mistr Cascella se poškrábal v krátkých vlasech a kradmo se ohlédl na Richarda, aby se na něj zamračil.

„To by mohlo fungovat,“ uznal kovář. „Nebude to lehké, ale fungovat to bude.“ 

„Mě nezajímá, jestli to je lehké nebo ne,“ řekl výhružně bratr Narev. „V této oblasti nechci mít nic připevněné.“ 

„Nic tam nebude, pane.“ 

„Musí to být bez švů, aby spojení neprosvítala, když bude všechno pokryté zlatem. Nástroje mi ale zařiď dřív.“ 

„Ano, bratře Nareve.“ 

Velekněz se otočil a znepokojivě si Richarda prohlížel. „Je na tobě něco... Neměl bych tě znát?“

„Ne, bratře Nareve. Nikdy jsem se s vámi nesetkal. To bych si pamatoval. Myslím setkání s tak významným člověkem jako vy. To bych si zapamatoval.“ 

Pochybovačně se do Richarda zabodl pohledem. „Ano, domnívám se, že ano. Seženeš kováři železo?“

„Již jsem řekl, že ano.“ 

Bratr popudlivě zamumlal. „To jsi řekl.“

Když se vysoký stín člověka zadíval Richardovi do očí, ten roztržitě sáhl k boku, aby trochu nadzvedl meč a ujistil se, že je v pochvě volný. Meč tam samozřejmě nebyl.

Bratr Narev otevřel ústa, aby něco řekl, ale jeho pozornost upoutali dva mladíci, kteří vstoupili do kovárny. Měli na sobě řízy jako velekněz, ale byli bez baretů. Přes hlavy měli přetažené kápě.

„Bratře Nareve,“ zavolal jeden z nich. 

„Co se děje, Neale?“ 

„Dorazila kniha, pro kterou jsi poslal. Chtěl jsi, abychom za tebou ihned zašli.“ 

Bratr Narev přikývl mladému učedníkovi, pak se kysele podíval na mistra Cascellu a na Richarda.

„Zařiďte to,“ řekl oběma. 

Richard i kovář sklonili hlavy a velekněz vyplul z dílny.

Měli pocit, jako by se právě teď schoval za horizont bouřkový mrak.

„Pojď,“ řekl mistr Cascella. „Dám ti zlato.“ 

Richard vešel za ním do malého pokojíku. Tam mistr kovář vytáhl pancéřovou skříňku, připevněnou tlustým řetězem k obrovskému svorníku v podlaze pod deskou, která sloužila jako stůl. Odemkl skříňku a dal Richardovi jeden zlatý.

„Viktor.“ 

Richard zvedl hlavu od zlaťáku a svraštil čelo. „Co?“

„Viktor. Ptal ses mě, jestli mám ještě nějaké jméno.“ Na zlatý v Richardově dlani pak sázel stříbrňáky, dokud neudělaly čtvrt zlatého. „Viktor.“ 

Kapitola třináctá

Když Richard po práci odešel od Išaka, aby vyrazil pro Viktorovo železo, předtím rychle zašel do svého pokoje. Nešel jen kvůli večeři, ale aby Nicci řekl, že se bude muset vrátit do práce. V minulosti mu dala jasně najevo, že jsou manželé, a že se jí nebude líbit, když bude na noc mizet. Měl zůstat v Altur'Rangu a pracovat jako každý normální člověk.

Venku na něj čekal Kamil s jedním přítelem. Oba měli košile.

Richard se zastavil u schodů a pozorně se na ně podíval. „Kamile, je mi líto, ale musím se vrátit nazpět do práce -“

„Tak jsi ještě větší hlupák, než jsem si myslel - chodit do práce ještě v noci. Měl by ses už přestat snažit. Nemá to smysl. Musíš prostě brát, co ti život nabízí. Věděl jsem, že budeš mít výmluvu, abys nemusel udělat, co jsi slíbil. Málem jsem si začal myslet, že jsi jiný, než -“  

„Chtěl jsem ti jen říct, že se musím vrátit do práce, a tak to musíme udělat hned.“ 

Kamil zkřivil ústa, jak bylo jeho zvykem, když vyjadřoval svou nelibost se staršími a hloupějšími, než je on sám.

„Tohle je Nabbi. Chce se též dívat na tvé hloupé snažení.“ 

Richard přikývl a nedal najevo podrážděnost nad arogantním postojem Kamila. „Jsem rád, že tě poznávám, Nabbi.“ Ze stínu u schodů na chodbě zlostně zíral třetí mladý muž. Košili neměl.

Richard použil svůj nůž a zrezivělou železnou tyč, kterou pro něj našel Kamil, aby schody rozebral. Nebylo to těžké - téměř se rozpadly samy od sebe. Oba mladíci se dívali, jak Richard začišťuje drážky. Ukazoval přitom mládencům, jak se to dělá, a vysvětlil jim, jak zaříznout konce prken, aby zapadaly do prohloubených žlábků; pak je sledoval, jak ořezávají okraje podle vzoru, který jim udělal. Byli docela rádi, že se mohou pochlubit svou prací s nožem, a Richard měl radost, že mu pomohou dokončit práci dřív.

Když schody zase složili, Kamil a Nabbi po nich běhali nahoru a dolů. Byli viditelně překvapeni, jak jsou pod nohama pevné, a měli radost, že alespoň zčásti přispěli k jejich opravě.

„Oba jste udělali kus dobré práce,“ řekl jim Richard a myslel to upřímně. Neodpověděli žádnou drzou poznámkou, dokonce se usmáli. 

Richardova večeře se skládala z vodnatého prosa, které jedl při světle hořícího knotu ponořeného do lněného oleje. Zápach prostého světla se s večeří, v níž bylo víc vody než prosa, snášel špatně. Nicci řekla, že už jedla a víc nechce. Měl všechno sníst sám.

Nicci neřekl podrobnosti o své druhé práci. Trvala pouze na tom, aby pracoval, a bylo jí lhostejné, co dělá. Starala se o domácnost a od něj čekala, že je oba uživí.

Vypadala spokojeně, že se učí, jak musí obyčejní lidé dřít, aby se protloukli životem. Příslib peněz, za které si koupí víc jídla, jí v očích zapálil jiskřičku touhy, která jí však nepřešla přes rty. Všiml si, že černá látka, kterou kdysi vyplňovala její plná ňadra, je teď volná a napůl prázdná. Lokty a ruce měla jen kost a kůži.

Když si nabral další lžíci prosa, Nicci jen tak mezi řečí řekla, že k ní zašel domácí, Kamilův otec.

„Řekl, že když máš práci, tak nám oblastní občanský stavební výbor zvýšil nájem, aby se uhradil nájem z okolních budov, kde lidé nemohou pracovat. Richarde, už chápeš, jak život podle principů Řádu rozvíjí mezi lidmi vzájemnou péči, takže všichni pracujeme společně ke prospěchu všech?“ 

Skoro všechno, co mu nevzal dělnický kolektiv, mu vezme oblastní stavební výbor, nebo nějaký jiný výbor s jediným účelem: zlepšení situace všech lidí pod vládou Řádu. Richardovi a Nicci nezůstávalo na jídlo téměř nic. Šaty byly Richardovi stále volnější, i když na něm ještě nevlály tak jako na Nicci.

Nedělala si nic z toho, že jsou pozadu s činží. Alespoň že potraviny jsou poměrně levné - pokud se ale dají sehnat. Lidé říkali, že jen milost Stvořitele a moudrost Řádu způsobují, že si mohou nějaké jídlo dovolit. Richard slyšel ve skladišti u Išaka, že se dá sehnat jídlo lepší a různorodější - ale za vyšší cenu. Richard neměl na její zaplacení.

Když jel s Jorim do slévárny a ke kováři, viděl Richard v pozadí domy mnohem velkolepější, než jaké znal z města. Ulicemi se procházeli dobře oblečení lidé. Občas je viděl v kočárech. Tito lidé si ruce nešpinili prací a morálku obchodem. Byli zásadoví, jak mají být úředníci Řádu, kteří dohlížejí, aby se schopnější obětovali pro věc Řádu.

„Sebeobětování je morální povinností všech lidí,“ řekla Nicci, aby zpochybnila jeho zaťaté zuby. 

Richard se už nedokázal udržet. „Sebeobětování je nemravnou a nesmyslnou sebevraždou otroků.“

Nicci se na něj zadívala s otevřenými ústy, jako kdyby právě řekl, že mateřské mléko je pro novorozeně jedem.

„Richarde, myslím, že jsem od tebe krutější věc neslyšela.“ 

„Je krutostí říct, že se s radostí neobětuji třeba pro toho třetího mladíka - toho gaunera Gadiho? Nebo pro nějakého jiného pobudu, kterého ani neznám? Je kruté, když se dobrovolně nevzdám něčeho, co patří mně, a nedám to každému chamtivému ubožákovi, který zatouží mít kradené zboží, a za krvavou cenu, placenou obětí, si chce ponechat něco, co mu nepatří a co si naprosto nezasloužil? 

Sebeobětování kvůli hodnotám, kterých si ceníš, kvůli životu a svobodě pro tebe a pro lidi, co si vážíš - sebeobětování podobné tomu, co jsem udělal pro Kahlan - je jedinou pochopitelnou a platnou obětí. Když je někdo nesobecký, je otrokem, co se musí vzdát svého nejcennějšího vlastnictví - svého života - ve prospěch každého zloděje, který ho o něj požádá.

Sebevražda sebeobětováním je pouze požadavkem pánů, kteří nás mají za otroky. Protože mám na krku nůž, není to pro mé dobro, když jsem zbavován všeho, co vydělám vlastníma rukama a vlastní hlavou. Děje se to pro dobro těch, kdo drží nůž, a diktují, co je dobrem pro všechny, pouze silou svého počtu a ne rozumu - pro dobro lidí, co oslavují své pány, aby mohli slíznout každou kapičku krve, která jim uteče.

Život je drahocenný. Proto je sebeobětování kvůli svobodě racionální: děje se kvůli životu samotnému a za možnost člověka žít život tak, jak chce. Život bez svobody je pomalým a neodvratným umíráním prostřednictvím sebeobětování pro 'dobro' lidstva - lidstvem je totiž vždy někdo jiný. Lidstvo je pouze souhrnem jednotlivců. Proč by život kohokoliv jiného měl být důležitější, vzácnější a hodnotnější než můj vlastní? Povinné sebeobětování je nesmyslným šílenstvím.“

Nepodívala se na něj, ale upřeně se zadívala do plamene, který tančil v loužičce lněného oleje. „Richarde, to jistě nemyslíš vážně. Jsi jen unavený a rozzlobený, že musíš pracovat i v noci, abychom se protloukli. Měl by sis uvědomit, že všichni ostatní, kterým pomáháš, jsou zde, aby pomáhali společnosti a taky tobě, když budeš v zoufalé nouzi.“

Richard se neobtěžoval další argumentací, jen řekl: „Je mi tě líto, Nicci. Ty neznáš ani hodnotu vlastního života. Obětování pro tebe neznamená nic.“

„To není pravda, Richarde,“ zašeptala. „Já se obětuji tobě... Všechno proso, které máme, jsem nechala tobě, abys měl sílu.“ 

„Sílu stát vzpřímeně, když zahazuji vlastní život? Nicci, proč jsi obětovala svou večeři?“ 

„Protože to je správná věc - bylo to pro dobro ostatních.“ 

Přikývl a díval se na ni ve slabém světle. „Ohrozila bys svůj život hladověním pro ostatní - pro kohokoliv?“ Ukázal palcem přes rameno. „Co tak pro toho lumpa Gadiho? Hladověla bys k smrti, aby se najedl on? Mělo by nějaký smysl, kdyby ses obětovala pro někoho, kdo za obětování stojí. On však nestojí za nic, obětovala by ses jen nějakým nesmyslným ideálům Řádu.“

Když neodpovídala, Richard přesunul zbytek večeře k ní. „Já nechci tvou nesmyslnou oběť.“

Celou věčnost zírala na misku s prosem.

Richardovi bylo líto, že ho nechápe. Myslel na to, co se stane Kahlan, když Nicci nedostatkem jídla onemocní.

„Nicci, jez,“ řekl tiše. 

Konečně zvedla lžíci a udělala, co jí řekl.

Když skončila, zvedla k němu modré oči, které tak strašně toužily uvidět něco, co jí nemohl dát. Posunula prázdnou misku doprostřed stolu.

„Richarde, díky za jídlo.“ 

„Proč děkuješ mně? Já jsem obětavý otrok, od něhož se očekává, že se obětuje každému neschopnému člověku, který mu řekne, co potřebuje.“ 

Šel ke dveřím. S jednou rukou na rozviklané klice se otočil. „Musím jít, nebo ztratím práci.“

Modré oči měla plné slz, když přikývla.

Richard měl za sebou první cestu s pěti tyčemi po tmavých ulicích od slévárny k Viktorově dílně. Z oken se pár lidí překvapeně dívalo na člověka, který kolem nese nějaký náklad. Nedokázali pochopit smysl jeho počínání. Nepracoval pro nikoho jiného, pracoval pro vlastní prospěch.

Richard, shrbený pod nákladem, si stále říkal, že když pokaždé ponese pět tyčí, dohromady udělá jen deset cest, a jak se jejich počet bude zmenšovat, jeho situace se bude zlepšovat. Když se počtvrté vrátil do slévárny, rozhodl se pro dodatečnou cestu, aby si trochu oddechl, a dál nosil jen čtyři tyče. Ztratil přehled, kolikrát již prošel opuštěnou nocí sem a tam. Při předposlední cestě měl potíže zvednout alespoň dvě tyče. Zbyly mu ještě tři. Přinutil se, aby naposled nesl všechny tři, a delší chůzi vyměnil za větší námahu.

Poslední tři tyče donesl k Viktorově dílně před úsvitem. Ramena měl plná modřin a strašně ho bolela. Musel jít do práce k Išakovi a nemohl čekat na Viktora, až přijde a zaplatí mu poslední čtvrtinu zlaťáku.

Den v práci byl příjemnou změnou po noci vyčerpávajícího tahání železných tyčí. Jori nemluvil, pokud nebyl osloven, takže Richard ležel ve voze na nákladu dřevěného uhlí a občas si v hrkotavém vozu pár minut pospal. Cítil ulehčení, že dokázal splnit svůj slib.

*****

Když se Richard po nekonečném dnu vrátil domů, zvedl hlavu a uviděl Kamila s Nabbim, jak stojí nahoře na schodech. Oba na sobě měli košile.

„Čekali jsme na tebe, až přijdeš domů a dokončíš práci,“ řekl Kamil. 

Richard se vyčerpáním zakymácel. „Jakou práci?“

„Schody.“ 

„Ty jsme opravili včera večer.“ 

„Opravil jsi jen přední schody. Řekl jsi, že chceš opravit schody, a přední nejsou všechno. Zadní schody jsou dvakrát delší a jsou v horším stavu, než byly přední. Snad nechceš, aby tvá žena, nebo další ženy z budovy upadly a zlomily si krk, když půjdou ke společnému sporáku nebo na záchod?“ 

To byla jejich představa malé zkoušky. Richard věděl, že by ztratil tvář, kdyby je nechal čekat. Byl ale tak unaven, že nedokázal pořádně myslet.

Z předních dveří vystrčila hlavu Nicci. „Zdálo se mi, že slyším tvůj hlas. Pojď na večeři. Čeká na tebe polévka.“

„Máš nějaký čaj?“ 

Nicci se úkosem podívala na dva mladíky v košilích. „Čaj můžu udělat. Pojď dovnitř a já ho udělám, zatímco budeš jíst polévku.“

„Přines ho dozadu, prosím tě,“ řekl Richard. „Slíbil jsem, že opravím schody.“ 

„Teď?“ 

„Ještě zbývá pár hodin světla. Můžu jíst, zatímco budeme pracovat,“ 

Kamil s Nabbim se vyptávali ještě víc než včera večer. Třetí mladík, Gadi, několikrát prošel kolem. Vyzývavě si prohlížel Nicci, když Richardovi přinesla polévku a čaj.

Po skončení práce Richard odešel do pokoje, kdysi Išakova salonku a dnes jejich domova. Sundal si košili a vodou z umyvadla si opláchl obličej. V hlavě mu bušilo.

„Umyj si vlasy,“ řekla Nicci. „Jsi špinavý a já tady nechci mít blechy.“ 

Richard se raději nedohadoval, namočil si obličej do vody a vydrhl si hlavu kouskem obyčejného mýdla. Bylo to lehčí než ji přesvědčovat, že strašně potřebuje spát. Nicci nenáviděla blechy a vši.

Domníval se, že by měl cítit povděk, že jako manželka byla v jejich předstíraném svazku velmi čistotná. Pokoj byl uklizený, ložní prádlo a jeho šaty byly čisté i přes nutnost tahat vodu ze studny kousek dál na ulici. Nikdy nenamítala proti žádné práci, která napodobovala život obyčejných lidí. Připadalo mu, že po něčem touží natolik, aby se často vžila do své role a občas zapomínala, že je sestrou temnot a jeho věznitelkou. On na to nezapomínal ani na okamžik. Ještě jednou ponořil hlavu do vody a promnul si vlasy, aby z nich dostal mýdlo.

Když mu po bradě a po zádech stékal pramínek vody nazpět do umyvadla, zeptal se jí: „Kdo je bratr Narev?“

Nicci, která seděla na své palandě a šila, se zastavila a podívala se na něj. Šití u ní najednou vypadalo nepatřičně, jako by parodie domáckého života ztratila svou svatozář.

„Proč se mě ptáš?“ 

„Když jsem byl včera u kováře, setkal jsem se s ním.“ 

„Na staveništi?“ 

Richard přikývl. „Musel jsem tam dopravit železo.“

Opět se sehnula k šití. Richard se ve světle lampy na lněný olej, která stála vedle ní, díval, jak dělá několik dalších stehů na záplatě na koleně jeho kalhot. Když skončila a dovolila pažím klesnout do klína, jedna z nich ještě byla v opravované nohavici.

„Bratr Narev je veleknězem Bratrství řádu - staré sekty, která je oddána prosazování Stvořitelovy vůle na tomto světě. Je duší a srdcem Řádu, dá-li se to tak říct, je jeho morálním vůdcem. On a jeho učedníci vedou poctivé lidi Řádu na cestě věčného světla Stvořitelova. Je rádcem císaře Jaganga.“ 

Richard byl překvapen. Neočekával, že bude tak dobře informovaná. Jeho obezřetnost vzrostla a vlasy na krku se mu zježily.

„Jaký druh rádce?“ 

Udělala další steh a provlekla látkou dlouhou nit. „Bratr Narev byl Jagangovým pedagogem - jeho učitelem, rádcem a instruktorem. Bratr Narev vzbudil v Jagangovi zápal pro spravedlnost.“

„On je asi čarodějem, co?“ Bylo to víc konstatování než otázka. 

Zvedla hlavu od šití. V modrých očích viděl, že zvažuje, jestli má odpovědět, nebo se možná rozhoduje, co mu řekne. Jeho pevný pohled naznačoval, že očekává plnou pravdu.

„V řeči ulice by se dal popsat tímto způsobem.“ 

„Co to znamená?“ 

„Obyčejní lidé, kteří málo rozumí magii, by jej popsali jako čaroděje. Kdybychom chtěli být přesní, on čarodějem není.“ 

„Tak čím vlastně je, když chceme být přesní?“ 

„On je vlastně kouzelníkem.“ 

Richard teď na ni dokázal jen zírat. Vždy se domníval, že čarodějové a kouzelníci jsou stejní. Když se nad tím zamyslel teď, napadlo ho, že lidé, kteří něco o magii věděli, za čaroděje považovali jen muže s magickým nadáním. Nikdy nikoho z nich neslyšel mluvit o kouzelníkovi.

„Myslíš tím, že je vlastně jako ty, jenomže je muž?“ 

Otázka ji na chvíli uvedla do rozpaků. „Domnívám se, že bys o tom mohl uvažovat tímto způsobem, ale není to přesné. Kdybys to chtěl srovnávat, pak bys musel říct, že má víc společného s čarodějem, protože jsou oba muži. Pojem kouzelnice do toho vnáší nedůležité aspekty.“

Richard si setřel vodu z obličeje. „Nicci, prosím tě, byl jsem vzhůru celou minulou noc a pracoval jsem. V podstatě vestoje spím. Nebuď příliš abstraktní a složitá, když mi něco říkáš. Můžeš mi říct, v čem je rozdíl?“

Odložila šití stranou a ukázala na jeho lůžko, aby si sedl blíž do světla. Richard si opět oblékl košili. Zazíval, když si na palandě pod sebou zkřížil nohy.

„Bratr Narev je kouzelník,“ začala. „Je mi líto, ale rozdíl se nedá lehce vysvětlit. Je to velmi komplikovaná záležitost. Pokusím se ji podat tak jednoduše, jak to jen dokáži, ale musíš pochopit, že nemohu příliš zjednodušovat, protože pak se ztratí všechny skutečné rysy pravdy. 

Kouzelníci jsou do značné míry stejní jako čarodějové, ale jsou jiní - dalo by se říct, že jsou do značné míry v podobném vztahu, jako jsou voda a olej tekutiny. Obě tečou a dokáží rozpouštět věci, ale spolu se nemíchají. Stejně tak se magie čaroděje a kouzelníka spolu nemíchají, ani nepůsobí na stejné věci.

Všechno, co by kouzelník udělal proti čarodějovu nadání, nebo všechno, co by čaroděj udělal proti nadání kouzelníka, nebude působit. Ačkoliv mají oba magické nadání, představují jeho různé aspekty - nemíchají se. Jedna magie ruší druhou, takže pak svým způsobem... zhasnou.“

„Myslíš tím něco podobné aditivní a subtraktivní magii, které jsou navzájem opačné?“ 

„Ne. Na první pohled by to mohla být správná cesta k jejich pochopení, ale způsob myšlení je naprosto špatný.“ Zdvihla ruce, jako by chtěla začít znovu, ale pak je nechala spadnout do klína. „Je velmi těžké vysvětlit rozdíly někomu jako ty, kdo nechápe, jak funguje jeho vlastní nadání. Ty nemáš žádnou základnu, na kterou bys postavil to, co ti řeknu. Neexistují slova, který by byla na jedné straně přesná a na druhé straně pro tebe pochopitelná. Jsou mimo tvé chápání.“ 

„Dobře tedy... myslíš tím, že i když jsou vlk a puma dravci, nejsou stejným druhem zvířat?“ 

„To je trochu přesnější.“ 

„Jak obvyklí jsou tito kouzelníci?“ 

„Jsou asi tak obvyklí jako snoví cestovatelé...“ významně se na něj podívala, „nebo jako váleční čarodějové.“ 

Přestože Richard rozdíl nechápal a ona mu ho nedokázala vysvětlit, z neznámého důvodu považoval tuto informaci za znepokojivou.

„Co dělá jiným způsobem?“ 

Nicci zavzdychala. „Nejsem odbornicí a nejsem si úplně jistá, ale myslím si, že dělá všechny základní věci, co by dělal i čaroděj, ale dělá je s jedinečným kouzelnickým rysem magie - opiješ se stejně z piva i z pálenky, ale jsou to různé druhy nápojů vyrobené z různých věcí.“

„Jeden z nich je silnější.“ 

„To ale neplatí na čaroděje a kouzelníky. Teď chápeš, proč jsou slova a srovnání nedostatečná? Síla čarodějova a kouzelníkova magického talentu závisí od daného jedince a neovlivňuje ji podstata magie.“ 

Richard se škrábal po neholené bradě, když přemýšlel o jejích slovech. Vzhledem ke skutečnosti, že oba mohli provozovat magii, nedokázal přijít na žádný rozdíl, který by mohl mít praktický význam.

„Existuje něco, co dokáže udělat on, a nedokáže to čaroděj?“ Když čekal na odpověď, nevypadala, že se nad jeho otázkou zamýšlí, ale spíše uvažovala, jestli má vůbec chuť odpovědět. „Nicci, řekla jsi mi hned nato, co jsi mě dostala, že mi budeš říkat jen pravdu. Řekla jsi, že nemáš žádný důvod mi lhát.“ 

Dívala se mu do očí, ale po chvíli odvrátila pohled a shrnula si světlé vlasy z obličeje. Její gesto mu nečekaně a bolestně připomnělo Kahlan.

„Snad. Domnívám se, že se Narev mohl naučit, jak zopakovat kouzlo, které obklopovalo Palác proroků. Před tisíci lety bylo třeba čarodějů s oběma aspekty magie, aby vytvořili zvláštní kouzlo dlouhověkosti. Myslím si, že kouzelníci jsou odlišní od čarodějů v tom, že jejich moc se nečlení na základní složky jako u čarodějů. Přestože jeho magie funguje jiným způsobem, mohl se naučit dost, aby zjistil, jak čarodějové - kteří tehdy vládli oběmi stránkami magie - dokázali kolem Paláce proroků vytvořit kouzlo, a aby ho byl schopen po svém zopakovat.“ 

„Myslíš tím kouzlo, které zpomaluje stárnutí? Myslíš, že ho dokáže vytvořit?“ 

„Ano. Jagang se mi jednou s něčím podobným svěřil. Bratra Nareva jsem poznala, když jsem byla ještě malá. Tehdy byl dospělý, byl vizionářem, který hlásal učení Řádu. Zamyšleně mluvíval o tom, že si přeje žít tak dlouho, aby viděl, jak se jeho vize Řádu uskuteční. Myslím, že když mě sestry odvedly, abych žila v paláci v Tanimuře, ukázalo mu to cestu, a zanedlouho se v něm objevil i on. 

Sestry o něm nevěděly. Považovaly ho za obyčejného dělníka. Protože jeho nadání je jiné než u čarodějů, jeho schopnosti neobjevily. Teď věřím, že tam šel s jednoznačným úmyslem studovat kouzlo kolem Paláce proroků, aby ho mohl znovu vytvořit a použít k vlastnímu prospěchu.“

„Proč nevtrhl do paláce - proč ho neobsadil - aby kouzlo získal pro sebe?“ 

„Je možné, že si na začátku myslel, že by jednoho dne mohl palác zabrat pro své učení - stejný plán kdysi měl i císař Jagang - ale je možné, že kouzlo studoval již od začátku, protože ho nechtěl jen nově vytvořit, ale chtěl ho i zdokonalit.“ 

Richard si zamnul čelo, jak se snažil zmírnit bolest hlavy. „Myslíš, že teď zamýšlí vytvořit nad Útočištěm - novým císařským palácem - kouzlo, které by se podobalo kouzlu nad Palácem proroků, ale bylo by lepší, protože by stárnutí zpomalovalo ještě víc, aby o to déle mohl žít on a lidé, které si vybral.“

„Ano. Nezapomeň, že věk je relativní. Člověku, který by žil tisíc let, se život dlouhý sto let zdá příliš krátký. Člověku, který žije mnoho tisíc let, by život trvající pouhé tisíciletí připadal velmi pomíjivý. 

Mám za to, že bratr Narev se naučil zpomalit stárnutí do té míry, že se může stát téměř nesmrtelný. Jagang plánoval dobytí Paláce proroků. Kdyby se jim palác dostal do rukou, bratr Narev zamýšlel zlepšit kouzlo, aby vyhovovalo jeho záměrům.“

„Ale já jeho plán překazil.“ 

Nicci přikývla. „Bratr Narev teď spolu s námi všemi, co byli kdysi v paláci, stárne jako každý jiný. Když je člověk mimo dosah kouzla, připadá mu život jako střemhlavý úprk k hrobu. Bratr Narev si jistě touží udržet zbytek mládí. Zůstat navěky relativně mladý má hodně kladů. Méně atraktivní je zůstat navěky starý. Protože jsi zničil Palác proroků, kde by měl dostatek času na naplnění svého plánu, byl donucen jednat, než bude pozdě.“

Richard se svalil na postel. Ležel na zádech s rukou na čele. „Přikázal kováři udělat formu kouzla ze železa. Kovář neví, co vlastně vytváří. Forma pak má být pozlacená.“

„Pro zachování čistoty. Je pravděpodobně jen částí přípravy. Dokonce by pozlacená forma kouzla nemusela být nic jiného než předloha, ze které se do čirého zlata odlije skutečné kouzlo.“ 

Richard v zamyšlení přimhouřil oči. „Pokud to je forma pro odlívání, pravděpodobnější bude, že Narev zamýšlí odlít větší počet kouzel - aby pak účinkovaly společně.“

Nicci zvedla hlavu a svraštila čelo. „Ano, i to je možné.“

„Uškodí výroba kouzla kováři?“ 

„Ne. Kouzlo je prospěšné. Když na chvíli nebudeme brát v úvahu, k čemu se má používat, takové kouzlo je blahodárné. Slouží ke zpomalení stárnutí a prodloužení života.“ 

„Kdo jsou učedníci bratra Nareva?“ 

„Mladí čarodějové z Paláce proroků.“ 

Richard se polekaně posadil. „Já jsem v Paláci proroků byl. Poznají mě.“

„Ne. Jsou to mladí čarodějové, kteří se tam učili, ale odešli s bratrem Narevem předtím, než jsi přišel ty. Nepoznají tě.“ 

„Když jsou to čarodějové, nezjistí, že mám také magii?“ 

 Rysy jejího obličeje zbarvil pohrdavý úsměv. „Nejsou až tak dobří. Ve srovnání s tebou jsou ničím.“ 

Richarda její pochvala příliš nepotěšila. „Pozná bratr Narev nebo jeho učedníci tebe?“

Zvážněla. „Ano, jistě mě poznají.“

„Řekl bych, že bratr Narev má velké nadání. Nebude schopen rozpoznat mou magii? Díval se na mě nějak divně. Zeptal se, jestli by mě neměl odněkud znát. Asi něco cítil.“ 

„Proč jsi ho považoval za čaroděje?“ 

Richard rozmýšlel nad otázkou a potahoval za stéblo slámy, které vyčnívalo z matrace na jeho posteli.

„Ve skutečnosti ho neprozradilo nic velkého, ale měl jsem silné podezření, které se zakládalo na spoustě maličkostí: jeho držení těla, jak se díval na lidi, jak mluvil - bylo na něm příliš mnoho náznaků. Až když jsem zjistil, že Narev je čaroděj, uvědomil jsem si, že konstrukce, kterou pro něj vyrábí kovář, vypadá jako forma pro kouzlo.“ 

„Podobným způsobem dostane také podezření, že máš magické schopnosti. Dokážeš rozeznávat lidi s magickým nadáním?“ 

„Ano. Naučil jsem se rozeznávat výraz věčnosti v jejich očích. Jistým způsobem dokáži vidět auru magického nadání obklopujícího člověka, pokud je silné - například v tobě. Někdy kolem tebe praská vzduch.“ 

Užasle na něj hleděla. „Nikdy jsem o ničem podobném neslyšela. Asi to má souvislost s oběma stránkami magie, které v sobě máš.“

„Ty máš také obě stránky. Ty nic nevidíš?“ 

„Ne, ale já jsem subtraktivní magii získala jiným způsobem.“ 

Upsala svou duši vládci podsvětí.

„V bratru Narevovi však nic podobného nevidíš, je to tak?“ 

Když Richard zavrtěl hlavou, pokračovala ve vysvětlování.

„Jak jsem již říkala, důvodem jsou různé aspekty magického nadání, které máte. Kromě schopnosti myslet nemáš čarodějnou schopnost rozeznat vněm magické nadání. On nemá žádnou kouzelnickou schopnost rozeznat magické nadání v tobě. Vaše magie nepůsobí na sebe navzájem. Jeho nadání ti prozradila jen tvá schopnost uvažování.“ 

Richard si uvědomil, že mu mezi slovy říkala, že pokud nechce, aby se bratr Narev dozvěděl o jeho magickém nadání, musí se před ním chovat velmi opatrně.

Někdy si myslel, že ví, jakou hru na něj hraje.

Ale například teď to vypadalo, že chápání důvodů pro její chování se posunulo. Někdy to spíše vypadalo, že mu do obličeje své přesvědčení nevrhá proto, že v něj věří, ale že zoufale hledá důvod přestat věřit. Jako kdyby doufala, že ji najde v nějakém ztraceném černém světě a ukáže jí cestu ven. Richard si v duchu povzdechl. Již několikrát předložil své důvody, proč je její přesvědčení špatné, ale v lepším případě se rozzlobila, a názor nezměnila. V tom horším se jen hlouběji zavrtala do svého přesvědčení.

Přestože byl velmi unavený, ležel v posteli s očima přimhouřenýma do úzkých škvír a díval se ve světle lampy na Nicci, jak se sklání nad šitím - jedna z nejmocnějších žen, která kdy chodila po světě, vypadala nadevše spokojená, že přišívá záplatu na koleno jeho kalhot.

Najednou se píchla. Když potřásala rukou a křivila obličej bolestí, Richard si najednou se zamrazením připomněl pouto mezi ní a Kahlan: píchnutí pocítila i jeho milovaná žena.

Kapitola čtrnáctá

Richard si vzal sněhově bílý plátek, který mu nabídl Viktor.

„Co to je?“ 

„Vyzkoušej to,“ řekl Viktor a vytrvale mával rukou. „Jez. Řekni mi, co si o tom myslíš. Pochází z mého domova. Vezmi si červenou cibuli, hodí se k tomu.“ 

Bílý plátek byl hladký, hutný a bylo na něm plno soli a bylinek. Richard ze sebe vydal nadšený sten a převrátil oči.

„Viktore, je to nejlepší věc, jakou jsem kdy jedl. Co to je?“ 

„Lardo.“ 

Seděli na prahu dvojitých dveří vedoucích z místnosti s mramorovým monolitem a dívali se, jak svítá nad staveništěm, v němž se již začaly zvedat zdi Útočiště. Dole se zatím pohybovalo jen málo lidí. Zanedlouho se ve velkém počtu objeví dělníci, aby opět začali pracovat. Dělo se to bez přestání každý den a za každého počasí. Teď, když bylo jaro v plné síle, počasí bylo příjemné skoro bez přerušení. Jednou za několik dní odpoledne sprchlo, ale déšť nebyl jednotvárný ani deprimující - člověka stačil omýt a přinést mu pocit svěžesti.

Jaro by pro něj bylo docela příjemné, jen kdyby necítil trvalou bolest z odloučení od Kahlan a obavy z války daleko na severu, kdyby nepociťoval silný odpor ke svému postavení vězně a k otrocké práci na staveništi, ke zneužívání lidí, k jejich mizení a mučení, a k zoufale represivní povaze života v Altur'Rangu.

Každým dnem rostla jeho obava, že Kahlan zanedlouho odejde z horského domku. Hrozil se toho, že ji dostihne válka, která se zakrátko rozhoří plným plamenem.

Když Richard snědl trochu cibule, vrátil se k chutnému lardu. Ještě jednou zavzdychal.

„Viktore, ještě nikdy jsem něco tak dobrého nejedl. Co je lardo?“ 

Viktor mu nabídl další tenký plátek a Richard si ho s potěšením vzal. Po dlouhé noci plné dřiny mu sytá pochoutka přišla opravdu vhod.

Viktor ukázal nožem na plechovku vedle sebe, ve které byla bílá hmota. „Lardo je břišní tuk z medvěda.“

„Plechovku máš z domova?“ 

„Ne, to ne. Dělám si ho sám. Pocházím z místa daleko na jih, které je u moře. Tam se dělá lardo. Když jsem přišel sem, tak si ho dělám tady. 

Dal jsem břišní tuk do vaniček, které jsem sám vytesal z mramoru bílého jako lardo.“ Viktor mu to ukazoval rukama ve vzduchu stejně energicky, jako kdyby pracoval se železem. „Tuk se vloží do vaniček s hrubou solí, rozmarýnem a dalším kořením. Čas od času se promyje v láku. V kameni musí ležet rok, aby správně dozrál, a aby se z něj stalo lardo.“

„Celý rok!“ 

Viktor důrazně přikývl. „Ten, co jíme teď, jsem udělal minulé jaro. Dělat lardo mě naučil otec. Lardo dělají jen muži. Můj otec pracoval v kamenolomu. Lardo dodává lamačům výdrž, kterou potřebují, aby mohli dlouhé hodiny řezat bloky mramoru nebo pracovat krumpáčem. Lardo potřebují též kováři, dodává sílu zvedat celý den kladivo.“

„Takže v tvé vlasti jsou kamenolomy?“ 

Velkou rukou zamával směrem ke kusu kamene, který se jim tyčil za zády. „Tento kámen je z cavaturského mramoru - z mé vlasti.“ Ukázal na několik míst s naskládaným mramorem pod nimi. „Tam všude je mramor z Cavatury.“

„Tak ty jsi Cavatury?“ 

Viktor se zašklebil jako vlk, když přikývl. „Z místa, odkud pochází všechen nádherný mramor. Naše město má jméno podle lomů na mramor. Celá moje rodina jsou kameníci. A já? Já skončil jako kovář, který pro ně vyrábí nástroje.“

„Kováři jsou sochaři železa.“ 

Bručivě se zasmál. „A co ty? Odkud jsi?“

„Já jsem zdaleka. Tam není žádný mramor, jen žula.“ Richard změnil předmět hovoru, aby si nemusel začít vymýšlet lži. Kromě toho se už rozednívalo. „Viktore, kdy budeš potřebovat další speciální ocel?“ 

„Zítra. Dokážeš to?“ 

Viktor potřeboval ocel z větší dálky, ze slévárny nedaleko od uhlířů. Na přetavení železa na vysoce kvalitní ocel bylo třeba velké množství dřevěného uhlí. Ruda se dovážela ve velkých říčních člunech z míst, která byla docela blízko. Cesta tam a zpět zabere Richardovi větší část noci.

„Jistě. Dnes budu nemocen a vyspím se.“ 

V posledních několika měsících byl dosti často nemocen. Bylo to v souladu s chováním většiny dělníků. Trochu popracuj, onemocni a řekni dělnickému kolektivu, že jsi nemocný. Někteří lidé se dobelhali i s nějakou historkou, ale často nebyla nutná. Dělnický kolektiv se nikdy nevyptával.

Zřídka vynechával schůze, na kterých byli jmenováni ti, co neměli správný přístup. Lidé byli na schůzích často udáváni, a když člověk chyběl na schůzích, rostla pravděpodobnost, že se pozornost obrátí na něj. Udaní lidé byli často zakrátko zatčeni a mohli se přiznat. Člověk, kterého udali na schůzi, že má nepřijatelný přístup, nezřídka spáchal sebevraždu.

„Včera večer ke mně přišel Neal, jeden z učedníků bratra Nareva, s dalšími objednávkami.“ Viktorovi bylo v hlase slyšet napětí. „Ocel, co jsi právě přinesl, mi vydrží na celý den, ale zítra budu potřebovat další.“ 

„Budeš ji mít.“ 

„Opravdu?“ 

„Viktore, už jsem tě někdy zklamal?“ 

Viktorův tvrdý obličej roztál do bezmocného úsměvu. Podal Richardovi další plátek larda. „Richarde, to se ještě nestalo. Ani jednou. Už jsem se vzdával naděje, že někdy potkám člověka, který drží slovo.“

„Dobře, raději půjdu a postarám se o koně. Mají za sebou těžkou noc a potřebují si oddechnout, aby zvládli příští noc. Kolik oceli potřebuješ?“ 

„Dvě stě kusů. Polovinu čtvercové a polovinu kulaté.“ 

Richard ze sebe vyrazil bolestivý sten. „Viktore, buď ze mne uděláš siláka, nebo mě zabiješ.“

Viktor se na souhlas usmál. „Chceš zlato?“

„Ne. Můžeš mi zaplatit při dodání.“ 

Richard už nepotřeboval peníze předem. Měl teď těžký vůz a spřežení silných koní. Platil Išakovi, aby o ně pečoval spolu s koňmi přepravní společnosti. Išak mu pomáhal se všemi zvláštními dohodami, které bylo třeba udělat. Išak věděl, kteří úředníci žijí v hezkých domech, které si nemohli dovolit ze mzdy úředníků Řádu.

„Dej si pozor na Neala,“ řekl Richard. 

„Pročpak?“ 

„Z nějakého důvodu si myslí, že potřebuji kázání. On doopravdy věří, že Řád je spasitelem lidstva. Prospěch Bratrstva řádu staví nad prospěch lidstva.“ 

Viktor zavzdychal, pak vstal a uvázal si koženou zástěru.

Když vešli do budovy, slunce právě začalo svítit na mramor. Richard se zastavil a položil na chladný kámen ruku. Dělal to vždy, když kolem něj šel. Připadal mu téměř živý tím, co se z něj může stát.

„Viktore, jednou jsem se tě zeptal, k čemu kámen je. Mohl bys mi to říct teď?“ 

Kovář se postavil vedle Richarda a díval se na dokonalý mramor před sebou. Natáhl ruku a jemně se ho dotkl, pak konečky prstů přejížděl po jeho povrchu, zkoumal ho a hladil.

„To je moje socha.“ 

„Jaká socha?“ 

„Socha, kterou jednoho dne vytesám. Mnoho lidí z mé rodiny jsou kameníci. Od narození jsem toužil tesat sochy. Chtěl jsem být velkým sochařem. Chtěl jsem vytvářet velká díla. 

Místo toho jsem musel v lomu dělat pro mistra kováře. Má rodina potřebovala jíst. Byl jsem nejstarší ze žijících synů. Můj otec a kovář byli přátelé. Otec kováře požádal, aby mě přijal... Nechtěl kamenům obětovat dalšího syna. Život je těžký a nebezpečný, když vysekáváš kamen z hory.“

„Vytvořil jsi už něco jiného? Myslím ze dřeva nebo tak?“ 

S pohledem upřeným na kámen Viktor zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem tesat pouze do kamene. Koupil jsem tento kvádr z úspor. Patří mi. Málo lidí může říct, že jim patří část nějaké hory. Část tak čistá a hezká, jako tato.“

Richard chápal jeho pocity. „Viktore, co z něj vysekáš?“

Přimhouřil oči, jako by se pokoušel podívat pod jeho povrch. „Nevím. Říká se, že kámen k tobě promluví a řekne ti, čím se chce stát.“

„Ty tomu věříš?“ 

Viktor se zasmál svým hlubokým hlasem. „Ne - ve skutečnosti ne. Ale mám nádherný kus kamene. Na sochy není lepší mramor než z Cavatury, a málo kusů cavaturského mramoru má zrno tak jemné jako tento. Nesnesl bych, kdyby z něj vzniklo něco ošklivého, jak je obvyklé dnes.

Kdysi dávno se z této krásy tesala pouze další krása. Dnes už tomu tak není,“ zašeptal nepřítomně a zatrpkle. „Teď člověk musí tvořit něco znetvořeného - objekt hanby.“

Richard místo Viktora vozil nástroje na staveniště tam, kde se tesal kámen, a měl příležitost se lépe podívat, co se tam dělá. Vnější strany kamenných zdí měly být pokryté výmluvnými scenériemi v neskutečně velkém rozsahu. Zdi, které budou obklopovat palác, se táhly na celé kilometry. Reliéfy vyráběné pro Útočiště budou stejné jako výtvory, které Richard viděl všude jinde po Starém světě, ale nebudou mít konkurenci. Celý palác měl být impozantním zobrazením názoru Řádu na podstatu života a na vykoupení v posmrtném životě.

Postavy, které se tesaly, byly nepřirozené, a jejich končetiny by v žádném případě nemohly fungovat. Byly vytesané v reliéfu a byly navěky spojené s kamenem, z něhož jen váhavě vystupovaly. Jejich pózy odrážely názor na člověka, který je neužitečným a povrchním slabochem.

Prvky nenáviděného lidského těla, jeho svaly, kosti a maso se slévaly do neživých údů, jejichž proporce byly zdeformované natolik, že postavy zbavovaly lidskosti. Obličeje vyjadřovaly buď nezúčastněnost, jako by tím sochařské dílo mělo zobrazit ctnost, nebo byly plné hrůzy, utrpení a soužení, jako by měly představovat osud zločinců. Poctiví muži a poctivé ženy se skláněli pod břemenem práce a vždy se na svět museli dívat přes prázdnou otupělost rezignace.

Ve většině případů se od sebe nedali rozeznat muži a ženy; jejich světská těla - trvalý zdroj hanby - byla ukrytá pod objemnými rouchy podobnými řízám knězů Řádu. Jako další odraz učení Řádu byli jen hříšníci zobrazeni nazí, aby každý mohl vidět jejich odporná a rozkládající se těla.

Plastiky představovaly člověka jako bezmocného tvora, odsouzeného nedostatkem rozumu k tomu, aby trpěl každou ránou osudu.

Richard měl podezření, že většina sochařů se bála výslechů, nebo dokonce mučení, a proto opakovala názor, že člověk musí být zobrazován, jak se smiřuje se svou odpornou povahou a odměnu si zasluhuje až po smrti. Účelem těchto děl bylo ujistit masy, že posmrtná odměna je jediným správným cílem, ke kterému se člověk má upínat. Richard věděl, že pár sochařů tomuto učení dokonce vážně věřilo. Když byl mezi nimi, vždy si dával velký pozor na to, co říká.

„Ach, Richarde, přál bych si, abys místo dnešní hrůzy mohl vidět hezké sochy.“ 

„Už jsem nádherné sochy viděl,“ tiše ho ujistil Richard. 

„Ano? To jsem rád. Lidé by se měli dívat na ně, a ne na toto, toto -“ mávl rukou směrem ke zvedajícím se zdím Útočiště, „zlo pod pláštíkem dobra.“ 

„Takže jednoho dne vytvoříš podobnou krásu?“  

„Richarde, já nevím,“ přiznal se po chvíli Viktor. „Řád všechno pohlcuje. Říkají, že jednotlivec nemá žádný význam mimo své schopnosti přispívat k blahu ostatních. Vezmou všechno, čím umění může být, vysají z něj duši, a změní ho na jed a na smrt.“ 

Viktor se toužebně usmál. „Mohu mít radost z nádherné sochy uvnitř kamene.“

„Viktore, já tě chápu, věř mi. Vidím, co mi popisuješ.“ „Z mé sochy se budeme těšit tak, jak je.“ Viktor sundal ruku z kamene a ukázal na jeho spodní část. „Ještě něco - vidíš tady? V kameni je vada. Táhne se po celé délce. Proto jsem si tento kus mramoru mohl dovolit - kvůli kazu. Kdyby ho někdo chtěl otesávat, asi by kámen ohrozil. Pokud by něco udělal špatně, a nebral by ohled na vadu, kámen by se mohl lehce roztříštit. Zatím jsem nedokázal vymyslet, jak s ním pracovat, abych využil jeho krásu a zároveň se vyhnul kazu.“ 

„Snad tě jednoho dne napadne, jak s kamenem pracovat a vytvořit něco vznešeného.“ 

„Něco vznešeného. To by bylo něco - nejvelkolepější podoba krásy.“ Zavrtěl hlavou. „Já to však neudělám. Ne, dřív musí dojít k povstání.“ 

„Povstání?“ 

Viktorův opatrný pohled sklouzl přes otevřené dveře po svahu. „Povstání. Jednou přijde. Řád nemůže odolat. Zlo nemůže odolávat, nemůže trvat navěky. Když jsem byl mladý, má vlast byla krásná a svobodná. Lidé byli hrozbami donuceni vzdát se svých životů a svobody. Dělo se to kousek po kousku z důvodu spravedlnosti pro všechny. Lidé nevěděli, co vlastně mají, a nechali se svobody zbavit výměnou za prázdný příslib lepšího světa bez námahy a bez snahy něčeho dosáhnout, světa bez tvůrčí práce. Vždy se našel někdo jiný, kdo za ně něco udělal nebo zařídil, kdo jim ulehčil život.

Byli jsme zemí hojnosti. Co se teď vypěstuje, shnije, protože se musí čekat na rozhodnutí výborů, kam se sklizeň má dostat, kdo ji přepraví, a za kolik ji prodávat. Mezitím lidé hladovějí.

Vzpurným lidem, kteří nejsou oddaní Řádu, se připisuje vina za všechno hladovění a nouzi, které nás pomalu ničí. Řád zatýká stále větší počty lidí a popravuje je. Jsme zemí smrti. Řád neustále prohlašuje, jak soucítí s lidstvem, ale podporuje především smrt. Na cestách jsem viděl tisíce mrtvol, které nikdo nespočítal a nepohřbil. Vina za všechno zlo a za každý neúspěch se dává Novému světu. Mladí muži touží udeřit na nepřítele a jdou do války.

Přesto však mnoho lidí prozřelo a uvidělo pravdu. Oni a jejich děti - já a ostatní mně podobní - hladovíme po svobodě žít naše životy po svém a nebýt otroky Řádu a jejich vlády smrti. Nepokoje jsou v mé vlasti stejně jako tady. Povstání se blíží.“

„Nepokoje? Tady? Neviděl jsem žádné nepokoje.“ 

Viktor se mazaně usmál. „Lidé, kteří mají povstání v srdcích, neukazují pravé pocity. Řád se trvale bojí vzpoury a mučením vymáhá přiznání z lidí, které neprávem zatýká. Každý den je popravován větší počet lidí. Všichni, co chtějí změny, vědí, že není dobré být nápadným dřív, než přijde správná doba. Richarde, jednoho dne dojde k povstání.“

Richard zavrtěl hlavou. „Viktore, já nevím. Povstání vyžaduje odhodlání, a já si nemyslím, že opravdové odhodlání existuje.“

„Viděl jsi lidi, kteří nejsou šťastní, jak tady vypadá situace. Išaka, lidi ve slévárnách, mé zaměstnance a mne. Po změně touží všichni, se kterými děláš obchody. Výjimkou jsou úředníci, které podplácíš.“ Viktor významně svraštil čelo a podíval se na Richarda. „Nikdo z nich si na tvou práci nestěžuje žádné radě ani výboru. Možná si s povstáním nebudeš chtít začít, a já si myslím, že máš právo nezúčastnit se, ale je tady moc lidí, kteří naslouchají šeptání o svobodě severu.“ 

Richard znervózněl. „Svoboda severu?“

Viktor slavnostně přikývl. „Mluví o zachránci jménem Richard Rahl. On je vůdcem boje za svobodu. Říká se, že Richard Rahl nám přinese povstání.“

Kdyby věc nebyla naprosto tragická, Richard by vybuchl smíchem.

„Jak víš, že ten Rahl stojí za následování?“ 

Viktor se upřeně zahleděl na Richarda. Ten pohled si Richard pamatoval ze svého prvního setkání.

„Člověka můžeš posoudit podle jeho nepřátel. Císař a bratr Narev s učedníky nenávidí Richarda Rahla tak silně jako nikoho jiného. On nám nese pochodeň revoluce.“ 

Richard se dokázal pouze zarmouceně usmát. „Příteli, ale on je pouhým člověkem. Nezbožňujte člověka. Zbožňujte věc, za kterou stojí, ale jeho ne.“

Viktorův planoucí pohled plný emocí a palčivé touhy po svobodě se vrátil k obvyklému vlčímu úsměvu.

„Vidíš, to samé by řekl Richard Rahl. Proto je pravým vůdcem.“ 

Richard si pomyslel, že nejlepší bude změnit směr hovoru. Viděl, že už je skoro světlo.

„Dobře, ale už musím jít. Viktore, jsem si jistý, že tě napadne, co s kamenem udělat. Přijdeš na to ve správném okamžiku.“  

Kovář předstíral, že se na něj mračí, ale ve srovnání se skutečným zachmuřením před chvílí to byla jen ubohá náhražka. „To jsem si vždy myslel i já.“

Richard se poškrábal na hlavě. „Viktore, už jsi někdy něco vytesal?“

„Ne.“ 

„Jsi si jistý, že to umíš? Že k tomu máš schopnosti?“ 

Viktor se poklepal po spánku, jako by chtěl nedůvěřivce přesvědčit. „Schopnost mám tady. Tady mám krásu. Záleží jen na ní. I kdybych se kamene nikdy ocelí nedotkl, vždy budu mít krásu, která by z něj mohla vzniknout, a tu mi Řád nikdy nevezme.“

Kapitola patnáctá

Nicci si z čela utírala pot, když šla k prádelní šňůře zkontrolovat, jestli je prádlo suché. Léto ještě nezačalo, ale už bylo horko. Bolela ji záda, jak byla sehnutá u necek, i z dalších domácích prací. Na teplém slunci si povídaly ostatní ženy. Občas se zachichotaly nad nějakou zvláštností, kterou některá z nich po přemlouvání prozradila na svého manžela. Zdálo se, že s příchodem jarní zeleně začal v domě ožívat každý.

Nicci však dobře věděla, že s tím jaro nemá nic společného.

Toto poznání vytahovalo z nejtemnějších hlubin její bytosti na povrch pocit zuřivosti. Nemohla zjistit, jak to Richard dokázal. Ať se snažila sebevíc, nedokázala rozvázat uzel, který by jí dal přístup k poznání. Začínala si myslet, že kdyby ho vzala do nejhlubší jeskyně, kterou lze najít, i do jejích nejtemnějších hlubin by prorazilo slunce, aby na Richarda zasvítilo. Mohla by si myslet, že má magické štěstí, ale bez nejmenších pochybností věděla, že nepoužívá žádnou magii.

Špinavý zadní dvorek býval předtím zarostlý změtí býlí a válely se po něm hromady harampádí a kuchyňského smetí. Teď z něj byla zahrada. Muži z domu po práci vynosili všechny odpadky. Z pokojů vyšlo dokonce několik lidí bez práce, aby pomohlo něco vynést. Když bylo všechno pryč, ženy zkypřily půdu a založily zahradu. Pěstovaly tam zeleninu. Zeleninu! Mluvilo se, že by si mohly pořídit pár slepic.

Z jediné páchnoucí latríny v zadním koutku, poničené dlouhým užíváním, teď byly dva pečlivě udržované záchodky. Už jen zřídka se muselo ve frontě čekat na jejich použití a nebylo nutné naléhavě prosit, ani nedocházelo k hádkám. Kamil s Nabbim pomáhali Richardovi s jejich stavbou, částečně použili kousky dřeva vybrané z hromad odpadků na dvorku, ještě než se odnesly, a zčásti je vybrali z hromad harampádí v okolí.

Nicci nevěřila svým očím, když uviděla Kamila a Nabbiho - v košilích - jak kopou jámy pro nové záchodky. Každý jim vydatně děkoval a oni zářili hrdostí.

Venkovní kuchyňský sporák byl opraven, takže na něj ženy mohly postavit víc hrnců, a několik jich tedy mohlo vařit najednou. Spotřeboval též méně dříví, které se muselo donášet. Richard a pár dalších mužů z domu postavili podstavce pro necky, aby se ženy nemusely tak hluboko ohýbat, ani si nepříjemně odírat kolena. Muži postavili jednoduchou stříšku z plachtoviny zachráněné z odpadků, aby ženy mohly vařit a prát v suchu, když prší.

Lidé v domech po obou stranách byli zpočátku rozmrzelí z těchto podezřelých činností a začali se odměřeně vyptávat. Richard, Kamil a Nabbi zašli k nim a vysvětlili jim, co dělají, a jak dali do pořádku dům. Dokonce jim pomohli všechno začít. Nicci ječela na Richarda, že ztrácí čas v domech jiných lidí. Prohlásil, že mu právě ona řekla, že má za povinnost pomáhat druhým. Na to Nicci neměla odpověď - přinejmenším ne takovou, kterou by mohla říct a přitom nevypadala jako hlupák.

Když Richard lidem ukazoval, jak zlepšit jejich domy, nepřednášel jim ani je nepoučoval, ale spíše se mu je dařilo nakazit svým nadšením - Nicci nedokázala pochopit proč. Neříkal jim, co mají dělat, ale spíš povzbuzoval, aby je samé napadlo, co mají udělat pro lepší bydlení. Richarda si nakonec oblíbili všichni, a ona nad tím v duchu vrčela.

Nicci sebrala prádlo do pleteného košíku. Richard ukázal ženám v domě, jak je vyrábět z tenkých proužků dřeva. Nicci musela uznat, že košíky se vyrábějí lehce a prádlo se v nich lépe nosí.

Vyšla nahoru po solidních schodech - po těch schodech, o nichž si kdysi myslela, že budou její konec. Chodba byla bez nejmenší poskvrny a podlaha byla umytá. Richard někde sehnal barvy a muži měli velkou zábavu, když je míchali a zatírali skvrny na zdech. Jeden z obyvatelů domu se vyznal ve střechách a střechu opravil. Už neprotékala a nevznikaly nové fleky.

Když Nicci šla po chodbě, uviděla Gadiho bez košile, jak sedí ve stínu na schodišti. Velkým nožem ořezával kousek dřeva a způsobem, jakým to dělal, prozrazoval svou nebezpečnou povahu. Ženy z domu to později po něm za nesouhlasného mumlání poklidí. Gadi nebyl příliš rád, že ho lidé v poslední době peskují. Teď se na ni chtivě podíval. Už měl na co zírat, protože měla nazpět původní váhu.

Richardova noční práce umožňovala nakupovat víc jídla. Domů přinášel věci, které jí celé měsíce chyběly - kuřata, olej, koření, šunku, sýr a vejce. Tyto potraviny nikdy neviděla v obchodech ve městě. Nicci si myslela, že ve všech obchodech ve městě prodávají stejné potraviny, ale Richard říkal, že ho cesty při přepravě zboží přivádějí do míst, kde je nabídka potravin pestřejší.

Kamil a Nabbi, kteří seděli na vchodových schodech, ji uviděli přes otevřené dveře. Postavili se a zdvořile se uklonili, když přicházela chodbou.

„Dobrý večer, paní Cypherová,“ řekl Kamil. 

„Mohli bychom vám pomoct s odnesením prádla?“ zeptal se Nabbi. 

To ji dráždilo ještě víc, protože zcela určitě věděla, že to myslí upřímně. Měli ji rádi, protože byla Richardovou ženou.

„Děkuji, to není třeba. Už jsem doma.“ 

Přidrželi jí dveře a zavřeli za ní, když vešla do pokoje.

Považovala je za Richardovy vojáky. Zdálo se, že má soukromou armádu lidí, kteří se začínají usmívat, když ho vidí přicházet. Většina lidí se mohla přetrhnout, aby udělala všechno, co by Richard chtěl mít hotové. Kamil s Nabbim by prali i pleny, kdyby je Richard požádal, jen aby s ním mohli jet v noci na voze, když nakládal a skládal věci po celém Altur'Rangu. Bral je s sebou jen zřídka. Jak říkal, mohl by pak mít potíže s dělnickým kolektivem. Mládenci nechtěli, aby Richard měl problémy a ztratil práci, takže trpělivě čekali na vzácné případy, kdy jim kývnutím hlavy dal najevo, že s ním mohou jet.

Jejich pokoj se změnil k lepšímu. Strop byl čistě vybílený. Zdi byly dočista vydrhnuté a natřené barvou s lososovým odstínem - tuto barvu si vybrala v domnění, že Richard nedokáže sehnat vzácné pigmenty potřebné do barvy. Zdi se teď na ni šklebily barvou lososa.

Jednoho dne se objevil nějaký člověk s plnou náručí nářadí. Kamil řekl, že ho posílá Richard, aby vyspravil jejich pokoj. Muž mluvil jazykem, kterému Nicci nerozuměla. Neustále mával pažemi, klábosil a dobromyslně se smál, jako by rozuměla alespoň trochu z toho, co jí říká. Ukazoval kolem sebe na zdi a něco se jí vyptával. Neměla nejmenší tušení, co měl udělat.

Domnívala se, že přišel opravit rozviklaný stůl. Poklepala dlaní na jeho desku a pak mu ukázala, jak se viklá. Přikývl, usmál se a začal brebentit. Nakonec ho nechala pracovat a odešla do městského obchodu koupit chléb. Byla tam celé dopoledne. Odpoledne čekala ve frontě na proso.

Když se Nicci vrátila domů, muž byl pryč. Staré okno s rozbitým sklem, které nejenže bylo kdysi dávno zatřené, ale hlavně nešlo otevřít, mělo nové sklo a bylo zvednuté. Nové okno bylo i na protější zdi. Obě okna byla otevřená. Chladný větřík přinášel do dusného pokoje čerstvý vzduch.

Nicci stála uprostřed pokoje plná úžasu, že oknem vidí na vedlejší dům. Hleděla oknem ve zdi, ve které předtím žádné okno nebylo. Viděla na ulici. Paní Šarim z vedlejšího domu se usmála a zamávala jí, když šla kolem.

Nicci teď položila prádelní koš na podlahu a otevřela boční okno, aby dusnou místnost vyvětrala. Rozhrnula záclony. Když měli okna, skrz která bylo vidět, rozhodla, že by se jim hodily záclony. Richard někde sehnal látku. Když je ušila, řekl, že odvedla skvělou práci. Nicci zjistila, že se usmívá jako každý jiný, komu Richard řekl, že udělal něco dobrého.

Přivedla Richarda na nejhorší místo Nového světa, do nejhoršího domu, který dokázala najít, a on nakonec způsobil, že se každý má lépe - sama mu říkala, že má za povinnost dělat právě to.

Na začátku ale nechtěla, aby to dopadlo takto.

Nevěděla, co vlastně chce.

Teď zjistila, že žije pro okamžiky, když je s Richardem. Přestože Nicci věděla, že ji nenávidí a nemá větší přání než se od ní dostat a vrátit se ke Kahlan, srdce cítila až v hrdle, když přišel domů. Někdy se jí zdálo, že přes pouto cítí, jak po něm Kahlan touží. Každý centimetr jejího těla bolel porozuměním touhy, kterou cítila Kahlan.

Jak čekala, byl pokoj stále tmavší. Život začínal, až když se Richard vrátil domů a světlo lampy nahradilo denní světlo. Už neměli pouhý knot provlečený dřevěným kroužkem plovoucí ve lněném oleji, ale skutečnou lampu.

Dveře se otevřely a Richard jednou nohou vstoupil dovnitř, mluvil přitom s Kamilem. Mladík právě odcházel do bytu své rodiny, který byl v patře. Bylo už dost pozdě. Richard konečně vešel s úsměvem do pokoje a zavřel dveře. Jako obvykle se jeho úsměv okamžitě ztratil.

Zvedl plátěný pytel. „Narazil jsem na nějakou cibuli, mrkev a vepřové maso. Napadlo mě, že bys možná ráda udělala guláš.“

Nicci ochable ukázala na proso, kvůli kterému strávila celé odpoledne ve frontě. Bylo plesnivé a plné brouků.

„Koupila jsem proso. Chtěla jsem ti udělat polévku.“ 

Richard pokrčil rameny. „Když myslíš. Tvá polévka z prosa nám pomohla přežít opravdu krušné časy.“

Nicci pocítila záblesk hrdosti nad tím, že považuje za dobré něco, co udělala ona.

Zavřela okna. Venku byla tma. Naplno zatáhla záclony a pak se na něj zády k oknu dívala.

Richard stál uprostřed místnosti, díval se na ni a překvapeně krčil čelo. Nicci přišla těsně k němu. Uvědomovala si odhalenou kůži svých ňader, jak se zvedá a klesá nad výstřihem jejích černých šatů. Před chvílí jí Gadi civěl na prsa. Přála si, aby na ni stejným způsobem civěl Richard. Richard se jí ale díval do očí.

Její prsty se sevřely kolem svalnaté paže.

„Pojď se pomilovat,“ zašeptala. 

Stáhl obočí. „Cože?“

„Richarde, chci, aby ses se mnou pomiloval. Teď.“ 

Celou věčnost se jí zkoumavě díval do očí. Cítila, jak jí v uších buší tep. Každý centimetr jejího těla na něj křičel, ať si ji vezme. Balancovala na okraji touhy a čekala. Její život se vznášel ve skvělé bolesti očekávání.

Začal mluvit a jeho hlas nebyl drsný. Byl dokonce plný soucitu, ale byl odmítavý. „Ne.“

Nicci měla pocit, že jí po pažích tančí tisíce jehliček ledové vody. Richardovo odmítnutí ji omráčilo. Nikdy předtím se nestalo, že by ji nějaký muž odmítl.

Bolelo ji to až do hloubi duše - bolest byla větší než všechno, co jí kdy způsobil Jagang, nebo nějaký jiný muž. Myslela si, že...

Do obličeje se jí nahrnula krev a zábleskem žáru roztavila led. Nicci rozrazila dveře. „Vyjdi do chodby a dívej se,“ přikázala mu roztřeseným hlasem.

Richard stál uprostřed pokoje a díval se jí do očí. Lampa na stole vrhala na jeho obličej ostré stíny. Jeho ramena jí připadala velmi široká. Zužovala se do pasu, který tak toužila obepnout pažemi. Chtělo se jí křičet. Místo toho mluvila tiše, ale s autoritou, kterou si nemohl s ničím splést.

„Vyjdeš do chodby a budeš tam čekat, nebo...“ 

Nicci dvěma prsty předvedla stříhání.

Z výrazu jejích očí věděl, že neblufuje. Život Kahlan teď visel na vlásku, a když nebude dělat, co chce Nicci, ona nezaváhá a vlásek přestříhne.

Richard z ní neodtrhl oči, když šel na chodbu. Přitiskla mu prst doprostřed prsou a tlačila ho dozadu, až dokud se zády neopíral o zeď vedle jejich dveří.

„Budeš čekat přesně tady, až dokud ti neřeknu, že se můžeš hnout.“ Zaskřípěla zuby. „Nebo Kahlan zemře. Rozumíš?“ 

„Nicci, neshazuj se. Pomysli na to, co jsi-“ 

„Nebo Kahlan zemře. Rozumíš?“ 

Zhluboka vydechl. „Ano.“

Nicci šla k šachtě schodiště. V polovině schodů stál Gadi a díval se na ni svýma černýma očima. Domýšlivě sestupoval ze schodů, až došel k jejich spodku, kde na něj čekala. Měl hezkou postavu. Byl u ní tak blízko, že cítila teplo jeho těla.

Nicci se mu podívala do očí. Byl stejně vysoký jako ona.

„Chci s tebou souložit.“ 

„Co?“ 

„Můj manžel se nedostatečně stará o mé potřeby. Chci, abys to udělal ty.“ 

Když Gadiho pohled klouzal k Richardovi, na obličeji se mu objevil domýšlivý úsměv. Pak se jí podíval na prsa a na všechno ostatní, co měl na dosah ruky.

Gadi byl mladý, troufalý a ještě dost hloupý, aby věřil na svou neodolatelnost, aby si myslel, že jeho dětinské fintění smetlo všechny zábrany a vyvolalo v ní nepřekonatelný chtíč po tom, co jí může nabídnout.

Jednou paží ji přitáhl k sobě, druhou jí shrnul vlasy na stranu. Jeho tenké rty ji políbily na hrdle. Když ji zuby poškrábal po kůži, zasténala, aby ho povzbudila k drsnosti. Něžnost byla nejposlednější věcí na světě, kterou by si teď přála. V něžnosti se nemůže skrývat žádná odplata. Něžnost nerozštípne Richardovu duši mučivou bolestí. Něžnost ho nezraní.

Gadiho ruce stiskly zadek a přitlačily ji tvrdě na jeho slabiny. Lascivním způsobem zakroužil boky. Funěla mu do ucha, aby zvýšila jeho jistotu, že vládne jejímu tělu.

„Řekni mi proč.“ 

„Mám už po krk jeho jemné povahy, něžných doteků a přepečlivých způsobů. Nic podobného opravdové ženy nepotřebují. Chci, aby viděl, co dokáže skutečný chlap - co mi nemůže dát.“ 

Málem vykřikla bolestí, když jí zkroutil bradavku.

„Jo?“ 

„Ano. Chci to, co ženě může dát jen skutečný chlap.“ 

Drsné ruce jí zmáčkly prs. Předvedla další sten. Usmál se.

„Bude mi radostí.“ 

Z domýšlivého úšklebku jí bylo špatně. „Ne, radostí to bude mně,“ zašeptala v ochraptělé poddajnosti.

Ještě jednou se nenávistně podíval na Richarda, pak se sehnul a vpředu jí nacpal ruce pod šaty, aby zjistil, zda to myslí vážně, a opravdu si s ní může dělat, co bude chtít. Ruka klouzala po nahém stehnu vzhůru a vyžadovala kapitulaci. Poslušně mu roztáhla nohy.

Nicci ho držela za ramena, když jí osahával. Horní ret se mu zkroutil do domýšlivého úsměvu. Prsty mu nemilosrdně pracovaly. Do očí jí vhrkly slzy. Zachvěla se a kousala se do tváře, aby zadržela výkřik. Pletl si její bolest s vášní, a její sténání ho rozpalovalo.

Jagang a jeho přítel Kadar Kardeef, aby jménem uvedla alespoň někoho, si ji brali bez svolení, ale nic se nedalo srovnat s pocitem zneuctění, když teď stála v chodbě a dovolovala tomuto šklebícímu se malému rváči, aby si s ní dělal, co chce.

Protlačila ruku mezi nimi dolů a sáhla na něj.

„Gadi, ty se Richarda jistě nebojíš. Jsi natolik mužem, aby sis mě vzal, zatímco nás bude venku před pokojem poslouchat a vědět, že jsi v posteli lepší než on?“ 

„Bát se? Jeho?“ Jeho hlas byl chraptivým zavrčením. „Jen mi řekni kdy.“ 

„Právě teď. Potřebuji to od tebe hned, Gadi.“ 

„Myslel jsem si to.“ 

Nicci se v duchu usmála nad jeho způsobem vyjádření vlastního chtíče.

„Řekni nejdřív ,prosím', ty malá kurvičko.“ 

„Prosím.“ Až bolestivě toužila rozdrtit jeho nanicovatou lebku. „Prosím, Gadi.“ 

S paží kolem jejího pasu se Gadi ještě jednou výsměšně zašklebil na Richarda, když si vykračoval kolem něj. Nicci ho prsty opřenými do zad povzbuzovala, aby vešel do jejich pokoje a počkal tam. Usmál se přes rameno a udělal, co chtěla. Nicci se zastavila, aby se nenávistně podívala Richardovi do očí.

„Jsme propojené. Co se stane mně, stane se i jí. Doufám, že nejsi natolik hloupý, aby sis myslel, že tě nedonutím litovat až do posledního dne života, že jsi nezůstal přesně tady. Přísahám ti, že zemře ještě tento večer, když tady nezůstaneš.“ 

„Nicci, prosím, nedělej to. Zraňuješ jenom sama sebe.“  

Jeho hlas byl plný soucitu, byl tak laskavý. Téměř se mu vrhla kolem krku a začala ho prosit, aby ji zastavil... ale plamen jeho odmítnutí stále hořel ostudou v jejím srdci.

Nicci se před dveřmi obrátila a zlomyslně se na Richarda zašklebila. „Doufám, že tvá Kahlan bude mít stejné potěšení, jaké budu mít já. Po dnešní noci ti už nikdy nebude věřit.“

*****

Kahlan bolestí vyjekla a otevřela oči. Ve vířící tmě rozeznávala jen nejasné obrysy. Opět ze sebe vydala bolestný sten.

Sílil v ní pocit, který nedokázala určit, ani vysvětlit. Nemohla zjistit jeho podstatu. Byl naprosto cizí, ale na druhé straně jí byl okouzlujícím způsobem důvěrně známý. Měl v sobě něco nepatřičného, ale chtěného. Naplňoval ji jistým druhem vášnivé úzkosti, která se vábivě zvedala do vlny necudně příjemné slasti a tlačila před sebou pocit beztvarého strachu.

Cítila tíhu stínu nad sebou.

Přestože se vzpírala, zaplavovaly ji pocity, které nedokázala pochopit, ani ovládat. Všechno jí připadalo neskutečné. Z pocitu brutální hrubosti opět zalapala po dechu. Byla ze všeho zmatená. Bolelo to a zároveň cítila, jak se v ní probouzí divoká touha.

Jako by s ní v posteli byl Richard. Opět zažívala hezký pocit. Přerývaně dýchala. V ústech měla sucho, jako by je měla plná prachu.

V Richardově intimním objetí vždy cítila netrpělivé očekávání, že jejich sexuální touha nemůže být nikdy úplně ukojena - že vždy existuje jiskérka něčeho, co bude třeba poznat, sáhnout po tom a popsat. Vždy ji povznášela myšlenka nekonečného hledání nedosažitelného.

Prudce se nadechla. Teď pociťovala ten střemhlavý proud.

Najednou ale pocítila něco velmi překvapivého. Sevřela v rukou přikrývku a v němém výkřiku otevřela ústa. Protestovala proti pronikavé bolesti.

Nebylo to normální a nedávalo to žádný smysl. Opět vyjekla v panice, když v ní rychle narůstaly nejstrašnější pocity. Sténala hrůzou z náznaku rozkoše v nich a ze svého pomatení, protože jí pocity byly málem příjemné.

Teď si uvědomila, o co se jedná.

V očích ji začaly pálit slzy. Překulila se na bok a zápasila v ní radost, že cítí Richarda, s bolestí, protože věděla, že ho stejně cítí Nicci. Byla vržena na záda.

Opět bolestí zalapala po dechu, vytřeštila oči a tělo jí ztuhlo.

Vykřikla bolestí. Kroutila se a zápasila, přikrývala si ňadra pažemi. Oči jí slzely z utrpení, které nedokázala vysvětlit, ani plně rozpoznat.

Richard jí strašně chyběl. Toužila po něm tak silně, až ji všechno bolelo.

Bez ohledu na Nicci se mu vzdala. Z hrdla jí unikal tichý nářek.

Svaly se jí kroutily jako kořeny dubu. Procházela přes ni vlna za vlnou překvapivé bolesti smíchané s touhou, která se postupně měnila na odpor. Nemohla dýchat.

Když všechno skončilo, rozplakala se. Už zase mohla hýbat tělem, ale byla příliš vyčerpaná, aby to dělala. Nenáviděla každou násilnou, otřesnou a brutální vteřinu aktu, dokud trval, a truchlila, že skončil, protože mohla Richarda cítit.

Měla radost, že něco pocítila, a slepý vztek, že byl s Nicci. Svírala přikrývku v pěstích a neutěšitelně plakala.

„Matko zpovědnice?“ Do stanu vklouzla temná postava. „Matko zpovědnice?“ 

Ta slova zašeptala Cara. Pak postavila svíčku na stůl. Světlo se zdálo oslepivě jasné, když se Cara sklonila a podívala se na ni. „Matko zpovědnice, jsi v pořádku?“

Kahlan přerývaně dýchala. Ležela na zádech a byla zamotaná do přikrývky. Měla ji propletenou mezi nohama.

Možná to byl jen sen. Přála si to. Věděla ale, že se jí nic nezdálo.

Kahlan si zajela prsty do vlasů, když se posadila. „Caro...“ Bylo to přiškrcené zasténání.

Cara si klekla vedle Kahlan a chytila ji za ramena. „Co se děje?“

Kahlan se snažila zklidnit dech.

„Co se děje? Co mohu udělat? Stalo se ti něco? Jsi nemocná?“ 

„Ach, Caro... on byl s Nicci.“ 

„O čem to mluvíš? Kdo byl-“ 

Zarazila se, když si uvědomila, koho Kahlan myslí.

Kahlan se vzpírala sevření Cary. „Jak jen mohl-“

„Nepochybně ho k tomu donutila,“ přesvědčovala ji Cara. „Musel to udělat, aby ti zachránil život. Jistě mu vyhrožovala.“ 

Kahlan vrtěla hlavou. „Ne, ne. Měl z toho příliš velké potěšení. Byl jako zvíře. Nikdy si mě nebral tímto způsobem. Nikdy se nechoval... Ach, Caro, on se do ní zamiloval. Už jí déle nedokázal odolávat. On -“

Cara zatřásla Kahlan tak silně, že si myslela, že jí vypadnou zuby.

„Vzbuď se! Matko zpovědnice, otevři oči a vzbuď se. Ještě napůl spíš. Ještě napůl sníš.“ 

Kahlan pátravě mžikala, když se dívala kolem sebe. Prudce dýchala. Ještě se nevzpamatovala, ale plakat přestala.

Cara měla pravdu. Že k něčemu došlo, o tom Kahlan vůbec nepochybovala. Ale stalo se to ve spánku. Nechovala se rozumně.

„Máš pravdu,“ řekla Kahlan hlasem ochraptělým od pláče. Nos měla ještě zacpaný, takže mohla dýchat jen ústy. 

,A teď mi řekni, co se stalo,“ řekla Cara klidným hlasem.

Když Kahlan pocítila, že rudne, přála si, aby byla tma. Jak může někomu říct, co se stalo? Přála si, aby ji Cara předtím neslyšela.

„No, přes pouto jsem cítila, že...“ Kahlan polkla, „se Richard miluje s Nicci.“ 

Cara vypadala pochybovačně. „Měla jsi stejný pocit, jako - tedy - myslím, jestli to víš jistě? Můžeš říct, že to byl on?“

Kahlan cítila, že její obličej rudne ještě víc. „Myslím, že ne tak docela. Já nevím.“ Zakryla si ňadra. „Cítila jsem jeho... zuby na těle. Kousal mě...“

Cara se poškrábala ve vlasech a odvrátila pohled. Nevěděla, jak by měla položit další otázku, Kahlan na ni a přesto odpověděla.

„Richard mi takto nikdy neubližoval.“ 

„Aha. Tak to nebyl Richard.“ 

„Co tím myslíš? Musel to být Richard.“ 

„Opravdu? Chtěl by se Richard milovat s Nicci?“ 

„Caro - mohla ho donutit. Mohla mu vyhrožovat.“ 

„Myslíš si, že Nicci je čestný člověk?“ 

Kahlan se zamračila. „Nicci? Zbláznila ses?“

„Tak vidíš. Proč by to musel být Richard? Nicci si možná našla nějakého muže, kterého chtěla dostat - nějakého hezkého čeledína. Asi to nebylo nic jiného.“ 

„Opravdu si to myslíš?“ 

„Řekla jsi, že nevíš, jestli to byl Richard. Napůl jsi spala a byla jsi... v šoku. Řekla jsi, že on nikdy...“ 

Kahlan se podívala jinam. „Ne, domnívám se, že ne.“ Opět se v šeru podívala na Mord-Sithu. „Promiň, Caro. Díky, že jsi za mnou přišla. Byla bych nerada, kdyby přišel Zedd nebo někdo jiný. Děkuji ti.“

Cara se usmála. „Myslím, že bude nejlepší, když to zůstane mezi námi dvěma.“

Kahlan vděčně přikývla. „Kdyby se Zedd začal dopodrobna na všechno vyptávat, tak bych asi zemřela rozpaky.“

Kahlan si až tehdy uvědomila, že Cara je zabalená do přikrývky, která se vpředu otvírala natolik, že pod ní bylo vidět nahé tělo. Na horní části jejího prsu bylo vidět něco tmavého. Měla ještě několik dalších znamínek, ta však byla slabší. Kahlan již viděla Caru nahou a nevzpomínala si, že by nějaká znamínka měla. Ve skutečnosti bylo její tělo, s výjimkou několika jizev, příkladem dokonalosti.

Kahlan svraštila čelo a ukázala na ně. „Caro, co tam máš?“

Cara se podívala dolů a pak deku rychle sevřela.

„Je to, myslím, že... jen modřina.“ 

Modřina lásky - způsobená ústy muže. „Je s tebou ve stanu Benjamin?“

Cara se postavila na bosé nohy. „Matko zpovědnice, ještě napůl spíš a něco se ti zdá. Jdi ještě spát.“

Kahlan se usmívala, když se dívala za odcházející Carou. Její úsměv se však vytratil, když si lehla nazpět do postele. V tichém osamění se k ní vrátily pochybnosti.

Nadzvedla si ňadra. Její bradavky ještě pulzovaly bolestí. Když se v posteli začala trochu hýbat, cukla sebou. Až teď si začala uvědomovat, jak silně a kde všude bolest cítila.

I když spala, nedokázala uvěřit, že by... Cítila, jak jí opět rudne obličej. Cítila zdrcující stud nad tím, co udělala.

Ne, ona neudělala nic. Pouze přes pouto s Nicci něco pocítila. Nebylo to skutečné. Ve skutečnosti to nezažila ona - byla to Nicci, ale Kahlan utrpěla stejná zranění.

Jak již několikrát předtím, Kahlan se ještě stále cítila propojená poutem s Nicci a cítila bolestný soucit s touto ženou. Co se stalo, zanechalo v Kahlan smutný pocit. Cítila, že Nicci po něčem zoufale touží.

Kahlan si sáhla mezi nohy. Při doteku sebou bolestně trhla. Přiblížila prsty ke světlu svíčky. Leskly se krví. Té krve bylo moc.

Přes palčivou bolest, kterou v sobě cítila, přes zmatené rozpaky a náznak studu, byl jejím nejsilnějším pocitem pocit úlevy.

Věděla bez nejmenších pochybností, že Cara měla pravdu: nebyl to Richard.

Kapitola šestnáctá

Anna vykukovala z houštiny bříz, které se tiskly k sobě v hlubokém stínu útesu, podle něhož toto místo dostalo jméno. Všude bylo plno stromů, jejichž loupající se bílá kůra plná tmavých skvrn znemožňovala dobrou orientaci a bránila jí ve výhledu. Kdyby nepozvaná zabloudila na špatné místo, udělala by poslední chybu v životě.

Když byla naposled u léčitelů z Rudého útesu, byla ještě mladá. Tehdy si slíbila, že se sem nikdy nevrátí. Slíbila to i léčitelům. Doufala, že za téměř tisíc let, co od té doby uběhlo, na to zapomněli.

O místě vědělo jen málo lidí, a ještě méně jich sem někdy zašlo - každý k tomu měl velmi dobrý důvod.

Název „léčitelé“ byl neobvyklým a velmi zavádějícím označením této nebezpečné skupiny bytostí, ale nebyl úplně bez opodstatnění. Léčitelé z Rudého útesu se nezajímali o léčení lidských bytostí, ale o dobrý stav věcí, na kterých jim záleželo. Záleželo jim na opravdu divných věcech. Popravdě řečeno, byla by překvapená, kdyby je po tak dlouhé době našla ještě při životě.

I když doufala, že by jí mohly schopnosti léčitelů pomoct, a přestože pomoc zoufale potřebovala, neočekávala, že se léčitelé potulují po lese Rudého útesu.

„Nááávštěvník...“ zasyčel mezi stromy zastřený hlas, vycházející ze zšeřelých stínů ve štěrbinách útesu. 

Anna se zastavila. Po čele jí stékal studený pot. Mezi změtí čar a skvrn vytvářenou stromy nemohla poznat, co se tam pohybuje. Ve skutečnosti je ani nepotřebovala vidět. Slyšela hlas. Na světě se jim nikdo nepodobal. Polkla a snažila se vypadat vyrovnaně.

„Ano, jsem návštěvník. Jsem ráda, že se máte dobře.“ 

„Zůstalo nás jen několik,“ řekl hlas, ozývající se mezi skalními stěnami. „Chiiiiméry většinu dostaly.“ 

Toho se Anna bála... a zároveň v to doufala.

„Je mi to líto,“ zalhala. 

„Zkoušeli jsme,“ řekl hlas znějící mezi stromy. „Nemohli jsme z chiiimér vyléčit.“ 

Přemýšlela, jestli ještě dokáží léčit, a jak dlouho tady budou.

„Přiiicházíš vyléčit?“ škádlil hlas z hloubky klikatých štěrbin za stromy. 

„Přišla jsem, abyste se na něco podívali.“ Tím jim řekla, že má též nějaké podmínky. Všechno nebude podle jejich přání. 

„Víš, bude to něco ssstát.“ 

Anna přikývla. „Ano, to vím.“

Zkusila již všechno ostatní. Nic nefungovalo. Neměla na vybranou. Nic jiného ji nenapadalo. Už si nebyla jistá, jestli jí záleží na tom, co se stane, a zda se někdy dostane ven z lesa Rudého útesu.

Už ztratila jistotu, jestli někdy v životě udělala něco opravdu dobrého.

„Tak co?“ zeptala se stinného ticha. 

Vzadu za stromy se něco zablýskalo a rozjasnilo stín pod nízkými skalními převisy, jako by ji zvalo dál po stezce do kroutící se průrvy v horách. Zamnula si klouby prstů, které ji bolely z dávno vyléčených popálenin, a vydala se pěšinkou. Zanedlouho došla k malé mezeře mezi stromy. Za ní uviděla nepravidelný vchod do jeskyně.

Z temného jícnu ji pozorovaly oči.

„Pojď dovniiitř,“ zasyčel hlas. 

Anna si odevzdaně povzdechla, když ze stezky sešla do místa, na které přes veškeré snahy nikdy nezapomněla.

*****

Kahlan poletovaly vlasy a šlehaly ji do obličeje. Shrábla je do hrsti a jak procházela táborem, držela si je sevřené u ramenního pancíře. Do hor na východní straně údolí narážela bouře. Oblohu křižovaly blesky a občas krátce sprchlo. Stromy se ohýbaly pod prudkým nárazovým větrem. Listy v jejich korunách se před náporem jakoby třásly hrůzou.

Většinu času musel být tábor ztichlý, aby jeho poloha nebyla prozrazena nepříteli. Nyní se však tábor rušil, a zvuk horečné činnosti byl naopak velmi hlasitý. Samotný hluk stačil, aby se Kahlan zrychlil tep. Přála si, aby jí tep zrychlovaly jen tyto zvuky.

Když Kahlan spěchala táborem, který by necvičené oko považovalo za ležení plné zmatku a nepořádku, Cara v rudé kůži šla před ní a strkala do lidí, aby matce zpovědnici uvolnili cestu. Kahlan se již nepokoušela Mord-Sithu přesvědčovat, aby to nedělala. Nakonec tím nikomu neubližovala. Když vojáci viděli Kahlan v koženém pancíři, s d'hařanským mečem u pasu a jílcem Meče pravdy vyčnívajícím jí přes rameno, ustupovali jí z cesty i bez Cařina pobízení.

Nedaleko se vzpínali koně zapřahaní do vozu. Muži pokřikovali a kleli, když se snažili dostat spřežení pod kontrolu. Koně na protest ržáli. Další vojáci běželi táborem, přeskakovali ohně a výstroj, aby doručili hlášení. Muži uskakovali z cesty vozům, které se hnaly táborem a stříkaly kolem sebe bláto. Dlouhá kolona kopiníků široká na pět mužů už pochodovala do hrozivého přítmí. Podpůrná jednotka lučištníků se hnala za nimi, aby se zařadila.

Blátivá stezka k chatě byla vyložená kameny. Pršet začalo právě v okamžiku, když se Kahlan s Carou dostaly ke dveřím. Byli tam už Zedd a Adie, generál Meiffert s několika důstojníky, Verna a Warren. Všichni byli neuspořádaně shromážděni kolem stolu posunutého do středu místnosti. Na stole leželo jedna přes druhou několik map.

Atmosféra v místnosti byla napjatá.

„Jak dlouho?“ zeptala se Kahlan bez pozdravu. 

„Před chvilkou,“ řekl generál Meiffert. „Dávají si načas s rušením tábora. Neshromažďují se k útoku. Prostě se seřaďují, aby vyrazili.“ 

Kahlan si prsty promnula čelo. „Máme hlášení o jejich směru?“

Generál změnil držení těla způsobem, který prozrazoval jeho zuřivost. „Zvědové říkají, že podle všeho směřují na sever, ale zatím nemáme nic přesnějšího.“

„Nejdou za námi?“ 

„Mohli by kdykoliv změnit směr, nebo sem poslat jednu armádu. Právě teď se ale zdá, že o nás nemají zájem.“ 

„Jagang nepotřebuje jít za námi,“ řekl Warren. Kahlan se zdálo, že vypadá trochu bledý. Není se co divit. Řekla by, že trochu pobledlí jsou teď všichni. „Jagang jistě ví, že za ním vyrazíme my. Nemusí se obtěžovat tím, že bude táhnout na nás.“ 

Kahlan nemohla proti jeho logice nic namítat. „Pokud táhne na sever, musí vědět, že tady nebudeme sedět a mávat mu na rozloučenou.“

Císař změnil taktiku - nebylo to poprvé. Kahlan ještě neviděla velitele, který by se mu podobal. Většina vojáků měla své oblíbené postupy. Když jednou vyhráli bitvu jistým způsobem, se stejnou taktikou pak utrpěli tucet porážek, protože si mysleli, že když to fungovalo jednou, musí to fungovat i podruhé. Někteří byli omezeni svou inteligencí. Dali se lehce prohlédnout, obvykle prostě zaútočili a stačilo jim, že vojáky vrhají do mlýnku na maso a doufali, že nepřítele porazí svou početní převahou. Někteří velitelé byli chytří a nové taktiky vymýšleli průběžně. Často si o sobě příliš mysleli a končili na špici obyčejného kopí. Jiní se otrocky drželi taktiky z příruček. Válku považovali za jistý druh hry, ve které musí jedna strana dodržováním pravidel vycházet vstříc protivníkovi.

Jagang byl jiný, naučil se předvídat, co jeho nepřítel udělá. Nedržel se žádného oblíbeného postupu. Když ho Kahlan zasáhla rychlými útoky menších jednotek, zaměřených doprostřed tábora, naučil se tuto taktiku, nespoléhal na svou velkou početní převahu a stejnými útoky velmi citelně zasáhl d'hařanskou armádu. Někteří lidé se dají dohnat k hloupým chybám, když je napadena jejich pýcha. Jagang stejnou chybu nedělal dvakrát. Držel svou hrdost zkrátka a opět změnil taktiku. Nevyhověl Kahlan podnikáním ztřeštěných protiútoků.

D'Hařanům se přesto dařilo pouštět mu žílou. Likvidovali vojáky Císařského řádu v neslýchaných počtech. Přestože byly vlastní ztráty bolestivé, ve srovnání s výsledky byly pozoruhodně nízké.

Zima zabila daleko víc nepřátel než všechno, co dokázala vymyslet Kahlan a její vojáci. Císařský řád, který přicházel z dalekého jihu, neznal zimu v Novém světě a byl na ni špatně připraven. Hodně přes půl milionu vojáků zmrzlo. Několik set tisíc dalších podlehlo horečkám a nemocím, vyvolaným drsnými podmínkami bitevního pole.

Zima samotná stála Jaganga skoro tři čtvrtě milionu vojáků. Číslo se téměř vymykalo lidskému pochopení.

Kahlan teď v jižních oblastech Středozemí velela zhruba třem stům tisíců vojáků. Za normálních podmínek by její vojsko postačovalo na rozdrcení každého nepřítele.

Vojáci, proudící z Nového světa, nepříteli několikanásobně nahradili utrpěné ztráty. Jagangova armáda teď měla přes dva a půl milionu vojáků a rostla každým dnem.

Jagang se spokojil s tím, že v zimě nic nedělal. Většinu času se stejně bojovat nedalo. Moudře čekal, až se počasí zlepší. Když přišlo jaro, čekal dál. Zřejmě byl dost chytrý, aby si uvědomil, že válčení za jarní oblevy je smrtelně nebezpečné. V blátivém období může armáda ztratit zásobovací vozy, kdyby se příliš rozptýlily. Z říček se stávají nepřekročitelné přívaly vod. Ztráta vozů představuje pomalou smrt hladem. Jízda je v blátě téměř k ničemu. Ztráty při pádech vjezdeckých útocích představují především koně. Samozřejmě, že vojáci mohli útočit, ale bez podpory by útok mohl skončit krveprolitím bez skutečného zisku.

Jagang proseděl oblevu. Jeho přívrženci využili čas na rozšiřování zvěstí o „Jagangovi spravedlivém“. Kahlan zuřila, když o týdny později dostala zprávy o „poslech míru“, kteří se objevili v mnoha městech celého Středozemí. Řečnili o sjednocení světa pro blaho celého lidstva. Pokud je lidé ve městech vítali, slibovali mír a prosperitu.

Když se konečně přiblížilo léto, Jagang obnovil tažení. Plánoval, že jeho vojska navštíví města, v nichž byli jeho poslové.

Rozletěly se dveře. Nebyl to vítr, ale Rikka. Mord-Sitha vypadala, jako by celé dny nespala.

Cara přišla k ní, aby jí mohla nabídnout pomoc, pokud by o ni Rikka požádala, ale nestalo se tak. Mord-Sithy se nedívaly s pochopením na pomoc, poskytovanou před cizíma očima.

Rikka přišla ke stolu před Kahlan a hodila na mapu dva agiely.

Kahlan se podívala do Rikkiných modrých očí. „Co se stalo?“

„Nevím, matko zpovědnice. Našla jsem jejich hlavy naražené na píky. Agiely byly přivázané k píkám.“ 

Kahlan ovládla svůj hněv. „Rikko, teď jsi spokojená?“

„Galina a Solvig zemřely tak, jak by si přála každá Mord-Sitha.“ 

„Rikko, Galina a Solvig zemřely zbytečně. Po čtyřech prvních pokusech jsme věděly, že to nebude fungovat. Když mají lidé s magickým nadáním v mysli snového cestovatele, Mord-Sithy je nemohou zranit obvyklými způsoby.“ 

„Mohlo v tom být něco jiného. Kdyby se nám povedlo dopadnout jejich sestry a čaroděje tam, kde by na ně mohly Mord-Sithy, možná by je šlo zlikvidovat. Riziko bylo úměrné tomu, že byly jediným mávnutím ruky schopny srazit tisíce vojáků.“ 

„Chápu tvou touhu, Rikko. Nic se nestane skutečností jen tím, že si to přeješ. Na prokázání skutečnosti jsme potřebovali šest mrtvých Mord-Sith. Nebudeme mrhat dalšími životy jen proto, že odmítáme uznat pravdu.“ 

„Stejně si myslím-“ 

„Všichni, co jsme tady, musíme rozhodovat o důležitých věcech. Nemám na tebe čas.“ 

Kahlan se rukama opřela o stůl a naklonila se k ženě. „Jsem matka zpovědnice a žena lorda Rahla. Uděláš, co ti říkám, nebo můžeš od nás odejít. Rozumíš?“

Modré oči Rikky se přesunuly na Caru. Obličej Cary byl jako kámen. Rikka se opět podívala na Kahlan a dlouze zavzdychala.

„Chci zůstat s našimi vojsky a plnit svou povinnost.“ 

„V pořádku. Teď se běž něčeho najíst, pokud něco najdeš. Potřebujeme, abys byla silná.“ 

Na Mord-Sithu byl malý úklon hlavy, který udělala Rikka, téměř vojenským zasalutováním. Když odešla, Kahlan obrátila pozornost k mapě.

„Má někdo nějaký návrh?“ zeptala se a sebrala dva agiely z mapy. 

„Řekl bych, že bychom se měli držet po jejich křídlech,“ vyjádřil se Zedd. „Je jasné, že se nemůžeme vrhnout před ně. Nemůžeme dělat nic jiného než pokračovat v boji stejným způsobem jako předtím.“ 

„Souhlasím,“ řekla Verna. 

Generál Meiffert si mnul bradu, když si pozorně prohlížel mapu rozloženou na stole. „Největší starosti si u něj musíme dělat s počtem vojáků.“

„Souhlasím, že si s velikostí Řádu musíme dělat starosti,“ řekla Kahlan. „Mají dost vojáků, aby se rozdělili, a i pak byli na nás příliš velcí. Právě o tom mluvím - co uděláme, když se rozdělí. Na jeho místě bych to udělala. Jistě ví, jak by nám zkomplikoval život.“ 

Ozvalo se naléhavé zaklepání. Dveře otevřel Warren, který stál u okna a neobtěžoval se dívat na mapu jako ostatní.

Dovnitř vešel kapitán Zimmer a rychle zasalutoval přiložením pěsti k srdci. Když vešel, byl zadýchán a spolu s ním se do místnosti dostal závan teplého, po koních páchnoucího vzduchu. Warren všechno ignoroval a vrátil se ke svému hlubokému dumání u okna.

„Rozděluje svá vojska,“ oznámil kapitán Zimmer. 

Většina lidí v místnosti si nešťastně povzdechla.

„Už je jasný směr?“ zeptala se Kahlan. 

Kapitán Zimmer přikývl. „Vypadá to, že posílá asi třetinu vojsk, možná o trochu víc, nahoru údolím Callisidrin směrem na Galeu. Hlavní síla směřuje na severovýchod, pravděpodobně chce vstoupit do údolí řeky Kern a postupovat na sever.“

Všichni věděli, jaký je jeho konečný cíl.

Zedd sevřel ruku v pěst. „Nemám radost, že jsme měli pravdu, ale přesně o tom jsme mluvili já i Kahlan. Předvídali jsme to.“

Generál Meiffert si ještě stále mnul bradu a studoval mapu. „Jeho tah se dal předvídat, ale při velikosti jeho vojsk není předvídatelný tah přílišnou nevýhodou.“

Nikdo nechtěl začít mluvit o problému, tak ho rozhodla Kahlan. „Galea si musí pomoct sama. Nevyšleme jí na pomoc žádná vojska.“

Kapitán Zimmer pak zamával prstem nad mapou. „Potřebujeme naše oddíly dostat před jejich hlavní síly, abychom je donutili zpomalit. Pokud bychom jim zůstali v patách, budeme pouze uklízet spoušť, kterou budou nechávat za sebou.“

„S tím bych souhlasil.“ Generál přenesl váhu na druhou nohu. „Nemáme jinou možnost než se pokusit o jejich zpomalení. Jinak projdou Středozemím s rychlostí a ničivou silou jarní povodně.“ 

Zedd pozoroval mladého čaroděje, který osaměle stál u okna. „Warrene, co si myslíš ty?“

Když Warren uslyšel své jméno, zvedl hlavu, jako by předtím neposlouchal. Zdálo se, že není ve své kůži. Postavil se zpříma, a jeho obličej se vyjasnil. Kahlan napadlo, že se třeba zmýlila. S rukama za zády šel Warren ke stolu.

Verně přes rameno se podíval na mapu. „Zapomeňte na Galeu - je ztracená. Nemůžeme jim pomoct. Naplní se rozsudek, který nad nimi vynesla matka zpovědnice - nebude to tím, že ho vyslovila, ale proto, že měla pravdu. Přišli bychom o všechny jednotky, které bychom jim poslali na pomoc.“

Zedd se na mladého čaroděje nedůvěřivě podíval.  „Co ještě?“

Warren konečně došel ke stolu a vtlačil se mezi Vernu a generála. S přesvědčením a rozhodností položil prst na mapu na místo daleko na severu - skoro ve třech čtvrtinách vzdálenosti mezi Aydindrilem a jejich táborem.

„Musíte se dostat sem.“ 

Generál Meiffert svraštil čelo. „Tak daleko na sever? Proč?“

„Protože nedokážete zastavit Jagangovu armádu - jeho hlavní sílu. Můžete jen doufat, že zpomalíte jeho postup na sever do údolí Kern. Pokud chcete mít naději, že ho zdržíte do příští zimy, tak se mu na odpor musíte postavit tady. Když se dostanou přes vás, budou v Aydindrilu.“ 

„Když se dostanou přes nás?“ zeptal se generál Meiffert nevlídně. 

Warren se na něj podíval. „To se domníváš, že je dokážeš zastavit? Nepřekvapilo by mě, kdyby tam měli tři a půl až čtyři miliony vojáků.“

Generál mrzutě zafuněl. „Proč si tedy myslíš, že bychom měli být na tom místě - přímo v cestě jejich postupu?“

„Nedokážeš je zastavit, ale když na ně budeš při postupu na sever dostatečně dorážet, zabráníš jejich vstupu do Aydindrilu v tomto roce. Tady začnou být v časové tísni, protože bude končit dobré počasí. Tvrdým odporem je dokážeš zastavit na zimu a získat pro Aydindril ještě jeden rok svobody.“ 

Warren se podíval Kahlan do očí. „Další léto, tedy za rok ode dneška, Aydindril padne. Připrav je, jak jen budeš moct, ale nebuď na omylu: město bude patřit Řádu.“

Kahlan ztuhla krev v žilách. Vyvedlo ji z míry, když ho slyšela říkat nahlas taková slova. Měla chuť udeřit ho do obličeje.

Bylo strašné uvažovat o tom, že Císařský řád přenese své útoky do srdce Středozemí. Bylo nemyslitelné smířit se dopředu, že Císařský řád se zmocní srdce Nového světa. Kahlan se zvedal žaludek při pomyšlení, jak se Jagang a jeho krvelačná banda procházejí po síních Paláce zpovědnic.

Warren se odklonil od generála, aby se podíval na Zedda. „Čarodějnická věž musí být ochráněna - to víte lépe než já. Byl by konec všem nadějím, kdyby jejich čarodějové a sestry získali věž a nebezpečné magické předměty, které tam jsou. Jsem toho názoru, že je načase myslet v první řadě na věž. Udržet věž je životně důležité.“

Zedd si uhladil nepoddajné bílé vlasy. „Kdybych musel, udržel bych věž i sám.“

Warren se přestal dívat Zeddovi do oříškově hnědých očí. „Možná budete muset,“ řekl tichým hlasem. „Zedde, když se dostaneme sem,“ prstem znovu poklepal na mapu, „už nemůžete zůstat s armádou, ale musíte jít chránit Čarodějnickou věž a všechnu magii v ní.“

Kahlan cítila, jak se jí hněvem rozpaluje obličej. „Mluvíš o tom, jako by všechno bylo již jisté - jako by osud už rozhodl a my s tím nemůžeme nic dělat. S poraženeckými postoji nemůžeme vyhrát.“

Warren se usmál a na povrch opět vyplula jeho plachá povaha. „Je mi líto, matko zpovědnice, nechtěl jsem vzbudit tento dojem. Předkládám pouze svůj rozbor skutečné situace. Nejsme schopni je zastavit - nemá smysl dělat si iluze. Každým dnem jich je víc. Do úvahy musíme brát, že budou země jako Anderit a Galea, které se obávají Řádu a spíše se k němu připojí, než by snášely krutý osud všech, co se odmítli vzdát.

Žil jsem ve Starém světě, když kousek po kousku podléhal Císařskému řádu. Studoval jsem Jagangovy metody a vím, jak je ten člověk trpělivý. Metodicky dobýval celý Starý svět, přestože se takový čin zdál nepředstavitelný. Strávil léta stavěním silnic jen proto, aby mohl splnit svůj plán. Nikdy se od svého cíle neodchýlí. Někdy se stane, že ho někdo rozzlobí nebo poníží, a on udělá něco unáhleného, ale k rozumu přichází neobyčejně rychle.

K rozumu přichází rychle, protože má jeden prvořadý cíl.

U Jaganga musíte pochopit něco důležitého. Je to nejdůležitější ze všeho, co o něm vím: on celou duší věří, že dělá správnou věc. Vychutnává slávu z dobývání a z vítězství, ale jeho nejhlubším potěšením je, že spravedlnost v jeho chápání přináší lidem, které považuje za bezvěrče, právě on. Věří, že lidstvo může eticky pokročit vpřed, jen když je sjednoceno pod morální autoritou Řádu.“

„To je čistý nesmysl,“ řekla Kahlan. 

„Můžeš si to myslet, ale on upřímně věří, že slouží principu vyššího dobra pro lidstvo. On a jemu podobní věří celou duší ve svou posvátnou a morální pravdu.“ 

„Snad nevěří, že vraždění, znásilňování a zotročování jsou spravedlivé?“ zeptal se generál Meiffert. „To by musel být šílený.“ 

„Vyrůstal u nohou kněží Bratrstva řádu.“ Warren zvedl prst do výšky, aby měl jistotu, že všichni sledují jeho zdůvodnění. „Věří, že všechno, co dělá, je opodstatněné, a mohl dělat ještě víc. Věří, že důležitý je až příští svět, protože v něm všichni budeme ve věčném světle Stvořitele. Řád věří, že odměnu v příštím světě si člověk zaslouží tím, že se na tomto světě obětuje ve prospěch svého bližního. Všichni, kdo odmítají chápat pravdu - to jako my - se musí buď přesvědčit, aby se drželi zvyklostí Řádu, nebo zabít.“ 

„Jeho posvátnou povinností je rozdrtit nás,“ řekl generál Meiffert. „V první řadě nehledá kořist, ale svou bizarní vizi spasení lidstva.“ 

„Přesně tak.“ 

„V pořádku,“ řekla Kahlan s povzdechem. „Co si tedy myslíš, že světec spravedlnosti udělá?“ 

„Řekl bych, že má v zásadě dvě možnosti. Pokud bude chtít dobýt Nový svět a přivést celé lidstvo pod vládu Řádu, musí dobýt dvě důležitá místa, bez nichž úspěch vlastně nemůže mít: Aydindril, protože je sídlem moci ve Středozemí, a Palác lidu v D'Haře, protože ten vládne nad D'Hařany. Když padnou obě místa, všechno ostatní se zhroutí. Může se vydat do kteréhokoli z nich. Císař Jagang se teď rozhodl, které z nich padne první. 

Císařský řád si vybral Aydindril, aby rozdělil Středozemí. K čemu jinému by táhli na sever? Není lepší cesty k porážce nepřítele, než ho rozštěpit na dvě půlky. Když budou mít Aydindril, obrátí své meče na osamělou D'Haru. Jaká je lepší cesta demoralizace nepřítele, než se nejdřív vydat po jeho srdci?

Neříkám, že všechno je již předurčeno, pouze vám říkám způsob, jakým Řád ve své strašlivé práci postupuje. Mé závěry jsou stejné jako ty, ke kterým dospěl Richard. Nemůžeme vážně očekávat, že je zastavíme. Domnívám se, že je moudré čelit realitě, nemyslíte?“

Pohled Kahlan padl na mapu. „Myslím, že v nejhorších časech musíme věřit v sebe. Nemám v úmyslu vydat D'Hařanskou říši Císařskému řádu. Potřebujeme vést válku, jak nejlépe umíme, než ji budeme schopni obrátit.“

„Matka zpovědnice má pravdu,“ naléhavě řekl Zedd s tichou autoritou. „Poslední velká válka, ve které jsem v mládí bojoval, vypadala v jedné chvíli stejně beznadějně. Nakonec jsme převahu získali a zahnali útočníky nazpět.“ 

Nikdo z d'hařanských důstojníků nepromluvil. Útočníkem byla tehdy D'Hara.

„Teď je jiná situace. Válka byla tehdy vynucena zlým vůdcem.“ Zedd se podíval do očí generálu Meiffertovi, kapitánu Zimmerovi a ostatním d'hařanským důstojníkům. „Každá strana má dobré lidi, stejně jako všechny strany mají mezi sebou špatné. Richard jako nový lord Rahl dal všem dobrým lidem šanci k úspěchu. 

Musíme vyhrát i v této válce. Přestože tomu sotva někdo věří, i ve Starém světě jsou dobří lidé, kteří si nepřejí být pod botou Řádu, a nechtějí kvůli němu válčit. I proto ho musíme zastavit.“

„Jak bude podle tebe válčit Jagang?“ řekla Kahlan a ukázala na mapu před Warrenem. 

Warren zase poklepal na mapu jižně od Aydindrilu. „Podle toho, jak znám Jaganga, a podle způsobu, jakým poráží své protivníky, usuzuji, že se bude držet svého velkého plánu. Má svůj cíl a bude se k němu tvrdošíjně přibližovat. Zatím jsme mu neukázali nic, co by již ve svém životě neviděl u jiných nepřátel. Jsem si jist, že na základě svých zkušeností nepovažuje nynější válku za mimořádnou. Nesnižuji naše úsilí a úspěchy - každá válka má svá překvapení, a my jsme mu pár opravdu nepříjemných připravili. Řekl bych, že tažení se vyvíjí zhruba podle jeho očekávání.

Pokud vezmeme v úvahu jeho obvyklou rychlost, a že na něj budete dorážet, potrvá celé léto, než se dostane na místo, které jsem vám ukázal. Jagang se obvykle pohybuje pomalu, ale s nezadržitelnou silou. Na rozdrcení odporu zapojí větší počet vojáků a nakonec cíle dosáhne. Má pocit, že když nějakou dobu trvá, než se dostane k nepříteli, dává mu tím víc času, aby se třásl strachem. Když nakonec dorazí, nepřítel je často připraven zhroutit se z pouhého utrpení způsobeného vyčkáváním.

Když svá vojska umístíte na místo, které jsem vám ukázal, dokážete Aydindril bránit další zimu, protože Jagang bude spokojeně čekat na svůj čas. Už se naučil, jakým strádáním jsou zimy v Novém světě. Nebude zbytečně útočit v zimě. Ale v létě, až se znovu dá do pohybu, Aydindril padne - bez ohledu na výsledek našeho odporu proti jeho hlavnímu náporu. Až vyrazí na Aydindril, musíme bránit čarodějnickou věž. Nic jiného dělat nemůžeme.“

V pokoji nastalo ticho. Krb byl už vyhaslý. Warren a Verna byli sbaleni a připraveni vyrazit s většinou armády. Warren s Vernou ztráceli domov. Kahlan se podívala stranou a její pohled se zastavil na záclonách, které jim kdysi udělala. Svatba byla jen matnou vzpomínkou.

Její vlastní svatba jí připadala jako napůl zapomenutý sen. Pokaždé, když se probudila, Richard byl pro ni jen vzdálený duch. Otupující, nesmiřitelná a nekončící válka byla pro ni jedinou realitou. V některých prchavých okamžicích jí připadalo, že se jí Richard jen zdál a ve skutečnosti neexistuje, a že jejich dávno minulé šťastné léto v horách se nikdy nestalo. Tyto okamžiky nejistoty jí naháněly větší hrůzu než Jagangova armáda.

„Warrene, co bude pak?“ zeptala se tichým hlasem. „Co se podle tebe stane příští léto po obsazení Aydindrilu?“ 

Warren pokrčil rameny. „Nevím. Jagang možná bude spokojen a chvíli zůstane v Aydindrilu, aby získal pevnou kontrolu nad celým Středozemím. Věří však ve svou povinnost Stvořiteli dostat celé lidstvo pod kontrolu Řádu, takže dříve nebo později potáhne na D'Haru.“

Kahlan teď pozornost obrátila na kapitána Zimmera.

„Kapitáne, připravte své muže. Zatímco budeme balit zásoby na cestu, mohl byste jít Jagangovi připomenout, že naše čepele neztupěly.“ 

Kapitán se zazubil a přitiskl pěst k hrudi.

Kahlan přelétla pohledem každého v místnosti.

„Mám v úmyslu nechat Řád krvácet za každý dobytý centimetr území. I kdybych neměla dokázat nic jiného, budu to dělat až do posledního dechu.“ 

Kapitola sedmnáctá

Bylo parno a vzduch páchl splašky. Richard si otřel pot z čela. Ještě že se mohl těšit ze slabého vánku, když jeho dobře postavený vůz jezdil po ulicích.

Ze starostí o Kahlan a Caru, o nichž věděl, že už před dlouhou dobou odešly z bezpečí domu v horách, ho vyrušil zvuk, který byl na půlnoc neobvyklý. Na okamžik zahlédl nejasné postavy spěchající ulicí, které rychle zaběhly do jedné z nezřetelných budov. Z otevřených dveří pronikl na ulici na zlomek sekundy záblesk světla, než se dveře opět zavřely. Měsíc nesvítil. Richard měl pocit, že ho ze tmy kdosi pozoruje a čeká, až přejede, aby mohl jít po svém. V rachocení vlastního vozu už neslyšel nic.

Když zahnul na silnici, která ho zavede k výrobci dřevěného uhlí, musel spřežení prudce zastavit, protože mu cestu zastoupili lidé s píkami a halapartnami. Jeden ze strážných chytil koně za uzdu. Další z městských gardistů se vyrojili z boční ulice a namířili na něj kopí.

„Co tady děláš?“ zeptal se jeden z hlasů vedle vozu. 

Richard rozvážně zatáhl za páku, aby zabrzdil vůz.

„Mám zvláštní povolení převážet náklad v noci. Je pro císařský palác.“ 

Slova „císařský palác“ obvykle stačila, aby mohl pokračovat.

Strážník pokýval prstem. „Když máš zvláštní povolení, tak mi ho ukaž.“

Dnešní noc strážníci chtěli víc. Richard vytáhl složený kus papíru z ochranného koženého obalu pod košilí a ukázal ho strážníkovi. Zaskřípěl kov, když strážník otevřel malinká dvířka na své zastíněné lampě a nechal úzký pás světla dopadnout na papír. Několik hlav se sklonilo, aby přečetlo slova a prozkoumalo úřední pečetě. Všechno bylo pravé. Muselo být - povolení stálo Richarda velkou sumu peněz.

„Tu máš.“ Strážník vrátil papír Richardovi. „Neviděl jsi něco neobvyklého, když jsi projížděl městem?“ 

„Něco neobvyklého? Co tím myslíte?“ 

Strážník zavrčel: „Kdybys něco viděl, tak by ses neptal.“ Mávl rukou. „Pokračuj.“

Richard se neměl k odjezdu. „Měl bych si dát pozor?“ Okázale se kolem sebe rozhlédl. „Potulují se tady loupežníci? Jsem v nebezpečí? Je pro občana venku bezpečně? Pokud bych měl být v nebezpečí, vrátím se nazpět.“

Muž se pohrdavě zasmál. „Nemáš se čeho bát. To jen pár bláznů dělá problémy, protože nemají co dělat.“

„To je všechno? Jste si jistý?“ 

„Máš něco dělat pro palác. Tak se do toho dej.“ 

„Ano, pane.“ Richard zamlaskal na koně. Těžký vůz se s trhnutím rozjel. 

Nevěděl, co se děje, ale měl podezření, že strážníci vyšli do ulic chytat další buřiče pro vyslýchání. Asi se chtěli rychle vrátit na stanoviště, takže jako buřič mohl skončit každý, kdo by jim padl do rukou. Nedávno byl zatčen jeden člověk od Išaka. Opil se domácí pálenkou a ze schůze předčasně odešel. Domů už nedošel. Po několika dnech dostal Išak zprávu, že se muž přiznal k zločinům proti Řádu. Zatkli i jeho ženu s dcerou. Ženu propustili, když dostala jistý počet úderů bičem za doznání, že pomlouvala Řád a měla nenávistné myšlenky o svých sousedech. Dceru ještě nepropustili. Nikdo nevěděl, kde ji drží ve vězení.

Konečně se dostal na okraj, kde město ustupovalo otevřené krajině. Richard se zhluboka nadechl příjemné vůně čerstvě zorané půdy. Světla z roztroušených statků svítila jako osamělé hvězdy. Ve světle měsíce Richard na obzoru uviděl nepravidelnou siluetu lesa. Když přijel k domu uhlíře, k vozu ze strany přiklusal nervózní člověk jménem Faval.

„Richarde Cyphere! Ty jsi tady! Dělal jsem si starosti, jestli přijedeš.“  

„Proč?“ 

Muž ze sebe vyrazil pisklavé zahihňání. Faval se často chichotal věcem, které směšné nebyly. Richard chápal, že už jiný nebude. Byl to nervózní chlapík a jeho smích nebyl myšlen jako znevažování, on za to zkrátka nemohl. Moc lidí se však Favalovi kvůli jeho divnému smíchu vyhýbalo. Měli strach, že je šílený - věřili na trest, který na hříšníky sesílá Stvořitel. Jiní se na něj rozčilovali, protože si mysleli, že se jim vysmívá. Faval znervózněl ještě víc a hihňal se ještě častěji. Chyběly mu přední zuby a nos měl několikrát zlomený. Richard věděl, že za to nemůže, a nikdy mu nedělal potíže. Faval si ho oblíbil.

„Nevím, jen mě tak napadlo, že bys nemusel přijet.“ Favalovy velké oči mrkaly ve světle měsíce. Richard se zatvářil zmateně. 

„Favale, řekl jsem ti, že přijedu. Proč sis myslel, že bych přijet nemusel?“ 

Faval se nervózně začal chytat za lalůček ucha. „Jen tak.“

Richard slezl z vozu. „Zastavili mě městští strážníci-“

„Ne!“ Favalovo chichotání se rozlehlo tmou. „Co chtěli? Neptali se na něco?“ 

„Chtěli vědět, jestli jsem neviděl něco neobvyklého.“ 

„Nic jsi ale neviděl.“ Uchechtl se. „Pustili tě. Nic jsi neviděl.“ 

„Noo,“ protáhl Richard, „viděl jsem chlapa, který měl dvě hlavy.“ 

Do ticha začali cvrlikat cvrčci. Faval překvapeně mrkal. Richard ve světle měsíce viděl, že má otevřená ústa.

„Ty jsi viděl chlapa s dvěma hlavami?“ 

Tentokrát se zasmál Richard. „Ne, Favale, neviděl jsem ho. To byl jen vtip.“

„Opravdu? Směšné to ale nebylo.“ 

Richard si povzdechl. „Asi ne. Máš připravený náklad dřevěného uhlí? Mám před sebou dlouhou noc. Viktor potřebuje spoustu ocele a Priska potřebuje uhlí, nebo jinak by musel zavřít, jak mi řekl. Řekl, že jsi mu neposlal poslední zakázku.“

Faval se zachichotal. „Nemohl jsem! Chtěl jsem, Richarde Cyphere. Potřebuji peníze. Dlužím dřevorubcům za stromy, ze kterých jsem vypálil uhlí. Řekli mi, že když nezaplatím, přestanou dodávat dříví.“

Faval bydlel na okraji lesa, takže zdroj dříví měl po ruce, ale on si dříví porazit nesměl. Všechny zdroje surovin patřily Řádu. Stromy se kácely tehdy, když dřevorubci, kteří měli povolení, potřebovali pracovat, a ne tehdy, když někdo dřevo potřeboval. Většina dříví zůstala ležet na zemi a shnila. Když někoho chytli sbírat dřevo, mohl být uvězněn, protože okrádal Řád.

Faval zvedl ruce, jako by se dožadoval Richardova pochopení. „Pokoušel jsem se uhlí přepravit Priskovi, ale výbor mi odmítl povolení k převozu. Řekli, že peníze nepotřebuji. Že nepotřebuji peníze! Umíš si to představit?“ Bolestně se zasmál. „Řekli mi, že jsem bohatý člověk, protože mám živnost, a musím čekat, dokud se nepostarají o potřeby obyčejných lidí. Já se však jen pokouším žít.“

„Já vím, Favale. Řekl jsem Priskovi, že to není tvá vina. On tě chápe - má podobné potíže. Je úplně zoufalý, protože potřebuje uhlí. Znáš Prisku, rozčilí se na lidi, kteří s jeho problémy nemají nic společného. Řekl jsem mu, že dnes v noci přivezu náklad dřevěného uhlí a zítra v noci další dva. Mohu se na tebe spolehnout ohledně dvou nákladů zítra?“ 

Richard mu za fůru dřevěného uhlí dal stříbrné mince.

Faval sepjal ruce jako v modlitbě. „Ach, děkuji ti, Richarde Cyphere. Jsi moje spása. Ti dřevorubci jsou nepříjemná cháska. Ano, ano, a dvě zítra. Hned je dám vychladnout. Richarde Cyphere, jako bys byl můj syn.“ Ukázal do tmy a zahihňal se. „Jsou tam a vypalují se. Budeš je mít.“

Richard viděl tucty a tucty hromad hlíny, které se podobaly kupkám sena. Byly to hliněné pece. Malé kousky naštípaného dřeva se skládaly těsně na sebe do kruhu a doprostřed se nacpal troud. Uhlíř z nich vystavěl malou kulatou hromadu, kterou pak přikryl listím kapradin a jalovcem. Jako další pomazal celou hromadu silnou vrstvou hlíny. Vespod zapálil oheň a otvor zacpal. Vlhkost a dým vystupovaly nahoru malými průduchy šest až osm dní. Pak dým přestal vycházet, a uhlíř průduchy zacpal, aby zhasl oheň. Když hliněné pece vychladly, otevřel je a uhlí se mohlo vyhrabat. Byla to fyzicky náročná, i když jednoduchá práce.

„Pomohu ti naložit vůz,“ řekl Faval. 

Richard chytil muže za košili. „Favale, co se děje?“

Faval si přiložil prst ke spodnímu rtu a zasmál se. Zdálo se, že smích ho bolí. Zaváhal a pak nakonec zašeptal odpověď.

„Vzpoura. Právě začala.“   

Richard něco takového očekával. „Favale, co o ní víš?“

„Nic! Já nic nevím!“ 

„Favale, vždyť jsem to já, Richard. Já tě neudám.“ 

Faval se zasmál. Tentokrát to znělo spíše jako úleva. „Já vím, že ne. Samozřejmě, že mě neudáš. Promiň, Richarde Cyphere. Jsem moc nervózní. Vůbec jsem nemyslel.“

„Co je s tou vzpourou?“ 

Faval v bezmocném gestu zvedl ruce. „Řád dusí lidi. Nemůžeme žít. Kdyby nebylo tebe, Richarde Cyphere, byl bych... no, nechci na to myslet. Ale ostatní nemají takové štěstí a hladoví. Řád jim bere jídlo, co si vypěstují. Lidé mají příbuzné, kteří byli uvězněni a přiznávají se k věcem, co neudělali.

Věděl jsi to, Richarde Cyphere? Že se přiznávají k věcem, které nikdy neudělali? Nikdy jsem tomu nevěřil. Myslel jsem si, že když se přiznali, tak jsou vinni. Proč by se člověk přiznával, když je nevinen?“ Zahihňal se. „Proč? Myslel jsem si, že to jsou mizerní lidé, kteří chtějí škodit Řádu. Myslel jsem, že si to zaslouží a byl jsem rád, že byli zatčeni a uvězněni.“

„Proč jsi změnil názor?“ 

„Kvůli mému bratrovi.“ Favalův přidušený smích se najednou změnil na vzlykot. „Pomáhal mi s výrobou dřevěného uhlí. Dělali jsme ho spolu. Živili jsme naše rodiny výrobou uhlí. Pracovali jsme od východu slunce do jeho západu. Spávali jsme ve stejném domě, vidíš ho? Je to tamten dům. V jednom pokoji. Byli jsme stále spolu. 

Minulý rok na schůzi, kde jsme se všichni měli postavit a říkat, jak Řád dělá naše životy lepšími, ho při odchodu zatkli. Někdo ho udal, že je buřič. Nedělal jsem si starosti. Můj bratr nebyl vinen. On jen vyráběl dřevěné uhlí.“

Richard čekal ve tmě a pot mu stékal po krku, když se Faval zadíval do svých chmurných představ.

„Celý týden jsem každý den chodil do kasáren, abych jim tam vykládal, že bratr by proti Řádu nikdy nic neudělal. My jsme Řád milovali. Řád si přeje, aby se všichni lidé najedli a aby se o ně někdo staral. 

Strážníci mi řekli, že bratr se nakonec přiznal k závažným zločinům, jak říkali - ke spiknutí za účelem svržení Řádu. Řekli mi, že se jim ke všemu přiznal. Další den jsem chtěl jít ještě za dalšími lidmi, za důstojníky v kasárnách - byl jsem tak rozzloben - abych jim řekl, že jsou kruté bestie. Má žena se rozplakala a uprosila mě, abych už do kasáren nechodil, protože měla strach, že mě taky zatknou. Kvůli ní a kvůli dětem jsem tam nešel. Stejně by to k ničemu nebylo. Měli přiznání mého bratra. Z těch, kdo se přiznali, není nikdo nevinen. To ví každý.

Bratra popravili. Jeho žena a děti bydlí stále s námi. Sotva dokážeme...“ Faval se zachichotal, když se zakousl do kloubů ruky.

Richard položil muži ruku na rameno. „Favale, to chápu. Nemohl jsi nic dělat.“

Faval si otřel oči. „A teď jsem vinen, protože mám nenávistné myšlenky. Víš, že jsou zločinem. Jsem vinen. Myslím na život bez Řádu. Sním o tom, že mám vlastní vozík - obyčejný dvoukolák - a mí synové a synovci mohou rozvážet uhlí, které vyrábím. Nebylo by to báječné, Richarde Cyphere? Mohl bych koupit...“ Hlas se mu začal ztrácet.

Zvedl hlavu a zmateně se na Richarda podíval. „Ale Řád říká, že takové myšlenky jsou zločinem, protože své potřeby upřednostňuji před potřebami ostatních. Proč jsou jejich potřeby důležitější než moje? Proč?

Zašel jsem si pro povolení koupit si vozík. Říkají mi, že vozík nemohu mít, protože by to vzalo práci lidem, co jezdí s vozíky. Říkají, že jsem chamtivý, protože chci lidem sebrat práci. Řekli mi, že jsem sobec, protože mám takové myšlenky.“

„To není pravda,“ řekl Richard s klidnou jistotou. „Tvé myšlenky nejsou zločinem, ani nejsou špatné. Je to tvůj život, Favale - měl bys ho žít, jak považuješ za správné. Měl bys mít možnost koupit vozík, usilovně pracovat a ze svého života získat co nejvíc pro sebe a pro rodinu.“ 

Faval se radostně zasmál. „Zní to, jako bys byl také revolucionář, Richarde Cyphere.“

Richard si povzdechl a přemýšlel, jak je všechno marné. „Nejsem, Favale.“

Faval si ho ve světle měsíce chvíli prohlížel. „Už to začalo, Richarde Cyphere. Začala vzpoura.“

„Musím rozvážet dřevěné uhlí.“ Richard zašel za zadek vozu a zvedl koš na podlahu. 

Faval mu s dalším košem pomohl. „Měl by ses k nim připojit, Richarde Cyphere. Jsi moudrý člověk. Tvá pomoc by se jim hodila.“

„K čemu?“ Richard přemýšlel, jestli se má odvážit k pocitu nějaké naděje. „Co chtějí udělat? Co chtějí vzpourou dosáhnout?“ 

Faval se zachichotal. „No, zítra budou pochodovat ulicemi. Budou se dožadovat změn.“

„Jakých změn?“ 

„No, myslím si, že budou chtít práci. Budou žádat, aby jim povolili dělat, co chtějí.“ Zasmál se. „Je možné, že bych si pak mohl pořídit vozík, co ty na to, Richarde Cyphere? Myslíš si, že když nastane vzpoura, budu si moct pořídit vozík a rozvážet uhlí? Pak bych mohl vyrábět ještě víc uhlí.“ 

„Ale co chtějí udělat? Jak se něco změní, když Řád řekne ne? - To jistě řekne.“ 

„Udělat? Myslím, že by se velmi rozzlobili, kdyby jim to Řád nepovolil. Možná by se nevrátili do práce. Někteří říkají, že se vloupou do obchodů a vezmou si chléb.“ 

Richardovy naděje zalezly nazpět do tmy.

Muž chytil Richarda za rukáv. „Co bych měl udělat, Richarde Cyphere? Měl bych se ke vzpouře připojit? Řekni mi to.“

„Favale, nikdy by ses neměl ptát někoho jiného, jestli máš udělat něco podobně důležitého. Jak můžeš ohrozit vlastní život a život tvé rodiny, když ti řekne člověk s vozem?“ 

„Richarde Cyphere, ty jsi ale moudrý člověk. Nejsem tak chytrý jako ty.“ 

Richard poklepal muže prstem po čele. „Favale, tady uvnitř v hlavě máš dost rozumu, abys věděl, co musíš udělat. Už jsi mi řekl, proč Řád nikdy nedokáže pomoct lidem k lepšímu životu tím, že jim bude říkat, jak ho musí žít. Na to jsi přišel docela sám. Ty, uhlíř Faval, jsi chytřejší než Řád.“

Faval zazářil. „To si myslíš, Richarde Cyphere? Nikdo mi nikdy předtím neřekl, že jsem chytrý.“

„Jsi natolik chytrý, aby ses sám dokázal rozhodnout, co to pro tebe znamená a co chceš udělat.“ 

„Jen se bojím o vlastní ženu, ženu mého bratra o všechny naše děti. Nechci Řád, ale obávám se co bude s nimi, když mě zatknou. Jak budou žít?“ 

Richard zvedl na vůz další koš. „Poslouchej, Favale. Vzpoura je věc, u které musíš mít jistotu. Je to nebezpečná záležitost. Když se ke vzpouře připojíš, musíš si být natolik jistý vším, co chceš udělat, že budeš ochoten za svobodu obětovat život.“

„Opravdu? Ty si to myslíš, Richarde Cyphere?“ 

Jiskra naděje zhasla.

„Favale, zůstaň tady a dělej dřevěné uhlí. Priska uhlí potřebuje. Řád lidi pozavírá a pak bude po všem. Jsi dobrý člověk. Nechtěl bych, aby tě zatkli.“ 

Faval se zašklebil. „V pořádku, Richarde Cyphere. Když to říkáš, zůstanu tady a budu dělat uhlí.“

„Dobře. Zítra večer budu nazpět. Favale, ale pokud potrvají nepokoje, možná se mi to zítra večer nepovede. Pokud budou pokračovat, ulice a silnice budou zablokované. Možná se mi nepodaří přijet.“ 

„Chápu. Vrátíš se hned, jak to půjde. Já ti věřím, Richarde Cyphere. Nikdy jsi mě nezklamal.“ 

Richard se usmál. „Podívej, pokud by se vzbouřili zítra a já bych se sem nedostal včas, tady máš peníze za příští náklad.“ Podal muži další stříbrňák. „Nechci, aby ti dřevorubci přestali dodávat dříví. Slévárny potřebují uhlí.“

Faval se zasmál s nefalšovaným potěšením. Políbil stříbrnou minci a zasunul si ji do boty. „Uhlí bude připraveno. A teď ti pomůžu naložit vůz.“

Faval byl jen jeden z několika uhlířů, se kterými Richard obchodoval. Všem dával práci, aby slévárny dostávaly dřevěné uhlí. Všichni byli obyčejní lidé, kteří se snažili probíjet životem. Snažili se ze všech sil pod jařmem Řádu.

Richard měl z prodeje uhlí slévárnám malý zisk, větší zisk měl z prodeje železa a oceli, které od nich kupoval. Dřevěné uhlí bylo pouze malou vedlejší aktivitou, která mu pomáhala vyplnit noci, v nichž jezdil s vozem. Co vydělal na dřevěném uhlí, bylo většinou určeno na úplatky. O dost víc vydělával odvezením příležitostného nákladu rudy, hlíny, olova, rtuti, antimonu, soli, formovacího písku a mnoha dalších věcí, které slévárny potřebovaly, ale buď nedostaly povolení nebo pro ně nesehnaly přepravu, když ji potřebovaly. Richard měl tolik práce, kolik si přál. Zaplatila péči o spřežení a ještě něco zbylo. Železo a ocel přinášely jen zisk.

Když se s nákladem uhlí dostal do slévárny, Priska, mohutný majitel slévárny, chodil sem a tam. Velkýma rukama se chytil bočnice vozu a nahlédl dovnitř.

„Už je načase.“ 

„Když jsem odjel od Favala, musel jsem hodinu čekat, než městská stráž zkontroluje náklad.“ 

Priska zamával svalnatými pažemi. „Ti mizerové.“

„Uklidni se - všechno je pořádku. Nic si nevzali, přivezl jsem všechno.“ 

Muž si povzdechl. „Řeknu ti, Richarde, že jen zázrakem se mi daří udržovat pece v chodu.“

Richard si troufnul na nebezpečnou otázku. „Nejsi náhodou zapleten do... nepokojů ve městě?“

Ve světle přicházejícím z okna kanceláře - byla to spíše bouda než dům - si Priska Richarda zkoumavě prohlížel. „Richarde, přichází změna. Změna k lepšímu.“

„Jaká změna?“ 

„Začala vzpoura.“ 

Richard ucítil, že jiskřička naděje se opět rozhořívá, tentokrát silněji - ne kvůli němu samotnému, jeho řetězy ho poutaly příliš spolehlivě, ale kvůli lidem, kteří toužili po svobodě. Faval byl milý a pracovitý člověk, ale nebyl tak chytrý a vynalézavý jako Priska. Priska věděl víc, než by si člověk myslel. Priska řekl Richardovi jména všech úředníků, kteří se dají podplatit, aby dali povolení, a radil mu, kolik má nabízet.

„Vzpoura?“ zeptal se Richard. „Vzpoura koho?“ 

„Nás - lidí, kteří chtějí žít své životy podle vlastního přání. Začíná něco nového. Dnes v noci to opravdu začalo.“ Otočil se k budově a otevřel dveře. „Až přijdeš k Viktorovi, počkej tam na něj, Richarde. Chce s tebou mluvit.“ 

„O čem?“ 

Priska odmítavě zamával rukou. „Pojď složit uhlí a pak si nalož ocel. Viktor mi ukousne hlavu, když tě budu zdržovat.“

Richard sundal první koš z vozu a odnesl ho stranou, kde k němu Priska postavil další.

„Co udělali lidé, kteří začínají se vzpourou? Jaké mají plány?“ 

Priska se naklonil až k Richardovi, který právě tahal další koš na konec vozu. „Zajali velký počet úředníků Řádu. Vysokých úředníků.“

„Už je pozabíjeli?“ 

„Proč by je zabíjeli? To jsi zešílel? Neublíží jim. Budou v zajetí, dokud neslíbí, že zavedou volnější předpisy a splní požadavky lidí.“ 

Richard na něj hleděl s otevřenými ústy. „Volnější předpisy? Co vlastně chtějí?“

„Věci se musí změnit. Lidé chtějí víc mluvit do vlastního podnikání, do vlastních životů a práce.“ Zvedl koš s uhlím. „Méně schůzí. Požadují, aby se víc pozornosti věnovalo jejich potřebám.“ 

Tentokrát jiskřička Richardových nadějí nepohasla, ale rovnou spadla do ledové vody.

Priskovi při vykládání vozu a nakládání oceli nevěnoval přílišnou pozornost. Ve skutečnosti nechtěl naslouchat plánům vzbouřenců. Stejně nedokázal pochopit jejich hlavní myšlenku.

Revolucionáři měli všechno promyšlené. Chtěli veřejné soudy s těmi, které Řád pozatýkal. Chtěli povolit návštěvy vězňů. Chtěli, aby jim Řád řekl, co se stalo s velkým počtem lidí, kteří byli zatčeni a od té doby o nich nikdo neslyšel. Byly tam další podrobnosti, ale Richardova mysl se zabývala jinými věcmi.

Když Richard lezl na vůz, aby odjel, Priska ho železným stiskem popadl za paži. „Richarde, nastala doba, kdy se do vzpoury zapojují lidé, kterým na světě záleží.“

Dlouho hleděli jeden na druhého. „Viktor čeká.“

Priska pustil Richardovu paži a zeširoka se usmál. „Ano, čeká. Uvidíme se později, Richarde. Možná tvá příští cesta připadne na dobu, když už Řád přijme požadavky a budeš moct přijet ve dne a bez propustek.“

„Prisko, to by bylo ohromné.“ 

*****

Když Richard dojel k Viktorovi, bolela ho hlava. Dělalo se mu nevolno ze všeho, co slyšel, a z toho, co se obával slyšet.

Viktor na něj čekal. Bylo ještě nezvykle brzy, aby tam už byl, obvykle přicházel až těsně před úsvitem. Kovář prudce otevřel dveře k vnějšímu skladišti. Lampu postavil na polici, aby Richard viděl, jak blízko může nacouvat s vozem.

Viktor se zeširoka usmíval, když Richard lezl z vozu.

„Richarde, vylož vůz, pak si dáme trochu larda a pohovoříme si.“ 

Richard se věnoval práci s velkou pozorností, ani trochu se mu nechtělo mluvit. Měl dost dobrou představu, o čem chce Viktor mluvit. Jak bylo jeho zvykem, Viktor nechal Richarda, aby vůz vyložil sám. On ocel kupoval a nákup zahrnoval její dovezení na místo, které chce on. Takové služby mu málokdy poskytla dopravní společnost, přestože měla vyšší ceny.

Richardovi nevadilo, že je sám. Léto daleko na jihu Starého světa bylo mizerné. Vlhkost byla ubíjející a noci byly jen zřídka lepší než dny.

Při práci vzpomínal na jiskřivě jasné dny strávené s Kahlan u říčky nedaleko jejich domku v horách. Zdálo se mu, že od té doby uplynula celá věčnost. Naděje, že ji ještě někdy uvidí, se jen těžce udržovala při životě, ale strach o ni nikdy nepřestával, obzvlášť teď v létě. Někdy ho myšlenka na ni tak zabolela, že ji musel vyhnat z hlavy. Jindy myšlenky na ni pomáhaly Richardovi přežít.

Když skončil, nebe se již rozjasňovalo. Viktora našel v zadní místnosti; dveře byly otevřeny dokořán, aby úsvit osvětloval Viktorův mramorový monolit. Kovář si prohlížel krásu kamene, díval se na sochu v jeho nitru, kterou mohl vidět jen on.

Trvalo dlouho, než zpozoroval, že nedaleko stojí Richard.

„Richarde, pojď si se mnou dát trochu larda.“ 

Posadili se na práh a dívali se na staveniště Útočiště. Viděli, jak dlouhé kilometry zdí růžoví v mlžném úsvitu.

I z dálky viděl Richard přes horní okraj zdi odporné postavy, které představovaly zlo v lidstvu.

Viktor podal Richardovi zářivě bílý plátek larda. „Richarde, vzpoura, o které jsem ti říkal, začala. Ale to už asi víš.“

„Ne, nezačala,“ řekl Richard. 

Viktor na něj ohromeně civěl. „Ale ona začala.“

„Začaly velké pouliční nepokoje. Není to vzpoura, o které jsme spolu mluvili.“ 

„Bude to vzpoura, uvidíš. Dnes bude ulicemi pochodovat spousta lidí.“ Viktor udělal rozmáchlé gesto. „Richarde, chceme, abys nás vedl.“ 

Richard něco takového očekával. „Ne.“

„Vím, vím, ty si myslíš, že tě lidé neznají, a že za tebou nepůjdou. Mýlíš se, Richarde, zná tě spousta lidí. Je jich víc, než si myslíš. Mnohým jsem o tobě vyprávěl. Priska a ostatní mluvili o tobě. Ty to dokážeš, Richarde.“ 

Richard se upřeně zadíval na zdi a na vytesané krčící se lidi.

„Ne.“ 

Viktora to teď vyvedlo z konceptu. „Proč ne?“

„Protože zemře spousta lidí.“ 

Viktor se tiše zasmál. „To ne, Richarde. Chápeš to špatně. To nebude taková vzpoura. Je to vzpoura lidí dobré vůle. Revolta pro zlepšení lidstva, které Řád vždy propaguje. My jsme lidstvo. Říkají, že jsou pro lidi, a teď, když jim předložíme požadavky lidí, budu jim muset naslouchat a ustoupit.“

Richard smutně zavrtěl hlavou.

„Chceš, abych tě vedl?“ 

„Ano.“ 

„Viktore, ale pak chci, abys pro mne něco udělal.“ 

„Samozřejmě, Richarde. Jen to řekni.“ 

„Budeš se držet daleko od všeho, co má něco společného s tímto povstáním. To jsou rozkazy, které ti dávám jako vůdce. Dnes tady zůstaneš a budeš pracovat. Nezapojíš se do něj.“ 

Viktor vypadal, jako by si z něj Richard dělal legraci. Po chvíli zjistil, že si legraci nedělá.

„Ale proč? Ty nechceš, aby se všechno zlepšilo? Chceš celý život žít jako doposud?“ 

„Jsi ochoten pozabíjet všechny úředníky Řádu, kteří jsou v zajetí?“ 

„Pozabíjet je? Richarde, proč chceš mluvit o zabíjení? Vzpoura je o životě. O zlepšení situace.“ 

„Viktore, poslouchej. Lidé, proti nimž se stavíte, nebudou hrát podle vašich pravidel.“ 

„Ale budou chtít -“ 

„Zůstaň tady a pracuj, jinak zemřeš s mnoha dalšími lidmi. Řád za pár dní povstání rozdrtí a pak půjde po každém včetně lidí, které jen podezírá ze zapojení do vzpoury. Zemře jich hodně.“ 

„Ale kdybys nás vedl, mohl bys předkládat naše požadavky. Proto chceme, abys nás vedl - abys zabránil problémům. Ty umíš přesvědčovat lidi. Znáš způsob, jak zabezpečit, aby se všechno udělalo - jen se podívej, jak pomáháš všem lidem v Altur'Rangu: Favalovi, Priskovi, mně a všem ostatním. Richarde, my tě potřebujeme. Potřebujeme tě, abychom lidem dali důvod připojit se ke vzpouře.“ 

„Pokud nevědí, pro co jsou, a co chtějí, tak jim nikdo skutečný důvod nemůže dát. Budou mít úspěch jen tehdy, když budou hořet touhou po svobodě a budou pro ni nejen zabíjet, ale ochotně pro ni i zemřou.“ Richard vstal a oprášil si hlínu z kalhot. „Nemíchej se do toho, Viktore, nebo zemřeš s nimi.“ 

Viktor šel s ním až k vozu. V dálce přicházeli lidé, aby pracovali na císařském paláci. Kovář vydloubával dřevo z bočnice vozu, zjevně chtěl ještě něco říct.

„Vím, jaké máš pocity, Richarde, opravdu to vím. Také si myslím, že ostatní lidé nehoří takovou touhou po svobodě jako já, ale oni nejsou z Cavatury a možná nevědí, co vlastně skutečná svoboda je. Prozatím nemůžeme udělat víc. Nepokusíš se o to, Richarde? 

Richard Rahl z D'Hařanské říše na severu chápe naše nadšení pro svobodu a pokusil by se o to.“

Richard vylezl a posadil se na sedátko vozu. Přemýšlel, kde lidé mohli něco takového slyšet, a divil se, že jiskra takové myšlenky se dokázala dostat až tak daleko. Když vzal do ruky otěže a bič, dlouho hleděl do očí rozvážného kováře, opilého vzduchem s vůní svobody.

„Viktore, pokusil by ses vykovat nástroj ze studené oceli?“ 

„Samozřejmě, že ne. Ocel musí být rozžhavena doběla, než se z ní může něco stát.“ 

„Stejně tak musí být rozžhaveni lidé, Viktore. Zdejší lidé jsou studenou ocelí. Šetři své kladivo. Jsem si jistý, že lord Rahl by ti řekl to samé.“ 

Kapitola osmnáctá

Povstání trvalo jeden den. Richard zůstal doma. Požádal Nicci, ať také nikam nechodí. Řekl jí, že slyšel o možných nepokojích, a že nechce, aby se jí něco stalo.

Čistky vzbouřenců prováděné Řádem trvaly naopak celý týden. Lidé, kteří se zúčastnili pochodů, byli zmasakrováni v ulicích, nebo byli pochytáni městskými strážníky. Každého vyslýchali, dokud neprozradil jména dalších. Lidé vyslýchaní Řádem se přiznávali vždy.

Vlny zatčení, přiznání a dalších zatčení se dlouho převalovaly městem. Stovky lidí byly pohřbeny v nebi. Nakonec byly plameny nepokojů uhašeny. Popel smutku pokrýval každý jazyk, lidé chtěli vše zapomenout. O pochodech se mluvilo velmi málo, jako by k nim nikdy nedošlo.

Richard se vrátil pracovat do dopravní společnosti a noční jízdy vozem neriskoval. Když projížděli městem kolem sloupů, na kterých hnily mrtvoly pohřbené v nebi, Jori nic neříkal.

Jori s Richardem zajížděli do dolů, aby naložili rudu pro slévárny. Jednou zajeli do pískovcového lomu trochu dál na východ od města. Cesta tam a zpět jim zabrala celý den. Další den dovezli kámen k západní straně Útočiště, kde ho bylo zapotřebí pro opěrnou zeď. Na druhé straně zdi stál větší počet sloupů, možná padesát nebo šedesát, byly blízko místa kameníků. Zřejmě bylo nutné čistku udělat též mezi dělníky.

Když se vraceli a projížděli silnicí nahoru ke kovárně, Richard seskočil z vozu a řekl Jorimu, že na vršek vyjde po svých a připojí se kněmu, až vůz vyjede klikatou silnicí. Řekl mu, že se musí ohlásit u kováře kvůli příští dodávce.

Uvnitř tmavé dílny bušil Viktor kladivem do kusu oceli a ohýbal rudě zářící kov přes roh kovadliny. Zvedl hlavu a když uviděl Richarda, strčil žhavý kov do kapaliny vedle kovadliny, kde bublal a syčel.

„Richarde! Jsem rád, že tě vidím.“ 

Richard uviděl, že několik Viktorových dělníků chybí. „Nemoc?“

Viktor pochmurně zavrtěl hlavou.

Richard vzal tuto zprávu na vědomí jediným kývnutím hlavy. „Jsem rád, že ti nic není, Viktore. Chtěl jsem se jen zastavit a ujistit se, že jsi v pořádku.“

„Richarde, já jsem v pořádku.“ Svěsil hlavu. „Díky za radu. Už bych teď byl pohřben v nebi.“ Ukázal na Útočiště. „Viděl jsi to? Mnoho kameníků... všichni tam dole visí ze sloupů.“ 

Richard viděl těla, ale neuvědomil si, že tolik z nich patří kameníkům. Věděl, co někteří z nich cítí, když tesají tu hrůzu - věděl, jak velmi neradi vytesávají scény plné umírání.

„Priska?“ 

Viktor zkormouceně zavrtěl hlavou, měl hrdlo příliš stažené, aby promluvil.

„Faval?“ 

„Toho jsem včera viděl.“ 

Richard úlevou vydechl.

„Povídal, že jsi mu řekl, ať zůstane doma a dělá uhlí. Myslím, že jedno z dalších dětí pojmenuje po tobě.“ 

„Když Priska... Co bude s tvou speciální ocelí?“ 

Viktor ukázal na tyč, kterou držel v kleštích. „Jeho předák bude pokračovat. Můžeš zajet pro železo? Poslední dodávku jsem dostal před nepokoji. Bratr Narev má špatnou náladu, chce další železné podpěry pro molo. Naznačil, že kovář, který je oddaný Řádu a Stvořiteli, podpěry vyrobí.“

Richard přikývl. „Myslím, že situace se už uklidnila. Kdy?“

„Vlastně bych nějaké potřeboval už teď, ale do pozítří vydržím. Musím vyrobit několik zdobících rydel na jemnou práci a chybějí mi lidé, mohu tedy počkat.“ 

„Tak pozítří. To už by mělo být dost bezpečno.“ 

Slunce už zapadlo, když Richard šel po ulici ke svému pokoji a k Nicci, ale i v soumraku viděl na cestu docela dobře. Myslel na Viktora, když zpoza budovy vystoupil půltucet mužů.

„Richard Cypher?“ 

Nebyli oblečeni jako městská stráž, ale to v poslední době moc neznamenalo. Říkalo se, že existuje velký počet specialistů v civilu, kteří chytají buřiče.

„To je pravda. Co si přejete?“ 

Viděl, že každý muž má pod tenkou pláštěnkou meč. Každý měl ruku položenou na dlouhém noži za pasem.

„Jako přísežní úředníci Císařského řádu máme za povinnost zatknout tě pro podezření ze vzpoury.“ 

*****

Když se Nicci probudila, Richard ještě nebyl doma. Nespokojeně zavrčela. Překulila se na záda a viděla, že záclony propouštějí světlo. Úhel sklonu slunečních paprsků prozrazoval, že musí být krátce po svítání.

Zažívala a protáhla se v posteli.  Pak nechala paže klesnout podél těla a zahleděla se na čistě nabílený strop. Cítila, jak v ní narůstá zlost. Zneklidňovalo ji, když v noci nebyl u ní, ale cítila by se jako podvodnice, kdyby mu vyčítala, že pracuje příliš těžce. Jejím úmyslem bylo přimět ho k pochopení, jak těžce musí pracovat obyčejní lidé, aby se protloukli životem. Chtěla, aby pochopil, že Řád je jedinou nadějí na zlepšení života těchto lidí.

Varovala ho, aby se do nedávného povstání nezapojoval. Měla radost, že se s ní o tom nedohadoval. Dokonce byl proti němu. Překvapil ji, že v průběhu nepokojů přestal chodit do práce. Richard nejsilnějšími slovy varoval Kamila a Nabbiho, aby se do vzpoury nezapojovali.

Když byla rebelie rozdrcena, a úřady pozatýkaly mnoho buřičů, bylo venku opět bezpečno a Richard se mohl vrátit do práce. Rebelie byla velký šok. Řád potřeboval ještě moc úsilí, aby lidé pochopili, že je jejich povinností pomáhat méně šťastlivým a dělat jejich život snesitelnějším. Pak by nedošlo k žádným pouličním nepokojům. Z toho důvodu bylo odstraněno mnoho úředníků, kteří nedělali dost k prosazování cílů Řádu. Rebelie byla alespoň v něčem dobrá.

Nicci si opláchla obličej vodou z lavoru, který Richard jednoho dne přinesl domů. Květy na jeho okraji ladily s lososově zbarvenými stěnami a s kobercem koupeným z úspor. Richard byl nepochybně pracovitý a dokázal ze svého skromného platu ještě ušetřit.

Stáhla ze sebe propocenou noční košili a pořádně se otřela žínkou. Strašně nerada by před Richardem vypadala zpocená a špinavá.

Viděla, že miska guláše, který mu včera udělala k večeři, ještě leží na stole. Neřekl jí, že musí v noci pracovat, ale někdy neměl čas přijít domů a navečeřet se. Když pracoval v noci, obvykle domů chodil zanedlouho po svítání, takže by se mohl objevit každou chvíli.

Asi bude mít hlad. Možná mu udělá vajíčka. Richard měl vajíčka rád. Uvědomila si, že se usmívá. Když se vzbudila, byla zpočátku rozzlobená, ale teď se usmívala, když myslela na to, co má Richard rád. Prohrábla si vlasy, už byla celá nedočkavá, až ho uvidí vejít dovnitř a zeptá se ho, jestli nechce udělat vajíčka. On řekne ano a ona bude mít radost, že dělá jídlo, které má rád.

Měla odpor k věcem, o nichž věděla, že je rád nemá.

Od strašné noci s Gadim uběhlo několik měsíců. Byla to chyba. Věděla to hned poté. Zpočátku se jí to líbilo - nebylo to z potřeby milovat se s odporným banditou, měla radost proto, že Richardovi odplácela ponížení, že se s ní odmítl milovat. Na začátku se vyžívala ve všem, co jí Gadi dělal, vyžívala se v bolesti, protože to bolelo i Kahlan. Nicci měla potěšení z toho, že Richarda trestala. Nic ho nebolelo víc než bolest způsobená Kahlan.

Gadi Richarda nenáviděl. Když měl Nicci, myslel si, že všechno Richardovi odplatil, a je opět králem. Toužil po ní, ale ještě víc toužil pomstít se Richardovi. Richard vzal Gadimu jeho království a udělal z něj své. Nicci dělalo velkou radost, když malému násilníkovi dovolila, aby se stal opět králem. Věděla, že Richard bude slyšet každý výkřik bolesti, a bude vědět, že Kahlan cítí stejnou bolest.

Ale když se na ni Gadi sápal v divokém vzrušení a snažil se ze všech sil, aby Richarda ponížil prostřednictvím Nicci, začala ji pronásledovat Richardova slova: „Nicci, nedělej to, prosím. Ublížíš pouze sama sobě.“

Když si ji Gadi bral, snažila se myslet na to, že to je Richard, snažila se mít Richarda alespoň prostřednictvím náhradníka. Nedokázala se však přesvědčit ani kvůli potěšení z takového výmyslu. Věděla, že Richard by ženu nikdy neponižoval a neubližoval by jí. Ani na vteřinu si nemohla představovat, že to je Richard.

A co víc, Nicci začala chápat, že Richardova slova nebyla úpěnlivou prosbou, aby uchránil před bolestí Kahlan, ale aby před bolestí uchránil ji samotnou. Přestože ji Richard nenáviděl, prozradil, že mu není lhostejná. Přestože ji nenáviděl, nechtěl, aby trpěla.

Richard nemohl říct nic, co by se do jejího srdce zařízlo hlouběji. Jeho laskavost byla nejkrutější ze všeho, co jí mohl udělat.

Bolest, kterou pak cítila, byla jejím trestem. Nicci se tak styděla, že Richardovi předstírala, že se při této příhodě nic nestalo. Chtěla ho ušetřit rozrušení a nechtěla, aby věděl, jak spolu s ní trpěla Kahlan. Následující ráno Richardovi řekla, že udělala chybu. Nečekala na jeho odpuštění, ale chtěla, aby věděl, že si chybu uvědomuje a lituje jí.

Richard neřekl nic, pouze se na ni díval svýma šedivýma očima, když ji před odchodem do práce poslouchal.

Krvácela tři dny.

Gadi se před svými přáteli vytahoval, že ji měl. K jejímu dalšímu ponížení jim řekl o všech podrobnostech. Gadiho překvapilo, že se Kamil a Nabbi rozzuřili. Měli v úmyslu nakapat mu roztavený vosk do očí a ještě další věci - Nicci přesně nevěděla co, ale dokázala si to představit. Hrozba byla natolik vážná, že Gadi ještě ve stejný den odešel a vstoupil do armády Císařského řádu. Přidal se k ní právě včas, aby s novými oddíly odešel na sever do války. Gadi se v ten den vysmál Kamilovi a Nabbimu a řekl jim, že jde do války, aby se stal hrdinou.

Nicci uslyšela na chodbě kroky. Usmála se a vytáhla z kredence tři vajíčka. Čekala, že Richard otevře dveře, ale někdo na ně zaklepal.

Nicci se postavila doprostřed pokoje. „Kdo je to?“

„Nicci, to jsem já, Kamil.“ 

Z naléhavosti těch slov se jí zježily chloupky na pažích.

„Jsem oblečená. Pojď dovnitř.“ 

Mladík vrazil do pokoje celý zadýchaný. Obličej měl stejně bílý jako klouby prstů na klice. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Zatkli Richarda. Včera večer. Dostali ho.“ 

Nicci si jen nejasně uvědomovala, že vajíčka padají na podlahu.

Kapitola devatenáctá

Nicci šla vedle Kamila nahoru po deseti schodech vedoucích do kasáren městské stráže. Byla to obrovská pevnost. Její vysoké zdi se táhly až k další křižovatce. Nicci nepožádala Kamila, aby šel s ní. Pochybovala však, že by ho zastavilo něco jiného než smrt. Nedokázala zatím přijít na způsob, jakým Richard vyvolává v lidech takové reakce.

Když vyrazili na cestu, Nicci byla ve stavu silného šoku, ale všimla si, že celý dům je napjatý a rozrušený. Když Nicci s Kamilem vyběhli z domu na silnici, z oken vykukovaly obličeje. Lidé vycházeli i z dalších domů, aby se na ně podívali. Všichni byli zachmuření.

Co lidi nutí, aby jim tolik záleželo na jediném člověku?

Co vlastně nutí ji?

Vnitřek špinavých kasáren byl plný lidí. Neoholení starci s vpadlými tvářemi stáli jako omámení a dívali se do prázdna. Boubelaté ženy se šátky na hlavách plakaly a kvílející děti se držely jejich sukní. Jiné ženy tam stály bez výrazu, jako by čekaly ve frontě na chleba nebo proso. Jedno malé dítě, mělo na sobě jen košilku a dole nic, opuštěně stálo s drobnými pěstičkami přitisknutými k puse a brečelo.

V místnosti byla atmosféra jako o pohřbu.

Městští strážníci, většinou mladí muži s lhostejným výrazem, se prodírali davem a vcházeli do tmavých chodeb, kde na stráži stáli jejich kolegové. Krátká, nahrubo stlučená dřevěná stěna zadržovala lidi a omezovala prostor jen na jednu polovinu místnosti. Za krátkou stěnou stálo ještě víc strážníků, kteří si mezi sebou nenucené povídali. Jiní přinášeli hlášení lidem u stolů, vtipkovali, nebo si brali rozkazy a odcházeli.

Nicci si prorážela cestu davem. Prodrala se až ke krátké stěně, u které se tlačily přikrčené ženy a doufaly, že je zavolají, aby se dověděly jediné slovíčko, doufaly v zázrak - že zasáhne přímo Stvořitel.

Nicci chytila za rukáv procházejícího dozorce. Ten se uprostřed kroku zastavil. Jeho zlostný pohled se zvedl z její ruky a opřel se jí do obličeje. Připomněla si, že nemá svou magickou sílu, a rukáv pustila.

„Mohu se, prosím, zeptat, kdo to tady vede?“ 

Důkladně si ji prohlédl a obličej se mu roztáhl do afektovaného úsměvu. Ukázal rukou.

„Tam u stolu. Ochránce lidu Muksin.“ 

Postarší muž seděl rozvalený za hromadami úředních papírů. Měl dvojitou povislou bradu a zdálo se, že se jeho tělo horkem rozpouští. Na volné bílé košili měl velké tmavé vlhké skvrny a pach jeho potu přispíval značnou měrou k všeobecnému puchu v místnosti.

Strážníci se k němu nakláněli a šeptali mu něco do ucha, zatímco jeho bezvýrazný pohled neustále bloudil místností a na ničem se nezastavoval. Další lidé za stolem mu seděli po obou stranách a horlivě se zabývali hromadami papírů před sebou, mluvili mezi sebou, nebo něco vyřizovali s proudem úředníků a dozorců, který se proléval místností.

Ochránce Muksin pozoroval místnost. Jeho černé oči se nikdy nezastavily, klouzaly kolem strážníků a úředníků, klouzaly neustále se pohybujícím davem lidí. Když sklouzly Nicci po obličeji, nebylo v nich víc zájmu než při pohledu na jiné lidi. Všichni byli občany Řádu, stejné figury ve hře, z nichž byla každá sama o sobě bezvýznamná.

„Mohla bych s ním mluvit?“ zeptala se Nicci. „Je to důležité.“ 

Dozorcův úsměv se změnil na výsměch. „Jsem si jistý, že ano.“ Ukázal prstem na skupinu lidí stranou. „Postav se na konec fronty a počkej, až se dostaneš na řadu.“

Nicci s Kamilem nezbývalo nic než čekat. Nicci věděla o malých funkcionářích dost na to, aby nedělala scény - věděla, že žijí právě pro takové okamžiky. Opřela se ramenem o špinavou zeď s mastnými skvrnami od opírání mnoha lidí před ní. Kamil se postavil za ni.

Fronta se nehýbala, protože úředníci s nikým nemluvili. Nicci nevěděla, jestli s občany jednají jen v určitých hodinách. Nedalo se dělat nic, jen čekat a držet si místo ve frontě. Ráno se táhlo a fronta před ní se neměnila. Za ní bylo stále víc lidí.

„Kamile, nemusíš čekat se mnou,“ řekla po několika hodinách tichým hlasem. „Můžeš jít domů.“ 

Oči měl rudé a oteklé. „Já čekat chci.“ Překvapila ji nedůvěra v jeho hlase. „Mně záleží na Richardovi,“ dodal tónem, který zněl jako obvinění.

„Mně na něm též záleží. Proč myslíš, že jsem tady?“ 

„Přišel jsem za tebou, protože jsem se strašně bál o Richarda a nevěděl jsem, co jiného bych měl udělat. Všichni ostatní byli v práci nebo kupovali chléb.“ Kamil se otočil a zády se opřel o zeď. „Nevěřím, že ti na Richardovi záleží, ale nic jiného mě nenapadlo.“ 

Nicci si z čela shrnula zpocený pramínek vlasů. „Ty mě nemáš rád, co?“

Nepodíval se na ni. „Nemám.“

„Mohla bych se zeptat proč?“ 

Kamilův pohled proběhl okolím, jestli někdo neposlouchá. Každý se staral o své vlastní problémy.

„Jsi Richardova žena a podvedla jsi ho. Vzala sis do pokoje Gadiho. Jsi kurva.“ 

Nicci nad jeho slovy překvapeně zamrkala. Kamil se ještě jednou ohlédl a pokračoval: „Nikdo neví, proč člověk jako Richard chce být s tebou. Každá žena bez manžela v našem domě i v domech kolem nás mi řekla, že by se stala jeho ženou a v životě by se nevyspala s jiným mužem. Všechny říkají, že nechápou, proč jsi to Richardovi udělala. Každému ho bylo líto, ale on nechtěl, abychom mu to říkali.“

Nicci se od něj odvrátila. Najednou nedokázala snést pocit hanby při pohledu na mladíka, který ji právě vulgárně pojmenoval a měl pravdu.

„Ty to nechápeš,“ zašeptala. 

Koutkem oka viděla, jak Kamil pokrčil rameny. „Máš pravdu, nechápu to. Nechápu, jak někdo dokáže udělat něco tak ukrutného manželovi jako Richard, který těžce pracuje a dobře se o tebe stará. Když něco takového svému muži děláš, musíš být zlou ženou, které na něm nezáleží.“

Cítila, jak se k potu na jejích tvářích přidávají slzy. „Mně na Richardovi záleží víc, než si dokážeš představit.“

Na to jí neodpověděl. Otočila se, aby se na něj podívala. Jemně narážel rameny do zdi. Styděl se za ni tak silně, že se jí nedokázal podívat do očí.

„Kamile, pamatuješ, jak jsme poprvé přišli a začali bydlet v pokoji ve vašem domě?“ 

Přikývl, ale nepodíval se na ni.

„Pamatuješ, jak krutě ses k Richardovi choval ty a Nabbi, pamatuješ se na všechny hanebnosti, které jste mu říkali? Na všechny zraňující nadávky, kterými jste ho zahrnuli? Jak jste mu vyhrožovali nožem?“ 

„Udělal jsem chybu,“ řekl a znělo to upřímně. 

„Kamile, já jsem také udělala chybu.“ Nesnažila se skrýt slzy - polovina žen v místnosti plakala. „Nedokáži to vysvětlit, ale pohádali jsme se s Richardem a já jsem na něj měla vztek. Chtěla jsem mu ublížit. Udělala jsem špatnou věc. Byla to ode mne hloupost. Udělala jsem hroznou chybu.“ 

Popotáhla a utřela si nos do malého kapesníku. Kamil ji koutkem oka pozoroval.

„Uznávám, že to není stejná chyba, jakou jsi udělal ty s Nabbim, když jste při prvním setkám s Richardem předváděli, jak tvrdí dokážete být. Chyba to přesto byla. Já jsem též předváděla, jak dokáži být tvrdá.“ 

„Ty netoužíš po Gadim?“ 

„Z Gadiho se mi obrací žaludek. Použila jsem ho, protože jsem na Richarda zuřila.“ 

„Lituješ toho?“ 

Nicci se zachvěla brada. „Ovšemže toho lituji.“

„Nerozzuříš se na něj a neuděláš to znovu s nějakým jiným mužem?“ 

„Ne. Řekla jsem Richardovi, že jsem udělala chybu, kterou lituji, a už mu nikdy nic podobného neudělám. Myslela jsem to upřímně.“ 

Kamil nad tím přemýšlel a díval se, jak nějaká žena drží dítě za paži a třepe s ním. Dítě nepřestávalo plakat, protože chtělo na ruce. Něco mu tiše řekla a dítě se jí opřelo o nohu, nesouhlasně špulilo rty, ale plakat přestalo.

„Když ti dokáže odpustit Richard, tak bych se na tebe neměl zlobit ani já. Tvým manželem je on. Vztahy si musíte vyřešit vy dva, ne já.“ Dotkl se jí paže. „Udělala jsi hloupou chybu. Už je pryč. Neplač nad tím. Teď jsou důležitější věci.“ 

Nicci se přes slzy usmála a přikývla.

Též se trochu usmál. „Nabbi a já jsme řekli Gadimu, že mu ho uřízneme - a pak ho podřízneme za to, co udělal Richardovi. Gadi na nás vytáhl nůž, tak jsme ho nechali odejít. Gadi rád používá nůž. Už dřív s ním nějaké lidi pořezal a docela je zřídil. Řekl nám, abychom ho nechali odejít, že vstoupí do armády a nůž bude používat na vyřezávání vnitřností z nepřítele. Chlubil se, že se stane válečným hrdinou a bude mít lepší ženy, než je ta Richardova.“

„Jsem si jistá, že nejsem jediná žena, která bude litovat, že Gadiho vůbec poznala.“ 

Ochránce lidu Muksin začal s lidmi jednat až pozdě odpoledne. Nicci bolela záda, ale to nebylo ničím ve srovnání se strachem, který cítila o Richarda. Strážníci přiváděli lidi před ochránce Muksina po jednom.

Fronta postupovala dost rychle, protože ochránce nestrpěl dlouhé povídání. Většinou prolistoval nějaké papíry a pak žadateli něco řekl. Při pláči a kvílení, které naplňovalo místnost, Nicci nic neslyšela.

Když byla na řadě, jeden z gardistů odstrčil Kamila dozadu. „S ochráncem může mluvit jen jeden občan.“

Nicci kývnutím hlavy ukázala Kamilovi, aby zůstal a nedělal scény. Oba strážníci ji popadli, každý za jednu paži, a prakticky ji odnesli na místo před ochráncem. Nicci byla pobouřená tak neomaleným chováním - jako by byla... obyčejnou občankou.

Vždy se těšila značné úctě, někdy byla jasná a někdy nevyslovená, ale nikdy tomu nevěnovala zvláštní pozornost. Chtěla, aby Richard poznal, jak žije obyčejný pracující člověk. Připadalo jí, že Richard se cítí dobře.

Dva strážníci stáli těsně vedle ní pro případ, že by chtěla dělat potíže. Již jich museli vidět hodně. Cítila, jak jí z jejich chování rudne obličej.

„Ochránče Muksine, můj manžel byl-“ 

„Jméno.“ Pohled jeho černých očí přeskakoval lidi, kteří ještě stáli ve frontě; nepochybně odhadoval, jak daleko ještě má do večeře. 

„Richard.“ 

Ostře se na ni podíval. „Celé jméno.“

„Jmenuje se Richard Cypher. Sebrali ho včera večer.“ 

Nicci nechtěla použít slovo „zatkli“, obávala se, že by obvinění udělala ještě závažnější.

Listoval papíry a vypadal, že vůbec nemá zájem se na ni podívat. Nicci to trochu mátlo - nedíval se na ni vypočítavě, a nezdálo se, že by registroval její míry a představoval si to, co je zakryto šaty, a myslel si přitom, že ona nic nevidí. Oba strážníci si přední část její postavy narozdíl od něj prohlíželi důkladně.

„Aha.“ Ochránce Muksin zamával papírem. „Máš štěstí.“ 

„Už ho tedy propustili?“ 

Podíval se na ni, jako by byla nahlouplá. „Máme ho. Jeho jméno je tady na papíře. Lidé se dostávají na mnoho míst. Nelze očekávat, že ochránci lidu budou vědět o všech, kde jsou.“

„Děkuji vám,“ řekla Nicci, aniž věděla, za co děkuje. „Proč ho zadržujete? Jaká jsou obvinění?“ 

Muž se zamračil. „Jak bychom měli vědět, z čeho je obviněn? Ještě se nepřiznal.“

Nicci se zatočila hlava. Dost ostatních žen omdlelo, když mluvilo s ochráncem. Stisk gardistů na jejích pažích zesílil. Ochráncova ruka se začala zvedat na znak toho, aby ji odvedli. Ještě než to stačil udělat, Nicci promluvila tím nejklidnějším hlasem, jakého byla schopna.

„Ochránce Muksine, prosím vás, můj manžel není žádný buřič. Nedělá nic jiného, než pracuje. Nikdy o nikom špatně nemluví. Je to dobrý člověk. Vždy dělá, co se mu řekne.“ 

Na zlomek vteřiny se zamyslel a ona se dívala, jak mu po tváři stéká kapka potu.

„Umí nějaké řemeslo?“ 

„Je dobrým dělníkem Řádu. Nakládá vozy.“ 

Ještě než skončila s odpovědí, věděla, že udělala chybu. Ruka se zvedla a zamávala, jako by odháněla komára. Strážníci ji se silným trhnutím nadzvedli a nesli pryč z blízkosti významného muže.

„Ale můj manžel je dobrý člověk! Prosím vás, ochránce Muksine! Richard nebyl při nepokojích! On byl doma!“ 

Její slova byla upřímná a velmi se podobala slovům, která říkaly ženy před ní. Vztekala se, že ho nedokázala přesvědčit, že ona je jiná - že je jiný Richard. Teď si uvědomila, že stejnou věc se pokoušeli dělat všichni ostatní.

Kamil běžel za vojáky, kteří ji nesli krátkou tmavou chodbou k bočním dveřím, vedoucím ven z kamenné pevnosti. Když otevřeli dveře, dovnitř se vkradlo světlo večera. Nicci klopýtala dolů ze schodů. Kamila vystrčili hned za ní. Upadl na zem tváří dolů. Nicci si klekla, aby mu pomohla.

Jak byla na kolenou, podívala se ke dveřím. „Co bude s mým manželem?“ zeptala se naléhavě.

„Můžeš přijít někdy jindy,“ řekl jeden z dozorců. „Když se přizná, ochránce ti řekne obvinění.“ 

Nicci věděla, že se Richard nikdy nepřizná a raději zemře.

Pro dozorce to žádný problém nepředstavovalo. „Mohla bych ho vidět?“ Nicci sepjala ruce jako k modlitbě, jak klečela vedle Kamila. „Prosím, nemohla bych ho alespoň vidět?“

Jeden z dozorců tomu druhému něco zašeptal. „Máš nějaké peníze?“ zeptal se jí. „Nemám,“ řekla zkormouceně. Obrátili se k odchodu.

Počkejte,“ vykřikl Kamil.

Když se zastavili, vyběhl po schodech. Povytáhl si nohavici kalhot a sundal si botu. Když ji převrátil, do dlaně mu vypadla mince. Bez váhání podal stříbrnou minci gardistovi.

Ten se při pohledu na peníz zatvářil kysele. „To na návštěvu nestačí.“

Kamil chytil velkého muže za zápěstí, když se začal otáčet pryč. „Doma ještě nějaké mám. Nechte mě pro ně zaběhnout, prosím. Umím běžet. Do hodiny budu nazpět.“

Muž nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Dnes večer ne. Pro všechny, co mohou zaplatit poplatek, jsou návštěvy povoleny pozítří při západu slunce. Povolení je jen pro jedinou osobu.“

Kamil ukázal rukou na Nicci. „To je jeho žena. Navštíví ho ona.“

Dozorce si zkoumavě prohlídnul Nicci a zašklebil se, jako by přemýšlel, co dalšího by mu mohla dát, aby uviděla svého muže.

„Nezapomeň přinést poplatek.“ 

Dveře se s bouchnutím zavřely.

Kamil seběhl ze schodů a chytil ji za paži. Doširoka otevřené oči měl plné slz. „Co budeme dělat? Budou ho tam mít ještě dva dny. Ještě dva dny!“

Panický strach mu nedovoloval dýchat. Neřekl to nahlas, ale věděla, co tím myslel. Měli další dva dny, aby z Richarda mučením vynutili přiznání. Pak ho pohřbí v nebi.

Nicci pevně chytila chlapce za paži a šla s ním pryč. „Kamile, poslouchej mě. Richard je silný. Bude v pořádku. Má toho spoustu za sebou a je silný. Ty víš, že je silný?“

Kamil přikyvoval a kousal se v pláči do spodního rtu; strach o přítele z něj udělal malé dítě.

*****

Nicci celou noc zírala do stropu. Druhý den se šla postavit do fronty na chléb. Jak v ní s ostatními ženami stála, uvědomila si, že teď musí mít v obličeji stejně nepřítomný výraz jako ony. Byla jako ve snách. Nevěděla, co má dělat. Všechno se kolem ní hroutilo.

V noci spala jen několik hodin. Byla ve stavu neklidné úzkosti a počítala, kolik minut ještě zbývá do východu slunce. Když vyšlo, seděla u stolu, svírala bochník chleba, který ponese Richardovi, a čekala celou věčnost po kterou se den vlekl k večeru. Sousedka, paní Šarim, přinesla Nicci misku zelné polévky. Stála nad Nicci, soucitně se usmívala a čekala, až Nicci polévku dojí. Nicci paní Šarim poděkovala a řekla, že polévka byla výborná. Vůbec si ale na její chuť nepamatovala.

Když přišlo odpoledne, Nicci se rozhodla, že půjde čekat k pevnosti, než ji pustí dovnitř. Nechtěla tam být pozdě. Kamil seděl na schodech před domem a čekal na ni. Kolem se pohybovala malá skupinka lidí.

Kamil vyskočil na nohy. „Mám jeden stříbrňák.“

Nicci mu chtěla říct, že platit by měla ona, ale stříbrňák neměla. Měla jen několik stříbrných krejcarů.

„Děkuji ti, Kamile. Seženu peníze, abych ti ho vrátila.“ 

„Já ho nechci nazpět. Je pro Richarda. Rozhodl jsem se, že ho Richardovi dám. Stojí mi za stříbrňák.“ 

Nicci přikývla. Věděla, že by ve vězení shnila, než by někdo kvůli ní přišel s jediným stříbrným krejcarem, přestože celý život obětovala pomoci druhým. Její matka jednou řekla, že je špatné očekávat vděčnost, pomoc druhým je její povinností, protože pomáhat dokáže.

Když Nicci sešla ze schodů, z domu vycházeli lidé a přáli jí mnoho štěstí. Chtěli, aby řekla Richardovi, ať je silný a nevzdává se. Ptali se, jestli nepotřebuje nějakou pomoc, nebo zda nepotřebuje peníze.

Richard byl pryč již několik dní. Nicci nevěděla, jestli je ještě naživu. Cesta beze slov k pevnosti byla pro ni hrozná. Měla strach, že se dozví o jeho popravě. Měla strach podívat se na něj s vědomím, že zanedlouho zemře v nekonečných mukách výslechů. Nicci věděla, jak Řád vyslýchá lidi.

U bočních dveří již v únavném vedru stál asi půltucet žen a několik starců. Všechny ženy měly pytlíky s jídlem. Nikdo z lidí nemluvil, všichni se hrbili pod tíhou stejné obavy.

Nicci v pomalu zapadajícím slunci nespouštěla oči ze dveří. V přibývajícím soumraku přehodil Kamil Nicci přes rameno měch na vodu.

„Richard by chléb jistě rád zapil.“ 

„Děkuji,“ zašeptala. 

Železem okované dveře se skřípavě otevřely. Každý se zahleděl na dozorce, který stál ve dveřích a všem ukazoval, aby přišli blíž. Podíval se na kousek papíru. Když nahoru po schodech vyběhla první žena, zastavil ji a zeptal se jí na jméno. Když mu ho řekla, zkontroloval seznam a pak ji nechal projít. Další ženu vrátil. Vykřikla, že za návštěvu zaplatila. On jí řekl, že se její manžel přiznal k zločinu vlastizrady a nemá povolené návštěvy.

Zakvílela a upadla na zem. Všichni se na ni s hrůzou dívali a obávali se stejného osudu. Další žena řekla své jméno a byla vpuštěna dovnitř. Ženě po ní strážník řekl, že její muž zemřel.

Nicci jako v transu vystupovala po schodech. Kamil ji popadl za paži a do ruky jí vtlačil minci.

„Děkuji ti, Kamile.“ 

Přikývl. „Řekni Richardovi, že jsem řekl... Řekni mu, ať přijde domů.“

„Richard Cypher,“ řekla dozorci s bušícím srdcem. 

Krátce se podíval do papíru a pak ji mávnutím ruky poslal dovnitř. „Někdo tě k němu zavede.“

Zaplavila ji úleva, že ještě žije.

V tmavé chodbě čekal další strážník. Rozkazovačným způsobem jí pokynul hlavou. „Jdi za mnou.“ Šel do tmy a v každé ruce se mu kývala lampa. Držela se těsně za ním, když sestupoval dvě patra po úzkých schodech do vlhkého a tmavého podzemí.

V malé místnosti s prskající pochodní seděl na lavici ochránce lidu Muksin a potil se, když mluvil ke dvěma lidem - podle uctivého chování k obtloustlému ochránci to byli nějací bezvýznamní úředníci.

Ochránce se krátce podíval na papír od strážníka a postavil se. „Máš poplatek?“

„Ano, ochránče Muksine.“ Nicci mu podala peníz. 

Dřív než si stříbrňák strčil do kapsy, podíval se na něj. „Pokuty za porušení občanských povinností jsou vysoké,“ řekl tajemně a jeho černé oči se zastavily, aby zjistily její reakci.

Nicci si olízla rty s náhle probuzenou nadějí. Prošla první zkouškou, když zaplatila poplatek. Ten nenasytný parchant teď chtěl peníze za Richardův život.

Nicci nyní mluvila opatrně, protože měla strach, aby neudělala chybu. „Ochránče, kdybych věděla, jaká je pokuta, věřím, že bych peníze sehnala.“

Ochránce se na ni zadíval tak pronikavě, že jí na čelo vyrazil pot. „Člověk musí svou lítost prokázat. Pokuta, kterou bude cítit až do morku kostí, je bezpečným prostředkem, jak ukázat lítost nad porušením občanských povinností. Kdyby byla menší, bude pokání neupřímné. Když se někdo přizná k porušení občanských povinností a někdo za něj může zaplatit pokutu, bude pozítří v tuto dobu předveden přede mne, abych celou záležitost vypořádal.“

Řekl cenu: všechno. Řekl jí, co má Richard udělat. Měla chuť tlusťochovi rozdrápat hrdlo.

„Děkuji za vaše laskavé pochopení občanské nerozvážnosti mého manžela. Kdybych ho mohla vidět, postarala bych se, aby ho lítost bolela až do morku kostí.“ 

Trochu zkřivil rty v propoceném úsměvu. „Postarej se o to, mladá ženo. Když muži zůstávají se svou vinou tady dole příliš dlouho, končí přiznáním k nejstrašnějším věcem.“

Nicci polkla. „Rozumím, ochránče Muksine.“

Utrpení neskončí, dokud nedostane všechno, o co si řekl.

Dozorce ji teď popadl za paži a táhl po chodbě černé jako uhel, obě lucerny držel v druhé ruce. Sestoupili ještě jedno patro až na samý spodek pevnosti. Úzká spojovací chodba se proplétala kamennými základy kolem cel, postavených pro zločince. Jelikož nebyli daleko od řeky, do chodby prosakovala voda, takže byla vždy kluzká, mokrá a páchla hnilobou.

Z dálky se k nim vracel zvuk jejich nohou, brodících se vodou sahající po kotníky. Rozkládající se mršiny obrovských krys poskakovaly na vlnách způsobených jejich nohama. Nicci to tady připomínalo noční můry o podsvětí z jejího dětství. Matka říkala, že podobný osud potká všechny, kteří selžou v plnění své povinnosti pomáhat ostatním lidem.

V každých nízkých dveřích po obou stranách byl malý otvor zhruba ve velikosti ruky - domnívala se, že slouží dozorcům, aby se mohli dívat dovnitř. Kromě světla, které s sebou nosili dozorci, uvnitř žádné světlo nebylo, takže ti uvnitř neviděli. V několika dveřích bylo vidět, jak se něčí prsty zachytávaly okraje otvoru. Když světlo lampy procházelo kolem, Nicci viděla v černých dírách vytřeštěné oči. Z mnoha otvorů přicházel pláč zoufalství a mučivé bolesti.

Dozorce se zastavil. „Tady to je.“

Nicci čekala s bušícím srdcem. Dozorce neotevřel dveře, ale otočil se k ní a sáhl jí na prsa. Stála bez pohybu, bála se pohnout. Hrál si s nimi, jako by v tržnici zkoušel melouny. Měla příliš velký strach, aby něco řekla, protože by jí zřejmě nedovolil vidět Richarda. Přitiskl se k ní a strčil jí velkou ruku pod živůtek šatů. Začal jí ohmatávat bradavky.

Nicci věděla, že i takoví lidé jsou zapotřebí, pokud Řád chce své učení přinést všem. Musí se akceptovat skutečnost, že lidská podstata je zvrácená. Něco se obětovat musí. Surovci jsou potřební k vnucení morálky masám. Potlačila vyjeknutí, když pocítila bolest.

Dozorce se potichu zasmál potěšením z osahávání a otočil se ke dveřím. Zrezivělý zámek mu chvíli vzdoroval, ale nakonec se mu podařilo klíčem otočit. Chytil dveře za otvor a pořádně za ně trhl. Dveře se s vrzáním pomalu otevřely, ale jen natolik, aby se dalo projít. Dozorce zavěsil lampu na zeď zevnitř hned vedle dveří.

„Poté, co se budu chvíli věnovat jiným záležitostem, se vrátím a návštěva skončí.“ Zase se vesele zasmál. „Nezvedej si před ním sukně, byla by to ztráta času - nebude ničeho schopen.“ 

Postrčil ji do cely. „Tady ji máš, Cyphere. Připravil jsem ji pro tebe, je celá nadržená.“ Dveře se zavřely s bouchnutím, které se klikatou chodbou ozývalo oběma směry. Nicci uslyšela, jak se v zámku otáčí klíč, a pak cákání kroků odcházejícího dozorce.

Čtvercová místnost byla tak malá, že kdyby roztáhla paže, dotkla by se najednou obou zdí. Strop se jí otíral o temeno hlavy. Zaplavil ji strašlivý pocit úzkosti z těsného prostoru, který byl kolem ní. Chtěla ven.

Měla strach, že tělo, které leží na zemi, je mrtvé.

„Richarde?“ 

Uslyšela tiché zasténání. Paže měl za zády v něčem, co se podobalo dřevěné kládě. Měla strach, že by se mohl utopit.

V očích ji pálily slzy. Klesla na kolena. Špinavá voda, která jí natekla do bot, jí teď prosakovala skrz šaty.

„Richarde?“ 

Zatahala ho za ramena, aby ho převrátila na záda. Vykřikl a uhýbal před její rukou.

Když ho uviděla, oběma rukama si zakryla ústa, aby potlačila výkřik. Ucítila, jak jí po tvářích tečou slzy, zatímco se zajíkavě nadechovala.

„Ach, Richarde.“ 

Nicci se postavila a odtrhla pás z košilky, co měla pod šaty. Zase si klekla a plátnem mu jemně otírala krev z obličeje.

„Richarde, slyšíš mě? To jsem já, Nicci.“ 

Přikývl. „Nicci.“

Jedno oko měl oteklé natolik, že na něj neviděl. Vlasy měl slepené blátem a slizem z vody, ve které ležel. Oblečení měl potrhané. V ostrém světle malé lampy viděla naběhlé rudé rány, které křížem krážem protínaly kůži.

Všiml si, jak na jeho rány zírá. „Obávám se, že tuhle košili už nevyspravíš.“

Na jeho šibeniční humor odpověděla chabým úsměvem. Prsty se jí třásly, když mu otírala obličej. Nevěděla, proč reaguje tímto způsobem, vždyť viděla už podstatně horší věci.

Richard odtahoval hlavu před jejím ošetřováním.

„Působím ti bolest?“ 

„Ano.“ 

„Promiň. Mám nějakou vodu.“ 

Dychtivě přikývl. Nicci mu z měchu lila vodu do úst. Hltavě pil.

Když přestal, aby se nadechl, řekla: „Kamil sehnal peníze na poplatek za návštěvu.“

Richard se jen usmál.

„Kamil chce, aby ses odsud dostal pryč.“ 

„Já sám chci odsud pryč.“ Vůbec to neznělo jako jeho hlas. Byl chraptivý a téměř ho nebylo slyšet. 

„Richarde, ochránce -“ 

„Kdo?“ 

„Úředník, který má na starosti toto vězení. Řekl mi, že existuje způsob, jak se odsud dostat. Řekl, že se musíš přiznat k porušení občanských povinností a zaplatit pokutu.“ 

Richard přikývl. „Došlo mi to. Ptal se mne, jestli mám peníze. Řekl jsem mu, že mám.“

„Ty máš peníze? Ty jsi nějaké našetřil?“ 

Přikývl. „Mám peníze.“

Nicci zoufale sevřela límec jeho košile. „Richarde, pokutu mohu zaplatit až za dva dny, ven se dostaneš až pak. Vydržíš to? Prosím, vydržíš až do té doby?“

Usmál se do světla lampy. „Odejít se nikam nechystám.“

Nicci si až teď vzpomněla, že má jídlo a vytáhla ho z pytlíku. „Přinesla jsem něco k jídlu. Chléb a pečené kuře.“

„Kuře. Chléb mi moc nepomůže. Nedávají mi jíst.“ 

Prsty utrhla kousek kuřete a přidržela mu ho u úst. Nemohla snést, když Richarda viděla tak bezmocného. Rozčilovalo ji to. Dělalo se jí z toho nevolno.

„Jez, Richarde,“ přesvědčovala ho, když mu hlava padla dopředu. Zavrtěl s ní, jako by zaháněl spánek. „Tady, dej si ještě.“ 

Dívala se, jak žvýká. „Dokážeš ve vodě spát?“

„Nenechají tě spát. Oni -“ 

Strčila mu do úst dlouhý kousek kuřecího masa. Věděla až příliš moc podrobností o metodách Řádu. Nechtěla se dozvědět, kterou techniku vybrali pro něj.

„Dostanu tě ven, Richarde. Nevzdávej se. Já tě ven dostanu.“ 

Pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo.

„Proč? To až tak prahneš po svém vězni? Žárlíš, když vidíš, jak mě místo tebe týrá někdo jiný? Máš strach, že mě někdo zabije před tebou?“ 

„Richarde, to není -“ 

„Jsem jen člověk. Záleží pouze na vyšším dobru. Nezáleží na mé nevině, protože život žádného člověka nemá cenu. Pokud musím takto trpět a zemřít, abych pomohl jiné zahnat na cesty vašeho Stvořitele a vašeho Řádu, proč jim upíráš jejich počestný cíl? Proč záleží na tvých přáních? Jak můžeš vlastní život, nebo dokonce můj, stavět výš než blaho ostatních?“ 

Kolikrát mu přednášela stejné morální principy? Jak pohrdavě, jedovatě a nebezpečně to znělo z jeho rtů.

V tom okamžiku se nenáviděla. Povedlo se mu prokázat lživost všeho, co představoval Řád, a čemu obětovala svůj život. Dokázal, že konání dobra se vlastně zdálo být... zlem. Proto byl tak nebezpečný. Pouhá skutečnost, že žije, ohrožovala všechno, co symbolizoval Řád.

Byla blízko k tomu, aby se dověděla, co potřebuje po chopit. Slzy stékající po tvářích jí říkaly, že opravdu existuje cosi, kvůli čemu má toto martýrium opodstatnění - a dělá ho důležitým. Nepopsatelná jiskra, kterou viděla v jeho očích hned na začátku, byla skutečná.

Jen kdyby dokázala dosáhnout trochu dál, pak by konečně mohla udělat, co je nejlepší. Bylo by to pro něj vysvobození. Jaký život má vlastně před sebou? Kolik utrpení ještě vydrží? Nenáviděla, že byla odsouzena sloužit Stvořiteli tímto způsobem.

„Nicci, podívej se kolem sebe. Chtěla jsi mi ukázat lepší život pod Řádem. Podívej se kolem, není nádherný?“ 

Bylo jí velmi líto, že viděla jedno z jeho hezkých očí nateklé tak, že na ně neviděl.

„Richarde, potřebuji peníze, které jsi našetřil. Pokud tě mám odsud dostat, potřebuji všechny. Úředník mi řekl, že chce všechny peníze, které máš.“ 

Nezmohl se na nic než na chraptivé zašeptání. „Jsou v našem pokoji.“

„V našem pokoji? Kde? Řekni mi, kde jsou.“ 

Zavrtěl hlavou. „Nikdy bys je nevyndala. Musíš znát zvláštní způsob, jak se k nim dostat. Běž za Išakem.“

„Išak? Z přepravní společnosti? Proč?“ 

„Býval to jeho salón. V podlaze je skrýš. Řekni mu, proč peníze potřebuješ. Otevře ji pro tebe.“ 

Přiložila mu k ústům další kousek kuřete. „Dobře, půjdu za Išakem.“ Zaváhala a dívala se, jak žvýká. „Je mi líto, že se musíš vzdát všeho, co se ti podařilo našetřit. Vím, jak těžce pracuješ. Není to spravedlivé, když tě o všechno připraví.“

Pokrčil rameny. „Jsou to jen peníze. Raději budu žít.“

Nicci se usmála a setřela si slzy z tváří. Nepřála si slyšet nic lepšího.

Dveře se otevřely. „Stáhni si sukně, ženská. Čas už vypršel.“

Když ji za paži tahal ven, nacpala Richardovi do úst poslední kousek kuřete.

„Porušení občanských povinností!“ zavolala na něj. „Nezapomeň!“ 

Musel se přiznat k porušení občanských povinností, za které šlo zaplatit pokutu. Pak ho propustí. Za každý jiný zločin je smrt.

„Nezapomenu.“ 

Napřáhla k němu paže, když ji dozorce táhl ven z malinké cely. „Vrátím se pro tebe, Richarde! Přísahám!“

Kapitola dvacátá

Nicci chodila sem a tam, když se Išak v rohu pokoje skláněl nad poklopem. Zabýval se jím dlouho. Odsunul šatní skříň stranou, aby se ke skrýši v podlaze dostal. Občas si něco zamumlal: nadával sám sobě, že ji udělal tak dobře, že se do ní dá dostat jen těžce.

„Konečně!“ Išak se postavil. 

Nicci doufala, že skromná částka, co Richard stačil ušetřit, bude stačit na uspokojení ochránce Muksina. V hlavě se probírala seznamem lidí, kteří jí nabídli peníze, aby pomohli Richardovi.

Išak k ní přiklusal. „Tady to je.“

Chvatně jí vložil do ruky kožený váček. Jeho váha jí šokovala. Váček jí vyplňoval celou dlaň. To nedávalo smysl. Napadlo ji, že Richard musel k úsporám do váčku dát ještě nějaké kousky železa - to by vysvětlovalo jeho váhu. Otevřela vršek váčku a vysypala si jeho obsah do dlaně.

Nicci vyjekla. Byly tam skoro dva tucty zlaťáků. Samé zlato a žádné stříbro.

„Dobrotivý Stvořiteli...“ zašeptala s očima dokořán. „Odkud jen Richard vzal ty peníze?“ 

Bylo tam víc peněz, než většina bohatých lidí viděla za celý život. Podívala se Išakovi do očí.

„Odkud vlastně Richard vzal všechny peníze?“ 

S rozmachem si sundal z hlavy rudý klobouk. Netrpělivě mávl rukou na zlato, co jí leželo v dlani. „Richard si je vydělal.“

Zamračila se. „Vydělal? Jak? Žádný člověk si nedokáže vydělat tolik peněz - počestným způsobem to není možné.“ Vzmáhal se v ní hněv. „Richard to zlato ukradl, co?“

„Nebuď hloupá.“ Išak podrážděně zagestikuloval. „Richard si je vydělal. Kupoval a prodával zboží.“ 

Zaskřípěla zuby. „Jak se dostal k těm penězům?“

Muž rozhodil rukama. „Vždyť ti to říkám. Sám si je vydělal - jen on sám. Nakupoval věci a prodával je lidem, kteří je potřebovali.“

„Věci? Jaké věci? Pašované zboží?“ 

„Ne! Věci jako železo a ocel -“ 

„Nesmysl. Jak je mohl převážet? Nosil je na zádech?“ 

„Zpočátku ano. Pak si ale koupil vůz, aby -“ 

„Vůz!“ 

„Ano. A koně. Kupoval dřevěné uhlí, rudu a prodával je slévárnám. Většinou pak železo od slévárny koupil a prodal ho kováři. Kovář spotřebuje velké množství železa. Kupoval ho od Richarda. Tak si vydělával peníze.“ 

Nicci popadla Išaka za límec. „Zaveď mě ke kováři.“

Nicci zuřila. Celou dobu si myslela, že Richard je těžce pracujícím člověkem, a teď zjistila, že existuje důvod, aby ho zavřeli do vězení. Byl vinen tím, že podvodně lákal peníze z lidí. Byl šmelinář.

V tom okamžiku jí nebylo líto ničeho z toho, co mu ve vězení dělali. Zasloužil si všechno a měl by dostat ještě víc. Byl to zločinec, který okrádal poctivé a těžce pracující lidi o zlato. Pálilo ji pokoření, protože ji podváděl.

*****

Nicci již viděla staveniště paláce, když chodila po městě nakupovat, ale vždy jen zdálky. Ještě nikdy nebyla tak blízko. Palác bude opravdu takový, jak jí o něm vyprávěl Jagang. Naplňoval ji bázní. Když se dívala na rozsáhlou stavbu, všechna fascinující slova bratra Nareva z jejího mládí se podobala posvátnému chóru, jenž zpíval z hloubky jejích vzpomínek. Zdi už sahaly nad otvory pro okna v prvním patře. Na některých místech pokládali trámy klenoucí se mezi vnitřními zdmi, aby na nich stavěli další patro.

Dech jí ale vyrážel vnějšek paláce. Kamenné zdi byly pokryté pásy vytesaných postav v rozsahu, který by si nikdy nedovedla představit. Z nařízení bratra Nareva byly plastiky inspirující a přesvědčivé. Nicci viděla, jak se lidé dívají na scenérie a pláčou při vzpomínce na události vytesané do kamene, nad znázorněním bídného stvoření, jakým je člověk a nad nepopsatelnou nádherou dokonalosti Stvořitele. Při tak dojemném vidění světa se nedá pochybovat, že Řád je jedinou nadějí lidstva na spásu. Přesně, jak říkal Jagang: bude to palác vzbuzující v lidech ohromné pocity.

„Proč jsou tam stožáry?“ zeptala se Išaka, když šli širokou dlážděnou cestou, na které stáli lidé a dívali se na stavbu, zatímco jiní klečeli a modlili se u různých děsivých scén zobrazených na zdech. 

„Kameníci.“ Išak si sundal rudý klobouk, když se podíval tím směrem. „Říká se, že se zúčastnili vzpoury.“ 

Pohled Nicci proklouzl kolem hnijících mrtvol, které visely u vrcholků sloupů. „Proč by se kameníci měli zapojit do vzpoury? Oni práci měli.“ Nadto ještě pracovali na plastikách věnovaných slávě Řádu. Ze všech lidí oni nejlépe věděli, že jejich naděje na odměnu na onom světě si vyžaduje utrpení na tomto světě.

„Neřekl jsem, že se zúčastnili. Řekl jsem, že se říká, že se zúčastnili.“ 

Nicci ho neopravovala. Všichni lidé jsou zkažení. Nebylo člověka, který by byl popraven bez důvodu. Patřil mezi ně i Richard.

Mnoho z kamenů pod ochrannými stříškami, na nichž se dřív pracovalo, bylo teď opuštěných. Ve výstavbě byly nakloněné plošiny a lešení, aby kameníci mohli pracovat na zdech paláce. Když usadili kameny na místo, jiní lidé - otroci - tahali obrovské kvádry kamene nahoru po rampách, nosili koše s maltou, hlínou nebo kamením, či kopali v jámách, kde se stavěly podzemní cely, v nichž bude Řád zbavovat svět největších hříšníků, a kde se zločinci budou přiznávat ke svým zločinům.

Byla to odporná práce, ale ani zahrada se nedá založit bez toho, aby si člověk nezašpinil ruce.

Kovárna nahoře na svahu kopce nad kolosálním staveništěm byla jedna z největších, které kdy viděla. U stavby této velikosti to bylo pochopitelné. Zůstala před ní a Išak vběhl dovnitř, aby přivedl kováře.

Zvuky kladiv bušících do oceli, pach výhně, dým, olej, kyselina a roztoky soli k ní přinášely záplavu vzpomínek na kovárnu jejího otce. Na okamžik se Nicci rozbušilo srdce - byla opět děvčátkem. Skoro se jí zdálo, že ven vyběhne otec, usměje se na ni a ona opět uvidí v jeho modrých očích tu podivnou vitalitu.

Místo něj vyšel na denní světlo podsaditý muž. Na rtech měl úsměv, ale jeho pohled byl výhružný. Zpočátku si myslela, že je plešatý. Pak ale uviděla, že má vlasů dost, jen jsou ostříhané velmi nakrátko. Někteří z dělníků jejího otce, co pracovali se žhavým železem, dělali to samé. Jeho zamračený výraz by každou jinou ženu zahnal o tři kroky dozadu.

Utíral si ruce do hadru, když k ní šel mléčným slunečním světlem, a díval se do jejích očí podstatně pozorněji než většina ostatních mužů - s výjimkou Richarda.

Hrubou koženou zástěru měl posetou stovkami drobných spálených míst.

„Paní Cypherová?“ 

Išak poodešel dozadu a spokojil se s tím, že bude představovat stín.

„Ano. Jsem Richardova žena.“ 

„Je zajímavé, že mi Richard o vás nikdy nevyprávěl. Předpokládal jsem, že ženu má, ale on nikdy neříkal -“ 

„Richarda uvěznili.“ 

Zachmuřený výraz se v okamžiku změnil na ustaraný pohled dokořán otevřených očí. „Richarda zatkli? Proč?“

„Zřejmě za nejpodlejší ze všech zločinů: podváděl lidi.“ 

„Podváděl lidi? Richard? Museli se zbláznit.“ 

„Obávám se, že ne. Je vinen a já mám důkazy.“ 

„Jaké důkazy?“ 

Išak se už nedokázal ovládnout a vrhl se k nim. „Richardovy peníze. Peníze, co vydělal.“

„Vydělal!“ Výkřik Nicci zahnal Išaka o krok nazpět. „Myslíš tím peníze, co nakradl.“ 

Kovář se zase zachmuřil. „Nakradl? Komu je podle vás ukradl? Kdo ho obviňuje? Kde jsou jeho oběti?“

„No, jednou jste vy.“ 

„Já?“ 

„Ano. Obávám se, že jste se stal jednou z jeho obětí. Jsem tady, abych vám peníze vrátila. Nemohu použít ukradené peníze, abych zachránila zločince před trestem. Richard bude muset za svůj zločin pykat. Řád se o to postará.“ 

Kovář odhodil hadr a dal si ruce v bok. „Richard nikdy nikomu neukradl ani stříbrný krejcar - a teprve ne mně! On si peníze vydělal.“

„On vás podvedl.“ 

„Prodával mi železo a ocel. Já železo a ocel potřebuji, abych vyráběl pro Útočiště. Chodí sem bratr Narev a hučí do mne, abych dělal, ale nedává mi železo, které na výrobu potřebuji. Dělá to Richard. Předtím, než přišel Richard, jsem byl málem pohřben v nebi já sám, protože tady Išak mi nemohl sehnat dostatek železa a oceli.“ 

„Nešlo to! Výbor mi dává povolení, kolik ti mám dodávat. Kdybych ti dovezl víc, než na co mám povolení, pohřbili by mě v nebi. Každý v přepravní společnosti mě sleduje. Udávají mě dělnickému kolektivu, když si v nevhodnou dobu odplivnu.“ 

„Takže vás Richard má v hrsti,“ řekla a zkřížila ruce na prsou. „Přiváží vám v noci železo a vy nemáte na vybranou, takže mu musíte platit, co si řekne, a on to ví. Všechno zlato vydělal tím, že vás odírá. Tak zbohatl - že vám zboží předřazuje. To je nejhorší druh zlodějiny.“ 

Kovář se na ni zamračil, jako by byla pitomá.

„Richard mi železo prodává za méně, než by mě stálo normálně u přepravní společnosti - méně než u Išaka.“ 

„Já chci přesně tolik, co mi říká výbor pro spravedlivé ceny! Já o tom nerozhoduji!“ 

„To je ale šílené,“ řekla Nicci kováři. Na Išaka se nepodívala. 

„Ne, je to chytré. Podívejte, hutě vyrábějí víc železa, než jsou schopny prodat, protože ho nemají jak přepravovat. Jejich pece musí hořet bez ohledu, jestli ho vyrobí tunu nebo deset tun. Potřebují vyrobit dost železa, aby se jim zaplatilo jejich vytápění, aby mohli zaplatit dělníkům a nechat pece běžet. Když nenakoupí dost rudy, zavřou doly, a hutě pak nebudou dostávat žádnou rudu. Když nebudou dostávat suroviny, nemohou dál existovat. Řád ale nedovolí Išakovi a jemu podobným, aby převáželi tolik materiálu, co hutě potřebují. Řádu trvá týdny, než rozhodne o nejjednodušší žádosti. Bere ohled na každého, kdo mu napadne, a kdo by podle jeho představ mohl být poškozen Išakem, kdyby náklad odvezl. Hutě byly zoufalé. Nabídly se, že přebytečné železo prodají Richardovi za méně peněz -“ 

„Takže Richard podvádí i je!“ 

„Ne. Tím, že ho odebírá Richard, víc prodají a výroba je stojí méně. Vydělají víc peněz, než kdyby to pro ně nedělal. Richard mi ho prodá za méně, než bych musel platit pravidelným přepravcům, protože ho kupuje za méně peněz.“ 

Nicci znechuceně rozhodila rukama. „A kromě toho připravuje o práci dělníky. Je nejhorší z kriminálníků - má zisk na úkor chudých a dělníků!“

„Cože!“ zaprotestoval Išak. „Nemám dost lidí, aby u mě pracovali, a nedostanu dost povolení, abych mohl přepravit všechno zboží, co lidé potřebují. Od doby, co Richard začal hutím přepravovat železo, zaměstnaly další lidi, protože přes něj mohou prodávat.“ 

„To je pravda,“ řekl kovář. 

„Vy to ale nechápete,“ tvrdila Nicci a hrábla si rukou do vlasů. „On vám věší bulíky na nos. On vás podvádí - on vás vykořisťuje. Chudnete, protože Richard -“ 

„Kdo nerozumí jste vy, paní Cypherová. Richard vydělal půltuctu hutí velké peníze. Pracují jen díky Richardovi. Přepravuje jejich zboží, když to potřebují, a ne tehdy, kdy seženou nějaké stupidní povolení, které všechno úředně posvětí. Richard samotný umožnil žít celé řadě uhlířů tím, že zásobuje hutě, jakož i velkému počtu horníků a mnoha dalším lidem. A já? Richard mi vydělal víc peněz, než jsem si předtím dokázal představit. 

Richard z nás všech udělal boháče tím, že udělal zoufale potřebnou věc, a dělá ji lépe než kdokoliv jiný. Všichni můžeme dál pracovat jen jeho zásluhou. Není to zásluha Řádu a jeho výborů, rad a kolektivů - ale Richarda.

Mohu zaměstnávat dělníky jen díky Richardovi. Nikdy neříká, že něco nejde udělat, ale zjistí, jak to udělat jde. Získal si důvěru každého člověka, se kterým obchoduje. Jeho slovo je stejně dobré jako zlato.

Vždyť dokonce i Narev řekl Richardovi, aby udělal všechno potřebné k tomu, aby mi sehnal železo, co mi chybí. Richard mu řekl, že to udělá. Palác by nebyl tak daleko, kdyby nás všechny Richard neudržoval v provozu dodávkami, které přijdou, když je potřebujeme.

Řád by měl být Richardovi vděčen a ne ho mučit. Pomohl Řádu tím, že udělal všechno, co Řád potřeboval. Tamty přístavní hráze by ještě nestály, kdyby mi Richard nepřivezl železo na výrobu opěrných nosníků. Na zdech paláce by nebylo nic vytesáno, kdyby mi Richard nesehnal ocel potřebnou na nástroje pro kameníky. Tam dole se všechno pohybuje na kolech, obitých železnými obručemi. Kola jsem mohl opravit, protože mi Richard přivezl ocel. Richard přispěl k postavení paláce víc než kdokoliv jiný, a při tom si ze všech udělal přátele.“

Nicci si to nedokázala srovnat v hlavě. Musela to být pravda - pamatovala se, že Richard se setkal s bratrem Narevem. Jak někdo dokáže vydělat tolik peněz, pomoct Řádu a získat důvěru lidí, s nimiž obchoduje?

„Ale on z toho měl zisk...“ 

Kovář zavrtěl hlavou, jako kdyby byla hadem. „Zisk je sprosté slovo jen pro vyžírky tohoto světa. Chtějí, aby se na něj hledělo jako na špatnost, aby mohli snáz sežrat, k čemu sami nepřispěli.“

Kovář se zase chmuřil, když se k ní naklonil. Hlas se mu rozpálil jako železo, se kterým pracuje.

„Chci vědět, paní Cypherová, proč Richarda v nějakém smradlavém vězení mučí, aby se přiznal, zatímco jeho žena tady stojí a chová se jako blázen, protože si její muž vydělal peníze a z nás jsou šťastní a bohatí lidé?“ 

Nicci pocítila, jak se jí sevřelo hrdlo. „Pokutu mohu zaplatit až zítra večer.“

„Než jsem vás poznal, neuvěřil bych, že Richard je schopen udělat chybu.“ Muž si přetáhl koženou zástěru přes hlavu a hodil ji na zeď kovárny. „S takovou částkou peněz ho můžeme ven dostat dřív. Doufám, že již nebude pozdě. Išaku, jdeš se mnou?“ 

„Samozřejmě. Znají mne a důvěřují mi. Půjdu s tebou.“ 

„Dejte mi peníze,“ přikázal kovář. 

Nicci je bez námitek pustila do nastavené dlaně. Richard ve skutečnosti zlodějem nebyl. Byl to zázrak. Nevěděla, jak se mu to podařilo, ale všichni s ním byli spokojeni. Ze všech udělal bohaté lidi. Nebyla z toho vůbec moudrá.

„Když mu prosím pomůžete, budu vám zavázána.“ 

„Nedělám to pro vás, paní Cypherová. Pomáhám příteli, který mi za pomoc stojí.“ 

„Nicci. Jmenuji se Nicci.“ 

„Já jsem mistr Cascella,“ zavrčel na odchodu. 

*****

Pan Cascella hodil na stůl před ochránce lidu Muksina čtyři zlaťáky. Řekl Nicci a Išakovi, že si něco chce nechat do rezervy, aby mohli „rozdmýchat oheň“, kdyby byl nutný „větší žár“.

Kovář se tyčil nad mužem za stolem. Několik úředníku se zavrtalo do práce a všichni strážníci v místnosti kováře pozorovali.

„Richard Cypher. Máte ho tady. Přišli jsme zaplatit pokutu.“ 

Ochránce Muksin mrkal na mince jako přecpaný kapr na červa.

„Pokuty budeme určovat až zítra večer. Přijďte pak. Pokud se do té doby Richard Cypher nepřizná k ničemu závažnějšímu, můžete zaplatit.“ 

„Pracuji na novém paláci,“ řekl mistr Cascella. „Dělám pro bratra Nareva. Když už jsem přišel, nemohli bychom tuto záležitost vyřídit, zatímco jsme tu všichni? Bratr Narev by byl nepochybně spokojen, kdyby se k vám jeho hlavní kovář nemusel trmácet zase zítra ráno, když už jsem zde.“ 

Černé oči ochránce Muksina kmitaly ze strany na stranu, přelétaly místnost plnou kvílejících lidí. Židle zarachotila, jak ji přitáhl ke stolu. Propletl si prsty na hromadě potrhaných papírů.

„Nechtěl bych dělat potíže bratru Narevovi.“ 

Kováš se usmál. „To by mě nenapadlo.“

„Na druhou stranu by bratr Narev jistě nechtěl, abych přehlížel své povinnosti k lidem.“ 

„To samozřejmě ne!“ vyjádřil se Išak. Sundal rudý klobouk, když se černé oči stočily k němu. „Nic takového nebylo naznačováno. Ani v nejmenším. My věříme, že budete dělat svou povinnost.“ 

„Kdo jste?“ zeptal se ochránce Nicci. 

„Jsem žena Richarda Cyphera, ochránče Muksine. Již jsem u vás byla. Zaplatila jsem, abych ho mohla vidět. Vy jste mi vysvětlil, jak to je s pokutou.“ 

Přikývl. „Vidím tolik lidí.“

„Podívejte, máme dost peněz na pokutu,“ řekl mistr Cascella, „abychom ji mohli zaplatit teď a dostat Richarda Cyphera z vězení už dnes. Částí těchto peněz by někteří lidé možná nechtěli přispět až zítra.“ 

Kovář pošoupl další čtyři zlaťáky po stole. Černé ochráncovy oči nevyjadřovaly nic.

„Všechny peníze patří lidu. Jejich zapotřebí moc.“ 

Nicci měla podezření, že peníze moc potřebuje jeho kapsa, a že chce ještě víc. Jako by ochránce Muksin chtěl odpovědět na její obvinění, odsunul od sebe osm zlaťáků - v každém ohledu to bylo velké bohatství.

„Peníze nebudou vyplaceny tady. Nemáme pro ně použití. Jsme pokorní služebníci Řádu. Částka pokuty bude zaznamenána do účetní knihy, ale vy ji budete muset odnést občanskému výboru pro rozdělování nuzným.“ 

Nicci byla překvapená, že se v muži mýlila. Ve skutečnosti byl čestným úředníkem. Měnilo to podstatu celé záležitosti. Jejich vyhlídky se zlepšily. Možná nakonec nebude až tak těžké Richarda vysvobodit.

Za ní na druhé straně krátké zdi kvílely ženy, plakaly děti a modlili se ostatní lidé. Nicci se v dusné zapáchající místnosti těžko dýchalo. Doufala, že úředníka pohnou k tomu, aby si pospíšil a mohl se věnovat malé skupince dozorců, kteří čekali v bočních chodbách na papíry a na rozkazy.

„Mýlíte se však,“ dodal ochránce, „když si myslíte, že peníze dokáží tomuto člověku koupit propuštění. Řád se nezabývá životem jednoho člověka, protože žádný jednotlivý život nemá svůj vlastní význam. Nejraději bych vám řekl, abyste si peníze nechali - až dokud nezjistíme, z jakého důvodu by někdo měl mít tak velkou částku. Myslím, že tento člověk musí narušovat občanský pořádek, když má tak velkou podporu. Nikdo není lepší než jiný člověk. Když někdo přinese tak velkou sumu, aby ho pomocí úplatku dostal z vězení a zachránil ho před spravedlivým trestem, potvrzuje mé podezření, že existuje něco, k čemu by se měl přiznat.“ 

Židle zaskřípěla, když se naklonil dozadu, aby se na ně podíval. „Zdá se, že vy tři si myslíte něco jiného - myslíte si, že je lepší než jiní lidé.“

„Ne,“ řekl kovář ledabyle, „je to jen náš přítel.“ 

„Vaším přítelem je Řád. Vaší starostí jsou lidé v nouzi. Vám nepřísluší, abyste někoho upřednostňovali. Takové nevhodné chování je rouháním.“ 

Trojice před stolem ztratila řeč. Za nimi nepřestával pláč, kvílení a zděšené modlitby za lidi, kteří byli dole ve tmě. Zdálo se, že všechno, co řeknou, popudí muže ještě víc proti nim.

„Kdyby něco uměl, možná by to bylo jiné. Velká je potřeba přispívat Řádu vším, co člověk umí. Je moc těch, co se drží vzadu a nepřispívají ze všech sil a schopností. Je povinností těch, co schopnosti mají -“ 

V jediném oslepujícím okamžiku dostala Nicci nápad.

„On má schopnosti,“ vyhrkla. 

„Jaké schopnosti?“ zeptal se ochránce. Nepotěšilo ho, že byl přerušen. 

Nicci k němu přistoupila. „Je největším -“

„Velikost je pouhým přeludem špatnosti. Všichni lidé jsou stejní. Všichni lidé jsou ve své podstatě špatní. Všichni lidé se musí snažit o překonání špatnosti v sobě tím, že své životy obětavě věnují pomoci spoluobčanům. Pouze nesobecké činy umožní člověku získat odměnu na onom světě.“ 

Mistr Cascella sevřel ruce v pěst a začal se naklánět dopředu. Kdyby se teď pustil do dohadování, nenapravitelně by všechno pokazil. Nicci do něj stranou nohy nepozorovaně kopla. Doufala, že ho přesvědčí, aby ztichl, dřív, než bude pozdě, a nechá mluvit ji. Nicci sklonila hlavu a o krok ustoupila. Nenápadně tím kováře donutila odstoupit stranou.

„Jste moudrý, ochránče Muksine. Všichni se musíme od vás učit. Odpusťte, prosím, nešťastné ženě její neobratná slova. Jsem prostá žena, která pokorně a v rozpacích stojí před moudrým představitelem Bratrství řádu.“ 

Překvapený ochránce ztratil řeč. Nicci si podobná slova vyměňovala déle než jedno století a věděla, jakou mají hodnotu. Připsala pouhému úředníčkovi postavení přímo v centru Řádu, kterého v životě nedosáhne. Tento druh člověka by se rád honosil zásluhami o společnost. Když si o něm někdo myslí, že má vysoké postavení, pro něj je to stejně dobré, jako kdyby ho opravdu měl. Záleželo jen na zdání, a ne na skutečných výsledcích.

„Co ten člověk umí?“ 

Nicci zase sklonila hlavu. „Richard Cypher je jeden z obyčejných kamenosochařů, ochránce Muksine.“

Lidé po jejím boku nevěřícně zírali.

„Kameník?“ zeptal se ochránce a zamyslel se nad jejími slovy. 

„Anonymní sochař, jehož jedinou touhou v životě je tesat do kamene lidskou špatnost, a tak pomáhat ostatním pochopit, že je nutné obětovat se spoluobčanům a Řádu. Doufá, že si nakonec zaslouží odměnu v posmrtném životě.“ 

Kovář se rychle vzpamatoval a přidal se k ní. „Jak jistě víte, velký počet kameníků v Útočišti patřil mezi zrádce - díky Stvořiteli se na ně přišlo - a k další slávě Řádu je nutné vytesat ještě moc reliéfů. Bratr Narev vám to může potvrdit, ochránce Muksine.“

Černé ochráncovy oči přeskakovaly mezi třemi lidmi. „Kolik peněz máte?“

„Dvacet dva zlaťáky,“ řekla Nicci. 

Odmítavě se chmuřil, když si přitáhl účetní knihu a namočil pero do otlučeného kalamáře. Ochránce se naklonil dopředu a zapsal do ní pokutu. Pak na kousek papíru napsal rozkaz a podal ho kováři.

„Doneste to do dělnického sálu v docích, je v této ulici,“ ukázal perem za jejich záda. „Propustím vězně, když mi přinesete razítko dělnického kolektivu, které prokáže zaplacení pokuty ve prospěch těch, co si pomoc nejvíc zaslouží - lidem v nouzi. Richard Cypher musí přijít o všechny nečestně získané peníze.“ 

Na těch penězích má největší zásluhu Richard, trpce si pomyslela Nicci. Vydělal si je on, ne ti druzí. Nicci myslela na všechny noci, když pracoval bez spánku a jídla. Vzpomínala na jeho vzdychy, když si s bolavými zády lehal do postele. Teď už věděla, že si Richard ty peníze vydělal. Lidé, kteří je dostanou, neudělali nic, jen po nich zatoužili a tím prohlásili, že na ně mají právo.

„Ano, ochránče Muksine,“ řekla Nicci a uklonila se. „Děkuji vám za spravedlivé rozhodnutí.“ 

Mistr Cascella tiše zavzdychal. Nicci se důvěrně naklonila k ochránci.

„Okamžitě provedeme vaše nestranné rozhodnutí.“ Uctivě se usmála. „Protože jste se k nám zachoval velmi spravedlivě, mohla bych vás požádat ještě o jednu laskavost?“ Spousta zlata bude ve prospěch Řádu připsána jeho úsilím, takže očekávala, že bude velkorysý. „Je to spíše otázka mojí zvědavosti.“ 

Otráveně si povzdechl. „Co byste chtěla?“

Nicci se k němu naklonila, byla dost blízko, aby ucítila zatuchlý pach jeho potu. „Jméno osoby, která udala mého manžela. Člověka, který oprávněně vydal Richarda Cyphera spravedlnosti.“

Nicci věděla, že myslí na své lepší vyhlídky, že ho přijmou do bratrství, když pro nuzné lidi nashromáždí velké peníze. Otázka jména udavače bude pouze komár, rušící jeho příjemné myšlenky. Přitáhl k sobě pár papírů, prohlížel si je a pak odhazoval na stůl.

„Tady,“ řekl konečně ochránce Muksin. „Jméno Richarda Cyphera bylo oznámeno mladým vojákem, který dobrovolně vstoupil do armády Císařského řádu. Jmenoval se Gadi. Jeho hlášení je staré několik měsíců. Spravedlnosti chvíli trvalo, ale Řád se vždy postará, aby nakonec zvítězila. Proto našemu velkému císaři říkají 'Jagang Spravedlivý'.“ 

Nicci se narovnala. „Děkuji, ochránče Muksine.“

Pod klidným obličejem skrývala zuřivost, že ten malý lotr je mimo její dosah. Gadi si zasloužil pořádně trpět.

Ochránce vypisoval rozsudek za porušení občanských povinností, když promluvil: „Vezměte pak příkaz na úhradu pokuty dělnickému kolektivu v docích a vraťte se s razítkem, které prokáže zaplacení pokuty v plné výši dvaceti dvou zlaťáků.

Richardovi Cypherovi se dál nařizuje, aby se o práci přihlásil v kolektivu kameníků.“ Podal jí papír s rozkazy. „Richard Cypher teď bude pro Řád tesat kámen.“

*****

Slunce zapadalo, když se vraceli se všemi papíry a razítky. Na kováře zapůsobilo, jak zvládla úředníka, když selhala nabídka zlata. Išak jí asi stokrát poděkoval. Pro ni však bylo důležité jen to, že Richard bude svobodný.

Ulevilo se jí, že neměla pravdu, a Richard není podvodník a zloděj. Když si o Richardovi myslela něco špatného, měla ošklivý pocit, který špinil celý její svět. Nikdy nebyla tak šťastná, že se mýlila.

A co bylo ještě lepší, dokázali to - dostane ho nazpět.

Mistr Cascella, Išak a Nicci čekali u postranních dveří. Stíny byly stále tmavší. Dveře se konečně otevřely. Dva dozorci vyšli na schody a drželi Richarda mezi sebou. Když mistr Cascella viděl, v jakém je Richard stavu, potichu zaklel. Išak šeptal modlitbu.

Dozorci pustili Richarda a strčili do něj. Zapotácel se dopředu. Kovář a Išak se rozběhli ke schodům, aby mu pomohli.

Richard se vzpamatoval a narovnal se. V posledních zbytcích světla byla vidět jeho hrdě stojící silueta. Natáhl ruku před sebe, aby je zarazil. Oba se zastavili s nohou na prvním schodu a byli připraveni vyběhnout nahoru, kdyby je potřeboval. Nicci si dokázala představit, jakou bolest Richard cítí, když jde ze schodů bez pomoci - kráčel však pevně, hrdě a vyrovnaně jako svobodný člověk.

Ještě nevěděl, co mu způsobila.

Nicci věděla, že pro Richarda nemůže existovat horší trest. Mučení hluboko v podzemí nebylo tak zlé, jako skutečnost, ke které ho právě odsoudila.

Nicci si byla jistá, že teď z něj konečně vynutí odpověď, po níž toužila. Pokud nějaká odpověď existuje.

Kapitola dvacátá první

Bratr Narev se zastavil Richardovi za zády, byl jako stín na návštěvě. Často číhal nepříliš daleko a ujišťoval se, že skulptury se vyvíjejí přikázaným směrem. Teď se poprvé stalo, že se velký muž přišel podívat na Richardovu práci.

„Neznám tě odněkud?“ Hlas se podobal kameni skřípějícímu o druhý kámen. 

Richard spustil paži s kladivem vedle těla a zvedl hlavu. Prach přilepený na zpocené čelo si otřel hřbetem levé ruky, ve které dál držel rozštěpené kamenické dláto.

„Ano, bratře Nareve. Předtím jsem vozil železo. Když jsem jednou přivezl náklad kováři, měl jsem čest setkat se s vámi.“ 

Bratr Narev podezřívavě svraštil čelo. Richard nedovolil, aby se narušilo pozlátko jeho nevinného klidu.

„Vozka a teď kameník?“ 

„Mám schopnost, kterou s radostí věnuji svým spoluobčanům. Jsem vděčný za možnost, kterou mi dal Řád, abych si obětí v tomto životě zasloužil odměnu v životě příštím.“ 

„Ty máš radost,“ přistoupil k němu Neal, doteď stín bratra Nareva. „Ty máš radost, že otesáváš kámen, je to tak?“ 

„Ano, bratře Neale.“ 

Richard měl radost, že Kahlan žije. Na ostatním mu nezáleželo. Byl vězněm a byl ochoten udělat všechno, aby Kahlan udržel naživu. Nic není důležitější. Co se stalo, stalo se.

Bratr Neal se domýšlivě usmál nad Richardovou uctivostí. Často chodil přednášet kameníkům a Richard ho znal až příliš dobře. Práce kamenosochařů ovlivňovala pohled, jímž se na palác bude dívat lid, a byla proto pro Bratrství řádu velmi důležitá. Richard byl častým cílem Nealova kázání. Neal, který narozdíl od Nareva nebyl kouzelník, ale čaroděj, měl vždy pocit, že Richardovi musí dokazovat svou morální převahu. Richard mu nedával možnost, aby se něčeho nepatřičného zachytil, ale Neal takové místo nepřestával hledat.

Bratr Narev věřil svým slovům s neochvějným přesvědčením: lidstvo je špatné a člověk může získat naději na spasení v posmrtném životě jen prostřednictvím nesobeckého obětování se ostatním lidem. V jeho víře nebyla žádná radost, pouze bezcitná povinnost.

Neal na druhé straně přetékal city. Věřil v nauku Řádu s vášnivou, pronikavou a arogantní pýchou. Byl přesvědčen, že svět potřebuje vládu tvrdé ruky, kterou dokáží zabezpečit pouze osvícení intelektuálové jako on sám - samozřejmě v neochotném podřízení bratru Narevovi.

Richard již vícekrát zaslechl Neala, jak s přesvědčením tvrdí, že je lepší přikázat, aby milionu nevinných lidí vyřízli jazyk, než dovolit, aby se jediný člověk rouhal nesporné a spravedlivé podstatě snažení Řádu.

Bratr Neal, mladý muž s dětským obličejem – jeho mládí bylo nepochybně klamné, protože Nicci říkala, že kdysi žil v Paláci proroků - často doprovázel bratra Nareva a vyhříval se v přízni svého učitele. Neal byl hlavním zástupcem bratra Nareva. Jeho obličej mohl být dětský, ale jeho myšlenky byly úplně jiné. Tyranie byla prastarým jevem. Přesto si Neal namlouval, že přijde oslnivá nová spása lidstva, když bude jako tyran vládnout on a jeho společníci. Myšlenky mu byly milenkou, se kterou se objímal s nekonečně slepou vášní - pravdu objevoval přes chtíč milence.

Nic ho nedokázalo rozzlobit víc než náznak nesouhlasu nebo odporu. Nezáleželo mu na důvodu. Neal byl v záchvatu vášně schopen klidně zničit každý nesouhlas, mučit každého protivníka a zabít každého, kdo se neskláněl před piedestalem, na němž stály jeho nepopiratelně šlechetné ideály.

Žádné utrpení ani nezdar nebo přemíra kvílení, sklíčenosti a umírání nemohla pohasit jeho nadšené přesvědčení, že ideály Řádu jsou pro lidstvo jedinou správnou cestou.

Jiní učedníci, kteří stejně jako Neal nosili hnědé řízy s kapucemi, představovali nesourodou sbírku krutých, nabubřele idealistických, nemilosrdně chamtivých, zlostných, zlomyslných a ustrašených lidí. Většinou byli až nebezpečně naivní. Všichni měli společnou zásadní a sžíravou vnitřní averzi k lidstvu, jenž se projevovala v přesvědčení, že špatným musí být všechno, co je člověku příjemné. Z toho vyplývalo, že jen obětování může být dobré.

S výjimkou Neala byli všichni zaslepenými stoupenci bratra Nareva, byli pod jeho absolutním vlivem. Věřili, že bratr Narev má ze všech lidí ke Stvořiteli nejblíže. Drželi se každého jeho slova, věřili, že jsou boží inspirací. Kdyby jim řekl, že se v zájmu Řádu mají zabít, Richard si byl jistý, že by riskovali krky, jak by běželi pro nejbližší nůž.

Neal byl jiný v tom, že věřil v boží původ nejen slov bratra Nareva, ale i slov vlastních. Každý vůdce musí mít svého nástupce. Richard si byl jistý, že se Neal již rozhodl, kdo může nejlépe sloužit jako příští ztělesnění Řádu.

„Vybral sis zvláštní slovo - radost.“ Bratr Narev zakroužil sukovitým prstem směrem ke krčícím se, znetvořeným a vyděšeným postavám, na nichž Richard pracoval. „To ti dělá... radost?“ 

Richard ukázal na světlo Stvořitele, které vytesal, aby padalo na zubožené lidi. „Bratře Nareve, radost mi dělá, že mohu ukázat lidi, krčící se před dokonalostí Stvořitelova světla. Radost mi dělá, že všem mohu ukázat zkaženost lidstva, aby poznali, že povinnost k Řádu stojí nad vším ostatním.“

Bratr Narev si podezřívavě odkašlal. Na světle se jeho černé oči zdály zapadlejší než obvykle a rýhy kolem úst hlubší, když se na Richarda díval se směsí nedůvěry a znechucení, okořeněnou trochou obavy. Od pohledu, kterým se díval na každého, se odlišoval jen tou špetkou obav. Richard mu odpověděl prázdným pohledem. Bratrova ústa se zkřivila, když zamítl nepříznivé vnitřní úvahy o tom, co Richard řekl.

„Schvaluji to... Zapomněl jsem tvé jméno. Jména vlastně nejsou důležitá. Lidé nejsou důležití. Jednotlivý člověk je jen bezvýznamným zubem ve velkém kole lidstva. Záleží jen na tom, jak se točí velké kolo a ne zuby.“ 

„Richard Cypher.“ 

Zvedl jedno obočí spletené z bílých a šedivých chlupů.

„Ano... Richard Cypher. Schvaluji tvou práci, Richarde Cyphere. Zdá se, že chápeš lépe než ostatní, jak správně zobrazit člověka.“ 

Richard se uklonil. „Není to moje ruka, vede ji Stvořitel a pomáhá ukázat správný směr.“

Podezřívavý pohled se vrátil, ale Richardův pohled přesvědčil bratra Nareva, že má těmto slovům věřit. Bratr Narev s rukama za zády zlehka odcházel zkontrolovat něco jiného. Neal, jako by byl dítětem, které se drží máminy sukně, cupital za bratrem Narevem, aby nezůstal příliš daleko od jeho hnědé řízy. Přes rameno se zamračil na Richarda, kterého by nepřekvapilo, kdyby na něj Neal vyplázl jazyk.

Jak se Richardovi podařilo zjistit, učedníků v hnědých řízách bylo asi padesát. Viděl je dost často, aby poznal, co jsou zač. Viktor řekl Richardovi, že jedna slévárna odlévá čisté zlato podle kovářova modelu, a dělá přibližně stejný počet různých kouzelných symbolů. Viktor je považoval za pouhé ornamenty. Richard viděl, jak některá zlatá zaklínadla připevňují na vrcholy obrovských zdobených kamenných sloupů, rozestavěných po celém Útočišti. Sloupy z leštěného mramoru byly navrženy, aby vypadaly jako majestátní ozdoby pro majestátní místo. Richard měl podezření, že byly určeny k něčemu jinému.

Richard se vrátil k tesání tlusté neohebné končetiny. Jeho vlastní končetiny už byly konečně pohyblivé. Jistou dobu to trvalo, ale teď byl v pořádku. Trpěl však tím, co musel do kamene tesat.

Lidé přicházeli každý den, aby se podívali na nízké reliéfy, které již byly do zdí vytesány. Někteří si klekali na chodníky u zdí dlážděné kočičími hlavami a modlili se před kamennými scenériemi tak dlouho, až jim začala krvácet kolena. Jiní si přinášeli hadry, aby si je při modlení dali pod kolena. Mnoho z nich jen s nepřítomným výrazem zíralo na přirozenost lidstva zobrazenou v kameni.

V obličejích velkého počtu lidí, kteří se přišli podívat, viděl Richard náznak mlhavé naděje a touhy po důkladné odpovědi na otázku, kterou nedokázali zformulovat. Bolelo ho srdce z prázdnoty, kterou měli v očích, když odcházeli. Vyprchal z nich život stejně důkladně jako z lidí, co vykrváceli ve vězeních Řádu.

Někteří přicházeli, aby se dívali na práci kameníků. V průběhu dvou měsíců, co Richard tesal reliéfy pro Útočiště, se nejvíce lidí zastavovalo u něj. Lidé někdy plakali, když viděli, co se vynořuje zpod Richardových dlát.

Za dva měsíce práce pro Útočiště se Richard naučil všechny jemnosti tesání do kamene. Jeho dílo bylo deprimující, ale tesání samotné mu pomáhalo vyrovnat se s jeho obsahem. Richard vychutnával technické aspekty působení oceli na kámen, když ji vede umělecký záměr.

Přestože strašně nenáviděl věci, které do kamene vytesával, naučil se práci se sochařským dlátem milovat. Mramor pod jeho dotyky téměř žil. Často vytesal nějaký malinký detail s úctou k tomu, co chtěl zobrazit - elegantně vztyčený prst, oko s moudrým pohledem nebo hruď skrývající rozumné srdce.

Když něco hezkého dokončil, zohyzdil to, aby vyhověl Řádu. Lidé velmi často plakali právě tehdy.

Richard vymýšlel neskutečně toporné, afektované a křečovitě zkroucené postavy, ohnuté pod tíhou viny a studu. Pokud má udržovat Kahlan při životě tímto způsobem, přinutí srdceryvně zaplakat každého, kdo se na reliéfy podívá. Diváci vlastně plakali za něj a trpěli místo něj, když se trápili pohledem na reliéfy.

Jinak by utrpení nedokázal snést.

Když se stíny začaly prodlužovat do soumraku a den končil, kameníci začali odkládat nástroje do obyčejných dřevěných beden a rozcházeli se na noc domů. Vrátí se hned po rozednění. Hlavní stavitel jim dával rozkazy, jakou velikost a tvar budou mít reliéfy, aby mohli kámen upravit do správné velikosti. Učedníci bratra Nareva přicházeli s přesnými instrukcemi, které příběhy se mají do kamene vytesat.

Kámen, který teď tesal Richard, byl určen pro velkolepý vstup do Útočiště. Mramorové schody vedly v půlkruzích na obrovské kulaté náměstí. Kolonáda sloupů v půloblouku zrcadlově ke schodům lemovala jeho zadní polovinu. Richard dostal za úkol vytesat půlkruh scenérií, umístěných nad sloupy.

Vchod měl udávat tón celému paláci. Bratr Narev řekl Richardovi, že podle jeho představy bude uprostřed náměstí socha dominující vstupní části paláce, která každého diváka zasáhne zdrcujícím pocitem viny a studu za špatnou přirozenost lidstva. Sousoší mělo svým hrůzným působením inspirovat k upřímnému sebeobětování a mělo být vytvořeno v podobě slunečních hodin, ukazujících lidské postavy, jak se krčí pod světlem Stvořitele.

Neal ho popisoval s takovým požitkem, že Richardovi bylo zle od žaludku vždy, když si sousoší představil.

Richard dnes odcházel ze staveniště jako poslední. Jako obvykle zamířil po klikatící se silnici nahoru ke kovárně. Viktor byl v dílně a přikrýval na noc žhavé uhlíky. S blížícím se podzimem již nebyly dny tak nesnesitelně horké a kovárna přestala být peklem, jímž byla na vrcholu léta. Tak daleko na jihu Starého světa nebyla zima nikdy krutá, ale v zimě byla kovárna dobrým místem na zahnání chladu, který přijde ve studených, deštivých dnech.

„Richarde! Jsem rád, že tě vidím.“ Kovář věděl, proč za ním Richard přišel. „Běž dozadu. Možná si přijdu k tobě sednout, až tady skončím.“ 

Richard se na svého přítele usmál a řekl: „Budu rád.“

Otevřel dvoukřídlé dveře v zadní části a dovolil posledním paprskům světla zaplavit místnost s mramorovým kvádrem. Na monolit se chodil často dívat. Když někdy po celý den vytesával do kamene ošklivé věci, musel se jít podívat na kámen a představit si krásu, kterou skrývá. Někdy mu připadalo, že přežívá jen zásluhou této krásy.

Richard natáhl prsty zaprášené od práce s kamenem, aby se dotkl bílého cavaturského mramoru. Nepatrně se lišil od kamene, který tesal dole na staveništi. Teď měl zkušenosti a postřehl drobné odchylky. Viktorův kámen měl jemnější zrno a byl tvrdší, byl tedy vhodnější na detailní práci.

Kámen pod Richardovými prsty byl chladný jako měsíční svit a stejně neposkvrněný.

Když zvedl hlavu, stál u něj Viktor, melancholicky se usmíval a díval se střídavě na kámen a na něj.

„Je dobré podívat se na krásu mé sochy po celém dni tesání ošklivých věcí, že?“ 

Richard se místo odpovědi tiše zasmál.

Viktor přešel místnost a zamával na něj. „Pojď si sednout, dáme si trochu larda.“

V ubývajícím světle seděli na prahu, jedli tenké plátky syté pochoutky a vychutnávali chladný vzduch.

„Víš, ty vlastně nepotřebuješ chodit sem a dívat se na mou krásnou sochu,“ řekl Viktor. „Máš na koukání krásnou ženu.“ 

Richard neodpověděl.

„Nevzpomínám si, že bys o své ženě někdy mluvil. Nevěděl jsem o ní, dokud ke mně tehdy nepřišla. Vždy jsem si myslel, že máš hodnou ženu...“ Viktor se zamračil na vnější zdi Útočiště. „Proč jsi mi o ní nikdy neřekl?“ 

Richard pokrčil rameny.

„Richarde, doufám, že mne nebudeš považovat za dotěrného člověka, ale mám zkrátka docela jinou představu o ženě, která by měla žít s tebou.“ 

„Viktore, nemyslím, že jsi dotěrný. Každý má právo na vlastní názor.“ 

„Nevadí ti, že se na ni vyptávám?“ 

Richard si povzdechl. „Viktore, jsem unaven. O své ženě bych raději nemluvil. Kromě toho není o čem mluvit. Je to moje manželka. Mám, co mám.“

Viktor zabručel, ukousl si velký kus červené cibule a začal přežvykovat. Když polkl, zamával zbytkem cibule. „Není dobré pro chlapa, který celý den vytesává do kamene hrůzu, aby večer přišel domů k takové - Co to ale melu? Co do mě vlezlo? Promiň mi to, Richarde. Nicci je krásná žena.“

„Ano, myslím, že ano.“ 

„A pečuje o tebe.“ 

Richard nic neříkal.

„Spolu s Išakem jsme tě chtěli dostat z vězení, smlouvali jsme a nabízeli tvé zlato. Ochránce byl prototypem nafoukaného úředníka. Nicci věděla, jak ho lze nahlodat. Její slova otočila klíčem ve dveřích vězení. Bez Nicci bys byl pohřben v nebi.“ 

„Takže jim řekla, že umím otesávat kámen - aby mi zachránila život?“ 

„Ano. Práci kameníka ti sehnala ona.“ 

Viktor čekal, že Richard ještě něco řekne, ale když se nic nedělo, odevzdaně zavzdychal.

„Jaká jsou dláta, která jsem ti dodal?“ 

„Dobrá. Dobře se s nimi pracuje, ale potřeboval bych rozštěpené dláto s jemnějšími zuby.“ 

Viktor podal Richardovi další tenký plátek larda. „Budeš ho mít.“

„Co bude s ocelí?“ 

Viktor zamával cibulí. „Buď bez starostí. Išak tě dobře zastupuje. Není tak dobrý jako ty, ale jde mu to docela dobře. Sežene mi, co potřebuji. Išaka má každý rád a všichni jsou nadšeni, že se tě rozhodl nahradit. Řád zoufale potřebuje, aby stavba pokračovala, takže zavírá oči. Vyptával se na tebe uhlíř Faval. Má rád Išaka, ale chybíš mu.“

Při vzpomínce na nervózního chlapíka se Richard usmál. „Jsem rád, že Išak kupuje uhlí od něj.“

Ve Starém světě je spousta hodných lidí. Richard na obyvatele Starého světa vždy myslel jako na nepřátele, ale teď jich spoustu považoval za přátele. Stalo se mu to několikrát a se stejným výsledkem: zjistil, že lidé jsou všude stejní.

I tady byli lidé, kteří velice milovali svobodu a chtěli žít po svém, měli snahu něco udělat, povznést se a něčeho dosáhnout. Bylo mnoho jiných, kteří se přizpůsobili tupé vyrovnanosti stagnace vyvolané násilným, umělým, despotickým a šedivým rovnostářstvím - jedni chtěli vyniknout vlastní zásluhou a druzí chtěli, aby za ně myslel někdo jiný, a byli za to ochotni zaplatit cenu ze všeho nejvyšší.

*****

Když Richard vyšel po schodech, stáli tam Kamil s Nabbim a šťastně se usmívali.

„Richarde, já i Nabbi jsme něco vyřezávali. Podíváš se na to?“ 

Richard se usmál a položil Kamilovi paži kolem ramen. „Jistě. Ukažte, co jste dnes udělali.“

Richard šel za nimi čistou chodbou na zadní dvorek, kde Kamil a Nabbi vyřezali do klády lidské obličeje. Dřevořezby byly strašné.

„Kamile, vypadají docela dobře. Nabbi, ty tvoje taky nejsou špatné.“ 

Obličeje se usmívaly. Pro Richarda měly velkou cenu už jen proto, že se usmívaly. Přestože byly špatně vyřezané, měly v sobě víc života než všechno, co mistři kameníci tesají do vzácného kamene.

„Opravdu, Richarde?“ zeptal se Nabbi. „Myslíš, že bychom se s Kamilem mohli stát sochaři?“ 

„Někdy možná ano, ale potřebujete víc praxe - ještě se musíte moc učit - ale všichni sochaři musí cvičit, když chtějí být dobří. Podívejte se například sem. Co si o tom myslíte? Co je na tom špatné?“ 

Kamil si zkřížil ruce na prsou a svraštil čelo, jak se upřeně díval na obličej, který vyřezal. „Nevím.“

„Nabbi?“ 

Nabbi nervózně pokrčil rameny. „Nepodobá se normálnímu obličeji, ale nevím proč.“

„Podívej se na můj obličej a oči. V čem je rozdíl?“ 

„No, řekl bych, že tvé oči mají jiný tvar,“ řekl Kamil. 

„Jsou víc u sebe - a ne po stranách hlavy,“ dodal Nabbi. 

„Velmi dobře.“ Richard uhladil vlhkou hlínu, v níž byla předtím mrkev, a zformoval ji do hroudy. Palcem a ukazováčkem z ní vytvořil zjednodušený obličej. „Vidíte tady? Když dám oči blíž k sobě, obličej se víc podobá lidskému.“ 

Oba mladíci přikyvovali, když si pozorně prohlíželi, co udělal.

„Chápu,“ řekl Kamil. „Začnu další, který bude lepší.“  

Richard ho poplácal po zádech. „Chlapík.“

„Možná z nás jednoho dne budou sochaři,“ řekl Nabbi.  

„Možná.“ Richard toho víc neřekl. 

*****

Večeře na něj už čekala. Miska s polévkou stála hned vedle rozžehnuté lampy. Ve zbytku pokoje panovalo večerní šero. Nicci seděla za stolem.

„Jak se ti dnes dělalo?“ zeptala se, když Richard šel k lavoru, aby si umyl ruce od prachu. 

Mýdlovou vodou si prach smyl z obličeje.

„Tesal jsem, jako každý den.“ 

Nicci palcem leštila podstavec lampy.

„Vydržíš to?“ 

Richard si utřel ruce. „Mám na vybranou? Buď to vydržím, nebo se vším skoncuji. Jaká je možnost výběru? Ptáš se mě, jestli jsem už připraven spáchat sebevraždu?“

Zvedla hlavu. „To jsem neměla na mysli.“

Ručník hodil vedle lavoru. ,A ještě něco - musím být vděčný za práci, kterou jsi mi sehnala?“

Pohled Nicci se vrátil ke stolu. „Řekl ti to Viktor?“

„Nebyl problém domyslet si to. Viktor pouze řekl, že jsi krasavice, a že jsi mi zachránila život.“ 

„Neměla jsem na výběr, Richarde. Člověka propustí jen tehdy, když něco umí. Musela jsem jim to říct.“ 

Víc než jindy si uvědomoval podstatu jejich nepřátelského střetnutí, z něhož se stal rituální tanec. Cítila se v bezpečí za štítem slov „musela jsem jim to říct“. Štít dovoloval pozorovat, jak bude reagovat on.

Úsilí, které musel vynakládat celý den při přesouvání kamenných kvádrů a nesčetných úderech kladivem, mu sebralo sílu. Ruce ho brněly následkem řinčivých úderů. Přesto teď začal s Nicci opět bojovat. Posadil se na palandu, jak byl unaven.

Únava je součástí každé bitvy. V této chvíli cítil tanec života se smrtí. Bylo tomu vždy, když v ruce držel meč. Nynější boj nebyl méně prudký než ostatní bitvy, které Richard vybojoval v minulosti. Nicci byla protikladem svobody a života.

Byl to tanec se smrtí.

Tanec se smrtí byl vlastně definicí života samotného, protože všichni lidé musí jednou zemřít.

„Nicci, chtěl bych se něco dozvědět.“ 

Nedočkavě se na něj zahleděla. „Co to je?“

„Dokážeš říct, jestli je Kahlan naživu?“ 

„Samozřejmě, nepřestávám cítit spojení s ní.“ 

„Žije tedy?“ 

Nicci se usmála svým sebejistým způsobem. „Richarde, Kahlan je v pořádku. Nelámej si tím hlavu.“

Richard se na Nicci chvíli upřeně díval. Pak odvrátil pohled a vylezl na pryčnu. Otočil se zády k jejímu pohledu a přestal tančit.

„Richarde... Uvařila jsem polévku. Pojď se najíst.“ 

„Nemám hlad.“ 

Vypudil ji z mysli a jak ho pohlcovala únava, pokoušel se myslet na zelené oči Kahlan.

Kapitola dvacátá druhá

Richard cítil v zátylku Nealův dech. Mladý učedník se díval Richardovi přes rameno, jak ťuká na rukojeť dláta a vytesává rozevřená ústa hříšníka, který výkřikem sděluje světu mučivou bolest, zatímco jeho tělo trhá na kousky strážce podsvětí.

„Je to docela dobré,“ zamumlal Neal, kterého přemohla radost z toho, co vidí. 

Richard se zápěstím ruky, v níž držel dláto, opřel o zeď, aby se mohl postavit. „Děkuji, bratře Neali.“

Nealovy hnědé oči ho pozorovaly s arogantní vyzývavostí. Richard neudělal nic, co by se dalo vykládat jako přijetí výzvy.

„Richarde, víš, že se mi nelíbíš?“ 

„Lidé nejsou na světě proto, aby se někomu líbili.“ 

„Richarde, proč máš na vše odpověď?“ Mladý čaroděj se pak usmál, sáhl pod kápi a poškrábal se v krátce střižených hnědých vlasech. „Víš, proč jsi dostal tuto práci?“ 

„Protože Řád chtěl dát příležitost, abych -“ 

„Ne, to ne,“ přerušil ho Neal, který byl najednou netrpělivý. „Myslím tím, jestli víš, proč bylo pro tebe místo volné? Víš, proč jsme potřebovali kameníky, a proč jsi mohl využít velkou příležitost a získat dobré zaměstnání?“ 

Richard velmi dobře věděl, proč potřebovali kameníky.

„Ne, bratře Neale. Tehdy jsem byl obyčejným dělníkem.“ 

„Mnoho z nich bylo popraveno.“ 

„Pak to museli být zrádci naší věci. Jsem rád, že je Řád dostal.“ 

Neal pokrčil rameny a opět se usmál. „Možná. Řekl bych, že měli špatný postoj. Mysleli si příliš moc o sobě a o zručnosti, které sobecky říkali... talent. Richarde, nemyslíš, že měli velmi zastaralé názory?“

„To nevím, bratře Neali. Vím, že dokážu otesávat kámen a jsem vděčný za příležitost, že mohu plnit povinnost a pomáhat spoluobčanům tím, že svou prací přispívám k jejich dobru.“ 

Neal odstoupil a zkoumavě se zadíval na Richarda, jako by chtěl zjistit, jestli si z něj nedělá posměch. Richard nedal Nealovi žádnou příležitost k dalšímu zdůvodňování, takže Neal musel důvod říct bez vyzvání.

„Myslel jsem si, že někteří se svou prací vysmívali Řádu. Měl jsem pocit, že by mohli tesání používat k tomu, aby zesměšňovali Řád a jeho šlechetné záměry.“ 

„Opravdu, bratře Neali? To by mě nenapadlo.“ 

„Proto jsi bezvýznamným člověkem a nikdy jiným nebudeš. Nejsi nic. Stejně jako všichni ostatní kameníci.“ 

„Uvědomuji si, že nejsem důležitý člověk, bratře Neale. Bylo by špatné, kdybych si myslel, že mám jinou hodnotu, než schopnost přispívat k všeobecnému blahu. Snažím se usilovně pracovat ve službách Stvořitele, abych si zasloužil odměnu v příštím životě.“ 

Úsměv zmizel, nahradil ho temně planoucí zachmuřený výraz. „Přikázal jsem je popravit - předtím jsem z každého mučením vynutil přiznání.“

Richardova ruka sevřela dláto. S bezvýrazným obličejem přemýšlel, jestli by Nealovi neměl dláto zarazit do lebky. Věděl, že by to dokázal, aniž by Neal stačil zareagovat. Ale co by tím získal? Nic.

„Bratře Neali, jsem vám vděčný, že jste v našem středu odhalil zrádce.“ 

Neal na chvíli podezřívavě přimhouřil oči. Za chvíli podezření zahnal zkřivením úst a rychle se otočil, až kolem něj zavířila říza.

„Pojď se mnou,“ přikázal bratr rozhodným tónem. 

Richard šel za ním plochou rozšlapanou dělníky, kteří procházeli sem a tam a tahali, váleli nebo nosili na staveniště materiál. Šli kolem zdánlivě nekonečného průčelí paláce. Kamenné zdi byly stále vyšší, rostl i počet řad otvorů pro okna. Zdi začínaly dostávat formu. Na úrovni druhého podlaží bylo do otvorů ve zdech zasazeno již mnoho trámů. Ze země vyrůstal labyrint vnitřních zdí, který vyčleňoval prostor na místnosti a chodby. V paláci budou celé kilometry chodeb. Desítky schodišť byly v různých fázích rozestavěnosti.

Zanedlouho se nad místnostmi v přízemí začnou pokládat dubové podlahy vyšších pater a uzavřou je. Předtím však bude nutno dokončit střechy, aby podlahu nezničil déšť. Některé z komnat budou mít střechy níže než hlavní část paláce, která se bude tyčit do velké výšky. Richard očekával, že ještě před příchodem zimních dešťů uvidí na nižších místnostech střechy z břidlice nebo z olověných plátů.

Držel se těsně za bratrem Nealem, když kráčeli k hlavnímu vchodu do paláce. Tady byly zdi vyšší a víc dokončené, na mnohých z nich již byla výzdoba. Neal vyběhl po půlkruhovém schodišti, které vedlo k vstupnímu náměstí; bral přitom dva schody najednou. Bílé mramorové sloupy stály v impozantním oblouku a na vrcholcích většiny z nich již byly připevněné kamenné basreliéfy. Pohled na velké množství mučených postav uvězněných v kameni působil zastrašujícím dojmem.

Náměstí do poloviny obklopené nebetyčnými sloupy bylo vydlážděno bílým, šedivě žilkovaným cavaturským mramorem. Odraz slunce v mramoru náměstí ozařoval zvláštním a velkolepým světlem. Zdálo se, že zubožení lidé vytesaní do kamene kolem náměstí vykřikují bolestí z toho světla - právě takový dojem si bratr Narev přál.

Neal rozmáchle pokynul paží. „Tady bude velká socha - socha, která bude korunovat vstup do císařského Útočiště.“ S nataženou paží se jednou otočil kolem vlastní osy. „Tady bude místo, kudy budou lidé vstupovat do velkolepého paláce. Tudy lidé vejdou, aby pokračovali v cestě za úředníky Řádu. Tady budou blíž ke Stvořiteli.“

Richard nic neříkal. Neal se na něj chvíli díval, pak se postavil doprostřed náměstí a vztáhl obě paže k slunečnímu světlu.

„Tady bude stát socha oslavující Stvořitele, která bude používat jeho světlo ve slunečních hodinách. Světlo osvítí a odhalí odpornou nestvůrnost sochy - nestvůrnost lidstva. Bude to pomník špatnosti, jež je podstatou člověka odsouzeného k bídné existenci na tomto světě. Jeho podlá přirozenost se bude pokorně krčit ve Stvořitelově světle, které pravdivě ukáže ohavné lidské tělo a duši, a odhalí jejich beznadějnou zvrhlost.“ 

Richard si pomyslel, že pokud by šílenství mělo mít svého mistra, nepochybně by se jím stal Řád a lidé, kteří mají stejné názory jako on.

Nealovi klesla paže dolů jako paže dirigenta, který ukončil triumfální symfonii.

„Richarde Cyphere, tu sochu vytvoříš ty.“ 

Richard si najednou uvědomil, jak silně svírá v ruce kladivo. „Ano, bratře Neali.“

Neal mu pohrozil prstem, který si držel těsně u nosu, a s ďábelským potěšením se zašklebil. „Richarde, myslím si, že nic nechápeš.“ Rozkazovačně mu pokynul. „Počkej na mne. Ani se nehni.“

Šel pryč a jeho hnědá říza za ním vířila jako bahnitá voda při povodni. Neal zvedl něco za mramorovými sloupy a držel to v ruce, když se vracel.

Byla to malá soška. Postavil ji na zem tam, kde se uprostřed náměstí paprskovitě sbíhaly škvíry mramorového dláždění. Sádrová soška byla udělaná přesně podle slov, která bratr Neal před chvílí řekl Richardovi. Dalo se říct, že byla ještě příšernější než Nealův popis. Richard si toužebně přál přímo na místě do ní praštit kladivem. Téměř by stálo za pokus zničit takovou ohavnost a zemřít.

Téměř.

„Tady je,“ řekl Neal. „Bratr Narev dal hlavnímu mistrovi kameníků pokyny, jak udělat model slunečních hodin. Představa bratra Nareva je opravdu pozoruhodná. Je perfektní, nemyslíš?“ 

„Je odstrašující, přesně jak jste řekl, bratře Neali.“ „Vytvoříš ji ty. Uděláš v přesném měřítku velkou sochu z bílého mramoru.“ 

Ohromený Richard přikývl. „Ano, bratře Neali.“

Prst mu s velkým potěšením zahrozil ještě jednou. „Ne, ještě pořádně nerozumíš, Richarde.“ Šklebil se jako pradlena, která stojí u plotu s košem plným špinavých drbů. „Pochop, že jsem si o tobě sehnal jisté informace. Bratr Narev ani já jsme ti nikdy nevěřili, Richarde Cyphere. Přišli jsme na tvé tajemství.“

Richarda zamrazilo. Svaly se mu křečovitě stáhly, až byly tvrdé jako kámen. Byl připraven vrhnout se každým okamžikem do boje. Teď mu nezbývalo než bojovat. Neal za chvíli zemře.

„Víš, mluvil jsem s ochráncem lidu Muksinem.“ 

Richard byl náramně překvapen. „S kým?“

Neal se vítězoslavně zašklebil. „S člověkem, který tě odsoudil k práci kameníka. Pamatoval si tvé jméno a ukázal mi složku tvého případu. Přiznal ses k porušení občanských povinností. Ukázal mi, jak velká byla pokuta - dvacet dva zlatých. Docela hezká suma.“ Neal mu zase pohrozil prstem. „Richarde, jistě si uvědomuješ, že to byl nesprávný rozsudek. Nikdo se nedostane k takovému bohatství pouhým porušením občanských povinností. Peníze jsi mohl získat pouze nečestně a nezákonně.“

Richard se trochu uvolnil. Ucítil, že ho bolí prsty, které předtím pevně svíraly kladivo.

„Ne, ty jsi musel spáchat něco podstatně závažnějšího, abys nashromáždil jmění ve výši dvacet dva zlaťáky. Jsi zřejmě vinen z velmi vážného zločinu.“ 

Neal rozpřáhl ruce jako Stvořitel před jedním ze svých dítek. „Richarde, budu k tobě milosrdný.“

„Schvaluje vaše milosrdenství bratr Narev?“ 

„Ale ano. Abys věděl, tvým pokáním vůči Řádu bude socha - takto odčiníš svůj zločin. Budeš sochu dělat v čase, když nebudeš otesávat kámen pro palác, a nedostaneš za ni mzdu. Nesmíš mramor ukrást z dodávek, které Řád koupil pro císařské Útočiště, ale koupíš ho za vlastní peníze. Bylo by nejlepší, kdybys musel pracovat desetiletí, abys mramor zaplatil.“ 

„Máte na mysli, že mám pracovat na výzdobě paláce ve dne a sochu mám tesat ve svém vlastním čase, tedy v noci?“ 

„Vlastní čas? To je zvrhlý pojem.“ 

„Kdy mám spát?“ 

„Řád se nestará o spánek - Řád se stará o spravedlnost.“ 

Richard se pro uklidnění zhluboka nadechl. Ukázal kladivem na hrůzu na zemi.

„Tesat budu toto?“ 

„Ano. Kámen koupíš za vlastní peníze a práce bude tvým příspěvkem k povznesení spoluobčanů. Bude tvým darem lidu Řádu, kterým odčiníš své zločiny. Lidé, kteří mají talent jako ty, musí s radostí přispívat ze všech sil a pomáhat Řádu.“ 

Bratr Neal se rozmáchl. „Letos v zimě bude palác vysvěcen. Lidé potřebují vidět hmatatelný důkaz, že Řád dokáže uskutečnit velkolepý projekt, jakým je tento palác. Naléhavě potřebují poučení, které jim tento palác může dát.

Bratr Narev netrpělivě čeká na vysvěcení paláce. Letos v zimě si přeje uspořádat velké slavnosti, kterých se zúčastní mnoho úředníků Řádu. Válka postupuje dopředu a lidé potřebují vidět, že to samé se děje i s jejich palácem. Potřebují vidět, jaký výsledek mají jejich oběti.

Richarde, ty vytvoříš velkou sochu pro vstup do císařského paláce.“

„Bude mi ctí, bratře Neali.“ 

Neal se arogantně ušklíbl. „Jistě.“

„A co když... ten úkol nezvládnu?“ 

Z Nealova úšklebku se stal široký a škodolibý úsměv. „Pak půjdeš nazpět do vězení a vyšetřovatelé ochránce Muksina tě budou mít v péči, dokud se nepřiznáš. Po přiznání tě pověsíme a ptáci si pochutnají na tvém masu.“

Bratr Neal ukázal na groteskní model.

„Zvedni to. Od tohoto okamžiku nebudeš svůj život věnovat ničemu jinému.“ 

*****

Nicci zvedla hlavu, když uslyšela Richarda, jak mluví s Kamilem a Nabbim. Slyšela, jak jim říká, že je unaven, a teď nemůže vidět jejich dřevořezby, ale že se na ně podívá zítra. Nicci věděla, že budou zklamáni. To se Richardovi nepodobalo.

Z otlučeného hrnce nabrala na misku pohankovou kaši s hrachem. Položila misku a dřevěnou lžíci na stůl. Chléb nebyl.

Přála si, aby pro něj mohla uvařit něco lepšího, ale nezbyly jim peníze, protože odevzdali dobrovolné příspěvky. Kdyby nebylo zahrady, kterou za domem osázely ženy, byla by ve velmi obtížné situaci. Nicci se naučila pěstovat zeleninu, aby pro něj měla jídlo.

Hrbil se a v očích měl nepřítomný výraz. V jedné ruce nesl nějaký předmět.

„Máš tady večeři. Pojď se najíst.“ 

Richard položil předmět na stůl hned vedle petrolejové lampy. Bylo to malé sousoší propletených postav, krčících se hrůzou. Částečně byly obklopené neúplným prstencem. Uprostřed se shora snášel blesk, který probodával velký počet zřejmě zlých mužů a žen a připichoval je k zemi. Bylo to ohromující zobrazení špatné přirozenosti lidstva a Stvořitelova hněvu nad jejich nemravným životem.

„Co to je?“ zeptala se. 

Richard se zhroutil do židle. Přikryl si obličej a prsty si zabořil do vlasů. Za chvíli se na ni podíval.

„To, co jsi chtěla,“ řekl tiše. 

„Co jsem chtěla?“ 

„Můj trest.“ 

„Trest?“ 

Richard přikývl. „Bratr Narev se dozvěděl o pokutě dvaceti dvou zlaťáků. Řekl, že jsem musel spáchat nějaký zločin, abych se dostal k tak velkým penězům, a odsoudil mě k vytesání sochy pro hlavní vstup do císařského paláce.“

Nicci se podívala na sošku na stole. „Co to je?“

„Sluneční hodiny. Na prstenci jsou vyryté hodiny. Blesk, který zobrazuje Stvořitelovo světlo, bude házet stín na prstenec a ukazovat čas dne.“ 

„Stejně tomu nerozumím. Proč je to trest? Jsi kamenosochař. Je to tvá práce.“ 

Richard zavrtěl hlavou. „Kámen musím koupit za své peníze a sochu mám tesat jako dar Řádu v noci ve vlastním čase.“

„Proč si myslíš, že jsem něco takového chtěla?“ 

Richard sjel prstem po blesku a upřeně se zadíval na sošku. „Přivedla jsi mě do Starého světa, protože jsi mě chtěla naučit, jaké chyby dělám ve svém životě. Udělal jsem chybu, měl jsem se přiznat k zločinu, aby to se mnou skoncovali.“

Nicci se impulsivně natáhla přes stůl a položila dlaň na jeho ruku. „Richarde, já chtěla něco jiného.“

Odtáhl ruku.

Nicci k němu přisunula misku. „Najez se, Richarde. Budeš potřebovat sílu.“

Poslechl ji beze slova jako vězeň, plnící rozkaz dozorce. Hrozně nerada ho viděla takového.

Z očí mu zmizela jiskra, bylo to stejné, jako když zmizela z očí jejího otce.

Když se podíval na sošku, která stála uprostřed stolu, měl oči mrtvé - vyprchal z něj život, činorodost a naděje. Když dojedl, odešel mlčky k posteli a lehl si zády k ní.

Nicci seděla u stolu, poslouchala praskání plamene lampy a dívala se, jak Richard ve spánku rovnoměrně dýchá.

Vypadal, že má zlomenou duši. Tak dlouho věřila, že když bude pod mimořádným tlakem, dozví se něco hodnotného. Asi se mýlila, teď všechno vzdal. Už se od něj nic nenaučí.

Už jí dál nic nezbývalo a neměla důvod pokračovat. Na chvíli ucítila drtivou tíhu svého zklamání, ale i ta hned zmizela.

Nicci byla na dně a nic necítila, když brala misku a lžíci, aby je ve škopku umyla. Pracovala tiše, aby ho nevzbudila. Rozhodla se vrátit k Jagangovi.

Nebyla to Richardova chyba, že ji nic nenaučil, život v sobě nic dalšího k učení nemá. To je všechno. Její matka měla pravdu.

Nicci vzala nůž na maso a pomalu ho položila na stůl.

Richard se už natrpěl dost.

Bude to pro něj lepší.

Kapitola dvacátá třetí

Nicci seděla celou věčnost u stolu s prsty na noži. Dívala se mu na záda. Pomalu se zvedala, když se nadechoval, a pak opět klesala. Má dost času, aby mu zezadu mezi žebra zabodla nůž a propíchla mu srdce.

Do svítání je dost času.

Smrt měla definitivní platnost. Chtěla se na něj ještě chvíli dívat. Nicci nikdy neunavovalo dívat se na Richarda.

Když to udělá, již se na něj nikdy nepodívá. Bude navždy pryč. Protože chiméry poškodily světy a spojení mezi nimi, neměla jistotu, jestli duše člověka ještě může odejít do světa duchů. Nevěděla ani, jestli ještě existuje podsvětí, a jestli Richardova duše půjde tam, nebo jen prostě... navždy zmizí - když on a jeho duše jednoduše přestanou existovat.

Ve stavu otupělosti ztratila pojem o čase.

Když se podívala do okna, které za vydělané peníze nechal udělat Richard, uviděla, že nebe má barvu týden staré modřiny.

Protože byla propojená s Kahlan, Nicci nemohla Richarda zabít s pomocí magie. Přestože z toho vůbec neměla potěšení a věděla, jak to pro ni bude těžké, musela použít ostrý nůž.

Nicci zkroutila prsty kolem dřevěné rukojeti širokého nože. Chtěla, aby smrt byla rychlá. Nedokázala snést myšlenku, že by měl trpět. Dost se natrpěl v životě, nemusí trpět, když bude umírat.

Chvíli bude o život zápasit a pak bude po všem.

Richard se najednou převrátil na záda a pak se posadil. Nicci strnula na židli. Vytřel si spánek z očí. Dokáže ho zabít, když je vzhůru? Snese pohled jeho očí, když mu bude do hrudi nořit nůž?

Bude muset.

Nebude to tak zlé.

Richard široce zazíval a protáhl se. Pak vyskočil z postele.

„Nicci, co děláš? Ty jsi nešla spát?“ 

„Já... myslím, že jsem usnula na židli.“ 

„Aha. Já - tady je. Potřebuji ho.“ 

Vytrhl jí nůž z ruky. „Nevadí, že si ho půjčím? Potřebuji ho. Obávám se, že ti ho pak budu muset nabrousit. Musím odejít. Můžeš mi udělat něco k snídani? Spěchám. Než začnu pracovat, musím ještě za Viktorem.“

Nicci byla ohromená. Najednou opět žil. Ve světle lampy a slabém svitu, který přicházel oknem, měl v očích opět svůj výraz. Vypadal... energicky a odhodlaně.

„Ano, udělám,“ řekla. 

„Díky,“ zavolal přes rameno, když spěchal ke dveřím. 

„Kam to -?“ 

Než domluvila, byl pryč. Usoudila, že šel na zadní dvorek pro nějakou zeleninu. Proč však na ni potřebuje velký nůž? Byla zmatená, ale cítila se lépe. Richard byl opět sám sebou.

Nicci vytáhla ze spíže několik vajec, která šetřila na slavnostní příležitost, a železnou pánev. Pak odspěchala ven ke sporáku. Uhlíky byla ještě žhavé od přípravy včerejších večeří a vydávaly trochu světla. Opatrně přiložila malé větvičky a třísky, pak na ně naskládala na prst silné větve. Když dřevo chytlo, položila pánev rovnou na oheň a ne na rošt - vejce se dají připravit velmi rychle.

Když čekala, až se pánev ohřeje, uslyšela divný skřípavý zvuk. V třepetavém světle ohně neviděla, že by Richard byl na zahradě. Neuměla si představit, kam šel nebo co dělá. Rozbila vejce do rozpálené pánve a skořápky hodila do kbelíku na kompost vedle sporáku. Dřevěnou lžíci je míchala, dokud nebyla hotová.

Nicci stála a horkou rukojeť pánve držela přes látku sukně. Překvapilo ji, když uviděla Richarda přicházet z druhé strany širokého sporáku.

„Richarde, co děláš?“ 

„Vzadu je několik uvolněných cihel. Podíval jsem se na ně a vyčistil spáry. Později přinesu trochu malty a opravím to.“ 

Vytrhl hrst širokých stébel trávy a použil je jako chňapku, když jí z ruky bral pánev. Druhou rukou vyhodil nůž do vzduchu, chytil ho za špičku a nabídl jí ho rukojetí dopředu. Nicci vzala těžký nůž, který byl celý poškrábaný a tupý z toho, jak seškraboval maltu z cihel. Jedl vestoje velkou lžící, kterou vajíčka míchala.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se. 

„Jsem v pohodě,“ řekl s pusou plnou horkých vajec. „Proč?“ 

Nicci ukázala k domu. „No, včera večer... jsi mi připadal. .. úplně zdrcený.“

Svraštil čelo a podíval se na ni. „To nemám právo se občas politovat?“

„Ano. Myslím, že ano. Ale teď...?“ 

„Teď jsem si to rozmyslel.“ 

„Má to být můj dar lidem, ne? Já lidem dám dar, který potřebují.“ 

„O čem to mluvíš?“ 

Richard zamával dřevěnou lžící. „Bratr Narev a bratr Neal řekli, že to bude můj dar lidem, a tak se stane.“ Nabral si do úst další vejce.

„Takže vytvoříš sochu, kterou chtějí?“ 

Ještě než dokončila otázku, už běžel po schodech nahoru. Nepřestával jíst vejce. Zastavil se v pokoji a pozorně se díval na sošku na stole, zatímco dojídal. Nevěděla, co si má myslet - on se usmíval.

Položil pánev na stůl a popadl model. „Asi přijdu pozdě. Musím začít s pokáním pro Řád hned, jak to bude možné. Možná budu pracovat celou noc.“

Překvapeně se dívala, jak spěchá do práce.

Stěží dokázala uvěřit, že se mu opět podařilo vyhnout se smrti. Nicci si nevzpomínala, že by byla v životě za něco jiného tak vděčná. Nechápala to.

*****

Richard přišel ke kovárně krátce poté, co ji Viktor otevřel. Jeho pomocníci ještě nedorazili. Viktor nebyl překvapen, že ho vidí. Richard někdy přišel dřív, aby si poseděli a dívali se, jak nad staveništěm vychází slunce.

„Richarde! Jsem rád, že tě vidím.“ 

„Já také, Viktore. Potřebuji s tebou mluvit.“ 

Viktor chraptivě zabručel: „Socha?“

„Přesně tak,“ řekl trochu překvapeně Richard. „Socha. Ty o ní víš?“ 

S Richardem v patách se Viktor vydal přes tmavou kovárnu, vyhýbal se přitom nepravidelně rozestavěným ponkům, rozdělané práci a nástrojům. „Ale ano, něco jsem slyšel.“ Cestou se zastavil, aby tady zvedl kladivo, jinde kus železa a dal ho na stůl, nebo strčil do přihrádky, jako by chtěl uklidit celou horu tím, že dá na místo pár kamínků a zvedne ulomenou větev.

„Co jsi slyšel?“ 

„Včera večer mě navštívil bratr Narev. Řekl, že se připravuje vysvěcení Útočiště, aby se Stvořiteli ukázala patřičná úcta za všechno, co nám poskytuje.“ Ohlédl se přes rameno, když procházel kolem obrovského kvádru z cavaturského mramoru. „Řekl mi, že máš vytvořit sochu pro vstupní náměstí - velkou sochu. Řekl, že má být hotova do vysvěcení. 

Podle toho, co jsem slyšel od Išaka a od jiných lidí, Řád vzpouru připisuje vyčerpání, způsobenému souběžnou výstavbou tak monumentálního díla, jakým je Útočiště, a vedením války. Do výstavby jsou zapojeny armády - nejen tady, ale všude v kamenolomech, v dolech na zlato a stříbro, v lesích, kde se porážejí stromy. Krmit se musí i otroci. Čistka, kterou Řád po vzpouře udělal mezi úředníky, významnými osobnostmi a kvalifikovanými dělníky, byla důkladná. Myslím si, že vysvěcením chce bratr Narev lidem ukázat pokrok, inspirovat je a do slavností zapojit i okrajové země, protože si myslí, že tím zabrání dalším potížím.“

V místnosti byla tma a jedině světlík ve vysokém stropě dovoloval světlu, aby dopadalo na kámen. Mramor světlo přijímal hluboko do své křišťálově jasné struktury a vydával ho pak ze sebe jako zvláštní dar.

Viktor otevřel dvoukřídlé dveře, které vedly k Útočišti. „Bratr Narev mi řekl, že tvá socha má být též slunečními hodinami, ve kterých bude Stvořitelovo světlo padat na lidské utrpení. Řekl mi, že mám dohlédnout na výrobu ukazatele slunečních hodin a ciferníku, na který bude padat jeho stín. Říkal něco o blesku...“

Viktor se otočil a sledoval Richarda, jak pokládá sošku na úzkou poličku pro nástroje, která se táhla po celé délce místností.

„Dobrotiví duchové...“ zašeptal Viktor. „To je strašné.“ 

„Chtějí ode mne, abych to vytesal. Chtějí, aby socha dominovala vstupnímu náměstí.“ 

Viktor přikývl. „Bratr Narev mluvil o stejné věci. Řekl mi, jak velký bude kovový ciferník. Chce ho mít z bronzu.“

„Umíš odlévat bronz?“ 

„Ne.“ Viktor kotníky prstů zaťukal Richardovi na paži. „A teď něco dobrého: bratr Narev přikázal propustit Prisku, aby to mohl odlít.“ 

Richard překvapením zamrkal. „Priska je naživu?“

Viktor přikývl. „Ti nahoře ho nechtěli pohřbít v nebi pro případ, že by potřebovali jeho vědomosti. Drželi ho ve vězení. Řád ví, že potřebuje kvalifikované lidi. Propustili ho, aby to pro ně udělal. Pokud chce žít a nechce nazpět do vězení, musí jako dar lidu na vlastní náklady odlít bronz. Má to udělat jako pokání. Mám mu dát přesný popis a postarat se o smontování a umístění na sochu.“

„Viktore, chci koupit tvůj kámen.“ 

Kovář nevlídně svraštil čelo.

„Ne.“ 

„Narev a Neal zjistili, jaká byla moje pokuta. Myslí si, že jsem vyvázl příliš lehce. Přikázali mi vytesat sochu - asi tak, jako Priskovi přikázali odlít bronz - jako pokání. Kámen si musím koupit sám a mohu na něm pracovat, až když skončím s každodenní prací na staveništi. Chtějí ji pro zimní vysvěcení Útočiště.“ 

Viktorův pohled se otočil k modelu na poličce, jako by to byla nějaká příšera, která ho navštívila, aby ho zničila. „Richarde, ty víš, co pro mne ten kámen znamená. Nedovolím -“

„Viktore, vyslechni mne.“ 

„Ne.“ Napřáhl dlaň k Richardovi. „Nežádej to ode mě. Nechci, aby se z kamene stalo něco ošklivého, jak to je se vším, čeho se dotkne Řád. Nedovolím to.“ 

„To nedovolím ani já.“ 

Viktor zlostně ukázal na model. „Máš vytesat toto. Jak si jen můžeš myslet, že můj neposkvrněný mramor pošpiníš něčím ošklivým?“

„Nemyslím si to.“ 

Richard postavil sádrový model na podlahu. Sebral velké kladivo, které se rukojetí opíralo o zeď, a jediným silným úderem roztříštil ohavnost na tisíc kousků. Stál a pozoroval, jak se bílý prach převaluje přes práh, vystupuje ze dveří a klesá po svahu směrem k Útočišti, jako by se nějaký zlý duch vracel do podsvětí.

„Viktore, prodej mi svůj kámen. Dovol, abych z jeho nitra vysvobodil krásu.“ 

Viktor nedůvěřivě přimhouřil oči. „Kámen má kaz, nelze z něj nic vytesat.“

„Přemýšlel jsem o tom a našel jsem způsob. Vím, jak to lze udělat.“ 

Viktor položil ruku na kámen, téměř to vypadalo, že utěšuje milovaného člověka, který se dostal do tísně.

„Viktore, vždyť mě znáš. Zradil jsem tě někdy? Ublížil jsem ti?“ 

K Richardovi dolehla tichá slova: „Ne, Richarde, to jsi nikdy neudělal.“

„Viktore, já kámen potřebuji. Je to nejlepší kus mramoru - v tom, jak dokáže pohltit světlo a pak ho opět ze sebe vydat. Má zrno, které udrží detaily. Pro sochu potřebuji nejlepší mramor. Viktore, přísahám ti, že když mi ho svěříš, splním tvůj sen. Přísahám, že nezradím, co v tom kameni miluješ.“ 

Kovář jemně přejížděl mozolnatou rukou po boční straně bílého mramoru, který dvakrát převyšoval délku jeho postavy.

„Co by se stalo, kdybys jim sochu odmítl vytesat?“ 

„Neal řekl, že půjdu nazpět do vězení a budu tam, dokud se nepřiznám, nebo dokud při výslechu nezemřu. Pohřbí mě v nebi pro nic za nic.“ 

„Co se stane, když uděláš, co chceš udělat,“ Viktor ukázal na střepiny modelu, „a nevytvoříš, co chtějí oni?“ 

„Možná bych před smrtí chtěl vidět něco hezkého.“ 

„Pchá! Co budeš tesat? Co bys chtěl vidět předtím, než zemřeš? Co by mohlo mít stejnou cenu jako tvůj život?“ 

„Lidská ušlechtilost - nejvznešenější forma krásy.“ 

Viktorova ruka přestala hladit kámen a jeho oči beze slova vyhledaly Richardův pohled.

„Viktore, potřebuji tvou pomoc. Nežádám od tebe, abys mi něco daroval. Zaplatím, co budeš chtít. Řekni si cenu.“ 

Viktor se zase zamilovaně zahleděl na kámen.

„Deset zlatých,“ řekl troufale, protože si byl jistý, že Richard peníze nemá. 

Richard sáhl do kapsy a odpočítal deset mincí. Natáhl ruku s malým bohatstvím k Viktorovi. Kovář se zamračil.

„Odkud máš tolik peněz?“ 

„Pracoval jsem a šetřil. Vydělal jsem si je tím, že jsem Řádu pomáhal budovat palác, pamatuješ?“ 

„Ale oni tě o všechny peníze připravili. Nicci jim řekla, kolik máš, a oni ti všechno sebrali.“ 

Richard hrdě vztyčil hlavu. „Snad si nemyslíš, že jsem takový blázen, abych všechny své peníze držel na jednom místě? Zlato jsem si poschovával na různých místech. Jestli je to málo, řekni si a já ti zaplatím, co budeš chtít.“

Richard věděl, že kámen je cenný, ačkoliv neměl hodnotu deseti zlaťáků. Měl však velkou cenu pro Viktora a Richard se nechtěl dohadovat o ceně. Zaplatí, kolik bude kovář chtít.

„Richarde, já si nemohu vzít tvé peníze.“ Odevzdaně mávl rukou. „Neumím tesat do kamene. Byl to jen marný sen. Dokud s kamenem nezačnu pracovat, mohu snít o kráse, kterou skrývá. Je z mé domoviny, která byla kdysi svobodná.“ Nepodíval se na kus mramoru, jen ho prsty našel a pohladil. „Je to ušlechtilý kámen. Chtěl bych, aby z cavaturského mramoru vzniklo něco ušlechtilého. Příteli, můžeš si kámen vzít.“ 

„Ne, Viktore. Nechci ti vzít sen. Chci ho svým způsobem splnit. Nemohu ho akceptovat jako dar, chci ho koupit.“ 

„Ale proč?“ 

„Protože ho budu muset předat Řádu. Nechci, abys ho Řádu dal ty, budu to já. A ještě něco. Oni ho nepochybně budou chtít zničit. Musí být můj, když to budou dělat. Chci, aby bylo za něj zaplaceno.“ 

Viktor natáhl ruku. „Tak tedy deset zlatých.“

Richard znovu přepočítal mince a pak kolem nich sevřel velké kovářovy prsty.

„Děkuji ti, Viktore,“ zašeptal Richard. 

Viktor se zašklebil. „Kam ho chceš dopravit?“

Richard mu podával další zlaťák. „Mohl bych si pronajmout tuto místnost? Chtěl bych na něm pracovat tady. Až bude hotov, nechám ho odvléct na vstupní náměstí.“

Viktor pokrčil rameny. „Dohodnuto.“

Richard mu podal dvanáctý zlaťák. „Chci, abys mi udělal nástroje, se kterými budu mramor tesat - nejlepší nástroje, které jsi kdy vyrobil. Nástroje, s nimiž se ve tvé vlasti vytvářela kamenná krása. Tento mramor si vyžaduje jen to nejlepší. Vyrob nástroje z nejlepší oceli.“

„Hrotová dláta, zoubkovaná dláta a dláta na jemnou práci - udělám ti je. Všude kolem je dost kladiv, které můžeš používat.“ 

„Potřebuji též rašple nejrůznějších tvarů. A také pilníky. Rovné i zakřivené - ať jich je moc a ať se od sebe liší - chci nejjemnější vyhlazovací pilníky. Potřebuji od tebe kusy pemzy, jemné, bílé a drobnozrnné pemzy - vydlabané do stejných tvarů jako rašple a pilníky. K tomu ještě velké množství práškové pemzy.“ 

Viktor vytřeštil oči. Kovář pocházel ze země, kde kdysi dělali takové sochy. Velmi dobře věděl, co chce Richard udělat.

„Ty chceš, aby se kámen podobal lidské kůži?“ 

„Ano, chci.“ 

„Víš jak?“ 

Richard to opravdu věděl ze soch, které viděl v D'Haře a v Aydindrilu, z toho, co mu řekli ostatní kameníci, jakož i z vlastních pokusů při práci pro palác Řádu. Pokud bude kámen opracovávat pečlivě a pak ho vyhladí a vyleští do vysokého lesku, kvalitní mramor bude přijímat světlo a následně ho vydávat způsobem, který ho zbaví tvrdosti a změkčí natolik, že dostane vzhled lidské kůže. Pokud všechno udělá správně, bude se zdát, že kámen je téměř živý.

„Už jsem viděl, jak se to dělá, Viktore. Naučil jsem se to. Celé měsíce jsem přemýšlel. Od doby, co jsem začal pro ně dělat plastiky, mi myšlenka na sochu pomáhala přežít. Práci pro Řád jsem využíval k získání praxe ve všem, co jsem se naučil a co jsem vymyslel. Dělal jsem to už předtím, když mě vyslýchali... myslel jsem na tento kámen a na sochu, o které vím, že je uvnitř, abych nemusel myslet na to, co se mnou dělali.“ 

„Máš na mysli, že ti to pomáhalo snášet mučení?“ 

Richard přikývl. „Viktore, já to dokáži.“ V pevném přesvědčení pozvedl pěst. „Vytesám do kamene lidské tělo, ale potřebuji k tomu patřičné nástroje.“

Viktor potřásl zlatem v dlani. „Dohodnuto. Dokáži pro tvůj záměr udělat náležité nástroje. Umím je udělat, ale neumím vytesat sochu. Bude to můj přínos pro osvobození krásy z kamene.“

Richard s Viktorem se vzájemně chytili za předloktí, aby potvrdili svou dohodu.

„Chtěl bych tě ještě o něco poprosit - o jednu laskavost.“ 

Viktor se od plic zasmál. „Musím tě krmit lardem, abys měl sílu vytesat tak ušlechtilou sochu.“

Richard se usmál. „Lardem bych nikdy nepohrdl.“

„Co chceš?“ zeptal se Viktor. „O jakou laskavost jde?“ 

Richardovy prsty se něžně dotkly kamene. Jeho kamene.

„Dokud nebude hotová, nesmí ji nikdo vidět. To zahrnuje i tebe. Chtěl bych závěs z celtoviny, abych ji mohl přikrývat.“ 

„Proč?“ 

„Protože potřebuji, aby při tesání patřila jen mně. Potřebuji s ní být sám, když ji budu tvořit. Až skončím, pak ji může mít celý svět, ale dokud na ní budu pracovat, bude jen mou vizí. Nebude nikoho jiného. Nepřeji si, aby ji někdo viděl dřív, než bude hotová. 

Především ale nechci, abys byl postižen, kdyby se stalo něco špatného. Nechci, abys věděl, co dělám. Když sochu neuvidíš, nebudeš pohřben v nebi, protože jsi mě neudal.“

Viktor pokrčil rameny. „Pokud si to přeješ, budiž. Řeknu chlapům, že jsem zadní místnost pronajal, a že se do ní nesmí. Na vnitřní dveře dám zámek. Na vnější dvoukřídlé dveře dám řetěz a klíč dám tobě.“

„Díky. Ani nevíš, co to pro mne znamená.“ 

„Kdy potřebuješ mít dláta?“ 

„Nejdřív potřebuji hrubá hrotová dláta, abych kámen nahrubo opracoval. Můžeš je mít hotová dnes večer? Potřebuji začít, nemám moc času.“ 

Viktor rozmáchlým mávnutím ruky odmítl Richardovy obavy. „Těžká hrotová dláta se vyrábějí lehce. Mohu je vyrobit okamžitě. Budou hotová, ještě než se vrátíš z práce na ohavnostech tam dole. Dlouho předtím, než budeš potřebovat ostatní dláta, budou připravena, abys jimi vytesával krásu.“

„Děkuji ti, Viktore.“ 

„Proč mi neustále děkuješ? Teď se jedná o obchod. Zaplatil jsi mi předem - dostaneš protihodnotu, jak to bývá mezi čestnými lidmi. Ani nevíš, jak dobrý je to pocit mít jiného zákazníka než Řád.“ 

Viktor si poškrábal hlavu a začal se vší vážností. „Richarde, jistě budou chtít vidět tvou práci, podívat se, jak pokračuješ na jejich soše.“

„Já si to nemyslím. Oni mé práci věří. Dali mi model, který chtějí zvětšit. Model už schválili a řekli mi, že na tom závisí můj život. Neal měl radost, když mi vyprávěl, že přikázal kameníky mučit a poté popravit. Chtěl mi nahnat strach. Pochybuji, že by změnili názor.“ 

„Ale co když přijde nějaký bratr a bude ji chtít vidět?“  

„Pak mu budu muset dát kolem krku železnou obruč a naložit ho do sudu se solným roztokem.“ 

Kapitola dvacátá čtvrtá

Richard si přiložil hrotové dláto celou délkou k čelu. Udělal to skoro stejným pohybem, jakým se tak často dotýkal meče pravdy. I teď šel do bitvy na život a na smrt.

„Čepeli, buď mi dnes věrná,“ zašeptal. 

Dláto bylo osmihranné, aby se lépe drželo ve zpocené ruce. Viktor mu vykoval patřičně tlustou a tupou špičku. Malými písmeny vyryl do jedné plošky své iniciály - V.C., aby tím vyjádřil hrdost tvůrce nad vyrobeným nástrojem.

Těžké dláto roztříští kámen a odstraní velké množství přebytečného materiálu. Richard věděl, že i s nejslabšími údery se budoucímu povrchu sochy smí přiblížit asi na půl prstu. Síť pavučinových prasklin, které hrotové dláto zanechávalo, se skládala ze zlomů v krystalické struktuře samotného mramoru. Pokud byl kámen poškozen tímto způsobem, ztrácel průsvitnost a nedal se pořádně vyleštit.

Aby kámen vypadal jako lidská kůže, poslední vrstvy musely být opracované velmi jemně, žádný nástroj je nesměl poškodit.

Když silné hrotové dláto odstraní většinu přebytečného kamene, tenčí dláta umožní Richardovi přiblížit se k povrchovým vrstvám a upřesnit tvary sochy. Ve vzdálenosti půl prstu od budoucí povrchové vrstvy začne používat zubatá dláta; jsou to vlastně obyčejná dláta, která mají na hranách zářezy, aby bylo možné odstraňovat kámen bez popraskání podkladových vrstev mramoru. Hrubé zářezy seberou většinu kamene a zanechají po sobě drsné žlábky. Bude používat dláta se stále jemnějšími zuby, aby byl povrch stále hladší. Nakonec použije dláta s hladkými hranami, z nichž to nejmenší nebude širší než půlka malíčku na ruce.

Dole na staveništi, kde vytesával scény pro vlys, kameníci obvykle nešli dál. Zanechávali ošklivý povrch, drsný a nedokončený, který zobrazoval lidské tělo, jako by bylo ze dřeva. Neukazovalo ani náznaky dalšího propracování, aby byly vidět kosti a svaly. Postavy na reliéfech tím pozbývali lidský výraz.

Na své soše Richard začne tam, kde reliéfy pro Řád končí. Použije rašple, aby vytvaroval kosti, svaly a dokonce i žíly na pažích. Jemné pilníky odstraní stopy rašplí a zjemní i nejjemnější obrysy. Kousky pemzy odstraní stopy po pilnících a připraví povrch na leštění pastou z pemzy, kterou bude mít nanesenou nejdřív na kůži, pak na plátně a nakonec bude pastu roztírat slámou.

Pokud všechno udělá správně, převtělí svou vizi do kamene. Bude mít tělo jako živé, bude mít ušlechtilost.

Richard palcem přitlačil těžké hrotové dláto k dlani a přiložil ruku ke kameni, aby ucítil jeho chladný povrch. Věděl, co je uvnitř - nejen uvnitř kamene, ale i v něm samém.

Neměl žádné pochybnosti a srdce mu bušilo očekáváním.

Richard teď myslel na Kahlan. Stávalo se mu to často. Už téměř rok uplynul od doby, co se naposled podíval do jejích zelených očí, dotkl se její tváře a držel ji v náručí. Jistě už dávno opustila bezpečí domku v horách a vyměnila ho za nebezpečí, která si dokázal až příliš živě představit.

Stejně jako každý den řekl Richard v duchu Kahlan dobrou noc.

Pak přiložil dláto v devadesátistupňovém úhlu k přední stěně kamene a pořádně se rozehnal ocelovou palicí. Úlomky se rozletěly na všechny strany.

Richardův dech byl stále hlubší a rychlejší.

Ve světle lamp, které předtím sloužily Viktorovi, aby mohl pracovat, nepřestával Richard bušit. Práce ho stále víc pohlcovala, ostré kamenné úlomky rachotily o dřevěné zdi a pálily ho na kůži, když mu narážely do paží nebo do prsou. S jasnou představou budoucí sochy ulamoval přebytečný kámen.

V uších mu hučelo od zvuků ocele narážející na ocel. Pro něj byly hudbou. Zubaté odštěpky a kousky odpadávaly z kamene. Byli to padlí nepřátelé. Vzduch vřel bílým prachem bitvy.

Richard přesně věděl, co chce uskutečnit. Věděl, co potřebuje udělat a jak to má udělat. Byl naplněn jasným pocitem smysluplnosti a znal cestu, kterou musí sledovat. Když se konečně dostal k práci, plně se do ní pohroužil.

Kolem něj se převaloval prach a černý oděv mu za chvíli zbělal, jako by ho kámen pohlcoval, jako by se on sám měnil zároveň s ním, aby se pak spojili v jeden celek. Ostré úlomky ho škrábly, aby pak odletěly pryč. Obnažené paže, bílé jako mramor, byly zanedlouho poseté rudými šrámy. Krev tekla i v této bitvě.

Občas otevřel dveře, aby lopatou vyházel kamennou suť, která mu narostla až ke kotníkům. Bílá drť se valila po svahu a cinkala přitom jako tisíce drobounkých zvonečků. Bílý prach, který ho pokrýval, byl protkán tmavými potůčky potu a rudými škrábanci. Dotek chladného vzduchu mu příjemně hladil zpocenou kůži. Po chvíli ale zavřel dveře před nocí a před světem, aby byl sám.

Poprvé po uplynutí skoro celého roku se Richard cítil svobodně. Tady měl všechno pod kontrolou. Nikdo ho nepozoroval a nikdo mu neříkal, co musí udělat.

Jediným důvodem jeho bytí se teď stala práce na soše, při které se snažil o dokonalost. Nebyly zde žádné okovy ani omezení, žádná přání někoho jiného, kterým se musí vyhovět. Byl naprosto svobodný ve snaze dosáhnout co nejlepšího výsledku.

Výsledek jeho snažení bude v neúprosném protikladu se vším, co představuje Řád. Měl v úmyslu ukázat jim život.

Richard věděl, že ho bratři odsoudí k smrti, až sochu uvidí.

Úlomky kamene odletovaly po každém úderu, který ho přibližoval k cíli. Musel se postavit na stoličku, aby dosáhl na vršek kamene, a pak s ní postupovat kolem monolitu, aby ho mohl otesat ze všech stran a ztenčit, jak potřeboval.

Richard se rozmachoval se zuřivostí typickou pro bitvu. Ruka, kterou držel dláto, ho od zvonivých úderů palčivě bolela. Přestože byl jeho útok divoký, měl ho plně pod kontrolou. Pro hrubou práci, jakou dělal teď, by mohl použít zarovnávací kladivo zvané tlouk. Šlo s ním upravit kamenný kvádr ještě rychleji než velkým hrotovým dlátem, ale muselo se jím bušit s velkým rozmachem. Richard měl obavy, že vzhledem ke kazu v mramoru by mohl udeřit příliš silně. Na začátku je kvádr dosti pevný, aby vydržel, ale přesto se mu zdálo, že by zarovnávací kladivo mohlo být pro tento kámen příliš nebezpečné.

Richard nechal Viktora udělat sadu vrtáků pro vrtání s pomocí luku. Dlouze a hluboce přemýšlel o kazu kamene. Rozhodl se, že z něj většinu odstraní. Udělá to především proto, aby zabránil prasklinám rozšířit se do dalších částí mramorového kvádru. Na snížení pnutí navrtá do praskliny díry. Další série těsně vedle sebe vyvrtaných děr zeslabí kámen v oblasti kolem štěrbiny. Pak Richard většinu kamene odstraní.

Socha bude představovat dvě postavy, muže a ženu. Až bude hotová, prostor mezi nimi bude na místě, odkud Richard odstraní většinu kazu. Neporušený kámen, který zůstane, bude dostatečně silný, aby snesl nárazy vznikající při opracovávání. Protože kaz začínal ve spodní části kamene, nemohl ho odstranit úplně, ale dokázal problém zmenšit na zvládnutelnou úroveň. Tajemství zvládnutí tohoto kvádru mramoru bylo v odstranění jeho slabostí a pak v práci na jeho silných stránkách.

Richard považoval kaz za štěstí především proto, že snižoval cenu kamene a dovoloval Viktorovi koupit si ho. Kaz byl podle Richardova názoru cenný také proto, že ho nutil myslet na kámen a hledat způsob, jak ho otesávat. Z jeho úvah vznikl návrh na sousoší. Bez kazu by asi návrh byl úplně jiný.

Když pracoval, byl naplněn energií boje a kupředu ho hnalo vzrušení z útoku. Mezi ním a postavami, které chtěl vytesat, stál kámen. Toužil po odstranění přebytečné skály, aby se dostal k podstatě sousoší. Velký kus odstraňovaného kamene se ulomil a začal klouzat dolů - zpočátku jen pomalu, ale pak dopadl na podlahu plnou rychlostí. Úlomky a štěpiny kamene pršely kolem něj na podlahu a přikrývaly padlé nepřátele.

Ještě několikrát musel otevřít dveře a odstraněný kámen vyházet ven. Povzbuzovalo ho, když nepravidelný kvádr začal dostávat hrubou podobu. Postavy byly ještě zcela obalené, jejich paže nebyly volné a nohy od sebe oddělené, ale postupně začínaly z mramoru vystupovat. Dál musí pracovat opatrně a do zatím příliš neopracovaných částí kamene navrtávat díry, aby zabránil odlomení paží.

Richarda překvapilo světlo proudící dovnitř střešním oknem. Pracoval celou noc a ani si to neuvědomil.

Odstoupil a zhodnotil sochu, která teď měla tvar kužele. Jen kusy kamene vyčnívaly místo paží, které jednou budou vystupovat z trupů. Chtěl paže vysvobodit a tělům dodat ladnost pohybu. Chtěl jim dodat život. Postavy, které do kamene tesal pro Řád, nebyly nikdy svobodné, vždy byly pevně spoutané kamenem a ztuhlé. Nebyly schopné postihnout pohyb a podobaly se mrtvolám.

Od večera zmizela polovina kamene. Richard toužil zůstat a pracovat dál, ale věděl, že nemůže. Z kouta vyhrabal plachtu, kterou mu nechal Viktor, a přehodil ji přes sochu.

Když prudce otevřel dveře, ven se vyvalil bílý prach. Viktor seděl uprostřed úlomků z kamenného monolitu.

Kovář překvapeně zamrkal. „Richarde, ty jsi byl vzhůru celou noc!“

„Zdá se, že ano.“ 

Viktor pokynul rukou a zeširoka se zašklebil. „Vypadáš jako dobrý duch. Jak se vyvíjí bitva s kamenem?“

Richarda nenapadalo nic, co by měl říct. Dokázal jen zářit radostí.

Viktor se od plic zasmál. „Tvůj obličej všechno prozrazuje. Musíš být unavený a hladový. Pojď se posadit - dáme si trochu larda.“

*****

Nicci uslyšela Kamila a Nabbiho, jak pokřikují pozdrav na Richarda, který přicházel ulicí. Pak se ozvaly jejich kroky, když běželi ze schodů. Podívala se předním oknem a v ubývajícím světle soumraku viděla, jak se s Richardem setkávají. Byla šťastná, že ho vidí přicházet domů tak nezvykle brzy.

V posledních týdnech, kdy Richard plnil svou povinnost a tesal sochu pro bratra Nareva, ho Nicci vídala strašně málo. Nedokázala si představit, jak Richard dokáže snášet tesání sochy, o níž věděla, že je pro něj utrpením - ani ne kvůli velikosti, ale tomu, co představuje.

Dokonce se jí zdálo, že Richard je teď živější. Když skončil celodenní práci na morálním poučení na fasádě paláce, často do noci pracoval na velkolepé soše pro vstupní náměstí. Přestože domů chodil velmi unavený, někdy dlouho přecházel po místnosti. Byly noci, kdy spal jen pár hodin, pak vstal a na dlouhé hodiny odešel pracovat na soše, ještě než začne jeho pracovní den na staveništi. Několikrát pracoval celou noc.

Richarda něco pohánělo. Nicci nevěděla, jak to dokáže. Někdy přišel domů, aby se najedl a na hodinku si zdříml, pak se zase vrátil k soše. Naléhala na něj, aby zůstal a vyspal se, ale on namítal, že musí činit pokání, nebo ho jinak pošlou zpátky do vězení. Nicci se této možnosti bála, takže na tom, aby zůstával přes noc doma, netrvala. Dával přednost ztrátě spánku před ztrátou života.

Vždy byl svalnatý a měl velkou sílu, ale od příchodu do Starého světla zeštíhlel a jeho svaly byly ještě výraznější. Nakládání a skládání železa, a teď přesouvání kamenů a bušení kladivem po celé dny a noci, mu vylepšily tělo ještě víc. Když přišel k lavoru a sundal si košili, aby ze sebe spláchl kamenný prach, z pohledu na něj cítila slabost v kolenou.

Nicci slyšela zvuky kroků procházejících chodbou a vzrušené hlasy Kamila a Nabbiho, kteří se ho na něco vyptávali. Nerozuměla Richardovým slovům, ale jasně rozeznávala jeho hlas, jak jim odpovídá na otázky.

Přestože byl unaven z práce, vždy si našel čas, aby mluvil s Kamilem a Nabbim, jakož i s lidmi v domě. Teď bezpochyby šel s oběma mladíky na zadní dvorek, aby jim poradil s vyřezáváním. Přes den pracovali po budově, uklízeli a opravovali dům. Zryli zem v zahradě, a protože dozrál kompost, zamíchali ho do ní. Ženy byly vděčné, že za ně někdo udělal těžkou práci s rýčem. Oba myli, natírali a opravovali dům v naději, že je Richard pochválí a ukáže jim, jak dělat něco nového. Kamil s Nabbim vždy nabízeli Nicci pomoc se vším, co by potřebovala - byla přece Richardovou ženou.

Když Richard vešel do dveří, Nicci stála u stolu a krájela mrkev a cibuli do hrnce. Složil se do židle na opačné straně stolu. Celodenní práce ho úplně vyčerpala - před ní vstával o celé hodiny dřív, aby pracoval na soše.

„Přišel jsem se něčeho najíst. Musím nazpět a pracovat na soše.“ 

„Teď připravuji guláš na zítra. Uvařila jsem trochu prosa.“ 

„Nemáme ještě něco jiného?“ 

Zavrtěla hlavou. „Dnes mi zbyly peníze jen na proso.“

Bez protestu přikývl.

Přestože vypadal vyčerpaný, v očích měl pozoruhodně odhodlaný výraz, nějaké vnitřní zanícení, z něhož se jí rozbušilo srdce. Všechno, co v něm viděla od prvním okamžiku, ještě zesílilo od momentu, když mu málem probodla srdce.

„Zítra budeme mít guláš,“ řekla. Richardovy šedé oči se zahleděly do představ, které patřily jen jemu. „Zelenina je ze zahrady.“ 

Na stůl před něj položila dřevěnou misku a přinesla hrnec. Misku naplnila prosnou kaší až po okraj. V hrnci nezbylo skoro nic, ale Richard ji potřebuje víc než ona. Celé dopoledne strávila ve frontě čekáním na proso a pak z něj celé odpoledne vybírala červy. Některé ženy vařily proso spolu s červy; rozvařili se a nebylo je vidět. Nicci nechtěla Richarda krmit tímto způsobem.

Stála u stolu a krájela mrkev. Po chvíli to už nedokázala vydržet. „Richarde, chci přijít za tebou na staveniště a vidět sochu, kterou děláš po Řád.“

Chvíli nic neříkal, dožvýkal sousto a pak polkl. Když konečně promluvil, bylo to s tichou rozhodností, která se z neznámého důvodu hodila k výrazu jeho očí.

„Nicci, já chci, abys sochu viděla - chci, aby ji viděl každý. Ale ne dřív, než ji dokončím.“ 

„Proč?“ 

Lžící lehce zamíchal kaši v misce. „Nicci, mohla bys mi splnit přání, prosím? Nech mě ji dokončit, a pak ji uvidíš.“

Srdce se jí rozbušilo. Teď věděla, že je pro něj důležité, aby sochu nikdo neviděl.

„Ty děláš něco jiného, než ti přikázali, je to tak?“ 

Richard otočil obličej k ní a podíval se jí do očí.

„Ne, to nedělám. Já tvořím sochu, kterou musím vytesat, aby ji lidé mohli vidět.“ 

Nicci polkla. Teď věděla, na co čekala. Byl připraven vzdát se, ale teď chtěl žít a byl ochoten kvůli soše zemřít.

Přikývla a pak se musela odvrátit od těch šedých očí. „Počkám, až bude hotová.“

Teď věděla, proč se jí v poslední době zdálo, že ho něco pohání. Výraz, který znala z očí svého otce, teď viděla naplno hořet v Richardových očích. Cítila se jako opilá.

Bylo to pro ni z mnoha důvodů záležitostí života a smrti.

„Richarde, jsi si tím jistý?“ 

„Ano, jsem.“ 

Ještě jednou přikývla. „V pořádku. Splním tvé přání.“

*****

Následující den Nicci vstala velmi brzy a šla koupit chléb. Chtěla, aby Richard měl chleba ke guláši, který mu navařila. Kamil se nabídl, že pro něj zajde, ale ona se na chvíli chtěla dostat z domu. Požádala ho, aby hlídal Richardův guláš, který tiše bublal na žhavých uhlících.

Den byl zatažený a chladný - byl v něm náznak rychle nastupující zimy. Ulice byly plné lidí, kteří hledali práci, nebo táhli vozíky se vším možným, od hnoje až ke štůčkům hrubého sukna, a povozů, z nichž většina vezla stavební materiál pro palác. Když šla přes město, musela dávat pozor, kam šlape, vyhýbat se na ulicích výkalům a tlačit se mezi lidmi, kteří se pohybovali stejnou rychlostí, jakou nezakrytými strouhami tekla špinavá voda.

Na ulicích byly davy chudých lidí. Mnozí nepochybně přišli do Altur'Rangu za prací, ale na shromáždění dělníků jich chodilo málo. Fronty před pekárnami byly dlouhé. Ještě že se Řád stará, aby lidé měli chléb, i když byl šedivý a tvrdý. Člověk však musel vstát zavčasu, aby ho dostal dřív, než v pekárnách dojde. Počet lidí neustále rostl, takže každý týden chléb došel o něco dřív.

Povídalo se, že jednoho dne bude v nabídce více druhů chleba. Doufala, že alespoň dnes by mohli mít i máslo. Máslo někdy opravdu prodávali. Nebylo drahé, a proto věděla, že si ho může dovolit pro Richarda trochu koupit - pokud v obchodě nějaké zbylo.

Nicci prožila sto osmdesát let tím, že se pokoušela pomáhat lidem, a zdálo se jí, že teď na tom nejsou o nic lépe než předtím. Lidem v Novém světě se však žilo lépe. Jednoho dne, až bude Řád vládnout celému světu a bohatí budou muset přispívat spravedlivým dílem svým spoluobčanům, všechno konečně zapadne do sebe a celé lidstvo bude žít s důstojností, kterou si zasluhuje. Řád se o to postará.

Obchod s chlebem stál na křižovatce a fronta zahýbala do druhé ulice. Nicci byla za rohem, opírala se o zeď a dívala se na procházející zástupy lidí, když její pozornost upoutal jeden obličej.

Napřímila se a náhle vytřeštila oči. Nemohla věřit vlastním očím. Co může v Altur'Rangu pohledávat tato žena?

Nicci se to příliš nechtělo zjišťovat - obzvlášť teď, když se zdálo, že se přibližuje k odpovědím na své otázky. Richardovy záležitosti se teď zdály být na kritickém bodě a měla pocit jistoty, že za chvíli se všechno rozhodne.

Nicci si přehodila černou šálu přes světlé vlasy a pevně si ji přivázala pod bradou. Skryla se za tlustou ženu. Přitiskla se ke zdi a vykoukla přes lidi ve frontě.

Dívala se na sestru Alessandru, která si s hrdě vztyčenou hlavou studeným pohledem prohlížela obličeje lidí kolem sebe. Vypadala jako puma na lovu.

Nicci věděla, koho chce sestra Alessandra ulovit.

Jindy by Nicci této ženě s velkou radostí zkřížila cestu, ale teď ne.

Nicci se zády přitlačila k nehoblovaným deskám a krčila se za lidmi, dokud sestra Alessandra nezmizela v obrovském moři lidí přelévajících se ulicí.

Kapitola dvacátá pátá

Když Kahlan naposled vyjížděla ze svého sídelního města Aydindrilu, přitáhla si pelerínu z vlčí kožešiny těsněji kolem ramen, aby se ochránila před ostrým větrem. Uvědomila si, že když před rokem nastupovala zima, naposled viděla Richarda. Svět byl v neustálém pohybu a zmatku. Válka se rozhořívala, a její myšlenky se musely točit kolem jiných neodkladných záležitostí. Nenadálá vzpomínka na Richarda byla vítanou, i když nahořklou přestávkou v starostech způsobovaných válkou.

Než dosáhla vrcholu kopce, naposled se podívala na nádheru Paláce zpovědnic na vzdáleném svahu. Kdykoliv uviděla nebetyčné sloupy a řady vysokých oken paláce, bolestivě zatoužila po domově. Když palác uviděli ostatní lidé, zachvátil je pocit bázně nebo strachu, ale Kahlan měla vždy hřejivý pocit u srdce. Vyrůstala v něm a byl pro ni místem mnoha šťastných vzpomínek.

„Kahlan, vždyť to není navěky.“ 

Kahlan se ohlédla na Vernu. „Ne, to není.“

„Navíc, odmítáme přenechat Císařskému řádu lidi, o které stojí nejvíc,“ řekla Verna a usmála se. „Zbyly jen kámen a dřevo. Co záleží na kameni a dřevě, když jsou lidé v bezpečí?“ 

Přestože Kahlan ze zoufalství slzela, musela se usmát. „Máš pravdu, Verno. Záleží jen na lidech. Děkuji ti za připomnění.“

„Nedělej si starosti, matko zpovědnice,“ řekla Cara. „Berdine a zbylé Mord-Sithy budou spolu s vojáky ochraňovat obyvatele města a bezpečně je dovedou do D'Hary.“ Kahlan se usmála ještě víc. „Chtěla bych vidět Jagangův obličej, až se příští jaro konečně dostane sem a přivítají ho jen duchové.“ 

Období válčení se chýlilo ke konci. Pokud by se řeklo, že léto s Richardem v domku v horách bylo nádherným snem, tak léto nekonečného válčení bylo noční můrou.

Boje byly zoufalé, prudké a krvavé. Někdy si Kahlan myslela, že ani ona ani armáda již dál nemohou pokračovat, že jsou naprosto vyřízeni. Pokaždé se však vzchopili. V některých okamžicích by smrt téměř přivítala, aby ukončila noční můru, aby neviděla lidi v mučivých bolestech a přestala počítat všechny zmařené životy.

V boji proti zdánlivě nepřemožitelným milionům vojáků Císařského řádu se vojskům D'Hařanské říše podařilo zpomalit postup nepřítele natolik, že se mu nepovede obsadit Aydindril ještě tohle léto. Za cenu tisíců životů ztracených v bojích získali čas, aby před Řádem mohly uprchnout statisíce obyvatel Aydindrilu a dalších měst, které ležely na cestě k sídelnímu městu.

Jak byl podzim stále chladnější, obrovská vojska Císařského řádu se dostala k širokému údolí na soutoku řeky Kern s jedním z jejích velkých přítoků. Bylo dosti široké, aby v něm bylo místo pro celou armádu. Zima se přibližovala a Jagang se na ni chtěl připravit. Ihned se v údolí zakopal, aby mu nezamrzla půda. D'Hařanské síly vybudovaly obranné linie na sever od Řádu a blokovaly přístup do Aydindrilu.

Aydindril byl pro Jagangovu armádu dočasně příliš velké sousto, přesně jak předpověděl Warren. Jagang opět jednou prokázal svou prozíravou trpělivost a rozhodl se, že zachová bojeschopnost své armády, aby mohl s úspěchem zatlačovat nepřítele, když mu to později podmínky dovolí. Kahlan a jejím vojskům tím dal krátký čas na vydechnutí, ale z dlouhodobého hlediska to znamenalo jejich záhubu.

Kahlan pocítila ulehčení, když uslyšela Warrenovu předpověď, že Aydindril padne nepříteli do rukou až příští rok, protože nedojde k masakru obyvatel města. Nevěděla, co všechno budou lidé muset vytrpět na svém útěku do D'Hary, ale dali mu přednost před jistým otroctvím a všeobecným zabíjením, které by je v Aydindrilu čekaly.

Věděla, že někteří lidé odmítají odejít. Ve městech, která stála v cestě Řádu, pochodujícímu do Středozemí, někteří lidé věřili na „Jaganga Spravedlivého“. Další věřili, že dobří duchové nebo sám Stvořitel budou nad nimi držet stráž bez ohledu na to, co se bude dít. Kahlan věděla, že nikoho nelze zachránit před sebou samým, ale šanci dostali všichni, co chtěli žít a měli rozum. Ti, kteří viděli jen to, co vidět chtěli, se dostanou pod černý mrak panství Řádu.

Kahlan natáhla ruku dozadu a dotkla se jílce meče pravdy, který vyčníval zpoza jejího ramene. Jeho dotek jí často přinesl povzbuzení. Palác zpovědnic přestal být jejím domovem. Domovem je pro ni místo, kde může být s Richardem.

Boje byly často tak intenzivní a hrůza tak hmatatelná, že někdy - i po několik dní - na něj ani nepomyslela. Někdy musela všechny tělesné a duševní síly obětovat jen tomu, aby přežila další den.

Někteří vojáci měli pocit, že válka je ztracená, a dezertovali. Kahlan dokázala pochopit, co cítí, protože nedělali nic jiného, než bojovali za své životy proti zdrcující přesile a ustupovali na druhý konec Středozemí.

Galea padla. Za všechno mluvila skutečnost, že z žádného města Galey nepřicházely zprávy.

Ztratili také Kelton. Mnozí Keltonci z Winsteadu, Penverru a jiných měst zpočátku utíkali. Většina keltonské armády byla ještě u ní, přestože část se v zoufalství rozběhla domů.

Kahlan se snažila nemyslet na všechno, co dopadlo špatně, jinak by dávno přestala bojovat. Podařilo se jim zachránit spoustu lidí - dostali je pryč z dosahu Řádu. Alespoň prozatím nebyli schopni udělat víc.

Na dlouhém ústupu na sever ztratili v prudkých bitvách životy desítky tisíc vojáků spojených vojsk. Řád jich ztratil mnohokrát víc. Ve vedrech, panujících uprostřed léta, ztratil Řád na čtvrt milionu vojáků jen horečnatými nemocemi. Moc to však nepomáhalo, vojska Řádu neustále rostla a valila se vpřed.

Kahlan si vzpomněla, jak jí Richard řekl, že vyhrát nemohou a Nový svět Řádu podlehne, a pokud bude klást odpor, dojde k ještě většímu krveprolití. Neochotně si začínala uvědomovat, v jak beznadějném, postavení se nacházejí. Měla strach, že příčinou zbytečného zabíjení mnoha lidí je právě ona. Přesto pro ni nepřicházela v úvahu kapitulace.

Kahlan se ohlédla a pohledem přeletěla dlouhý zástup vojáků ve svém doprovodu. Přes stromy se pozorně podívala nahoru na velkou černou skvrnu tvrze Čarodějnického úkrytu, která stála na kopci, tyčícím se nad Aydindrilem.

Sem bude muset přijít Zedd. Nemohli zabránit Císařskému řádu v dobytí Aydindrilu, ale nemohli si dovolit, aby ovládl čarodějnickou tvrz.

O deset dní později vjela Kahlan s doprovodem do d'hařanského tábora. Stmívalo se, a na první pohled bylo vidět, že něco není v pořádku. Vojáci pobíhali po táboře s tasenými meči, další běželi s kopími k barikádám. Muži si v běhu oblékali kožené a kroužkové brnění a pospíchali na svá místa. Byl to znepokojující pohled, ale Kahlan něco podobného viděla tolikrát, že jí připadal docela všední.

„Ráda bych věděla, o co se jedná,“ řekla Verna zamračeně. „Nelíbí se mi, když mi Jagang kazí večeři.“ 

Kahlan, která na sobě neměla kožený pancíř, se najednou cítila nahá. Pancíř nebyl pohodlný na dlouhých cestách, a protože projížděla přátelským územím, přivázala si ho k sedlu. Když seskočili z koní, Cara se postavila hned vedle ní. Podaly otěže vojákům, kteří je na ochranu ihned ze všech stran obstoupili.

Kahlan si nemohla vzpomenout, jakou barvu by měly mít praporky označující velitelské stany. Ztratila přehled o přesném počtu dní své nepřítomnosti. Bylo to něco přes měsíc. Chytila za paži důstojníka, který stál mezi muži, co ji ochraňovali.

„Kde jsou velitelé?“ 

Ukázal taseným mečem. „Tímto směrem, matko zpovědnice.“

„Víte, co se děje?“ 

„Ne, matko zpovědnice. Uslyšeli jsme troubení na poplach. Když kolem běžela jedna ze sester, slyšel jsem, jak říká, že poplach je pravý.“ 

„Víte, kde jsou mé sestry nebo Warren?“ zeptala se Verna důstojníka. 

„Matko představená, sestry pobíhaly všude kolem, ale čaroděje Warrena jsem neviděl.“ 

Už se téměř setmělo, takže jim v cestě přes tábor mohly pomáhat pouze ohně. Většina z nich však byla uhašena po vyhlášení poplachu a tábor se stal černým labyrintem.

Koně s D'Hařany v sedlech proletěli kolem nich, jak vyráželi na průzkum. Pěší vojáci běželi ven z tábora, aby zjistili, co se děje. Zdálo se, že nikdo neví, jaká je hrozba, ale to nebylo neobvyklé. Útoky nepřítele byly časté, různorodé a vyvolávaly strach.

Trvalo přes hodinu, než se Kahlan, Caře a Verně spolu s početnou skupinou vojáků podařilo dostat přes rozsáhlý tábor o velikosti slušného města do velitelských stanů. Nebyl v nich žádný důstojník.

„To je dosti hloupý způsob jednání,“ zamumlala Kahlan. Našla svůj stan, kde soška Statečnosti stála na malém stolku, a hodila dovnitř sedlové vaky s pancířem. „Raději počkáme, až nás najdou.“ 

„Souhlasím,“ řekla Verna. 

Kahlan ukázala na větší počet vojáků, kteří stáli v kruhu kolem nich, aby je bránili. „Rozejděte se a najděte důstojníky. Řekněte jim, že matka zpovědnice a matka představená jsou u velitelských stanů. Čekáme tady na hlášení.“

„Řekněte to také každé sestře, kterou uvidíte,“ dodala Verna. „A kdybyste viděli Warrena nebo Zedda, řekněte jim, že jsme se už vrátily.“ 

Muži se rozběhli do noci, aby splnili rozkazy.

„Nelíbí se mí to,“ zamumlala Cara. 

„Ani mně,“ řekla Kahlan a vešla do svého stanu. 

Cara stála na stráži spolu s malou armádou, když si Kahlan sundávala kožešinový plášť a oblékala kožené brnění. Dosti často ji již ochránilo před poraněními, takže se ho nezdráhala nosit. Jinak by stačilo, aby se k ní připlížil voják, vrazil do ní meč a bylo by po všem. Kdyby měla štěstí a propíchl by jí nohu nebo břicho, měla by ještě šanci, že ji vyléčí nějaká sestra, ale kdyby byla rána jinde - srdce, hlava nebo nějaká z hlavních tepen, a ztráta krve by byla příliš rychlá - pak by jí nepomohlo ani léčení od někoho s magickým talentem.

Kůže byla mimořádně tvrdá a i když nebyla neproniknutelná pro meče, oštěpy nebo šípy, dávala jí před nimi dostatečnou míru ochrany, a zároveň umožňovala pohyblivost potřebnou pro boj. Úder mečem by musel dopadnout ve správném úhlu, jinak po kůži neškodně klouzal. Mnoho vojáků nosilo kroužkové brnění, které poskytovalo lepší ochranu, ale pro Kahlan bylo příliš těžké. Rychlost a obratnost často ve válce znamenaly život.

Kahlan život neriskovala zbytečně. Pro svobodu Nového světa byla cennější jako vůdkyně než jako bojovnice. Přesto se stávalo, že ji boj dosti často dostihl bez toho, aby ho vyhledávala.

Konečně dorazil jeden ze seržantů a podal hlášení.

„Zabijáci.“ To bylo všechno, co řekl. 

Jediné mrazivé slovo stačilo. Napadlo ji, že jen něco podobného muselo tábor postavit vzhůru nohama.

„Jaké máme ztráty?“ zeptala se Kahlan. 

„Vím jistě, že jeden z nich napadl kapitána Zimmera, když se svými vojáky jedl u táborového ohně. Kapitánovi se podařilo vyhnout smrtícímu úderu, ale má ošklivou ránu na noze. Ztratil spoustu krve. Právě teď jsou u něj lékaři.“ 

„Co se stalo s vrahem?“ 

Seržant vypadal, že ho otázka překvapila. „Atentátníka zabil kapitán Zimmer.“ Zkřivil obličej nechutí nad zbytkem svého hlášení. „Vrah byl oblečen do d'hařanské uniformy. Procházel se táborem bez povšimnutí, dokud nenašel cíl - kapitána Zimmera - a pak zaútočil.“

Verna ustaraně vydechla. „Kapitánovi by možná pomohla nějaká sestra.“

Kahlan kývnutím hlavy vojáka propustila. Seržant zasalutoval pěstí u srdce a pak se rozběhl za dalšími povinnostmi.

Hned nato Kahlan spatřila přicházet Zedda. Předek jeho řízy byl mokrý a černý - nepochybně od krve. Po obličeji mu stékaly slzy. Kahlan pocítila, že jí na pažích a nohou vyrazila husí kůže.

Verna vyjekla, když ji Zedd uviděl, na okamžik zaklopýtal a až pak se k nim rozběhl. Verna popadla Kahlan za paži.

Zedd chytil Vernu za ruku. „Pospěš si,“ bylo všechno, co řekl.

Nebylo třeba říkat nic dalšího, všichni pochopili.

Verna žalostně zakvílela, když ji starý čaroděj začal tahat za sebou. Kahlan s Carou běžely za nimi. Zedd je oklikami vedl přes změť křičících vojáků, cválajících koní, zformovaných oddílů, které vyrážely všemi směry a důstojníků, kontrolujících vojáky v nastoupených jednotkách.

Kontrola stavu byla nutná, protože vrazi byli v d'hařanských uniformách, aby se mohli připlížit k dalším obětem. Bylo nutné zjistit, kde je každý voják, aby se dali oddělit muži, kteří nikam nepatřili. Práce to byla zdlouhavá a obtížná, ale musela se udělat.

Vtrhli do vřavy kolem stanů, kde ošetřovali raněné. Vojáci vykřikovali rozkazy, zatímco jiní přinášeli muže vykřikující bolestí, nebo muže s nevládně visícími pažemi. Do každého stanu se vešlo deset až dvanáct lidí.

Vernino sebeovládání se barvilo nádechem paniky. Zedd ji zastavil a objal kolem ramen. Jeho hlas překypoval emocemi.

„Nějaký muž bodl Holly. Warren byl nedaleko a pokusil se děvčátko ochránit. Verno, přísahám ti na duši své mrtvé ženy... udělal jsem všechno, co jen šlo. Dobrotiví duchové mi prominou, ale musím to být já, kdo ti řekne... že není v mé moci mu pomoct. Chtěl vidět tebe a Kahlan.“ 

Kahlan apaticky stála a cítila srdce někde v hrdle. Zeddova ruka na zádech jí naléhavě sdělovala, že si má pospíšit. Skrčila se a do stanu vešla hned za Vernou.

Půl tuctu mrtvých vojáků leželo pod přikrývkami u vzdálenější strany stanu. Na několika místech čouhala zpod plachty zkrvavená ruka. Jednomu muži chyběla bota. Kahlan se na všechno upřeně dívala a nedokázala pochopit, jak mohl voják botu ztratit. Připadalo jí to hloupé - umírat a přitom přijít o botu. Tragédie a komedie se spojily pod rubášem.

Warren ležel na zádech na polním lůžku. Z druhé strany lůžka se nad čarodějem skláněla sestra Philippa a držela ho za ruku. Sestra Phoebe byla na bližší straně a držela mu druhou ruku. Obě ženy zvedly nahoru uslzené obličeje a uviděly, jak nad nimi stojí Verna.

„Warrene, je tady Verna,“ řekla sestra Philippa. „Přišla za tebou. A Kahlan přišla také.“ 

Dvě sestry rychle uvolnily místo, které zabraly Verna a Kahlan. Pak si přikryly ústa, aby nezačaly hlasitě naříkat, a utekly ze stanu.

Warren byl stejně bílý jako hromady čistých obvazů, které ležely nedaleko od něj. Oči měl otevřené, dívaly se nahoru tak... jako by už nic neviděl. Kudrnaté světlé vlasy byly zpocené a rozcuchané. Řízu měl celou prosáklou krví.

„Warrene,“ zasténala Verna. „Ach, Warrene.“ 

„Verno? Kahlan?“ zašeptal dýchavičně. 

„Ano, má lásko.“ Verna mu líbala ruku. 

Kahlan mu stiskla druhou ochablou dlaň. „Warrene, jsem též u tebe.“

„Musel jsem vydržet, dokud nepřijdete. Abych to řekl vám oběma.“ 

„Co nám chceš říct?“ zeptala se Verna přes slzy. 

„Kahlan...“ zašeptal. 

Naklonila se k němu. „Jsem tady, Warrene. Nepokoušej se mluvit, jen-“

„Poslouchej mě.“ 

Kahlan si přitiskla jeho dlaň k obličeji. „Poslouchám, Warrene.“

„Richard má pravdu. Jeho vize. Musel jsem ti to říct.“ 

Kahlan nevěděla, jak na to zareagovat.

Na obličeji bílém jako křída se objevil úsměv. „Verno...“

„Copak, lásko?“ 

„Miluji tě. Vždy jsem tě miloval.“ 

Verna zoufale polykala slzy, takže mluvila s velkými potížemi. „Warrene, neumírej. Neumři mi. Prosím, neumírej.“

„Polib mě, dokud ještě žiji,“ zašeptal Warren. „A netrap se tím, co končí. Mysli, jak dobrý jsme měli život. Polib mě, má lásko.“ 

Verna se nad něj sklonila a jejich rty se setkaly. Byl to něžný milující polibek, při kterém mu na obličej kapaly její slzy.

Kahlan nedokázala sledovat tuto scénu a vypotácela se ven ze stanu. Našla Zedda s konejšivou náručí. Skryla uplakaný obličej v jeho rameni.

„Co děláme?“ vykřikla. „K čemu to všechno je? Je to k něčemu dobré? Všude prohráváme.“ 

Na její slzy a pocit marnosti nenašel Zedd odpověď.

Plynuly minuty. Kahlan se přinutila být opět silnou, být matkou zpovědnicí. Nemohla dovolit, aby vojáci viděli, že všechno vzdává.

Kousek od nich stáli ztichlí vojáci, kteří se nedívali směrem ke stanu, kde umíral Warren.

Když se ze tmy vynořil generál Meiffert, bylo Caře jasně vidět v obličeji, jak se jí ulevilo. Přiběhl těsně k ní, ale nedotkl se jí.

„Jsem rád, že jste se vrátily v pořádku,“ řekl Kahlan na pozdrav. „Jak se má Warren?“ 

Kahlan nedokázala promluvit.

Zedd smutně zavrtěl hlavou. „Nevěřil jsem, že vydrží žít tak dlouho. Myslím, že se držel, jen aby uviděl svou ženu.“

Generál zarmouceně přikývl. „Dostali jsme chlapa, co to udělal.“

Kahlan se konečně probrala. „Přiveďte ho ke mně,“ zavrčela.

Generál bez váhání odešel, aby přivedl vraha. Kahlan pokynula rukou Caře, aby šla za ním.

„Co ti řekl?“ zeptal se Zedd tiše, aby to neslyšeli ostatní. „Chtěl ti něco říct?“ 

Kahlan ze sebe vyrazila očistný vzdech. „Řekl, že Richard má pravdu.“

Zedd v beznadějném zoufalství odvrátil pohled. Warren byl jeho přítel. Kahlan si nepamatovala, že by si Zedd někdy předtím někoho oblíbil víc než Warrena. Kahlan věděla, že mají něco společného, ale nikdy to plně nechápala. Přes mladistvý vzhled měl Warren přes sto padesát let, byl téměř stejně starý jako Verna. Pro Zedda, na něhož se všichni dívali jako na starého a moudrého čaroděje, bylo obzvlášť příjemné, že se o čarodějnických záležitostech mohl bavit s člověkem, který jim rozuměl a nepotřeboval neustálé vysvětlování a usměrňování.

„Mně řekl to samé,“ zašeptal smutně Zedd se slzami v očích. 

„Proč Warren nepoužil svůj magický talent?“ zeptala se Kahlan. 

Zedd si přejel prstem po tváři. „Šel právě kolem, když nějaký muž popadl Holly a bodl ji. Vrah možná nemohl najít svou oběť, nebo se možná ztratil a začal zmatkovat, nebo jen zpanikařil, a rozhodl se zkrátka někoho bodnout. V tom okamžiku tam měl po ruce Holly.“

Kahlan si hřbetem ruky otřela tváře. „Možná mu někdo řekl, že se má dívat po čarodějovi v dlouhé říze, a když uviděl Warrena, bodl Holly, aby způsobil rozruch a mohl se tak dostat k němu.“

„Je to možné. Warren to přesně nevěděl. Všechno se stalo v jediném okamžiku. Warren tam byl a zareagoval. Ptal jsem se ho, ale nedokázal mi říct, proč nepoužil svou magickou moc. Když se zablýskl nůž, možná dostal strach, že by zabil Holly, protože ji vrah tiskl k sobě a bodal. Instinkt ho přiměl k tomu, aby sáhl po noži. Byla to smrtelná chyba.“ 

„Možná Warren jen zaváhal, než použil magii.“ 

Zedd s námahou přikývl. „Zaváhání na zlomek vteřiny stálo život mnoho čarodějů.“

„Kdybych nezaváhala, tak by mě Nicci nedostala,“ řekla Kahlan a zahleděla se do hořkých vzpomínek. „Neměla by teď Richarda.“ 

„Drahoušku, nesnaž se napravit minulost - to není možné.“ 

„A co budoucnost?“ 

Zedd se jí zahleděl do očí. „Co tím myslíš?“ „Vzpomínáš si na konec loňské zimy, když jsme odešli z tábora - když se dal Řád do pohybu?“ Když Zedd přikývl, pokračovala: „Warren ukázal na mapě toto místo a řekl, že musíme být tady, abychom zastavili Řád.“

„Chceš naznačit, že věděl, že tady zemře?“  

„Hádej.“ 

„Jsem čaroděj a ne prorok.“ 

„Ale Warren byl prorokem.“ Když nic neříkal, Kahlan se šeptem zeptala: „Co je s Holly?“ 

„Nevím. Přicházel jsem si s Warrenem promluvit, když se to stalo. Vojáci se právě vrhali na vraha. Warren vykřikoval rozkazy, aby ho nezabíjeli. Myslel si, že vrah by mohl mít cenné informace. Viděl jsem Holly v šoku, jak krvácí z několika ran. Okamžitě jsem nechal Warrena přinést sem a začal na něm pracovat. Sestry přiběhly a vzaly Holly do jiného stanu.“ 

Zeddův bolestí přeplněný pohled se sklonil k zemi. „Dělal jsem všechno, co umím a nestačilo to.“

Kahlan ho na ochranu před bolestí objala kolem ramen. „Zedde, už od počátku to bylo mimo tvou moc.“

Mátlo ji, když viděla zdroj jeho síly ve stavu tak bolestné slabosti. Nebylo rozumné očekávat, že bude za těchto okolnosti chladný a silný, ale stejně ji to mátlo. V tomto okamžiku si Kahlan plně uvědomila ztráty, které Zedd musel za svého života protrpět. Všechny byly ukryté v uslzených oříškově hnědých očích.

Vojáci se rozestupovali před vracejícím se generálem a Carou. Dva urostlí vojáci za nimi vedli šlachovitého mladíka - sotva odrostlého klukovským létům. Byl svalnatý, ale nemohl se rovnat vojákům, kteří ho drželi. Vlasy mu padaly z čela do černých, pohrdáním naplněných očí. Usmíval se.

„Zdá se, že jsem se zasloužil o Řád, když jsem zapíchl někoho důležitého,“ řekl mladík a snažil se vypadat jako nebezpečný člověk. „Stal se ze mě hrdina Řádu.“ 

„Ať poklekne před matkou zpovědnicí,“ řekl tiše, ale důrazně generál Meiffert. 

Dva vojáci kopli mladíka zezadu do kolen, aby ho dostali na zem. Zahihňal se a klekl si před ní.

„Takže ty jsi ta veledůležitá děvka, o níž jsem tolik slyšel. Škoda, že jsi tam nebyla - s radostí bych tě vykuchal. Myslím, že jsem pár lidem ukázal, jak jsem s nožem dobrý.“ 

„Když jsem tam nebyla, pobodal jsi dítě,“ řekla Kahlan. 

„Jen abych si zacvičil. Pobodal bych spoustu dalších lidí, kdyby neměli štěstí a nesrazili mě na zem. Přesto jsem splnil svou povinnost vůči Řádu a Stvořiteli.“ 

Bylo to vychloubání člověka, který věděl, že zanedlouho zaplatí za své činy cenu nejvyšší. Pokoušel se přesvědčit sám sebe, že udělal něco významného. Chtěl zemřít jako hrdina a jít přímo ke Stvořiteli pro odměnu v posmrtném životě.

Ze stanu vyšla Verna. V jejích pohybech nebyl ani náznak spěchu. Obličej měla popelavý a propadlý. Kahlan ji chytla za paži připravená k pomoci, kdyby ji Verna potřebovala.

Verna se zastavila, když uviděla mladíka na kolenou.

„To je on?“ zeptala se. 

Kahlan jí druhou ruku jemně položila na záda, tiše jí nabízela podporu.

„Je to on,“ potvrdila Kahlan. 

„To je v pořádku.“ Kluk se zašklebil na Vernu. „Já jsem zapíchl nepřátelského čaroděje. Jsem hrdina. Řád přinese lidu útěchu a spravedlnost. K tomu jsem přispěl i já. Tobě podobní se nás vždy snažíte utiskovat.“ 

„Utiskovat vás,“ opakovala Verna mrtvým hlasem.  

„Vy, co se rodíte se štěstím a výhodami - a nikdy se s nimi nechcete podělit. Čekal jsem na svou šanci, ale dokud nepřišel Řád, nikdo mi ji nedal. Jsem hrdina všeho utlačovaného lidu. Udeřil jsem na utlačovatele lidstva. Pomohl jsem ke spravedlnosti všem, kteří nikdy žádnou šanci nedostali. Zabil jsem zlého člověka. Stal jsem se hrdinou!“ 

Mlčení všech nablízku bylo ještě pochmurnější na pozadí čilé aktivity, jak vojáci po celém táboře hledali další vrahy. Důstojníci vyvolávali jména a dostávali rychlé odpovědi. Hlídky pátrající po útočnících klusaly nocí, jejich kroužková brnění a zbraně cinkaly jako tisíce malých zvonečků.

Mladík na kolenou se zašklebil na Vernu. „Stvořitel mě odmění v příštím životě. Nebojím se zemřít. Zasloužil jsem si věčnost v jeho neutuchajícím světle.“

Verna se podívala do očí všem, co stáli kolem. „Je mi jedno, co s ním budete dělat, ale jeho křik chci slyšet celou noc. Chci, aby tábor jeho výkřiky slyšel až do rána. Chci, aby je slyšeli zvědové Řádu. Stanou se mou poctou Warrenovi.“

Mladík si olízl rty. Uvědomil si, že se situace nevyvíjí, jak si původně představoval.

„To není spravedlivé!“ vykřikl na protest mladý vrah. Tělo se mu začalo třást panickým strachem. Byl připraven na rychlou mučednickou smrt a s tímto nepočítal. 

„On zemřel rychle. Měli byste mít stejný ohled! Není to spravedlivé!“ 

„Spravedlivé? Spravedlivé nebylo, že tvá matka roztáhla nohy před tvým otcem,“ řekla Verna se strašlivým klidem. „Teď opožděně napravujeme její chybu. Není spravedlivé, že dobrý a laskavý člověk zemřel rukou ukňouraného malého zbabělce, kterému rozum chybí do takové míry, že nedokáže poznat lži, jež teď na nás chrlí. Chtěl bys vyměnit svůj život za život, který jsi vzal? 

Chceš zemřít kvůli věci, v jejíž ušlechtilost tak hloupě věříš? Splním tvé přání, mladý muži. Ale než zemřeš, v plné míře pochopíš, o co jsi přišel, jak cenný je tvůj život a jak zbytečně byl promrhán. Spolu s námi budeš litovat, že tě matka počala.“

Verna přeletěla pohledem skupinu vojáků. „Je to mé přání. Splňte ho, prosím.“

Cara udělala rychlý krok dopředu. „Dovol, abych to udělala já.“ V jejím zachmuřeném obličeji nebyla ani stopa potěšení. „Verno, já tvé přání vyplním nejlépe ze všech.“

Mladík se hystericky rozesmál. „Ženská? Všichni si myslíte, že nějaká velká blonďatá děvka se mi pokusí dát na pamětnou? Opravdu jste se všichni zbláznili.“

Verna přikývla. „Caro, budu ti zavázaná.“ Obrátila se, že odejde, ale pak se zastavila. „Nedovol mu umřít před úsvitem. Na jeho smrt se přijdu podívat. Chci se mu dívat do očí, abych zjistila, jestli začal chápat podstatu života a uvědomil si, že mu chybí smysl pro spravedlnost. Pak může přijít o život kvůli ničemu, a kvůli svému podílu na ještě větším zlu.“

„I když se ti noc bude zdát nekonečná v žalu, slibuji ti, že pro něj bude ještě o další věčnost delší,“ řekla Cara tiše Verně. 

Verna se na poděkování dotkla ramene Cary, když procházela kolem ní.

Poté, co Verna odešla do tmy, Cara se otočila ke Kahlan. „Chtěla bych tě požádat o nějaký stan. Nikdo by neměl vidět, co mu budu dělat. Jeho křik bude stačit.“

„Jak si přeješ.“ 

„Matko zpovědnice!“ Mladík se horečnatě snažil postavit, ale vojáci ho drželi pevně. „Pokud jsi tak dobrá, jak o sobě říkáš, tak mi prokaž milosrdenství.“ 

Z koutku hochových úst vytékaly sliny a houpaly se do rytmu s jeho přerývaným dechem.

„To jsem ti prokázala,“ řekla Kahlan. „Dovoluji ti vytrpět rozsudek, který vynesla Verna, a ne ten, který bych vynesla já.“ 

Cara luskla prsty, ukázala na mladíka a šla pryč. Vojáci táhli ječícího hocha za ní.

„Co s ostatními, které jsme chytli?“ zeptal se generál Kahlan. 

Kahlan se vydala ke stanu. „Podřízněte je.“

Kapitola dvacátá šestá

Kahlan si sedla, když si uvědomila, že už neslyší vzdálené výkřiky. Do úsvitu chybělo ještě několik hodin. Možná mu nečekaně selhalo srdce.

Ne, Cara byla Mord-Sitha a dobře ovládala svoje řemeslo.

Na posteli ležela plně oblečená a poslouchala výkřiky, při kterých tuhla krev v žilách. Cítila bolest s Vernou a postrádala Warrena. Čelo se jí orosilo potem, kdykoli začala myslet na Richarda, který byl kdysi obětí Agielu jedné Mord-Sithy.

Aby zahnala nevítané a příšerné představy, které se jí vkrádaly do mysli, podívala se na Statečnost. Lampa, která visela z hřebenové tyče stanu, vrhala na sošku teplé světlo a zdůrazňovala elegantní linie jejích vlajících šatů, rukou sevřených v pěst a zakloněné hlavy. Bylo jedno, kolikrát se Kahlan na sošku podívala, ten pohled ji nikdy neomrzel. Pokaždé ji rozechvěl.

Richard dal přednost tomuto pohledu na život před hroznou zatrpklostí, kterou by mohl pociťovat. Kdyby se na ni upnul, ztratil by schopnost pocítit štěstí.

Kahlan uslyšela nějaký rozruch. V okamžiku, když vyskakovala z postele, Cara odhrnula nezavázanou chlopeň stanu a strčila dovnitř hlavu. Modré oči Mord-Sithy byly naplněné smrtící zuřivostí. Vešla do stanu a za sebou táhla za vlasy mladíka. Třásl se a prudce mrkal, protože neviděl přes krev, kterou měl v očích.

Cara zaskřípěla zuby a strčila do něj. Padl před Kahlan na zem.

„Co se děje?“ zeptala se Kahlan. 

Výraz v očích Cary prozrazoval ženu na pokraji nezkrotného běsnění, ztrácející sebeovládání a nechávající daleko za sebou poslední zbytky lidskosti. Mord-Sitha se dostala na půdu jiného světa: světa šílenství.

Cara si klekla a popadla mladíka za vlasy. Táhla ho dozadu a přitiskla si ho k tělu oblečenému do rudé kůže. Pak mu k hrdlu přiložila Agiel. Začal se dusit a rozkašlal se. Z úst mu vystupovala krvavá pěna.

„Řekni jí to,“ zavrčela Cara. 

Zvedl ruce a držel je, jako by se vzdával. „Znám ho! Já ho znám!“

Kahlan se na vyděšeného mladíka zamračila. „Koho znáš?“

„Richarda Cyphera! Znám Richarda Cyphera! - A jeho ženu Nicci!“ 

Kahlan dostala pocit, že se na ni zřítil celý svět a srazil ji na kolena před svěřencem Cary.

„Jak se jmenuješ?“ 

„Gadi! Jmenuji se Gadi!“ 

Cara mu přitiskla Agiel k zádům a přinutila ho k divokému výkřiku. Pak mu trhla hlavou a přinutila ho praštit obličejem do země.

Kahlan natáhla ruku. „Caro, počkej... potřebujeme s ním mluvit.“

„Já vím. Chci se jen ujistit, že s námi mluvit bude.“ 

Kahlan ještě neviděla Caru tak rozzuřenou a bez nejmenší stopy sebeovládání. Neplnila jen přání Verny. Pro Caru se to stalo osobní záležitostí. Warrena měla ráda, ale co bylo pro Gadiho horší, Richard pro Caru znamenal víc než vlastní život.

Mord-Sitha ho opět narovnala. Kolem zlomeného nosu se mu nafukovaly rudé bubliny. Když na Caru zasvítilo světlo ve správném úhlu, Kahlan viděla, jak se na rudé kůži leskne krev.

,A teď chci, abys matce zpovědnici všechno řekl.“

Plakal a přikyvoval dřív, než Cara dokončila rozkaz.

„Bydlel jsem tam - kam se přistěhovali. Bydlel jsem v domě, kde Richard se svou ženou -“ 

„Nicci,“ opravila ho Kahlan. 

„Ano, Nicci.“ Nechápal, co tím myslela. „Nastěhovali se do jednoho pokoje v našem domě. Neměli ho rádi mí přátelé a neměl jsem ho rád ani já. Kamil a Nabbi s ním později začali mluvit. Začali mít Richarda rádi. Rozzlobil jsem se-“ 

Rozbrečel se tak, že nedokázal dokončit větu. Kahlan ho chytila za čelist slizkou od krve a zatřásla mu hlavou.

„Mluv! Nebo řeknu Caře, ať se do tebe zase pustí!“ 

Začal vzlykat. „Nevím, co mám povídat. Nevím, co vlastně chcete.“

„Všechno, co víš o něm a o Nicci. Všechno!“ vykřikla Kahlan jen několik centimetrů od jeho obličeje. 

„Řekni jí zbytek,“ řekla mu Cara do ucha a trhnutím ho postavila na nohy. 

Kahlan se rovněž zvedla, měla strach, že by nějaké slovo neslyšela.

„Richard přiměl lidi, aby začali dávat dům do pořádku. Pracuje pro Išaka v přepravní společnosti. Když přišel večer z práce, opravoval různé věci. Ukazoval Kamilovi a Nabbimu, jak opravovat. 

Nenáviděl jsem ho.“

„Ty jsi ho nenáviděl, protože chtěl něco zlepšit?“ 

„Přesvědčil Kamila, Nabbiho a další lidi, že se mohou postarat sami o sebe, i když to není možné - lidé se o sebe postarat nedokáží. To je krutý klam. Obyčejným lidem musí pomáhat ti schopnější. Je to jejich povinnost. Richard mohl věci zlepšovat, protože to uměl - ale neměl učit Kamila, Nabbiho a ostatní, aby si mysleli, že mohou změnit vlastní životy. To nedokáže nikdo. Lidé potřebují pomoc, a ne nějaké bezcitné a klamné naděje. 

Zjistil jsem, že Richard pracuje po nocích. Převáží další náklady pro chamtivé lidi. Vydělává peníze, které bez povolení vydělávat nesměl.

Jednoho večera jsem seděl na schodech a uslyšel, jak se Nicci na Richarda rozzuřila. Vyběhla ven ke mně a požádala mě, abych s ní souložil. Mě ženy vždy chtěly. Je to kurva - není lepší než ty ostatní - přes její nóbl způsoby. Řekla mi, že Richard není chlapem, který by ji dostatečně ukojil, a že se chce milovat se mnou, protože on to nechce dělat.

Udělal jsem jí to pořádně - přesně podle jejího přání. Tu kurvu jsem pořádně přeřízl. Pořádně ji to bolelo, jak si zasloužila -“

Kahlan mu vší silou vrazila koleno do slabin. Gadi se zkroutil bolestí, nebyl schopen se nadechnout. Převrátil oči a zhroutil se k zemi.

Cara se usmála. „Myslela jsem si, že se ti bude obzvlášť líbit tato část vyprávění.“

Kahlan si utřela slzy z tváří. „Nebyl to Richard. Věděla jsem, že to nemohl být Richard. Ten kluk je ale prase.“

Když začal přicházet k sobě, Kahlan ho kopla do žeber. Vykřikl. Netrpělivě ukázala prsty směrem nahoru. Cara ho popadla za vlasy a opět ho trhnutím postavila na nohy.

„Dokonči svůj příběh,“ řekla Kahlan s neosobní zuřivostí. 

Kašlal a z úst mu tekly sliny. Cara ho musela přidržovat, aby dokázal stát. Držela mu paže za zády, aby si nemohl sáhnout na bolavé slabiny. Ve zkřiveném obličeji mu bylo vidět bolest.

„Mluv, nebo ti to udělám ještě jednou!“ 

„Prosím! Mluvil jsem, když jste mě zastavila.“ 

„Pokračuj!“ 

Prudce přikývl. „Když jsem byl hotov s kurv- když jsem odešel od Nicci, Kamil a Nabbi šíleli.“

Kahlan ho chytila za bradu a zvedla mu hlavu. „Co máš na mysli, když mluvíš, že šíleli?“

„Byli šíleně rozzuření, protože jsem měl Richardovu ženu. Mají rádi Richarda, takže se na mě šíleně naštvali. Chtěli mi proto něco udělat. Chtěli mi ublížit. Tak jsem se rozhodl vstoupit do armády a bojovat proti pohanům a...“ 

Kahlan chvíli čekala a pak se podívala na Caru. Mord-Sitha udělala Gadimu za zády něco, že bolestí vyjekl.

„A pak jsem Richarda udal.“ 

„Co jsi udělal?“ 

„Než jsem odešel, oznámil jsem jeho jméno úřadům. Řekl jsem strážníkům v úřadu ochránce Muksina, že Richard dělá něco trestného, že krade práci dělníkům - a že vydělává víc, než mu přísluší.“ 

Kahlan svraštila čelo. „Co to znamená? Co se stane, když někoho udáš?“

Gadi se roztřásl hrůzou. Bylo vidět, že se mu do odpovědi nechce. Cara mu k boku přitiskla Agiel. Po propocené košili mu začala stékat krev. Pokoušel se nadechnout, ale neměl úspěch. Obličej, bledý jako stěna, začal dostávat purpurovou barvu.

„Řekni jí to,“ přikázala mu Cara hlasem studeným jako led. 

Gadi se křečovitě nadechl, když povolila. „Pak ho zatknou. Pak... ho přinutí... aby se přiznal.“

„Aby se přiznal?“ zeptala se Kahlan, přestože se bála odpovědi. 

Gadi neochotně přikývl. „Budou ho skoro jistě mučit, dokud se nepřizná. Mohli by jeho tělo přivázat ke stožáru a nechat ptáky, aby ho obrali na kost, kdyby se přiznal k něčemu velmi zlému.“

Kahlan se zapotácela. Měla dojem, že se pozvrací. Svět najednou zešílel.

Kopla do koše s mapami a přehrabávala mapy, dokud nenašla tu, co chtěla. Vytáhla pero a kalamář ze skříňky, položila sošku Statečnosti na zem a rozložila malou mapu na stole.

„Pojď sem,“ přikázala Kahlan, luskla prsty a ukázala před stůl na zem. Když se k ní došoural, vložila mu pero do roztřesených prstů. 

Kahlan ukázala na mapu. „My jsem tady. Ukaž mi, kudy jsi s Řádem pochodoval.“

Ukázal jí to. „Tady je řeka. Po krátkém výcviku jsem přišel ze Starého světa s posilami. Spojili jsme se s císařskou armádou a přes léto jsme postupovali údolím této řeky.“

Kahlan ukázala směrem ke Starému světu. „A teď chci, abys označil místo, kde jsi předtím žil.“

„Je to Altur'Rang. Tady je.“ 

Dívala se, jak namočil pero a hluboko na jihu zakroužkoval tečku a jméno Altur'Rang - srdce Starého světa.

„Teď označ cesty, po kterých jsi šel po Starém světě - včetně měst a městeček, kterými jsi prošel.“ 

Cara a Kahlan se dívaly, jak Gadi označuje silnice a dělá kroužky kolem většího počtu velkých a menších měst. Warren a sestry věděli hodně o tvaru krajiny a dokázali vypracovat velmi podrobné mapy.

Když Gadi skončil, zvedl hlavu.

Kahlan se otočila k mapě. „Nakresli plán města Altur'Rang. Chci vidět hlavní ulice - všechno, co o něm víš.“

Gadi se okamžitě pustil do kreslení mapy. Když skončil, opět zvedl hlavu a podíval se na ni.

,A teď mi ukaž, kde je pokoj, ve kterém bydlí Richard.“

Gadi udělal na mapě značku, aby ukázal přesné místo. ,Ale nevím, jestli tam bude. Moc lidí udává jiné lidi podezřelé ze zločinů proti spoluobčanům. Pokud si jméno zapíší a zatknou ho... bratři mu mohou nařídit pokání, nebo ho dokonce mohou vyslýchat a pak ho nechat popravit.“

„Bratři?“ zeptala se Kahlan. 

Gadi přikývl. „Bratr Narev a jeho učedníci. Jsou ve vedení Bratrstva řádu. Bratr Narev je naším duchovním vůdcem. On a ostatní bratři představují srdce Řádu.“

„Jak vypadají?“ zeptala se Kahlan, zatímco její myšlenky již vyrazily dopředu. 

„Bratři nosí tmavě hnědé řízy s kapucami. Jsou to jednodušší lidé, kteří se vzdali přepychového života, aby sloužili přáním Stvořitele a potřebám lidstva. Bratr Narev je ke Stvořiteli blíž než kterýkoli žijící člověk. Je spasitelem lidstva.“ 

Gadi viditelně pociťoval k tomuto muži posvátnou úctu. Kahlan poslouchala, jak jí Gadi vyprávěl všechno, co věděl o Bratrství řádu, o bratrech a o bratru Narevovi.

Když skončil, tiše se třásl. Kahlan se na něj nedívala, její pohled se upíral do velké dálky.

„Jak Richard vypadal?“ zeptala se zasněným hlasem. „Byl v pořádku? Vypadal dobře?“ 

,Ano, vypadal jako silný člověk. Blázniví lidé ho mají rádi.“

Kahlan se prudce otočila. Hrana její dlaně narazila Gadimu na obličej tak silně, že ho srazila na zem.

„Odveď ho odsud,“ řekla Caře. 

„Musíte mi teď prokázat milosrdenství! Řekl jsem vám všechno, co vím!“ Rozplakal se. „Musíte mi prokázat milosrdenství!“ 

„Dokonči svou práci,“ řekla Kahlan Caře. 

*****

Kahlan odhrnula chlopeň stanu a nakoukla dovnitř. Sestra Dulcinia tiše chrápala. Holly zvedla hlavu.

V očích děvčátka se objevily slzy, když k ní prosebně natáhlo ruce. Kahlan si klekla vedle něho a sklonila se, aby je objala. Holly začala plakat.

Sestra Dulcinia zasupěla a vzbudila se. „Matko zpovědnice.“

Kahlan položila sestře ruku na rameno. „Je pozdě. Měla by ses trochu vyspat, sestro.“

Sestra Dulcinia s úsměvem přikývla na souhlas a zafuněla úsilím, jak se v nízkém stanu neobratně pokoušela postavit. Z dálky na druhé straně tábora Kahlan slyšela Gadiho hrůzostrašný křik.

Kahlan shrnula Holly jemné vlasy z čela a políbila ji tam. „Jak se máš, holčičko? Jsi v pořádku?“

„Matko zpovědnice, bylo to strašné. Čaroděj Warren byl zraněný. Viděla jsem to.“ 

Kahlan ji přitiskla k sobě, když začala opět plakat. „Já vím. Já to vím.“

„Je v pořádku? Vyléčili ho, jako on vyléčil mě?“ 

Kahlan vzala do dlaně malou tvář a setřela z ní palcem slzu. „Holly, je mi líto, ale Warren zemřel.“

Čelo měla najednou plné nešťastných vrásek. „Neměl se mě pokoušet zachránit. Je to moje chyba, že zemřel.“

„Ne,“ uklidňovala ji Kahlan. „Tak to není. Warren obětoval život, aby zachránil všechny z nás. Všechno dělal z lásky k životu. Nechtěl dovolit, aby se zlo volně potulovalo mezi lidmi, které má rád.“ 

„Myslíš to doopravdy?“ 

„Samozřejmě. Vzpomínej, jak měl rád život, a jak chtěl, aby všichni, co má rád, mohli svobodně žít své životy.“ 

„Tančil se mnou na své svatbě. Myslím, že byl nejhezčím ženichem na světě.“ 

„Byl opravdu hezkým ženichem,“ řekla Kahlan a usmála se při vzpomínce na svatbu. „Byl jedním z nejlepších lidí, co jsem poznala, a obětoval život za naši svobodu. Jeho oběť si uctíme tak, že život budeme žít, jak nejlépe umíme.“ 

Kahlan se chtěla zvednout, že odejde, ale Holly ji objala ještě silněji. Tak si lehla vedle ní, pohladila ji po čele a políbila na tvář.

„Zůstaneš se mnou, matko zpovědnice? Prosím.“ 

„Chvilku ano, drahoušku.“ 

Holly se přitiskla ke Kahlan a usnula. Kahlan prolévala trpké slzy zoufalství nad spícím děvčátkem, které by mělo mít právo žít svůj vlastní život. Byli však lidé, kteří mu chtěli pod pohrůžkou meče toto právo ukrást.

Když se Kahlan rozhodla, co udělá, vyklouzla tiše ze stanu, aby si sbalila věci.

*****

Začínalo svítat, když Kahlan vyšla ze stanu. Nesla srolovanou přikrývku, sedlové vaky, d'hařanský meč, meč pravdy, kožený pancíř a pytel se zbytkem svých věcí. Statečnost byla bezpečně zavinutá do přikrývky.

Právě začal zlehka padat sníh. Oznamoval ztichlému táboru, že do severního Středozemí dorazila zima.

Měla pocit, že je po všem. Nepřesvědčila ji jen smrt Warrena, ale především marnost, kterou symbolizovala. Už si dál nemohla dělat iluze. Pravda je pravda a pravdu měl Richard.

Řád obsadí všechno. Dřív nebo později dostane a zabije i ji spolu se všemi, kteří s ní budou bojovat. Bylo jen otázkou času, kdy zotročí celý Nový svět. Už obsadil většinu Středozemí. Některé země se mu podrobily dobrovolně. Nebylo možné odporovat drtivé převaze, strachu vyvolávanému jeho hrozbami a vábení jeho slibů.

Warren na smrtelné posteli potvrdil, že Richard měl pravdu.  Dřív si myslela, že něco změní. Myslela si, že útočící hordy zažene nazpět - pouhou silou své vůle, kdyby bylo zapotřebí. Byla to domýšlivost. Svoboda byla ztracená.

Mnoho lidí v poražených zemích za cenu vlastní svobody uvěřilo Řádu.

Co jí zbývá? Útěk, ústup, strach a smrt.

Už neměla co ztratit. Skoro všechno už ztraceno bylo, nebo zanedlouho bude. Dokud jí ještě zbývá život, využije ho.

Pojede přímo do srdce Řádu.

„Co děláš?“ 

Kahlan se prudce otočila a uviděla, jak se na ni mračí Cara.

„Caro, já... odcházím.“ 

Cara přikývla. „Dobře. Já si též myslím, že je načase. Hned se sbalím. Zatím sežeň koně a já tam -“

„Ne. Pojedu sama. Ty zůstaneš tady.“ 

Cara si pohladila plavé vlasy, které měla přes rameno přehozené dopředu. „Proč odjíždíš?“

„Už mi tady nezbylo nic na práci - není nic, co bych mohla udělat. Pojedu zabodnout meč rovnou do srdce Řádu: do bratra Nareva a do jeho učedníků. Je to jediný způsob, jak se jim pomstít.“ 

Cara se usmála. „Snad si nemyslíš, že chci zůstat tady?“

„Zůstaneš tady, abys byla... s Benjaminem.“ 

„Je mi líto, matko zpovědnice, ale takové rozkazy nemohu splnit,“ řekla Cara tiše. „Jsem Mord-Sitha. Přísahala jsem na svůj život, že budu chránit lorda Rahla. Slíbila jsem lordu Rahlovi, že budu ochraňovat tebe, a ne že zůstanu tady a budu se líbat s Benjaminem.“ 

„Caro, chci, abys tady zůstala-“ 

„Je to můj život. Když už má skončit, tak ať. Ale s jeho zbytkem si budu dělat, co chci. Svůj život si žiju já, ty ho za mne nežiješ. Pojedu a konec.“ 

Kahlan viděla Caře v očích, že je rozhodnutá. Kahlan ještě nikdy neviděla Caru, aby se tak jasně vyjádřila o svých přáních. Je to opravdu její život. Cara kromě toho věděla, kam Kahlan jede. Kdyby odešla bez Cary, ona by prostě jela za ní. Přimět Mord-Sithu, aby poslechla rozkaz, bylo často těžší než houfovat mravence.

„Caro, máš pravdu, že to je tvůj život. Ale když pojedeme na jih do Starého světa, budeš se muset obléct do něčeho jiného, abys ses neprozradila. Rudá kůže by ve Starém světě znamenala náš konec.“ 

„Udělám všechno, co je zapotřebí, abych ochránila tebe a lorda Rahla.“ 

Kahlan se konečně usmála. „Caro, v tom ti naprosto věřím.“

Cara se neusmívala a Kahlan proto zmizel úsměv z obličeje.

„Promiň, že jsem se snažila odjet bez tebe, Caro. Neměla jsem to dělat. Jsi sestrou Agielu. Měla jsem si s tebou promluvit. To je správný způsob, jak se chovat k člověku, kterého si vážíš.“ 

Cara se konečně usmála. „Teď už mluvíš rozumně.“

„Nemusíme přežít.“ 

Cara pokrčila rameny. „To si myslíš, že si budeme žít jako královny, když tady zůstaneme? Když zůstaneme, čeká nás jistá smrt.“

Kahlan lehce přikývla. „Myslím si to samé. Proto musím pryč.“

„Já o tom nepochybuji.“ 

Kahlan se podívala na padající sníh. Když zima přišla minulý rok, podařilo se jim s Carou včas uniknout.

Kahlan si dodala odvahu a zeptala se: „Caro, věříš, že Richard je ještě naživu?“

„Lord Rahl jistě žije.“ Cara zvedla Agiel a zakoulela jím v prstech. „Vzpomínáš si?“ 

Kahlan to došlo až teď. Agiel funguje, jen dokud ještě žije lord Rahl, kterému přísahala.

Podala Caře část svého nákladu. „Gadi?“

„Zemřel, jak si Verna přála. Neslitovala se nad ním.“ 

„To je dobře. Slitování nad viníkem je zradou na nevinných.“ 

*****

Bylo krátce po rozednění, když se Kahlan dostala ke stanu, ve kterém spal Zedd. Cara odešla pro koně a zásoby. Když Kahlan zavolala, Zedd jí řekl, ať vejde. Vstal z lavice, kde seděl vedle staré kouzelnice Adie.

„Kahlan, co se děje?“ 

„Přišla jsem se rozloučit.“ 

V očích Zedda se neobjevilo překvapení. „Proč nezůstaneš ještě chvíli a neoddechneš si? Můžeš odjet zítra.“

„Pro mne nezbyl žádný zítřek. Zase máme zimu. Pokud chci udělat, co musím, nesmím ztratit ani den.“ 

Zedd ji jemně chytil za ramena. „Kahlan, Warren tě chtěl vidět, protože měl pocit, že ti musí říct, že Richard měl pravdu. Moc pro něj znamenalo, že se to dovíš. Richard nám řekl, že nesmíš napadnout srdce Řádu dřív, než se lidé prokážou před ním. Jinak bude všechno ztraceno. Něco takového je dnes méně pravděpodobné než v den, kdy to řekl.“

„Možná měl Warren na mysli, že Richard měl pravdu - že stejně ztratíme Nový svět a získá ho Řád. Proč bychom tady měli zůstat? Možná se tím Warren pokoušel říct, ať se rozjedu za Richardem, ještě než zemřu já nebo on. Později by to nestálo za pokus.“ 

„A co Nicci?“ 

„To zjistím, až se tam dostanu.“ 

„Nemůžeš doufat, že-“ 

„Zedde, co jiného mi ještě zbývá? Dívat se, jak Řád obsazuje Středozemí? Mít smysl života v útěku, žít v ústraní a den za dnem se skrývat před spáry Řádu? 

I kdyby nebylo Warrena, uvědomila bych si, že Richard má pravdu - bez ohledu, jak vroucně si přeji, aby tomu bylo jinak. Řád byl donucen zastavit jen na zimu, mezitím jsme pomohli lidem uniknout z Aydindrilu. Na jaře nepřítel zaplaví mé město. Pak zamíří do D'Hary.

Dál se utíkat nedá. I když lidé na chvíli Řádu unikli, stejně se stanou otroky.

Tady pro mě není žádná budoucnost, Richard měl pravdu. Nejmenší, co mohu udělat, je strávit poslední chvilky života s Richardem a žít jeden pro druhého. Zedde, mně už nic jiného nezbylo.“

V očích se mu zaleskly slzy. „Budeš mi moc chybět. Byla jsi pro mě příjemným připomenutím mé dcery a dala jsi mi moc šťastných chvil.“

Kahlan ho objala. „Zedde, já tě mám moc ráda.“

Už nedokázala zadržet slzy. Byla pro něj tím posledním, co měl, a teď ji též ztrácel.

Ne - to není pravda. Kahlan se odtáhla.

„Zedde, přišel čas, abys také odešel. Musíš do své čarodějnické tvrze a chránit ji.“ 

Velmi neochotně a s velkým smutkem přikývl. „Já vím.“

Kahlan si klekla před kouzelnicí a vzala ji za ruku. „Adie, půjdeš s ním a budeš mu dělat společnost?“

Na vrásčitém obličeji se objevil milý úsměv. „No, já...“ Zvedla hlavu. „Zedde?“

Zedd se zamračil. „Hergot fagot, teď jsi mi pokazila překvapení s pozváním.“

Kahlan ho plácla přes nohu. „Zaprvé přestaň klít před dámami - a nebuď mrzutý. Chci jen, abys tam nebyl sám.“

Do obličeje se mu vkradl úsměv. „Samozřejmě, že Adie půjde do tvrze se mnou.“

Teď se na oplátku zamračila Adie. „Jak to víš tak jistě, starče? Nikdy jsi mě o to nepožádal. Mám totiž v úmyslu-“

„Přestaňte, prosím,“ řekla Kahlan. „Oba. Je to příliš důležité, nedělejte problémy.“ 

„Budu dělat problémy, když budu chtít,“ protestoval Zedd. 

„To jest v pořádku.“ Adie mu zahrozila. „Oba jsme dost staří, abychom dělali problémy, když chceme.“ 

Kahlan se přes slzy usmála. „Samozřejmě, že je můžete dělat. Ale když se to stalo Warrenovi - vzpomněla jsem si, jak nenávidím, když lidé promarní život na nedůležité věci.“

Zedd se teď zamračil doopravdy. „Miláčku, ještě se musíš pár věcí naučit, když nevíš, jak je důležité dělat problémy.“

„To pravda jest,“ řekla Adie. „Když si s věcmi děláš problémy, zbystřuješ si mozek. Když zestárneš, potřebuješ, aby ti to dobře myslelo.“ 

„Adie má naprostou pravdu,“ řekl Zedd. „Já bych myslel-“ 

Kahlan ho utišila objetím, ke kterému se Adie připojila.

„Drahoušku, jsi o všem přesvědčena?“ zeptal se Zedd, když se přestali objímat. 

„Ano. Vrazím meč Řádu přímo do břicha.“ 

Zedd přikývl, kostnatými prsty ji zezadu chytil kolem krku, přitáhl k sobě a políbil na čelo.

„Když musíš, tak běž. Jeď rychle a útoč nemilosrdně.“ 

„Myslím si přesně to samé,“ řekla Cara, která právě vešla do stanu. 

Kahlan se zdálo, že modré oči Cary jsou teď lesklejší než obvykle. „Jsi v pořádku, Caro?“

Cara se zamračila. „Co to mělo znamenat?“

„Nic,“ řekla Kahlan. 

„Generál Meiffert nám dal šest nejrychlejších koní, které mohl najít.“ Cara se usmála nad tím, co je čeká. „Budeme mít čerstvé koně a pojedeme velmi rychle. Nechala jsem na ně naložit všechny naše zásoby. 

Když odjedeme teď, podaří se nám uniknout zimě ze spárů. Máme mapu, takže se můžeme vyhýbat trasám, které používají vojska Řádu, a místům, kde je moc obyvatel. Na jihu jsou dobré cesty a otevřená krajina. Myslím si, že když pojedeme dostatečně rychle, za pár týdnů tam budeme.“

Zeddův obličej se zkřivil starostí. „Ale Řád kontroluje většinu jižního Středozemí. Teď je tam velmi nebezpečno.“

„Mám lepší cestu,“ řekla Cara s chytráckým úsměvem. „Pojedeme zemí, kterou znám - D'Harou. Odsud se vydáme na východ a překročíme hory, pak pojedeme přes D'Haru na jih - většinou otevřenou krajinou, kudy to půjde rychle - až k Azrithským planinám, abychom se daleko na jihu dostaly k řece Kern. Když se údolí řeky dostane ven z hor, zamíříme na jihovýchod do srdce Starého světa.“ 

Zedd na její plán souhlasně přikývl. Kahlan láskyplně sevřela v prstech čarodějovu tenkou paži.

„Kdy se vydáš do tvrze?“ 

„Odejdeme s Adie zítra. Myslím, že bychom už neměli otálet. Dnes si vyřídíme záležitosti s armádou, s důstojníky a se sestrami. Domnívám se, že když budou lidé pryč z Aydindrilu a napadne víc sněhu, který zajistí, že se Řád nevydá nikam před příchodem jara, mohou vojáci začít mizet a přes hory postupovat do bezpečí D'Hary. V zimě jim to půjde pomalu, ale když nemusí cestou bojovat, nebude to příliš těžké.“ 

„To by bylo nejlepší,“ souhlasila Kahlan. „Vojáci se na chvíli dostanou do bezpečí.“ 

„Nebudou potřebovat, abych pro ně byl magií proti magii, budou mít Vernu a sestry. Už se naučily, jak ochraňovat armádu před kouzly.“ 

Alespoň prozatím. Tato slova visela nevyřčená ve vzduchu.

„Ještě než odjedeme, chci zajít za Vernou,“ řekla Kahlan. „Myslím, že by pro ni bylo dobré, kdyby si začala dělat starosti o jiné lidi. Pak chci vidět generála Meifferta a hned nato bychom měly vyrazit. Máme před sebou dlouhou cestu a chci být na jihu dřív, než nám v cestě začne bránit sníh.“ 

Kahlan naposled silně objala Zedda.

„Když hocha uvidíš, řekni mu, že ho mám strašně rád, a že mi někdy hrozně chybí.“ 

Kahlan přikývla do jeho ramene a řekla mu troufalou lež.

„Zedde, ještě nás oba uvidíš, to ti slibuji.“ 

Kahlan vyšla do ranního světla, ukazujícího první nápor zimy. Všechno již bylo posypáno sněhem a zdálo se, jako by svět byl vytesán z bílého mramoru.

Kapitola dvacátá sedmá

Richard plynulým pohybem špičkami prstů zručně vedl špičku pilníku a klouzal ocelovým nástrojem dolů po záhybu šatů, který bude v bílém mramoru navždy vyžehlený. Soustřeďoval se na to, aby stálým tlakem přesně odstraňoval jemnou vrstvu kamene. Byl pohroužen do práce.

Pilník měl stovky ostrých výstupků, byly to hustě vedle sebe nasázené řady ostří z kalené oceli, která odstraňovala a tvarovala ušlechtilý kámen. S ostřími pilníku pracoval se stejným soustředěním jako s každou jinou čepelí. Naslepo sáhl za sebe a opatrně položil pilník na dřevěný ponk, aby jím nenarazil na jinou ocel a předčasně ho neztupil. Vzal si jiný pilník s ještě jemnějšími zuby, aby odstranil drsný povrch, který vznikl po zásahu předchozím pilníkem.

Prsty měl Richard stejně bílé jako pekař pracující s moukou, když prozkoumával povrch mužovy paže a hledal nerovnosti. Před vyleštěním se hrbolky a nerovnosti často daly lépe rozeznat prsty než vidět. Když je našel, používal jednou rukou malý pilník, zatímco druhá ho sledovala obloukem svalů a cítila sotva patrné rozdíly v tom, co nástroj dělal kameni. Nyní odstraňoval vrstvy materiálu tenké jako papír.

Trvalo několik měsíců, než se dostal k poslední vrstvě. Byl vzrušený, že je tak blízko ke kůži. Dny ubíhaly jeden za druhým v nekonečném procesí práce. Ve dne na staveništi vytesával smrt a v noci život. Práce pro Řád se kompenzovala s prací pro sebe - otroctví a svoboda stály proti sobě.

Kdykoliv se některý z bratrů zajímal o sochu, Richard skrýval potěšení z tvůrčí práce na ní. Pomáhalo mu, že si připomínal model, který měl na rozkaz vytesat. Vždy uctivě skláněl hlavu a podával zprávy, jak pokračuje v pokání a ujišťoval je, že práce pokračuje podle plánu a bude hotová včas, aby se při zasvěcení dala postavit na náměstí.

Důraz na slovo „pokání“ pomáhal zaměřit jejich myšlenky právě sem a odvracel je od sochy samotné. Bratři byli vždy spokojení s únavou z těžké práce kajícníka a nezajímali se o další ponurý výtvor z kamene. Otesané kameny byly všude, socha bude jen dalším projevem nenapravitelných špatných vlastností lidstva. V jejich vesmíru nebyl žádný člověk důležitý, a obdobně nebylo důležité žádné jednotlivé umělecké dílo. Nesmírný počet vytesaných soch a reliéfů se měl stát ohromujícím argumentem Řádu, potvrzujícím lidskou nemohoucnost. Sochy byly pouhými kulisami v pozadí jeviště, na kterém bratři dávali mravná poučení o sebeobětování a vykoupení.

Richard vždy pokorně podával hlášení o nocích s trochou jídla a spánku, ve kterých si odpracovával pokání, když předtím tesal přes den. Nesobecké sebeobětování bylo správnou léčbou pro špatnost, a tak bratři odcházeli spokojeni.

Richard si teď vzal ještě menší pilník, tento byl zahnutý do oblouku se zmenšujícím se poloměrem, a dal se do práce na svalu v místě, kde se zužoval do šlachy a ukazoval napětí v paži, které odkrývalo její vnitřní strukturu. Přes den pozoroval lidi při práci, aby mohl prostudovat složité tvary živých svalů za pohybu. V noci měl za model vlastní paže, které před sebe natahoval ve světle lamp, aby mohl přesně zobrazit šlachy a žíly, které výrazně vystupovaly na povrch. Někdy se pozoroval v malém zrcadle. Tesal kůži, jejíž povrch byl plný detailů v místech, kde kůže pokrývala kosti a svaly, krabatil se v záhybech, a byl hladký, kde se kůže napínala v oblinách.

Pro tělo ženy nepotřeboval model, dostatečně živá byla pro něj vzpomínka na Kahlan.

Přál si, aby jeho dílo ukazovalo pohyb, rozhodnost a schopnosti. Držení těla u postav vyjadřovalo uvědomění si okolního světa. Výraz obličejů a především očí ukáže nejpozoruhodnější lidskou vlastnost: myšlenku.

Sochy, které viděl ve Starém světě, byly oslavou utrpení a smrti; jeho socha bude oslavou života.

Chtěl, aby jasně ukázala, jak velkou moc má vůle.

Žena a muž, které tesal, byli jeho záchranou před zoufalstvím z vlastního zajetí. Ztělesňovali svobodu ducha. Ztělesňovali rozum, který se triumfálně zvedá z kolen.

Ke své velké zlosti Richard zjistil, že oknem nad sochou přichází denní světlo a přebírá moc od lamp. Opět se mu povedlo pracovat celou noc.

Nezlobil se nad jiným charakterem světla, kterému ve skutečnosti dával přednost, ale že pro něj znamenalo konec času, jenž mohl věnovat soše; teď musí jít na staveniště vytesávat ohavnosti. Naštěstí jeho denní práce nevyžadovala přílišné myšlení ani soustředěné úsilí.

Když pilníkem uhlazoval oblouk na mužově ramenním svalu, někdo zaklepal na dveře. „Richarde?“

Byl to Viktor. Richard si povzdechl, protože musel přestat.

Stáhl si z nosu a úst rudé plátno, zavázané za krkem, které nedovolovalo, aby se nadýchal mramorového prachu. O tomto malém triku mu řekl Viktor. Používali ho kameníci při opracovávaní mramoru v jeho rodné zemi Cavatura.

„Už jdu.“ 

Richard sestoupil z římsy, kterou tvořil podstavec sochy, kde vytesal nohy od půli stehen. Protáhl si záda a až teď si uvědomil, jak ho všechno bolí, protože byl celou dobu sehnutý a vůbec nespal. Vzal ze země plachtu a vytřásl z ní prach.

Předtím, než ji přehodí přes sochu, se podívá na obě postavy vcelku. Podlaha, police a nástroje byly pokryté jemnou vrstvou mramorového prachu. V jasném světle, které padalo shora, bílý mramor jasně vystupoval na pozadí černých zdí.

Richard přehodil plachtu přes nedokončené postavy a otevřel dveře.

„Vypadáš jako duch,“ oznámil mu Viktor s křivým úsměvem. 

Richard se oprášil. „Zapomněl jsem na čas.“

„Podíval ses včera večer do dílny?“ 

„Do dílny? Ne, proč?“ 

Viktor se opět usmál, tentokrát ještě víc. „Priska včera dodal bronzový ciferník slunečních hodin. Dovezl ho Išak. Pojď se na něj podívat.“

Na druhé straně kovárny byl ve skladišti ciferník, rozložený do několika kusů. Byl pro Prisku příliš velký na odlití v jednom kuse, tak jich udělal víc a Viktor je smontuje a usadí. Podstavec pro neúplný kruh, který bude rovinou ciferníku, byl mohutný. Priska věděl, že bude pro Richardovu sochu, a tak vytvořil dílo, na které mohl být hrdý.

„Je nádherný,“ řekl Richard. 

„Opravdu. Viděl jsem jeho skvělou práci předtím, ale Priska tentokrát překonal sám sebe.“ 

Viktor si dřepl a přejel prsty po neobvyklých symbolech v černé barvě. „Priska řekl, že kdysi dávno mělo jeho rodné město Altur'Rang svobodu, ale pak ji ztratilo stejně jako mnohá další města. Na počest dávných dob odlil symboly ve své rodné řeči. Bratr Narev je viděl a potěšily ho, protože si myslel, že jsou holdem císaři, který je také z Altur'Rangu.“

Richard si povzdechl. „Priska má jazyk stejně hladký jako odlitky.“

„Dáš si se mnou trochu larda?“ zeptal se Viktor, když se postavil. 

Slunce už bylo dost vysoko. Richard natáhl krk a podíval se na staveniště.

„Raději ne. Musím do práce.“ Richard si dřepnul a zvedl jeden konec podstavce. „Předtím mi ale ukaž, kam to patří.“ 

Viktor popadl druhý konec a spolu táhli bronzový odlitek kolem kovárny. Když Richard otevřel dvoukřídlé dveře, Viktor poprvé uviděl sochu, i když zabalenou do plachty, která prozrazovala pouze oblé obrysy dvou hlav. Přesto z ní Viktor nespustil oči. Bylo v nich vidět, jak jeho živá představivost doplňuje sochu do podoby, odpovídající jeho nejvroucnějším přáním.

„Práce na soše ti jde dobře?“ Viktor dloubl do Richarda loktem. „Bude to nádhera?“ 

Richarda přemohl blažený úsměv. „Viktore, brzy uvidíš sám. Vysvěcení je už za pár týdnů. Budu hotov. Naše srdce se z ní rozezpívají... a pak mě stejně zabijí.“

Viktor máchnutím ruky odmítl jeho slova. „Doufám, že když před palácem uvidí takovou krásu, tak ji schválí.“

Richard podobné iluze neměl. Pak si na něco vzpomněl, sáhl do kapsy a vytáhl papírek. Podal ho kováři.

„Nechtěl jsem, aby Priska odléval slova na zadní části ciferníku, protože jsem nechtěl, aby je viděli nepatřiční lidé. Chtěl bych tě požádat, abys je vyryl dozadu - přibližně ve stejné velikosti jako symboly vpředu.“ 

Viktor si vzal papír a rozložil ho. Z obličeje mu pomalu mizel úsměv. Podíval se na Richarda s výrazem neskrývaného překvapení.

„To je velezrada.“ 

Richard pokrčil rameny. „Zabít mě mohou jen jednou.“

„Ale předtím tě mohou dlouho mučit. Richarde, oni mají velmi nepříjemné způsoby zabíjení lidí. Už jsi někdy viděl člověka pohřbeného v nebi, který ještě žije, krvácí z tisíců ran a má zavázané ruce, aby supi mohli nerušeně hodovat na jeho živém masu?“ 

„Řád mi svazuje ruce už teď, Viktore. Když dělám dole na staveništi, vidím smrt všude kolem sebe a krvácím z tisíců ran. Supové Řádu už ze mne začali ožírat maso.“ Richard s neochvějným odhodláním opětoval Viktorův pohled. „Uděláš to?“ 

Viktor se ještě jednou podíval na papír. Zhluboka se nadechl a při studiu papíru pomalu vydechoval. „I když jsou tato slova velezrádná, líbí se mi a vyryju je.“

Richard ho poplácal po rameni a sebejistě se na něj usmál. „Jsi hodný. A teď se podívej, kam se má upevnit podstavec.“

Zvedl plachtu, aby byl vidět spodek sochy. „Vytesal jsem pro tebe rovnou plochu pod správným úhlem. Až připevníš podstavec, pak vypočítám úhel, pod kterým vyvrtám díru pro ručičku slunečních hodin.“

Viktor přikývl. „Tyč pro gnómon bude zanedlouho hotová. Udělám pro ni vrták s potřebným průměrem.“

„Dobře. A též kulatou rašpli, abych mohl díru upravit?“ 

„Budeš ji mít,“ řekl Viktor, když se postavili. Mávl rukou k zahalené soše. „Věříš mi, že nenakouknu, když budeš dole tesat ohavnosti?“ 

Richard se pro sebe zasmál. „Viktore, já vím, že víc než všechno na světě chceš uvidět ušlechtilost hotové sochy. Ani za nic by sis tento zážitek nepokazil předčasným nakouknutím.“

Viktor se od plic rozesmál. „Myslím, že máš pravdu. Přijď po práci, dáme si lardo a budeme mluvit o kráse v kameni, a o světě, jak kdysi vypadal.“

Richard poslouchal Viktora jen na půl ucha. Upřeně se díval na sochu, kterou tak dobře znal. I když byla před jeho zrakem zakrytá, neschovávala se před jeho duší.

Byl připraven začít s jejím leštěním a udělat z kamene kůži.

*****

Nicci spěchala se skloněnou hlavou úzkou uličkou mezi domy. Před mrazivým zimním větrem ji chránil šátek. Protijdoucí člověk do ní narazil ramenem. Nespěchal, bylo mu prostě jedno, kudy jde. Nicci se prudce zamračila do jeho prázdných očí, ale její ohnivý pohled spadl do bezedné studně netečnosti.

Přitiskla si sáček se slunečnicovými semínky ještě víc k břichu, když kráčela blátivým průchodem. Držela se u neohoblovaných dřevěných zdí budov, aby do ní nestrkali lidé, kteří šli opačným směrem. Lidé byli teple oblečeni, aby se chránili před náhlým ochlazením, chodili uličkou vedoucí k velké ulici a hledali bydlení, jídlo, oblečení a práci. Za uličkou viděla na zemi sedět muže, kteří se opírali o zdi na druhé straně ulice a prázdnými pohledy pozorovali, jak drnčí vozy přivážející materiál na staveniště císařského paláce.

Nicci se chtěla dostat do obchodu s chlebem. Lidé jí řekli, že by tam dnes mohli mít máslo. Chtěla Richardovi koupit máslo na chleba. Slíbil, že dnes přijde domů na večeři. Chtěla mu připravit chutné jídlo. Potřeboval pořádně jíst. Zhubl, ale to jeho svalnaté postavě dodalo vzrušující důraz. Byl jako socha z masa a kostí - podobal se sochám, které kdysi dávno vídala.

Vzpomněla si, že když byla malá, služky její mámy dělaly ze slunečnicových semen koláčky. Podařilo se jí koupit dost slunečnicových semínek, aby mu pár koláčků upekla. Možná sežene ještě máslo, aby je mohla pomazat.

Nicci měla stále větší strach. Vysvěcení se mělo konat už za pár dní. Richard říkal, že jeho socha bude dokončena. Byl přitom příliš klidný, jako by v sobě našel vnitřní mír.

Vypadal jako člověk, který se smířil s blížící se popravou.

Vždy, když s ní Richard mluvil, byl duchem nepřítomný a v očích měl výraz, který si tak moc cenila. V pustině, kterou byl život, a v utrpení, kterým se stalo její bytí, jí zbyla jen tato poslední naděje. Všude kolem ní se lidé těšili na smrt. Jen v očích svého otce, když byla malá, a ještě silněji teď v očích Richarda, viděla důkaz, že v životě existuje něco hodnotného, že je nějaký důvod pro lidskou existenci.

Nicci zpomalila a pak se zastavila na klinkání kamínků v hrnečku. Tento zvuk byl neklamným zachřestěním jejích řetězů. Sloužila potřebám lidí po celý život a ať se snažila sebevíc, byl tady opět nějaký ubohý žebrák, který chrastil o její pomoc.

Nemohla mu ji odepřít.

Vyhrkly jí slzy. Tak strašně chtěla dát Richardovi k chlebu máslo. Ale měla jen jeden stříbrný krejcar a tento žebrák neměl nic. Ona měla alespoň chléb a trochu slunečnicových semen. Jak může chtít máslo na Richardův chléb a koláčky, když tento člověk nemá nic?

Věděla, že je zlá, když si chce nechat stříbrný krejcar, který Richard vydělal vlastním úsilím za cenu vlastního potu. Byla zlá, protože za něj chtěla koupit máslo pro Richarda. Kdo je Richard, že musí mít máslo? Je silný. Je schopný. Proč by měl mít víc, zatímco druzí nemají nic?

Nicci měla před očima matku, jak pomalu vrtí hlavou v trpkém zklamání, že krejcar ještě drží v dlani a nepomáhá člověku, který je v nouzi.

Jak je možné, že se jí nikdy nepodařilo žít v souladu s matčiným příkladem morálky? Proč nikdy nebyla schopná překonat svou zlou přirozenost?

Nicci se pomalu otočila a vhodila krejcar do žebrákova hrníčku.

Lidé se žebrákovi zeširoka vyhýbali. Byli hluší k chřestění hrníčku. Jak je možně, že všichni lidé ještě nepřijali učení Řádu za své? Jak mohou nepomáhat lidem v nouzi? Vždy to zůstalo na ni.

Pak se na něj podívala a zhrozila se pohledu na ohyzdného muže zavinutého do špinavých hadrů. Stáhla se od něj ještě dál, když uviděla blechy, jak poskakují kšticí jeho zmaštěných vlasů. Vykoukl na ni škvírou v hadrech, které měl omotané kolem obličeje.

Co uviděla přes škvíru, jí vyrazilo dech. Jizvy byly strašné, jako kdyby se mu obličej roztekl v plameni samotného strážce podsvětí. Ale ty oči...

Špinavé prsty se náhle jako spáry sevřely kolem její paže. „Nicci,“ zasyčel v překvapeném triumfu a přitáhl ji k sobě.

V zajetí ji držely silné prsty a planoucí pohled. Nedokázala se ani hnout. Byla tak blízko, že viděla, jak na ni přeskakují blechy.

„Kadar Kardeef.“ 

„Tak jsi mě poznala? Přestože vypadám takto?“ 

Už neřekla ani slovo, ale její oči musely říkat, že ho považovala za mrtvého, protože odpověděl na její nevyslovené dotazy.

„Pamatuješ se na malé děvčátko, jemuž ses tak moc věnovala? Přesvědčilo lidi z městečka, aby mě zachránili. Nechtělo mě nechat zemřít na ohni, nad kterým jsi mě nechala. Nenávidělo tě natolik, že bylo odhodláno zachránit mě. Obětavě se věnovalo péči o mne, pomáhalo vlastně spoluobčanovi, jak jsi obyvatelům nařídila. 

Chtěl jsem zemřít. Nikdy jsem nepoznal člověka, který by cítil tolik bolesti a ještě žil. Přestože jsem si strašně přál zemřít, zůstal jsem naživu, protože ještě víc chci, abys zemřela ty. Způsobila jsi to ty. Chci, aby do tvé duše zaryl spáry strážce podsvětí.“

Nicci se významně zahleděla na jeho šeredné jizvy. „Takže jsi přišel kvůli pomstě?“

„Ne, kvůli tomu ne. Přišel jsem proto, že jsi mě donutila prosit, a moji vojáci to slyšeli. Jsem tady proto, že jsi dovolila, aby ostatní lidé slyšeli, jak prosím o život. Zachránili mě kvůli tomu, a též z nenávisti, kterou k tobě cítí. Toužím po pomstě, protože jsi mi nedovolila zemřít, protože jsi mě odsoudila k životu zrůdy, které kolemjdoucí ženy házejí do hrníčku krejcary.“ 

Nicci se na něj vtíravě usmála. „Kadare, proboha, pokud toužíš zemřít, jistě ti mohu vyhovět.“

Pustil její paži, jako kdyby si spálil prsty. Kadarova představivost jí dávala moc, kterou nevládla.

Plivl na ni.

„Zabij mě, ty zvrhlá ježibabo. Udělej to.“ 

Nicci trhla zápěstím a vzala do ruky dakru. Dakra byla zbraň podobná noži, kterou nosily některé sestry. Když se ostrý hrot zabodl do oběti, bylo jedno kam, magie uvolněná do dakry ji okamžitě zabila. Kadar Kardeef nevěděl, že magii nemůže použít. Ale i bez ní byla dakra nebezpečná zbraň, která dokázala probodnout srdce nebo se zabodnout do lebky.

Byl rozumný a ustoupil od ní. Chtěl zemřít, ale současně se smrti bál.

„Proč jsi nešel k Jagangovi? Nedovolil by, aby se z tebe stal žebrák. Jagang byl tvůj přítel. Postaral by se o tebe. Nemusel bys žebrat.“ 

Kadar Kardeef se zasmál. „To by se ti líbilo, co? Kdybys viděla, jak žiji ze zbytků z Jagangova stolu. Líbilo by se ti sedět vedle něj jako královna otrokyň a dívat se, jak hluboko jsem klesl a žeru drobty, co mi vy dva házíte.“

„Kam bys klesl? Viděli bychom tě raněného. Oba jste už byli ranění dřív.“ 

Opět ji popadl za zápěstí. „Pro Jaganga jsem jako hrdina zemřel. Nechtěl jsem, aby věděl, že jsem prosil jako ostatní slaboši, které jsme drtili svými botami.“

Nicci mu přitiskla dakru k břichu a donutila ho ustoupit.

„Nicci, tak mě zabij.“ Roztáhl paže od sebe. „Skoncuj se mnou, měla jsi to udělat už dávno. Nikdy předtím jsi nenechala práci nedodělanou. Zabij mě.“ 

Nicci se opět usmála. „Smrt není trest. Každý den prožíváš v tisícovkách malých smrtí. To však víš, Kadare.“

„To jsem ti až tak odporný, Nicci? Byl jsem k tobě až tak krutý?“ 

Jak mu mohla říct, že k ní krutý byl, a jak strašně nenáviděla, když byla hříčkou jeho choutek? Řád využíval lidi jako Kadar Kardeef pro všeobecné dobro všech. Jak jen může upřednostnit své zájmy před zájmy celého lidstva?

Nicci se otočila a rozběhla se uličkou.

„Děkuji za krejcar,“ zavolal za ní s posměchem. „Měla jsi splnit mou žádost! Nicci, to jsi opravdu měla.“ 

Nicci teď nechtěla nic jiného než dojít domů a dostat z vlasů blechy. Cítila, jak se jí procházejí po kůži na hlavě.

Kapitola dvacátá osmá

Richard smetl z kožené zástěry kousky suché trávy a slámy, kterými společně s jemným brusivem leštil kámen. Paže ho bolely.

Když se však zadíval na povrch, jak se leskne, a na to, jak mramor září, pohlcuje světlo a z hloubky ho vydává nazpět, cítil jen radost.

Postavy se vynořovaly z jiskřivého podstavce opracovaného mramoru. Na spodní části stehen v místě, kde nohy vystupovaly z kamene, bylo vidět rýhy po zoubkovaných dlátech, používaných v protisměrném záběru. Chtěl, aby se socha stala svědectvím činnosti lidské ruky a prozrazovala, že postavy vznikly z kamene.

Sousoší bylo dvojnásobně vyšší než člověk. Bylo součástí vypodobení jeho lásky ke Kahlan - Kahlan ze svého díla vypustit nemohl, protože byla jeho ideálem ženy - ale žena v sousoší nebyla Kahlan. Postavy představovaly čestného muže a čestnou ženu, kteří se s dobrými úmysly spojili. Doplňovali jeden druhého, byli univerzálními součástmi lidskosti.

Viktor a jeho dělníci usadili obloukovou část ciferníku již před několika dny, když Richard pracoval na staveništi císařova paláce. Při práci nechali plachtu na soše. Když zasadili prstenec, Richard umístil tyč, která sloužila jako gnómon, a dokončil ruku, která ho držela. Tyč byla na spodku zakončená zlatou koulí.

Viktor sochu ještě neviděl. Z dychtivého očekávání byl celý bez sebe.

Když se Richard díval na postavy, do ztemnělé místnosti padalo jen světlo ze střešního okna. Dostal den volna z práce na staveništi, aby mohl připravit sochu k večernímu převozu na náměstí. V místnostech za dveřmi bylo slyšet nepřetržité údery kovářských kladiv. Viktorovi dělníci pracovali na zakázkách pro palác.

Richard stál v téměř úplné tmě, poslouchal zvuky kovárny a pozoroval sílu díla, které se mu podařilo vytvořit. Bylo přesně podle jeho záměrů.

Postavy muže a ženy vypadaly, že se každou chvíli nadechnou a sestoupí z podstavce. Měly kosti a svaly, šla chy a kůži.

Lidské tělo v kameni.

Už chybělo jen jedno - poslední věc, co musí udělat.

Richard zvedl paličku a ostré dláto.

Když se díval na hotové postavy, měl okamžiky, ve kterých skoro uvěřil Kahlan, že při tesání používá magii. On však věděl své. Byl to vědomý akt lidského intelektu. Nic víc.

Richard stál s paličkou a dlátem v ruce a díval se na sochu, na ztělesnění svých představ v kameni a vychutnával pocit nejvyšší spokojenosti, protože jeho dílo existovalo přesně v té podobě, ve které se mu zrodilo v mysli.

Pro tento výjimečný moment v čase existovala dokončená socha jen pro něj.

V tomto okamžiku byla panenská svou existencí a neposkvrněná tím, co si myslí ostatní. V tomto okamžiku byla jen jeho dílem a v srdci a mysli věděl, jak nesmírnou má pro něj hodnotu.

Richard poklekl před postavami na jedno koleno. Položil si chladnou ocel dláta na čelo, zavřel oči a soustředil se na zbytek své práce.

„Ostří, dostůj dnes svému slovu.“ 

Rudé plátno, které měl ovázané kolem krku, si přetáhl přes nos, aby nemusel dýchat kamenný prach, a přiložil dláto k značkám na rovné ploše, kterou připravil přesně nad středem kazu v kameni. Richard udeřil kladivem a začal do podstavce vytesávat nadpis tak, aby ho všichni viděli.

*****

Nicci stála za zatáčkou za rohem budovy a dívala se dolů ze svahu, když Richard vyšel z dílny, kde tesal sochu. Asi se šel podívat po spřežení, které bude kámen přepravovat. Zavřel dveře, ale nenasadil na ně řetěz. Zřejmě nechtěl být dlouho pryč.

Všude kolem na svahu lidé pracovali po dílnách a krámech. Různí řemeslníci, od koželuhů až po zlatníky, přispívali k nepřetržitému hluku pil, brusek a úderů kladiv. Nekončící randál práce byl únavný. Mnozí přicházející a odcházející muži se na Nicci podívali pozorněji, ale její nevraživý pohled je odrazoval od snahy o navázání kontaktu.

Když uviděla Richarda zmizet za kovárnou, pustila se dolů po silnici. Řekla mu, že počká a na sochu se přijde podívat, až ji dokončí. Slovo dodržela.

Přesto neměla dobrý pocit. Nevěděla proč, ale cítila se skoro tak, jako kdyby se vloupávala na nějaké posvátné místo. Richard ji nepozval, aby se na sochu přišla podívat. Požádal ji, aby počkala, až bude hotová. Jelikož byla hotová, rozhodla se, že dál čekat nebude.

Nicci se na ni nechtěla dívat na náměstí paláce spolu se všemi ostatními. Chtěla s ní být sama. Nezáleželo jí na Řádu a na jeho zájmu o sochu. Nechtěla stát spolu se všemi ostatními lidmi, kteří nemusí pochopit její význam. Pro ni to byla osobní věc a chtěla se na ni podívat v soukromí.

Dostala se ke dveřím bez toho, aby ji někdo zastavil - nikdo jí nevěnoval nejmenší pozornost. Rozhlédla se kolem sebe v jasném světle trochu zamlženého skorého odpoledne, ale viděla jen muže, věnující se své práci. Otevřela dveře a vklouzla dovnitř.

Místnost byla tmavá a měla černé zdi. Socha však byla dobře viditelná ve světle z okna ve vysoké střeše. Nicci se nedívala přímo na sochu, ale pohledem se držela podlahy, když spěchala kolem obrovského kamene, aby se na ni poprvé podívala zepředu.

Když byla na místě, s tlukoucím srdcem se otočila.

Pohled Nicci se zvedal z nohou přes oblečení, paže a těla dvou lidí až k jejich obličejům. Měla najednou pocit, že jí srdce sevřela obrovská pěst a zastavila ho.

Všechno, co měl Richard v očích, bylo přetvořeno do zářícího bílého mramoru. Pohled na ztělesnění jeho výrazu měl sílu úderu blesku.

V tomto okamžiku se její dosavadní život, všechno, co se jí kdy přihodilo a všechno, co kdy viděla, slyšela, nebo udělala, spojilo v jeden prudký záblesk emocí. Nicci v bolesti vykřikla nad krásou sousoší, a ještě víc nad krásou pojmu, který představovala.

Oči jí padly na nápis vytesaný do kamenného podstavce.

ŽIVOT

Nicci se v slzách zhroutila na podlahu v nekonečně hlubokém studu, v hrůze, hnusu a náhlého oslepujícího pochopení.

….V neposkvrněné radosti. 

Kapitola dvacátá devátá

Když se Richard vrátil s jemným bílým plátnem, které koupil na zakrytí sochy při jejím odhalení následující den, pomohl Išakovi a většímu počtu dalších lidí, které znal ze staveniště, přesunout na saních těžký kámen na náměstí. Naštěstí dosti dlouho nepršelo a půda byla pevná.

Išak se v této práci dobře vyznal a přinesl naolejované dřevěné skluznice, které se pokládaly před mohutné dřevěné kolejnice, podpírající dřevěnou plošinu pod sochou, aby několik spřežení koní dokázalo snáze táhnout těžký náklad po zemi. Když se plošina se sochou dostala na druhou sadu naolejovaných skluznic, muži proběhli kolem sochy a přinesli dopředu první sadu, která zůstala vzadu.

Svah byl bílý od odtesaného kamene a socha vážila podstatně méně než kdysi celý balvan. Viktor předtím na převezení kamenného bloku najal speciální vozy. Teď je ale nebylo možno použít, protože dokončená socha se nemohla převrátit na bok a nesmělo se s ní drsně zacházet.

Išak mával rudým kloboukem a celou cestou vykřikoval rozkazy, varování a modlitby. Richard věděl, že jeho socha nemůže být v lepších rukou. Muži, kteří pomáhali, pociťovali stejné vypětí jako Išak. Cítili, že se děje něco důležitého, a přestože práce byla těžká, jejich radost, že se na ní podílejí, byla větší než z jejich každodenní dřiny na staveništi. Trvalo skoro až do večera, než sochu přesunuli z dílny ke schodům vedoucím na náměstí.

Muži naházeli hlínu na spodek schodů a pevně ji udusali, aby ulehčili posouvání sochy po šikmé ploše. Spřežení deseti koní odvedli kolem náměstí za sloupy. Dlouhá lana přehodili přes otvory pro dveře a pro okna a pak je upevnili kolem kamenného podstavce, aby sáně vytáhli nahoru po schodech. Další skluznice položili na náběhovou hranu udusané hlíny, a pak přímo na schody, až bude socha postupovat nahoru. Skoro dvě stě mužů se na Išakův zuřivý křik připojilo ke koním a tahalo za lana. Socha centimetr po centimetru stoupala po schodech.

Richard se málem nevydržel dívat. Kdyby něco nefungovalo, všechno jeho úsilí bude k ničemu. Chyba zničí všechno. Sám pro sebe se usmál, když si uvědomil, jak hloupé je dělat si starosti, že by se mohl zničit důkaz jeho zločinu proti Řádu.

Kámen se konečně dostal neporušený na náměstí. Pod dřevěnou plošinu nasypali písek, aby držel její váhu. Když se tak stalo, odstranili těžké skluznice a plošinu nechali z hromady písku pomalu sklouznout. Pak už bylo poměrně jednoduché dostat sochu z plošiny a postavit ji. Nakonec se mramor sochy dotýkal mramoru náměstí. Skupiny mužů s lany kolem podstavce sochy posouvaly vysvobozenou sochu na předem určené místo.

Když bylo po všem, Išak se postavil vedle Richarda utíraje si čelo rudým kloboukem. Celá socha a ciferník byly zahalené bílým plátnem, které na místě držely provazy, takže ani Išak nemohl vidět, jaká je. Přesto cítil, že před ním stojí něco velmi významného.

„Kdy?“ zeptal se Išak jedním slovem. 

Richard věděl, co má na mysli. „Ještě přesně nevím. Bratr Narev zasvětí palác Stvořiteli zítra před všemi hodnostáři, kteří se přijeli podívat, na co se vynaložily peníze uloupené lidem. Myslím, že hodnostáři a úředníci spolu se všemi ostatními, co přijdou na slavnost, uvidí sochu spolu se zbytkem paláce. Bude to jen další ukázka, jak se Řád dívá na místo člověka na světě - nemyslím, že by chtěli sochu odhalit dřív, nebo něco podobného.“

Podle toho, co Richard zjistil, byla slavnost pro bratry velmi důležitá. Odčerpávání zdrojů na palác souběžně s náklady na válku vyžadovalo ukázat něco lidem, kteří platili nejen svým potem, ale i krví. Bratrství řádu vládlo prostřednictvím Císařského řádu za nevyhnutné spolupráce surovců, kterým dalo morální posvěcení. Zatímco lidské bestie by lehce rozdrtily těla všech, co by se bouřili, bratrství chtělo rozdrtit ideje, které by takovou vzpouru vyvolaly, ještě dřív, než se stačí rozšířit. Tyto ideje totiž byly pro ně největší hrozbou.

Proto bylo důležité inspirovat také hodnostáře a úředníky: posluhovače tyranie Řádu. Richard si uměl představit, že s obrazy lidské zpustlosti, vytesanými do tisíců metrů kamenných zdí, stádo úředníků zažije prohlídku s výkladem bratrů o všech lidských nedostatcích, a bude přinuceno k vydání peněz, které zkonfiskovalo pod pohrůžkou násilí - pod hrozbou meče, kterým mávali s morálním souhlasem bratrů prostřednictvím Bratrství řádu. Těmto úředníčkům se dovolovalo, aby si ponechali jistý podíl za své služby Řádu, ale bratři je nepochybně chtěli odradit od představ o jeho zvětšení.

Pod vedením bratrů společenství Řádu vládlo, obdobně jako u kterékoliv jiné autokracie, v konečném důsledku jen se souhlasem lidí, kteří byli zastrašováni buď morálně nebo fyzicky, nebo obojím. Tyranie vyžaduje nepřetržitou péči o to, aby se iluze spravedlivé vlády nevypařila ve světle neradostných obětí, a aby tyrani nebyli přemoženi obyčejnými lidmi, jichž je nepoměrně víc.

To byl důvod, pro který Richard nemohl být vůdcem: nemohl lidi přinutit k poznání, že nucení je špatné, protože jejich životy mají vlastní velkou hodnotu, zatímco Řád je mohl nutit k poslušnosti tím, že především přesvědčil lidi, aby si mysleli, že jejich životy nemají hodnotu žádnou. Nad svobodnými lidmi se nedá panovat. Svoboda musí nejdřív mít nějakou hodnotu, až pak se dá požadovat.

„Podle všeho, co jsem slyšel, bude slavnost velká,“ řekl Išak. „Lidé přicházejí na vysvěcení císařského paláce ze všech stran. Město je plné lidí zblízka i zdaleka.“ 

Richard se podíval kolem sebe na dělníky, kteří se vlekli zpátky k pravidelné práci.

„Jsem překvapen, že se na palác nepřišel předem podívat žádný z hodnostářů.“ 

Išak pohrdavě mávl rukou. „Všichni jsou na shromáždění Bratrství řádu. Je uprostřed Altur'Rangu. Něco velkého. Jídlo, pití a projevy bratrů. Víš, jak Řád miluje schůze. Umím si představit, jak je shromáždění nudné. Z toho, co o takových setkáních vím, úředníci budou neustále poslouchat, co Řád potřebuje, a že mají povinnost přimět lidi, aby se obětovali jeho potřebám. Bratři je budou držet zkrátka.“

To znamená, že všichni bratři mají spoustu práce - je jí tolik, že nemají čas přijít na staveniště kvůli takové maličkosti, jakou je zkontrolovat sochu, kterou vytesal jeden z jejich otroků. V jejich řádu věcí je Richardova socha bezvýznamná. Je to jen počátek majestátní prohlídky dlouhých kilometrů zdí, zobrazujících velkolepý cíl Řádu, jak ho nadiktovali bratři pod vedením Nareva.

Když mají úředníci a bratři příliš mnoho práce, aby přišli dnes, lidé z města tolik práce neměli. Většina z nich se zúčastní oslav další den, ale chce poznat palác bez nudných řečí, které celou oslavu protáhnou. Richard viděl, jak mnoho z těch lidí chodí od jednoho výjevu na zdi k druhému. Jejich obličeje odrážely deprimující emoce ze všeho, co vidí.

Stráže udržovaly diváky v uctivé vzdálenosti a nepouštěly je do labyrintů místností a chodeb uvnitř paláce, které teď byly přikryté horními poschodími a na některých místech už i střechami. Když byla socha na svém místě, stráže začaly vyklízet vchod na náměstí.

Richard spal za poslední týden jen několik hodin. Když se teď socha dostala na své místo, zdolala ho únava. Protože se k nedostatku spánku přidala namáhavá práce a málo jídla, nejradějí by si lehl rovnou na místě, kde stál.

Z dlouhého stínu se vynořil Viktor. Někteří dělníci odcházeli, ale jiní budou pracovat ještě několik hodin. Richard si až teď uvědomil, že přesunutí sochy zabralo větší část dne. Když po práci vychladl, propocená košile ho studila na kůži jako led.

„Tumáš,“ řekl Viktor a podal mu plátek larda. „Sněz to. Na oslavu, že jsi hotový.“ 

Richard příteli poděkoval a začal hltat lardo. V hlavě mu bušila bolest. Udělal všechno, co mohl, aby lidem ukázal, co vidět potřebují. Když práci dokončil, najednou se cítil ztracen. Až teď si uvědomil, jak strašně nerad skončil a zůstal bez ušlechtilé práce. Byla pro něj důvodem dál žít.

„Išaku, sotva se držím na nohou. Myslíš, že bys mě mohl vozem odvézt část cesty domů?“ 

Išak poplácal Richarda po zádech. „Můžeš si vzadu lehnout. Jsem si jistý, že Jori nebude nic namítat. Ušetří ti chůzi na cestě nazpět. Já ještě musím zůstat a dohlédnout na vozy a spřežení.“

Richard poděkoval usmívajícímu se Viktorovi. „Přátelé, ráno za denního světla sundáme plátno a poprvé i naposled se podíváme na krásu. Potom... No, kdo může vědět.“

„Tak zítra,“ řekl Viktor a mazaně se usmál. „Nemyslím, že se dnes v noci vyspím,“ zavolal za Richardem. 

Měsíce snažení teď na něj najednou spadly. Vylezl dozadu na Išakův vůz a popřál mu dobrou noc. Když Išak odešel, Richard se schoulil pod plachtovími, aby se schoval před světlem, a usnul dřív, než se vrátil Jori. Nevěděl nic o světě, když se vůz rozjel.

*****

Nicci se dívala, jak Richard odchází s Išakem. Chtěla všechno udělat sama. Chtěla, aby to byl její úkol. Chtěla přispět něčím hodnotným.

Až pak se mu dokáže podívat do očí.

Přesně věděla, jak bude Řád na sochu reagovat. Bude ji považovat za hrozbu a nedovolí, aby ji viděli ostatní lidé. Řád ji zničí. Bude pryč a nikdo se o ní nedozví.

Propletla si prsty a uvažovala, co má dělat - co by měla udělat jako první. Pak ji něco napadlo. Už předtím šla za ním a on Richardovi pomohl. Je to Richardův přítel. Nicci se rozběhla rozsáhlým staveništěm paláce a pak se vydala nahoru do kopce.

Když dorazila ke kovárně, byla zadýchaná. Zachmuřený kovář ukládal nástroje. Oheň ve výhni byl již na noc zahrabán. Pachy, vzhled a dokonce i vrstva železného prachu a sazí proletěly Nicci v mysli v příjemné vzpomínce na dílnu jejího otce. Teď chápala výraz, který měl otec v očích. Měla jisté pochybnosti, jestli mu tehdy plně rozuměl on sám, ale teď to věděla. Kovář zvedl hlavu, když vběhla do kovárny, ale neusmál se.

„Mistře Cascello! Potřebuji vás.“ 

Teď se zamračil pořádně. „Co se děje? Proč pláčete? Je to kvůli Richardovi? Oni ho -“

„Ne. Nic takového.“ Popadla ho za velkou ruku a zatahala za ni. Bylo to, jako by tahala balvan. „Prosím, pojďte se mnou. Je to důležité.“ 

Druhou rukou ukázal na dílnu. „Ale musím na noc uklidit.“

Zase ho zatahala za ruku. Cítila, jak ji v očích pálí slzy. „Prosím! Je to opravdu důležité!“

Volnou rukou si otřel obličej. „Tak mě veďte.“

Nicci se cítila trochu hloupě, když za sebou tahala urostlého kováře a běžela dolů z kopce. Ptal se, kam jdou, ale ona mu neodpovídala. Chtěla se dostat dolů dřív, než zmizí poslední světlo.

Když se dostali k náměstí, nahoře na schodech se procházely stráže a nikoho na náměstí nepouštěly. Nicci nedaleko uviděla Išaka, jak nakládá na vůz prkna. Zavolala na něj. Když uviděl, že je s ní kovář, rozběhl se k nim.

„Nicci! Co je? Vypadáte strašně -“ 

„Musím vám oběma ukázat sochu. Hned teď.“ 

Viktor se zamračil ještě víc. „Bude odhalená zítra, když Richard-“

„Ne! Musíte ji vidět teď.“ 

Oba se odmlčeli. Išak se k ní naklonil a skrytě zagestikuloval.

„Nemůžeme nahoru. Jsou tam stráže.“ 

„Já mohu.“ Nicci si zlostně setřela slzu z tváře. Její hlas se naplnil zasmušilou autoritou, kterou tak často používala, a dostal temné zabarvení, s nímž rozhodovala o nesčetných životech a posílala lidi na smrt. „Počkejte tady.“ 

Oba muži se odtáhli, když v jejích očích uviděli hrozbu.

Nicci se napřímila a zvedla hlavu. Je sestrou temnot.

Odměřeným krokem stoupala po schodech nahoru, jako by palác patřil jí. A on jí patřil. Byla královnou otrokyň. Tito muži byli tady, aby jim rozkazovala.

Byla paní Smrt.

Strážci se k ní přibližovali opatrně, cítili, že tato žena v černém je hrozbou. Než stačili promluvit, oslovila je ona.

„Co tady děláte?“ zasyčela. 

„Co tady děláme?“ zeptal se jeden. „Strážíme císařův palác. To děláme -“ 

„Jak se mi odvažuješ odmlouvat? Víš, kdo jsem?“ 

„No... Nemyslím, že bych-“ 

„Paní Smrt. Možná jsi už o mně slyšel.“ 

Tucet mužů se postavil do pozoru. Viděla, jak si jejich oči ještě jednou všímají černých šatů, pak plavých vlasů a modrých očí. Z reakce Nicci poznala, že ji její pověst předběhla. Dřív než stačili říct další slovo, začala opět mluvit.

„Co myslíte, že tady dělá manželka císaře Jaganga? Myslíte, že jsem do města přišla bez svého pána? Jistěže ne, vy idioti!“ 

„Císař...“ zamumlalo několik mužů v šoku. 

„Přesně tak, císař zítra přijede na vysvěcení. Přišla jsem se podívat, a co vidím? Idioty! Stojíte tady a šťouráte se v nosech, zatímco byste měli dělat špalír a zdravit císaře, až bude za několik hodin vstupovat do města.“ 

Vojáci měli oči dokořán. „Ale... nikdo nám nic neřekl. Kudy přijíždí? Nikdo nás neinformoval-“

„To si myslíte, že si člověk tak významný jako Jagang bude přát, aby každý vrah v okolí věděl, kde se nachází, a mohl ho najít? Proč stojíte tady jako hlupáci, když se všude kolem potulují vrazi?“ 

Všichni najednou sklonili hlavy.

„Kudy?“ zeptal se seržant. „Kudy přijíždí jeho excelence?“ 

„Přijíždí od severu.“ 

Muž si olízl rty. „Ale kterou severní cestou? Je velký počet -“

Nicci si dala ruce v bok. „Snad si nemyslíš, že jeho excelence oznámí svou trasu předem? Nebude ji oznamovat někomu, jako jste vy. Kdyby se hlídala jen jedna cesta, každý vrah by věděl, kde může na císaře čekat, co ty na to? Hlídat se musí všechny silnice! Vy tady jen tak postáváte.“

Vojáci pokyvovali hlavami a nervózně se ukláněli. Chtěli odejít za povinnostmi, ale nevěděli kam.

Nicci zlostně zatnula zuby a naklonila se k seržantovi. „Seber ihned své muže k jedné ze silnic na sever. Konej svou povinnost. Hlídat se musí všechny cesty, tak si jednu z nich vyber!“

Muži se nepřestali uklánět, když jí uhýbali z cesty. Když na pár kroků odstoupili, dali se běhu. Dívala se, jak cestou přibírají další hlídky.

Když zmizeli z náměstí, Nicci se otočila ke svým vylekaným společníkům. Vyšli nahoru po nehlídaných schodech. Křik upoutal pozornost několik lidí, kteří se procházeli po dlážděných chodnících a dívali se na reliéfy ve zdech. Otočili se, aby viděli, co se děje. Hlavy zvedly i ženy na kolenou, modlící se u světla Stvořitele vytesaného do kamene, které svítilo na zpustlé lidi.

Když se Viktor s Išakem dostali na náměstí, Nicci rozvázala provaz, popadla plátno do hrsti a strhla ho ze sochy.

Oba muži se na místě zastavili.

Zdi v půlkruhu kolem náměstí byly pokryté příběhy o lidské slabosti a lidských chybách. Všude kolem byl člověk zobrazován jako malý, zvrhlý, pokřivený, neschopný, vystrašený, krutý, hloupý, podlý, nenasytný, úplatný a hříšný. Byl ukazován ve věčném rozpolcení mezi nadzemskými mocnostmi, které ovládaly každý aspekt jeho mizerného existence - existence nepochopitelné v kotli bublajícího zla, kdy je smrt jediným únikem do spasení.

Lidé, kteří na tomto světě nalezli ctnost pod ochranou Stvořitelova světla, vypadali bez života, měli mrtvé obličeje bez jakéhokoliv citu a bez vědomí vlastního já. Jejich těla byla ztuhlá jako mrtvoly. Zírali na svět v prázdné otupělosti, zatímco všude kolem nich tančily krysy, mezi nohama se jim svíjeli hadi a nad jejich hlavami létali supi.

Ve zvířeném proudu trýznivého života, zkázy a rozkladu, zpustlosti a zhýralosti se Richardova socha tyčila jako neohrožený a zářivý protiklad.

Byla drtivou obžalobou všeho kolem ní.

Velikost a tíha šerednosti, obklopující Richardovu sochu, se zmenšily do bezvýznamnosti. Zdálo se, že zlo reliéfů ve zdech teď před tváří opravdové krásy a pravdy křičí bolestí nad vlastní nečestností.

Dvě postavy stály v harmonické rovnováze. Mužovo tělo ukazovalo hrdou mužnost. Přestože žena byla oblečená, nebylo pochyb o její ženskosti. Oba vyjadřovali lásku k lidské podobě, která je smyslná, ušlechtilá a čistá. Zdálo se, že zlo kolem nich se před ušlechtilou čistotou krčí strachem.

Co bylo ještě důležitější - i když Richardovy postavy existovaly bez rozpolcenosti, ukazovaly sebevědomí, rozumovou schopnost a cílevědomost. Byl to projev síly člověka, jeho schopností a rozhodnosti; byl to život, který se žil kvůli životu samotnému. Bylo to lidstvo hrdě vztyčené z vlastní svobodné vůle.

Přesně jak to popisovalo jediné slovo na podstavci sochy.

ŽIVOT

Existence života dokazovala platnost tohoto pojmu.

Byl to život, jak má být, jak se má žít - hrdě, s rozmyslem a bez zotročení jiným člověkem. Znak oprávněné euforie jednotlivce z vlastní existence a z ušlechtilosti lidského ducha.

Všechno na zdech kolem nabízelo životu jako odpověď smrt.

Socha nabízela život.

Viktor a Išak padli s pláčem na kolena.

Kovář zvedl paže k soše před sebou a smál se přes slzy, které mu stékaly po obličeji.

„Dokázal to. Udělal, co slíbil. Lidské tělo vložil do kamene. Dal mu ušlechtilost a krásu.“ 

Lidé, kteří se přišli podívat na jiné sochařské výtvory, přicházeli, aby se podívali, co stojí uprostřed náměstí. Hleděli očima dokořán otevřenýma, mnozí poprvé v životě viděli člověka jako počestnou bytost, která je počestná vlastní zásluhou. Poselství bylo tak silné, že samo o sobě vyvracelo všechno zlo na zdech. Jeho pravdivost byla zdůrazňována tím, že ho vytesal člověk.

Mnozí se na sochu dívali se stejným prozřením jako Nicci.

Kameníci odcházeli od práce, aby se podívali, co stojí na náměstí. Zedníci scházeli z lešení. Omítači odkládali kbelíky s maltou. Tesaři přestali usazovat trámy a slézali dolů. Obkladači odložili své sekáčky. Vozkové zastavovali koně. Kopáči a zahradníci v okolí paláce odložili lopaty. Ze všech směrů se hrnuli k soše na náměstí.

Lidé vybíhali po schodech ve stále větším počtu, zaplavovali okolí sochy a s posvátnou bázní na ni hleděli. Mnoho z nich padlo na kolena a plakalo; nebylo to z trápení jako předtím, ale z radosti. Bylo moc těch, co se smálo stejně jako kovář, a slzy radosti se jim kutálely po šťastných obličejích. Několik z nich si v hrůze zakrylo oči.

Když si lidé sochu prohlédli, začali se rozbíhat, aby zavolali další. Zanedlouho začali z dílen na svahu vycházet lidé, aby se podívali, co na náměstí stojí. Muži a ženy, kteří se přišli podívat na stavbu, se teď rozběhli domů pro příbuzné, aby se přišli podívat, co stojí u císařova paláce.

Něco takového většina z nich v životě neviděla.

Bylo to jako prozření slepých.

Byla to voda pro žíznivé.

Byl to život pro umírající.

Kapitola třicátá

Kahlan vytáhla mapu a krátce se na ni zadívala. Bylo těžké mít jistotu. Dívala se nahoru a dolů po silnici a všimla si, že ostatní budovy nejsou tak dobře udržované.

„Co si myslíš?“ zeptala se tiše Cara. 

Kahlan zasunula mapu pod plášť. Přitáhla si kožešinu kolem ramen, aby měla jistotu, že zakrývá jílec Richardova meče, který nosila přivázaný na zádech. Vlastní meč měla schovaný pod pláštěm. Slunce už naštěstí zapadlo.

„Nevím. Už není moc vidět. Myslím si, že je jediný způsob, jak se ujistit.“ 

Cara pozorovala lidi, kteří se dívali jejich směrem. Z velké části byli pozoruhodně nevšímaví.

Koně nechaly ustájené za městem, takže kdyby potřebovaly, nemohou rychle zmizet. Obecná netečnost lidí poněkud utišila Kahlaniny obavy.

Rozhodly se, že budou nenápadné a přirozené, jak to jen půjde. Myslela si, že v cestovním oblečení vypadají docela obyčejně, ale ve městě tak šedivém jako Altur'Rang budou mít těžkou práci zůstat nenápadné. Teď si přála, aby si předtím našly čas na nákup nějakého ošuntělého oblečení. Kahlan měla pocit, že jsou nenápadné asi tak jako párek zmalovaných děvek na venkovském trhu.

Vyšla po schodech, jako by věděla, kam jde a patřila tam. Chodba uvnitř byla čistá. Voněla čerstvě vydrhnutou dřevěnou podlahou. Kahlan měla Caru za patami, když šla k prvním dveřím po pravé straně. Dál v chodbě viděla schodiště. Pokud jsou ve správné budově, jsou u správných dveří.

Kahlan se podívala na obě strany a jemně zaklepala na dveře. Nikdo se neozval. Zaklepala ještě jednou, tentokrát trochu hlasitěji. Zkusila kliku, ale bylo zamčeno. Když ještě jednou zkontrolovala chodbu, vytáhla z opasku nůž, strčila ho do škvíry a posouvala jím, dokud zámek nevyskočil a dveře se neotevřely. Kahlan popadla Caru za rukáv a vtáhla ji za sebou dovnitř.

Tam se obě postavily do pozic, aby mohly v případě potřeby bojovat. V pokoji nikdo nebyl. Ve světle dvou oken Kahlan jako první věc uviděla, že jsou v něm dvě pryčny na spaní. Hned nato uviděla Richardův batoh.

Klekla si v koutě na podlahu, přehodila dozadu chlopeň a uviděla vevnitř jeho věci - oděv válečného čaroděje byl vespod. Téměř v slzách si přitiskla batoh pevně k hrudi.

Uplynul víc než rok, co ho viděla naposled. Skoro polovinu doby, co ho znala, nebyla s ním. Zdálo se jí, že už nedokáže vydržet další vteřinu.

Kahlan najednou uslyšela hluk. Cara popadla za zápěstí mladíka, který na ně útočil s nožem v ruce. Jediným plavným pohybem měl paži zkroucenou za zády.

Kahlan zvedla ruku do vzduchu. „Caro! Nedělej to!“

Cara se zatvářila kysele a odtáhla Agiel mladíkovi od krku. Jeho oči byly plné strachu a pobouření.

„Zlodějky! Jste zlodějky! To není vaše! Dejte to zpátky!“ 

Kahlan se vrhla k mladíkovi a ukazovala mu, že má ztišit hlas.

„Jmenuješ se Kamil nebo Nabbi?“  

Mladý muž překvapeně zamrkal. Olízl si rty, když se podíval na mladou ženu, která se tyčila nad ním.

„Já jsem Kamil. Kdo jste vy? Jak víte mé jméno?“  

„Jsem přítel. Gadi mi řekl -“  

„Pak nejsi žádný přítel!“ 

Dřív než stačil vykřiknout o pomoc, Cara mu přikryla ústa rukou.

Kahlan na něj sykla, aby byl zticha. „Gadi zavraždil našeho přítele. Poté, co jsme ho dopadli, mi řekl tvé jméno.“

Když Kahlan uviděla, že ho tato zpráva překvapila, ukázala Caře, aby dlaň sundala.

„Gadi někoho zabil!“  

„Je to tak,“ řekla Cara. 

Hodil pohledem přes rameno. „Co jste s ním udělaly? Myslím s Gadim?“

„Popravily jsme ho,“ řekla Kahlan, ale o způsobu jeho popravy se nerozšiřovala. 

Mladík se usmál. „Pak jste opravdu přátelé. Gadi byl špatný člověk. Poranil mého přítele. Doufám, že trpěl.“ „Chvíli trvalo, než zemřel,“ řekla Cara. Mladý muž polkl, když se na ni ohlédl a viděl, jak se šklebí. Kahlan pokynula rukou a Cara ho pustila.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se.  

„Jmenuji se Kahlan a toto je Cara.“  

„Dobře a co tady děláte?“ 

„Je to trochu komplikované, ale hledáme Richarda.“  

Opět je začal podezřívat. „Opravdu?“

Kahlan se usmála. Byl skutečně Richardovým přítelem. Položila mu ruku ze strany na rameno a podívala se mu do očí.

„Jsem jeho manželka. Jeho skutečná manželka.“ 

Kamil nechápavě zamrkal. „Ale, ale -“

Kahlan ztvrdnul hlas. „Nicci není jeho žena.“

Oči se mu naplnily slzami a začal se zeširoka usmívat. „Já to věděl. Já věděl, že ji nemiluje. Nikdy jsem nechápal, jak se s ní Richard mohl oženit.“

Kamil najednou Kahlan objal a tiskl ji k sobě z prudkého návalu štěstí, které cítil za Richarda. Kahlan se tiše zasmála a pohladila mladíka po vlasech. Cara ho chytila za límec a odtáhla ho. Tentokrát to ale udělala jemně.

„A co vy?“ zeptal se Kamil Cary. 

„Já jsem Mord-“ 

„Cara je dobrou přítelkyní Richarda.“ 

Kamil pak nečekaně objal i Caru. Kahlan měla obavy, že mu Mord-Sitha rozdrtí lebku, ale zdvořile ho strpěla, i když se cítila nesvá. Kahlan měla dojem, že dokonce vidí náznak úsměvu.

Kamil se otočil nazpět ke Kahlan. „Ale co tedy dělá Richard s Nicci?“

Kahlan se zhluboka nadechla. „Je to dlouhé vyprávění.“

„Řekněte mi to.“ 

Kahlan chvíli zkoumavě hleděla do jeho černých očí. Líbilo se jí, co v nich viděla. Přesto bude lepší, když vyprávění bude zjednodušené.

„Nicci je kouzelnice. Použila magii, aby donutila Richarda jít s ní.“ 

„Magii? Jakou magii?“ dotíral bez přestávky. 

Kahlan se znovu nadechla. „Mohla použít magii, aby mi ublížila, nebo aby mě zabila, kdyby Richard nesouhlasil, že s ní odejde.“

Kamil se podíval nahoru, když přemýšlel, pak přikývl. „To dává smysl. Richard je ten typ člověka - udělal by všechno, aby zachránil ženu, kterou miluje. Vím, že Nicci nemiluje.“

„Jak to víš?“ 

Kamil ukázal na dvě lůžka. „Nespával s ní. Vsadil bych se, že s vámi spával, když jste byli spolu.“

Kahlan cítila, jak jí nad touto smělostí rudne obličej. „Jak to víš?“

„Já to nevím.“ Poškrábal se ve vlasech. „Zkrátka vypadáte, že k němu patříte. Když vyslovíte jeho jméno, vidím, jak vám na něm záleží.“ 

Kahlan si nemohla pomoct, ale musela potlačit únavu a usmát se. Celé týdny jely ohromnou rychlostí. Cestou ztratily několik koní a musely si koupit nové. Poslední týden skoro nespaly. Měla problémy souvisle myslet.

„Takže ty víš, kde je Richard?“ zeptala se Kahlan. 

„Jsem si jistý, že je v práci. Domů obvykle přichází asi v tuto dobu - pokud nemusí pracovat i v noci.“ 

Kahlan si krátce prohlédla pokoj. „Kde je Nicci?“

„Nevím. Možná šla koupit chléb nebo něco jiného. Je to trochu divné - obvykle již bývá dávno doma. Skoro vždy má pro Richarda připravenou večeři.“ 

Kahlan proletěla pohledem přes ztemnělý pokoj, přes stůl, lavor a kredenc. Nerada by odešla, aby se ukázal jen několik minut po jejím odchodu. Pro Kamila bylo neobvyklé, že Nicci není doma. Začínala si dělat starosti, že jsou oba pryč.

„Kde pracuje?“ zeptala se Kahlan. 

„Na staveništi.“ 

„Na staveništi? Na jakém staveništi?“ 

Kamil ukázal rukou do dálky. „Na novém císařském paláci, který se právě staví. Zítra bude velké vysvěcení.“

„Nový palác je hotový?“ 

„To ne. Ještě léta potrvá, než ho dokončí. Ale teď ho chtějí zasvětit Stvořiteli. Do Altur'Rangu přišla na tu slavnost spousta lidí.“ 

„Richard je dělníkem, který pomáhá stavět palác?“ 

Kamil přikývl. „Je kameníkem. Tedy je jím teď. Předtím pracoval u Išaka v dopravní společnosti. Pak ho však uvěznili -“

Kahlan ho popadla za košili. „Uvěznili ho? A... mučili?“

Kamil před jejím zoufalým výrazem sklopil oči.

„Dal jsem Nicci peníze, aby ho mohla navštívit. Dostala ho ven spolu s Išakem a kovářem Viktorem. Měl rány po celém těle. Když vyzdravěl, úředníci mu dali práci kameníka.“ 

Kamilova slova jí zavířila v hlavě. Úplně nahoře byla slova, že se Richard uzdravil.

„Teď tesá sochy?“ 

Kamil opět přikývl. „Tesá do kamene postavy, aby zdobily zdi paláce. Pomáhá zlepšovat mé dřevořezby. Mohu ti je ukázat, jsou venku.“

Zázrak nad zázraky, Richard je sochařem. Ale všechny sochy, které ve Starém světě viděla, byly groteskní. Richard nemůže mít radost, že vytesává ošklivé věci. Zřejmě nemá na vybranou.

„Možná později.“ Kahlan si prsty masírovala čelo, když přemýšlela, co udělá. „Můžeš mě tam teď zavést? Myslím na staveniště, kde pracuje Richard.“ 

„Když budete chtít, tak ano. Nechcete však počkat, jestli nepřijde domů? Zanedlouho může být doma.“ 

„Říkal jsi, že někdy pracuje v noci.“ 

„Posledních pár měsíců hodně pracoval v noci. Dělá pro ně nějakou zvláštní sochu.“ Kamilovi se rozzářil obličej. „Řekl mi, abych se na ni zítra zašel podívat. Zítra je vysvěcení, takže ji možná ještě dokončuje. Nikdy jsem neviděl, kde pracuje, ale kovář Viktor to vědět může.“ 

„Tak bychom se měli vydat za kovářem.“ 

Kamil se zase poškrábal ve vlasech a v obličeji se mu objevilo zklamání. „Ale kovář tam v noci nebude.“

„Je tam venku ještě někdo jiný?“ 

„Může tam být spousta lidí. Davy lidí se chodí dívat na palác - sám jsem tam byl - a kvůli zítřejší slavnosti jich dnes večer může být víc než obvykle.“ 

To se hodilo. Když tam budou houfy lidí, nebudou při hledání Richarda tolik nápadné. Budou mít záminku, aby se rozhlédly kolem.

„Tak mu dejme ještě hodinu,“ řekla Kahlan. „Když se do té doby nevrátí, tak s největší pravděpodobností pracuje. Když se nevrátí, musíme tam a najít ho.“ 

„Co když se objeví Nicci?“ 

Kamil zamával rukou, že to není důležité. „Vyjdu na přední schůdky a budu na Nicci dávat pozor. Vy dvě čekejte tady, kde vás nikdo nevidí. Budu vás varovat, když na ulici uvidím přicházet Nicci. Vždy vás můžu vyvést zadním vchodem, když se bude vracet domů.“

Kahlan mu položila ruku na rameno a zmáčkla ho.

„To mi zní dobře, Kamile. Počkáme tady.“ 

Kamil odspěchal na své stanoviště. Kahlan se rozhlédla po uklizeném pokoji.

„Měla by ses trochu vyspat,“ řekla Cara. „Budu na stráži. Ty jsi stráž držela včera.“ 

Kahlan byla vyčerpaná. Podívala se na postel nejblíž k Richardovým věcem a přikývla. Lehla si na jeho postel. V místnosti se stmívalo. Cítila se dobře, že leží na místě, kde spává. Nemohla usnout, když byla tak blízko a přece tak daleko...

*****

Nicci ztratila srdce, když zjistila, že Richard není v pokoji. Kamila nikde neviděla. Na staveništi měla velmi dobrý pocit, když se dívala na spousty lidí, kteří se přišli podívat na Richardovu sochu a ten pohled je povznášel.

Někteří z nich byli rozezleni. Ze všech lidí to nejlépe dokázala pochopit ona. Přesto Nicci nedokázala uvěřit, že někdo může až s takovou nenávistí reagovat na krásu. Někteří lidé nenávidí život. To také chápala. Byli lidé, kteří ho odmítali vidět - kteří ho vidět nechtěli.

Na jiné lidi socha zapůsobila skoro stejně jako na ni.

Teď všechno chápala. Poprvé v životě měl život smysl. Richard se jí to pokoušel vysvětlit, ale ona ho neposlouchala. Pravdu slyšela již předtím, ale všichni ostatní - její matka, bratr Narev, Řád - ji překřičeli a přinutili neposlouchat.

Matka ji připravila velmi dobře a od prvního dne, co uviděla bratra Nareva, byla Nicci vojákem v armádě Řádu.

Když uviděla sochu, najednou zřetelně uviděla před sebou pravdu, kterou předtím vždy odmítala vidět. Bylo to přesvědčivé vidění života, po kterém vždy toužila, ale po celý život jí unikalo.

Teď chápala, proč se jí život zdál tak prázdný a nesmyslný. Sama si ho takovým dělala, protože odmítala myslet. Nicci byla otrokyní každého člověka v nouzi. Dala svým pánům jejich jedinou skutečnou zbraň proti sobě a kapitulovala před jejich zvrácenými lžemi tím, že si místo nich dala kolem krku ochromující řetěz viny. Z vlastní vůle se oddala otroctví rozmarů a přání jiných místo toho, aby svůj život žila, jak se žít má - pro sebe. Nikdy se nezeptala, proč je správné, že je otrokyní přání jiných lidí, ale pro ně není špatné, že ji zotročují. Nepřispívala ke zdokonalení lidstva, byla pouhou služkou nesčetných malých tyranů. Zlo nebylo jediným velkým celkem, ale neustálým proudem malých špatností, které zůstávají bez protestu, dokud nevyhnisají do podoby nestvůr.

Celý život žila na pohyblivých píscích, kde se nemělo věřit rozumu a intelektu, kde platila jen víra, a slepá víra byla posvátná. Sama si vynucovala bezmyšlenkovitou podřízenost prázdnému zlu.

Pomáhala shánět všechny dohromady, aby vznikl jeden kolektivní krk, kolem něhož mohli ve jménu dobra dát vodítko ti nejhorší lidé.

Proti jejich věži prázdných lží postavil Richard jedno oprávněně krásné prohlášení, které mohl vidět každý, a zakončil ho prostými slovy na zadní straně bronzového ciferníku.

Život patřil jí a měla právo ho žít. Nepatřila nikomu.

Svoboda existuje v první řadě v myslích racionálně uvažujících jednotlivců - to jí ukázala Richardova socha. Potvrzovala to skutečnost, že ji vytesal. Přestože byl zajatcem jejím a zajatcem Řádu, jeho ideály se povznesly nad oba věznitele.

Nicci si až teď uvědomovala, že její otec měl tuto zásadu vždy - viděla ji v jeho očích - přestože ji nikdy nedokázal logicky vysvětlit. Své zásady vyjadřoval prostřednictvím integrity své práce. To byl důvod, proč odmala chtěla být zbrojířem jako on. Vždy milovala a obdivovala jeho pohled na život, ale tento pocit potlačovala kvůli matce a jí podobným lidem. K Richardovi ji přitahoval stejný výraz v očích a stejné hodnoty života, jichž si cenil.

Nicci teď věděla, že černé oblečení nosila od matčiny smrti nejen v nekonečné beztvaré touze pohřbít matčinu moc nad sebou, ale ve snaze zbavit se matčiných špatných ideálů, což bylo důležitější.

Bylo jí líto, že Richard není doma. Chtěla mu říct, že jí dal odpověď, kterou hledala. Nikdy ho ale nemůže požádat o odpuštění. Teď věděla, že všechno, co mu udělala, bylo mimo veškeré odpouštění. Jediné, co mohla udělat, bylo napravit zlo, které mu způsobila.

Odejdou hned, jak ho najde. Vrátí se do Nového světa a najdou Kahlan. Pak Nicci všechno napraví. Aby mohla zrušit kouzlo, musí být blízko u Kahlan, musí být alespoň v dohledu. Pak bude Kahlan svobodná. Svobodu dostane i Richard.

Přestože Nicci Richarda velmi milovala, teď chápala, že má být s Kahlan, se ženou, kterou miluje. Toužila po něm, ale z toho důvodu neměla právo něco dělat. Nemá právo na život druhého člověka, stejně jako druzí lidé nemají právo na její život.

Nicci si lehla do své postele a plakala při pomyšlení na ukrutnosti, které spáchala Kahlan a Richardovi. Zachvátil ji pocit naprostého studu. Byla tak strašně dlouho slepá.

Teď nedokázala pochopit, jak mohla promrhat celý život na boj po boku zla, které se prohlašovalo za dobro. Byla skutečně sestrou temnot.

Teď konečně může napravit škody, které napáchala.

*****

Pro Kahlan byl dav neskutečně velký. Ve světle měsíce procházejícího tenkou vrstvou mlžných mraků, a pochodní rozsetých po údolí byl volný prostor přeplněný lidmi všude, kam dohlédla. Musely jich být statisíce.

Ohromený Kamil zvedl paže do vzduchu. „Je uprostřed noci. Nikdy jsem tady neviděl tolik lidí. Co tady všichni dělají?“

„Jak to máme vědět,“ odsekla Cara. Měla špatnou náladu, protože nenašli Richarda. 

Město bylo též plné lidí. Hlídky na ulicích byly znepokojené náhlou noční aktivitou, a proto museli být opatrní a ne nedočkaví. Cesta ke staveništi bočními uličkami, tmavými cestami a průchody jim pod vedením Kamila zabrala několik hodin.

Mládenec ukázal nahoru: „Je to tam.“

Šly za ním cestou lemovanou dílnami, z nichž byla většina tmavá a zamčená. V několika z nich ještě byli dělníci, kteří ve světle lamp nebo svící pracovali u ponků.

Kahlan sáhla pod plášť a sevřela prsty kolem jílce svého meče, když uviděla nějakého muže běžet směrem k nim. Uviděl je a zprudka se zastavil.

„Viděli jste to?“ 

„Co jsme měli vidět?“ zeptala se Kahlan. 

Vzrušeně ukázal rukou. „Dole u paláce. Na náměstí.“ Opět se dal do běhu. „Běžím pro manželku a syny. Musí se také podívat.“

Kahlan a Cara se na sebe podívaly.

Kamil přiběhl k jedné dílně a zatahal za dveře, byly však zamčené. „Viktor tady není.“ Nedokázal v hlase skrýt zklamání. „Je už pozdě.“

„Víš, co je dole na náměstí?“ 

Na chvíli se zamyslel. „Na náměstí? Znám to tam, ale... počkejte, Richard mi řekl, ať tam jdu. Řekl mi, ať jdu zítra na náměstí.“

„Tak se tam pojďme podívat hned,“ řekla Kahlan. 

Kamil mávl rukou a pak ukázal jedním směrem. „Tady za kovárnou vede z kopce nejkratší cesta.“

Všude bylo tolik lidí, že jim přes hodinu zabralo dostat se dolů svahem a rovinou kolem paláce. Přestože bylo po půlnoci, neustále přicházeli další lidé.

Když se dostali k paláci, Kahlan zjistila, že se nemohou k náměstí dostat. Obrovský dav lidí se táhl kolem přední zdi. Když ho Kahlan, Cara a Kamil chtěli obejít, aby viděli, co se na náměstí děje, málem začaly nepokoje. Lidé čekali už velice dlouho a nelíbilo se jim, že se někdo jiný snaží protlačit dopředu. Kahlan uviděla, jak bylo několik lidí, kteří se pokoušeli čekající dav obejít, napadeno.

Cara vytáhla zpod pláště Agiel a nenápadně ho Kahlan ukázala.

Kahlan zavrtěla hlavou. „Nepříznivé vyhlídky v boji s Jagangovou armádou jsou jedna věc, ale tři lidé proti statisícům mi nepřipadá příliš dobré.“

„Opravdu?“ zeptala se Cara. „Myslela jsem si, že šance jsou zhruba vyrovnané.“ 

Kahlan se jen usmála. I Cara věděla, že se nedá jít proti davu. Kamil svraštil čelo, když uvažoval nad zvláštním humorem Cary. Když našli konec fronty, zařadili se do ní.

Netrvalo příliš dlouho a fronta se za nimi prodloužila natolik, že nedohlédli na její konec. Všichni lidé kolem nich byli naplněni zvláštním druhem nervózního očekávání.

Kulatá žena před nimi v oblečení, které bylo sotva lepší než hadry, se k nim otočila s boubelatým úsměvem. Natáhla k nim ruku s něčím, co se podobalo bochníku chleba

„Nedáte si trochu?“ zeptala se. 

„Děkuji, ne,“ odpověděla Kahlan. „Ale bylo od vás velmi laskavé, že jste nám ho nabídla.“ 

„Ještě nikdy jsem takovou nabídku neudělala.“ Žena se nervózně zasmála. „Ale teď se mi to zdá správné, co myslíte?“ 

Kahlan neměla představu, o čem žena mluví, ale přikývla. „Ano.“

Fronta celou noc po centimetrech postupovala. Kahlan bolela záda. Všimla si, že i Cara se šklebí, když se protahuje.

„Stále si myslím, že bychom měly vytáhnout zbraně a jít dopředu,“ začala si nakonec stěžovat Cara. 

Kahlan se k ní naklonila. „Jaký je v tom rozdíl? Stejně musíme čekat až do rána. Až přijde ráno, můžeme nahoru do kovárny nebo na místo, kde jsou kameníci a máme naději, že najdeme Richarda. Ale v noci nemůžeme dělat nic.“

„Možná je teď ve svém pokoji.“ 

„Chceš ještě jednou narazit na Nicci? Sama víš, čeho je schopná. Příště nemusíme mít štěstí a neunikneme. Nejely jsem sem celou cestu proto, abychom s ní bojovaly - já jen chci vidět Richarda. I kdyby tam Richard šel - a my nevíme, jestli to udělal - víme, že se k soše musí ráno vrátit.“ 

„Snad.“ 

Nebe dostávalo slabý načervenalý nádech, když se dostali ke spodní části mramorových schodů. Před sebou slyšeli sténání a kvílení. Kahlan nevěděla proč, ale lidé na náměstí plakali bez jakýchkoliv zábran. Bylo divné, že někteří lidé se radostně smáli. Někteří kleli, jako by je lupič s nožem v ruce obíral o celoživotní úspory. Když se pomalu dostávali nahoru po schodech, Kahlan a Cara se krčily za lidmi, kteří stáli kolem, aby na sebe neupoutávaly pozornost. Náměstí nad nimi bylo osvětlováno desítkami pochodní. V jejich třepetavém světle bylo nejasně vidět, jak jsou davy obrovské. Pach hořící smůly se míchal se zatuchlým potem lidí namačkaných na sebe.

Krátce trvající mezerou mezi lidmi před sebou Kahlan na chvilku viděla dopředu. Překvapením zamrkala, ale skoro stejně rychle se dav uzavřel. Lidé vpředu plakali - připadalo jí, že někteří pláčou radostí.

Kahlan začala rozeznávat zdvořilé hlasy lidí, kteří žádali dav, aby se pohyboval, a přesvědčovali lidi, aby dali stejnou možnost i dalším. Otrhané shromáždění nepřetržitě postupovalo na bílý mramor náměstí. Když se slunce vynořilo nad obzor, světlo pochodní nahradilo jasné denní světlo. Zlaté paprsky zalily průčelí paláce.

Scény vytesané do kamenných zdí byly zneklidňující. Neodlišovaly se od toho, co již ve Starém světě viděla, rozdíl byl možná v tom, že byly ještě příšernější, děsivější, beznadějnější, a početnější.

Kahlan si v mysli pohrávala s tvary sošky Statečnosti. Při pomyšlení na to, že Richard musí tesat věci, které vidí na zdech, se jí zvedal žaludek.

Cítila, jak ji zachvacuje pocit záhuby. Takový je Řád: bolest, utrpení a smrt. Přesně to čekalo Nový svět z rukou jeho zrůd. Nemohla odtrhnout zrak od výjevů na zdech, od osudu, který čekal lidi z její vlasti - osudu, který mnozí slepě přijímali.

Lidé kolem Kahlan postupovali a přestupovali z nohy na nohu. Najednou před sebou uviděla bílé postavy z mramoru. Pohled jí vyrazil dech. První ranní paprsky se s nimi laskaly, jako by slunce vyšlo jen proto, aby hladilo třpytivé tvary v celé jejich slávě.

Cara popadla Kahlan za paži a bolestivě ji sevřela, protože ji pohled rovněž uchvátil.

Sousoší muže a ženy se ušlechtilostí svého ducha zmocnilo Kahlaniny představivosti - cítila, jak jí po tvářích stékají slzy, a pak se stejně jako ostatní lidé kolem otevřeně rozplakala nad majestátností, důstojností a krásou díla, které stálo před ní. Bylo vším, čím se reliéfy v kamenných zdech nikdy nemohly stát. Neomezeně nabízelo věc, kterou sochy Řádu popíraly.

Na podstavci bylo jediné slovo: ŽIVOT.

Kahlan přes slzy sténala a křečovitě dýchala. Svírala paži Cary a Cara tiskla její paži; tiskly se k sobě a hledaly jedna v druhé útěchu. Spolu s davem postupovaly dál řekou společných emocí. Muž v sousoší nebyl Richard, ale bylo v něm mnoho z Richarda. Žena nebyla Kahlan, ale bylo v ní z Kahlan tolik, že cítila, jak jí rudne obličej, když se na ni dívají ostatní.

„Podívejte se, prosím, a postupte si dál, aby se mohli podívat další,“ nepřestávali volat muži po obou stranách. Neměli uniformy, byli stejně otrhaní jako všichni ostatní. Vypadali na obyčejné občany ochotné pomoct. 

Žena, která jim předtím nabídla chléb, padla s pláčem na kolena. Pomocné ruce ji uctivě zvedly a pomáhaly jí postupovat dál. Žena ze Starého světa takovou krásu v životě ještě neviděla.

Když Kahlan procházela kolem sochy, nemohla z ní spustit oči a natáhla ruku, aby se jí dotkla jako všichni ostatní. Když ji dav odnášel dál, na prstech jí zůstával pocit hladkého povrchu kamene. Uvědomila si, že stejného místa se dotýkal i Richard, a rozplakala se ještě víc.

Jak Kahlan postupovala dál, uviděla, že vzadu na půlkruhu ciferníku slunečních hodin byla tato slova:

„Váš život patří jen vám. Vstaňte a žijte ho.“ 

Viděla, jak stejná slova opakují rty mnoha lidí, kteří je spatřili.

Dav postupoval po schodech a nutil lidi u sochy jít dál. Vzadu byli muži, kteří odváděli lidi mezi sloupy přes zadní část ještě nedostavěného paláce na stranu, aby mohli přicházet další a obdivovat sochu.

„Přála bych si, aby to viděl Benjamin,“ řekla Cara a její modré oči přetékaly slzami. 

Kahlan byla přemožena bublavým smíchem. „Chtěla jsem říct: ,Přála bych si, aby to viděl Richard.'„

Cara se rozesmála spolu s ní a řeka lidí je odvlekla pryč.

Kamil popadl Kahlan za ruku. Viděla, že za ruku vzal i Caru.

„Ano,“ řekl s přesvědčením. „Vytvořil ji Richard.“ 

„Teď kam?“ zeptala se ho Kahlan. „Kde bychom ho podle tebe mohli najít?“ 

„Myslím, že bychom se měli vydat nazpět ke kovárně. Doufejme, že se tam Richard ukáže. Pokud by tam nebyl, Viktor bude vědět, kde je.“ 

Kamilova slova vytvořil ji Richard jí radostně zpívala v mysli.

Kapitola třicátá první

Richard prolezl skrz okno a seskočil dolů. Bylo slyšet, jak jeho boty narazily na zem. Nechtělo se mu věřit, že celou noc spal pod plachtou ve voze. Nechtělo se mu věřit, že ho Jori nevzbudil, když byli blízko jeho domu. Ten chlap si asi myslel, že to není jeho práce, a tak nic nedělal. Richard zavzdychal. Jori možná nevěděl, že je na voze.

Oprášil se. Stál před budovou přepravní společnosti, kde dělal hned od příchodu do Altur'Rangu. Spal a nevěděl, že ho Jori uvnitř zamknul.

Richard se nemohl rozhodnout, kam jít - domů nebo do Útočiště. Nebe zářilo oranžovou a fialovou barvou jasného svítání. Pomyslel si, že nemá smysl jít domů, protože by do práce přišel pozdě. Řekl si, že bude lepší jít rovnou do práce.

Do práce. Do jaké práce? Dnes se konají slavnosti, bude vysvěcení. Až bratr Narev uvidí sochu, Richard si už nikdy nemusí dělat starosti s prací.

Věděl, že kdyby někam utekl, kdyby se pokusil uprchnout, tak by Nicci jen vyprovokoval k zuřivosti a Kahlan by přišla o život. Richard strávil s Nicci více než rok - stejně dlouhou dobu jako s Kahlan - a Nicci mu opakovaně prohlašovala, jaké možnosti mu zbývají. Na druhé straně váhy jeho rozhodování byl vždy život Kahlan.

Richard si v podstatě vybírat nemohl. Rád by viděl Viktorův obličej, až se podívá na sochu. Richard se usmál při myšlence na jedinou příjemnou věc, která ho dnes čeká.

Den pro něj skončí s největší pravděpodobností ve vlhké tmavé díře, kde již jednou byl. Při této myšlence klopýtl. Nechtěl se tam dostat ještě jednou, byla tak malá. Richard se nerad dostával do pastí - obzvlášť do těch malých. Nelíbila se mu ani jedna z možností. Obě dohromady v něm vyvolávaly strach.

Přestože byly jeho vyhlídky pochmurné, sochu vytesal úmyslně. Uvědomoval si cenu, kterou za ni asi zaplatí. Jeho dílo však za to stálo. Otroctví nebylo žádným životem. Nicci mu jednou slíbila, že když zemře, nebo když si vybere smrt, bude to pro ni svým způsobem odpověď, a že Kahlan neublíží. Richardovi teď nezbývalo nic jiného než jejímu slibu věřit.

Socha existovala. Záleželo jen na ní. Život existoval. Lidé ho potřebovali vidět. Spousta lidí ve Starém světě potřebovala vidět, že život existuje a je tady, aby se žil.

Na časné ráno byl na ulicích Altur'Rangu neobvykle čilý ruch. Každou chvíli po ulicích proběhly jednotky těžce vyzbrojených městských strážníků. Na oslavy vysvěcení přišlo do města mnoho lidí. Domníval se, že to je důvod, proč je na ulicích tak živo.

Vojáci mu nevěnovali pozornost. Richard věděl, že za chvíli se to změní.

Když se dostal k Útočišti, šokovalo ho, co viděl. Kilometry nezastavěného prostoru kolem paláce byly plné lidí. Tlačili se kolem zdí paláce jako mravenci kolem rozlitého medu. Nepokoušel se odhadnout, kolik lidí zaplňovalo okolní kopce. Mátlo ho, když viděl celou paletu barev na místech, kde předtím byla jen hnědá hlína a zeleň zimní rýže. Nedokázal si představit, že by se tak ohromné množství lidí chtělo podívat na vysvěcení. Na druhé straně celé měsíce ve dne v noci pracoval - jak by mohl vědět, co mají lidé v úmyslu.

Richard obešel nejhorší tlačenici a vydal se nahoru ke kovárně. Chtěl vyzvednout Viktora a jít sním dolů na staveniště, aby se podíval na sochu ještě dřív, než Řád začne se svěcením. Viktor již nepochybně dychtivě čeká.

Silnice byla plná lidí. Vypadali rozrušení, šťastní a plní očekávání. Vypadali úplně jinak, než jak obvykle vypadala a chovala se většina lidí Starého světa. Možná byla důvodem oslava, protože i taková oslava byla lepší než všední a bezútěšné dny.

Více než půl kilometru od Viktorovy dílny skočil na silnici rozzuřeně vypadající bratr Neal a prudce ukázal směrem k Richardovi.

„Tam je! Chopte se ho!“ 

Strážníci, kteří pročesávali kolemstojící davy, vytáhli na Nealův rozkaz zbraně. Když se hrnuli k němu, patřila Richardova první myšlenka boji. Ve zlomku vteřiny posoudil nepřítele a promyslel si způsob útoku. Stačilo mu popadnout jeden meč a vytrhnout ho z neobratných rukou jednoho vojáka. Poté mu budou patřit všichni. V mysli už tento hrozný čin vlastně spáchal, už ho zbývalo jen uskutečnit.

Vojáci rychle přibíhali. Lidé jim prchali z cesty, někteří přitom křičeli strachem.

Ještě musí vzít do úvahy Neala. Neal je čaroděj, ale Richard by se dokázal vypořádat i s touto hrozbou - v ohrožení jeho schopnosti rostly. Ohrožení a zlost. Měl v sobě nepochybně dostatek zlosti. Součást jeho bytosti, která používala meč pravdy - zuřivost plná temného násilí - už burácela jeho nitrem.

Nicci mu však řekla, že když použije magii, Kahlan zemře. Dozví se o tom?

Dříve nebo později ano.

Richard zůstal poslušně stát. Strážníci ho drsně popadli za paže, aby ho zkrotili. Další ho chytili zezadu za košili.

Co na tom záleží? Kdyby se bránil, tak ublíží Kahlan. Když ho popraví, Nicci nechá Kahlan žít svůj vlastní život.

Do černé díry se však vrátit nechtěl.

Neal přiběhl a výhrůžně hrozil Richardovi prstem. „Co to má znamenat, Cyphere? Co jsi tím chtěl dokázat?“

„Mohl bych se zeptat, co máte na mysli, bratře Neali?“ 

Nealovi zrudl obličej. „Sochu!“

„Ale, ale. Vám se nelíbí?“ 

Neal vší silou praštil Richarda do žaludku. Vojáci, kteří ho drželi, se rozesmáli. Richard napnul svaly, ale úder mu stejně vyrazil dech. Nadechnout se dokázal až po chvíli.

Neal zjistil, že mu potrestání dělá radost, tak ho zopakoval.

„Ach, Cyphere. Za své rouhání zaplatíš. Tentokrát zaplatíš pořádně velkou cenu. Ještě než s tebou skoncujeme, ke všemu se přiznáš. Nejdřív se však podíváš, jak zničíme tvou ohavnou zvrácenost.“ Nealův obličej byl zkroucen povýšeneckým a pokryteckým rozhořčením, když přikazoval urostlým vojákům: „Doveďte ho dolů a nenechte se zdržovat davem.“ 

*****

Kolem desáté dopoledne Kahlan začala ztrácet naději, že se kovář někdy ukáže.

„Je mi to líto,“ řekl Kamil mrzutě, když se díval, jak matka zpovědnice chodí sem a tam. „Nevím, proč tady Viktor není. Myslel jsem, že tady bude. Opravdu.“ 

Kahlan se konečně zastavila a poklepala ustaraného mladíka po rameni. „Kamile, já vím, že sis to myslel.

Slavnost a všechno, co se děje dole kolem sochy, jsou sotva součástí obyčejného dne, to jsem si jistá.“

„Podívejte,“ řekla Cara. Kahlan si všimla, že hledí na palác. „Stráže s oštěpy vyhánějí dav z náměstí.“ 

Kahlan se přimhouřenýma očima podívala dolů z kopce. „Máš lepší oči než já. Já to nerozeznám.“ Otráveně se podívala na zavřenou kovárnu. „Další čekání nám k ničemu nebude. Zkusme se dostat dolů a pořádně se rozhlédnout.“ Kahlan varovně položila ruku Caře na rameno. „Nezačneš ale s davem válku?“

Cara  podrážděně  zkřivila  ústa.  Kahlan se otočila k mladému muži, který kopal do kamínků a vypadal zahanbeně, že mu nevyšel plán na nalezení Richarda.

„Kamile, uděláš pro mne něco?“  

„Jistě. Co to má být?“ 

„Počkáš tady pro případ, že by sem přišel Richard, nebo dokonce kovář? Když přijde kovář, může něco vědět.“ 

Kamil natáhl krk a podíval se dolů na palác. „Tak dobře. Kdyby sem Richard opravdu přišel, nechtěl bych se s ním minout. Co mu mám říct, když ho uvidím?“

Kahlan se usmála. Že ho miluji, pomyslela si, ale místo toho řekla: „Řekni mu, že jsem tady s Carou, a že jsme ho šly dolů hledat. Ať tady počká - vrátíme se.“

Kahlan si myslela, že se jim podaří dostat na náměstí, aby se podívaly po Richardovi, ale zdálo se, že stejný nápad dostali všichni. Trvalo celou věčnost, než se dostaly dolů z kopce a byly na rovině. Čím blíž byly k náměstí, tím víc se lidé mačkali. Kahlan se zastavila. Musela vynakládat značnou námahu, aby se s Carou nedostaly od sebe. Bylo vidět, že každý člověk v davu má v úmyslu tlačit se dopředu na náměstí. Lidí v zástupech neustále přibývalo.

Kahlan si zanedlouho uvědomila, že jsou spolu s Carou uvězněné v lidské tlačenici.

Každý mluvil jen o jedné věci: o soše.

*****

Bylo pozdní odpoledne, když se Nicci podařilo protlačit alespoň k blízkosti náměstí. Každý centimetr si musela vybojovat. Byla dost blízko, aby viděla lidi kolem sochy, ale blíž se dostat nedokázala. Ať se snažila sebevíc, nemohla se dostat dopředu. Stejně jako ona se blíž chtěl dostat každý. Lidé se tlačili na ni a přitiskli jí paže k tělu. Někdy jí pocit bezmocnosti dokonce naháněl hrůzu. Dokázala si uvolnit jednu paži, aby mohla lépe udržovat rovnováhu. Napadlo ji, že kdyby za těchto okolností upadla, mohlo by to mít smrtelné následky.

Kdyby jen měla svou magickou sílu.

Vlastní namyšlenost ji donutila, aby se jí vzdala. Dostala za ni život, ale Richard a Kahlan ztratili svobodu. Nicci nemohla jen tak odčerpat svou magickou sílu ze spojení, aby ji mohla opět použít, protože by Kahlan zemřela. Nicci nechtěla žít vlastní život za cenu života někoho jiného - už chápala, že právě v tom je skutečné zlo.

Nicci pátrala po Richardovi, ale nenašla ho. Nemohla najít ani kováře, mistra Cascellu, nebo Išaka. Když Richarda najde, hned mu řekne, že neměla pravdu, a odejdou z Altur'Rangu. Tak strašně toužila vidět jeho obličej, až mu bude říkat, že jdou zpátky za Kahlan zrušit kouzlo. Ze všech lidí byli oni poslední, kteří by měli trpět za to, co se Nicci od Richarda naučila.

Socha ji napadla jako poslední místo, kde by ho měla hledat. Tam by mohl být. Přes veškerou snahu se nedokázala dostat blíž. Teď si uvědomila, že se možná nedostane ani ven z tlačenice statisíců lidí kolem ní. V obrovském davu kolem paláce muselo být hodně přes půl milionu lidí.

Pak Nicci uviděla bratra Nareva a jeho učedníky, jak se v tmavě hnědých řízách objevují na náměstí. Bratr Narev měl hranatý baret, ostatní měli obličeje skryté pod hluboko staženými kapucami. V zadní části náměstí se tísnilo několik set úředníků Řádu, kteří přicestovali, aby se podívali na vysvěcení paláce - všichni to byli významní hodnostáři.

Kdyby mohla použít magii, na místě by je pozabíjela.

Potom za hodnostáři spatřila na kratičký okamžik Richarda, kolem něhož stály stráže. Celý střed náměstí byl plný nepřívětivých gardistů.

Bratr Narev postoupil na okraj náměstí. Pod tmavou řízou byly vidět obrysy kostnaté postavy. Temný pohled vycházející zpod čela zakrytého hranatou čapkou přejížděl shromáždění ze strany na stranu. Lidé byli hluční a dojatí. Bratr Narev nevypadal spokojeně, ale bratr Narev spokojeně nevypadal nikdy. Říkal, že radost je špatná. Zvednutím paží si vyžádal ticho.

Když dav ztichl, začal mluvit svým výhružným a drsným hlasem, který ji pronásledoval od onoho dne v jejich domě, když byla ještě malá. Byl to hlas, kterému dovolila, aby ovládl její mysl, a spolu s hlasem matky myslel místo ní.

„Občané Řádu. Na dnešek jsme pro vás plánovali zvláštní událost. Dnes vám přinášíme podívanou na pokušení... a ještě víc.“ 

Jeho paže sklouzly směrem k soše. Dlouhé, tenké prsty se roztáhly. Hlas se mu rozechvěl hnusem. „Samotné zlo!“

Dav začal znepokojeně mumlat. Bratr se usmál tenkou jizvou úst a propadlé tváře se mu vtáhly dovnitř ještě víc. Vypadal při tom jako usmívající se smrtka.

Slunce pozvolna zapadalo. Za sebou zanechávalo třepetavé světlo desítek pochodní vrhajících oranžový svit na masivní sloupy tyčící se za náměstím. Zachmuřené obličeje hodnostářů počal omývat svit měsíce. Vzduch přeplněný těžkým pachem davu začal chladnout.

„Občané Řádu, dnes uvidíte, co se stane zlu, když se postaví proti ctnostem Řádu,“ skřehotal bratr Narev. Nicci měla dojem, že jeho hlas má moc rozbořit kamenné zdi. 

Zakýval kostnatým prstem a pokynul přes hlavy hodnostářů. Strážníci začali strkat Richarda dopředu. Nicci vykřikla, ale její hlas se ztratil v povyku desítek tisíc dalších hlasů.

Bratr Neal pyšně vykročil kupředu a nesl perlík.

Nicci zkontrolovala, jak to vypadá po stranách a viděla, že tam je připraveno několik tisíc ozbrojených strážníků. Další ozbrojenci oddělovali prostor náměstí od shromážděných lidí. Bratr Narev nechtěl nic riskovat. Neal nasadil zdvořilý úsměv a s uctivou úklonou podal perlík bratru Narevovi.

Bratr Narev zvedl perlík nad hlavu, jako by to byl v triumfu zvednutý meč.

„Když se objeví zlo, musí se vždy zničit.“ Zamával perlíkem směrem k soše. „Tato věc je zlo vytvořené extremistou nenávidícím své spoluobčany, který chce podvést slabé. Nepřispívá ničím k pokroku svých spoluobčanů, neulehčuje jejich potíže, nepomáhá jim ve vzdělání a své spoluobčany vůbec nepodporuje. Nabízí pouze oplzlé a bezbožné obrazy, které ničí rozum snadno ovlivnitelných a méně inteligentních lidí, kteří jsou mezi námi.“ 

Dav zůstal zticha ve zmateném zklamání. Z toho, co Nicci slyšela mezi lidmi, když byla přes den venku, začínali věřit, že tato socha je v nabídce Řádu něco nového - u vchodu do císařova paláce mají vidět něco velkolepého, novou zářivou naději. Byli zmatení a omráčeni vším, co teď uslyšeli.

Bratr Narev zvedl perlík. „Dřív než tělo tohoto zločince bude za zločiny proti Řádu viset na stožáru, je odsouzen k tomu, aby se díval, jak je jeho odporné dílo ničeno za jásotu počestných občanů!“

Když poslední paprsky slunce prchly za obzor, bratr Narev zvedl v blikotavém světle dýmajících pochodní těžký perlík nad hlavu. Perlík se na okamžik zakymácel na nejvyšším bodě své dráhy, aby pak rychlým máchnutím klesl dolů. Dav kolektivně zavzdychal, když zazvučelo železo, které udeřilo do nohy mužské postavy. Odpadlo pár malých štěpinek, škoda však byla překvapivě malá.

V absolutním tichu se Richard neúčinné ráně bratra Nareva pohrdavě zasmál.

Nicci i z dálky viděla, jak bratru Narevovi brunátní obličej, zatímco se Richard na všechno dívá a směje se dál. Dav zamumlal. Nikdo nechtěl věřit, že by se nějaký člověk odvážil vysmát bratrovi Řádu - ještě k tomu bratru Narevovi.

Nechtělo se to věřit ani bratru Narevovi.

Desítky strážníků, kteří na Richarda mířili oštěpy, tomu také nechtěly věřit.

V napjatém tichu se Richardův smích odrážel od půlkruhu kamenných zdí a vysokých sloupů za nimi. Bratr Narev zvedl perlík za železnou údernou část a ten se nešikovně zaklátil v jeho kostnaté ruce. Topůrko přidržel směrem k Richardovi.

„Ty sám zničíš své zvrácené dílo.“ 

Slova „nebo na místě zemřeš“ nebyla vyslovena, ale každý slyšel, že byla naznačena.

Richard vzal perlík za topůrko. Nevypadal by vznešeněji, ani kdyby přebíral meč, posázený drahokamy.

Richardův dračí pohled opustil bratra Nareva a přeletěl dav, když udělal několik kroků ke schodům. Bratr Narev zvedl prst a pokynul strážníkům, aby nezvedali oštěpy. Bratři Narev a Neal si podle samolibého výrazu v obličejích nemysleli, že by dav měl zájem poslouchat hříšníka.

„Vládnou vám ničemní a malicherní lidé,“ řekl Richard hlasem, který se rozezněl nad obrovským zástupem. 

Všichni jako jeden vyjekli. Pronést něco proti bratrovi bylo s největší pravděpodobností velezradou a s jistotu kacířstvím.

„Jaký je můj zločin?“ zeptal se Richard nahlas. „Dal jsem vám podívanou na něco krásného v přesvědčení, že máte právo krásu vidět, když si to přejete. A co je ještě horší... řekl jsem, že vaše životy si máte žít sami.“ 

Davem se začala přelévat vlna mumlání. Richardův hlas nabyl na síle a svým zvukem se na pozadí šeptajícího davu dožadoval slyšení.

„Zlo není jeden velký celek, ale je sbírkou nesčetných hříšností, které z bláta zdvihají malicherní lidé. Životem pod vládou Řádu jste vyměnili bohatství vize vlastního života za šedivou mlhu průměrnosti - místo plodné inspirace, přinášené snažením a růstem, máte otupělou stagnaci a pomalý rozklad - místo odvážného zkoumání nových prostor je zde neprůbojný močál apatie.“ 

Dav mu visel na rtech a poslouchal bez jediného slova. Richard jim ukázal nad hlavy perlíkem, mával jím s nenucenou elegancí královského meče.

„Svobodu jste nevyměnili za misku polévky, ale za něco horšího: za prázdný soucit jiných lidí, kteří vám říkají, že si zasloužíte mít plnou misku polévky, a postará se vám o ni někdo jiný. 

Štěstí, radost, úspěch a splněná přání... nejsou kusovým zbožím, které lze rozdělovat. Dá se dětský smích rozdělit a rozdávat na příděl? Ne! Je nutné zařídit, aby se děti víc smály.“

Davem proběhla vlna spokojeného smíchu.

Bratr Narev se mračil stále víc. „Už jsme slyšeli dost tvého extremistického fantazírování. Okamžitě znič tu rouhačskou sochu!“

Richard zvedl hlavu. „Ano? Společné shromáždění Řádu a bratrství se bojí poslouchat jednoho bezvýznamného člověka? Bratře Nareve, to se tak strašně bojíš pouhých slov?“

Černé oči se kradmo podívaly na shromážděné lidi, kteří se nakláněli dopředu, aby lépe slyšeli odpověď.

„My se žádných slov nebojíme. Na naší straně je ctnost, která zvítězí. Vyslov svá rouhání, aby všichni pochopili, proč jsou všichni morální lidé proti tobě.“ 

Richard se na lidi usmíval, ale mluvil s brutální otevřeností.

„Život každého člověka mu podle práva patří. Život jednotlivce může a musí patřit pouze jemu, a ne žádnému společenství nebo pospolitosti, protože by se z něj stal otrok. Nikdo nemůže jinému člověku odepřít právo na vlastní život, ani se za pomoci síly zmocnit něčeho, co vyrobil někdo jiný, protože mu tím krade prostředky na jeho živobytí. Je zradou na lidstvu držet člověku nůž u hrdla a nařizovat mu, jak musí žít vlastní život. Žádné společenství nemůže být důležitější než jednotlivci, ze kterých se skládá, protože byste nepřipisovali vrcholnou důležitost člověku, ale každému názoru, který se zalíbil společenství, i kdyby stál nekonečný počet životů. Rozum a smysl pro realitu jsou jedinými prostředky zabezpečení spravedlnosti. Když se svrchovaným pánem stane bezmyšlenkovité přání, bude smrtelně nebezpečným pánem. 

Když se lidé zříkají rozumu ve prospěch víry v tyto kreatury, schvalují použití síly k vlastnímu zotročení - k vlastnímu vraždění. Vy máte právo rozhodovat, jak chcete žít vlastní život. Když to řeknete vy, tak ničemní a malicherní lidé, co tady stojí, nejsou nic jiného než švábi. Kromě moci, kterou jste jim dali vy, vás nemají čím ovládat!“

Richard ukázal perlíkem na sochu za sebou. „Toto je život. Váš život. Život podle vaší vůle.“ Mávl perlíkem v oblouku a ukázal na reliéfy na zdech. „Tamto vám nabízí Řád: smrt.“

„Už jsme slyšeli dost rouhání!“ zaječel bratr Narev. „Okamžitě znič svůj odporný výtvor, nebo zemřeš!“  

Oštěpy se zvedly.

Klidným a nebojácným pohledem se Richard podíval na strážníky a přistoupil k soše. Srdce Nicci se prudce rozbušilo. Nechtěla, aby ji zničil. Socha byla příliš dobrá, aby ji někdo zničil. To se nemůže stát. Nemohou ji jen tak sebrat lidu.

Richard si položil perlík na rameno. Druhou rukou ukazoval na sochu, když naposled oslovil shromáždění.

„Řád vám bere právě toto - lidskost, individualitu a svobodu žít vlastní život.“ 

Richard si na chvilku přiložil perlík k čelu.

Ocelová hlava začala v mohutném rozmachu opisovat oblouk. Nicci slyšela, jak zasvištěl vzduch. Zdálo se jí, že se celá socha otřásla, když perlík s hromovým zaduněním udeřil do jejího podstavce.

V jediném okamžiku křehkého ticha uslyšela tichý zvuk: byl to praskavý a šustivý šepot samotného kamene.

Pak se celá socha v rachocení úlomků najednou zřítila do stoupajícího mračna bílého prachu.

Hodnostáři vzadu na náměstí začali provolávat slávu. Strážníci hýkali a vykřikovali, mávali přitom zbraněmi ve vzduchu.

Byli však jediní. Dav zachovával hrobové ticho, když se prach valil přes náměstí. Právě byly zničeny všechny jeho naděje, které socha ztělesňovala.

Nicci omámeně zírala. Hrdlo měla sevřené bolestí mimořádného okamžiku a v očích měla slzy. Všichni se dívali kolem sebe a vypadali, jako by právě byli svědky tragické a nesmyslné smrti.

Strážníci přišli k Richardovi s napřaženými oštěpy, šťouchali do něj a hnali ho dozadu, kde čekali další s těžkými pouty.

Zdola, z místa nedaleko od schodů, se z davu ozval jasný hlas: „Ne! My to už snášet nebudeme!“

V narůstajícím šeru Nicci viděla na člověka, který vykřikl. Byl u čela shromáždění a zuřivě se pokoušel propracovat přes tlačenici, aby se dostal na náměstí.

Byl to kovář Cascella.

„My to už snášet nebudeme!“ zakřičel. „Už se dál zotročovat nenechám! Slyšíte? Jsem svobodný člověk! Svobodný člověk!“ 

Celý zástup před palácem vybuchl ohlušujícím řevem.

Pak se jako jeden muž vrhl dopředu.

Se vztyčenými pěstmi a výkřiky plnými zuřivosti se lidská masa jako lavina valila k náměstí. Řady těžce vyzbrojených strážníků pochodovaly po schodech dolů, aby útok zastavily, ale ihned mizely pod prudkým náporem.

Nicci křičela z plných plic, jak se pokoušela upoutat Richardovu pozornost, ale její hlas se ztrácel v uragánu.

Kapitola třicátá druhá

Richard nevěděl, co ho ohromilo víc - jeho socha v troskách, nebo dav hrnoucí se nahoru po schodech poté, co se Viktor prohlásil za svobodného člověka.

Valící se lidé ani nezpomalili a v běhu převálcovali ozbrojené strážníky, sestupující ze schodů, aby jim zahradili cestu. Mnozí padli, protože byli zraněni nebo zabiti. Lidská vlna pošlapala jejich těla. Ti v čele nemohli zastavit, i kdyby chtěli - tlak desítek tisíc lidí za jejich zády je poháněl dopředu. Stejně zastavit nechtěli. Řev byl ohlušující.

Bratři zpanikařili. Hodnostáři vzadu zpanikařili. Několik tisíc ozbrojených strážníků zpanikařilo. V tomto okamžiku se povaha světa změnila - místo všemocné vlády Řádu shromážděného na náměstí vznikla vláda každého člověka nad sebou samým.

Richard chtěl dostat bratra Nareva. Teď ale viděl, jak se k němu hrnou ozbrojení vojáci. Rozmáchl se a zabořil hlavu perlíku do prsou muže, který se na něj vrhl s mečem nad hlavou. Když muž letěl kolem Richarda s topůrkem perlíku trčícím z obrovské rány v hrudi, vytrhl mu z ruky meč a pak se s čepelí v ruce nezadržitelně pustil do práce.

Malá skupinka strážníků se rozhodla ochraňovat bratry. Richard na ni zaútočil. Každým sekem nebo bodnutím zkosil jednoho muže.

Strážníci nebyli předmětem Richardova největšího zájmu. Když už měl všechno ztratit, chtěl za to dostat Narevovu hlavu. Když se ale propracovával změtí lidí tlačících se na náměstí, bratra Nareva nikde neviděl.

Z tlačenice se vynořil Viktor a tahal za vlasy jednoho bratra. K Viktorovi se připojili další lidé - a každý z nich bratra přidržoval. Urostlý kovář se mračil tak, že by pohledem mohl ohýbat železo. Bratr koulel očima, jako kdyby ho někdo praštil do hlavy a on nebyl ještě při smyslech.

„Richarde!“ zakřičel Viktor. 

Muži se sbíhali kolem Richarda; stáli kolem něj v půlkruhu, teď už jich bylo deset nebo patnáct řad za sebou.

„Co s ním máme udělat?“ zeptal se někdo z davu. 

Richard se zkoumavě podíval na všechny kolem. Viděl muže, které znal ze staveniště. Byli mezi nimi i Priska s Išakem.

„Proč se ptáte mě? Je to vaše vzpoura.“ Vyzývavě se lidem díval do očí. „Co myslíte, že byste s ním měli udělat?“ 

„Řekni nám to ty, Richarde,“ řekl jeden z kameníků. 

Richard zavrtěl hlavou. „Ne. Vy mi řekněte, co s ním zamýšlíte udělat. Měli byste však vědět, že tento člověk je čaroděj. Když se probere, začne zabíjet lidi. Je to otázka života a smrti, a on to ví. Víte to vy? Jde o vaše životy. Vy se musíte rozhodnout, co uděláte. Já nemohu.“

„Richarde, chceme, abys tentokrát byl s námi,“ zvolal Priska. „Ale když se k nám nepřipojíš, pak si vezmeme nazpět životy v naší revoluci i bez tvé pomoci. Jinak to nebude!“ 

Lidé kolem zvedali zaťaté pěsti a na souhlas vykřikovali.

Viktor si k sobě přitiskl omráčeného bratra a kroutil mu krkem, dokud mu nepraskl. Ochablé tělo sklouzlo na dlažbu.

„A zamýšlíme s ním udělat toto,“ řekl Viktor. 

Richard mu s úsměvem podával ruku. „Vždy mě těší, když se potkám se svobodným člověkem.“ Chytli se za předloktí. Richard se podíval Viktorovi do očí. „Jsem Richard Rahl.“

Viktor překvapením zamrkal a pak se od plic rozesmál. Volnou rukou poplácal Richarda po paži.

„Jasně, že jsi. Jako my všichni! Na chvíli jsi mě dostal, Richarde. Skutečně jsi mě dostal.“ 

Tlačící se dav je nutil ustupovat ke sloupům. Richard sáhl dolů, popadl mrtvého bratra za hnědou řízu a táhl ho za sebou. Hmota vysokých kamenných zdí a mramorových sloupů poskytovala před bouřlivou řekou lidí alespoň částečnou ochranu.

Najednou se zatřásla země. Výbuch prorazil zevnitř díru do zdi. Tma se rozhořela světlem a vzduchem zahvízdaly úlomky kamene. Desítky zkrvavených lidí byly vrženy dozadu.

„Co to bylo?“ Viktor přehlušil výkřiky, řvaní a zvuk exploze. 

Dav ignoroval nebezpečí a dál útočil na lidi, kteří ho zotročovali. Zástupy zaplavily místo, kde předtím stála socha, a sbíraly úlomky mramoru. Lidé posílali vzdušné polibky slovům na zadní straně povaleného bronzového prstence. Volili si život.

Houfy lidí pochytaly velký počet bratrů a úředníků a tloukly je k smrti kusy bílého mramoru z rozbité sochy.

„Bratr Narev je kouzelník,“ řekl Richard. „Viktore, musíš to tady trochu zorganizovat - musíš dav zklidnit. 

Narev může použít silnou magii. Chválím touhu těchto lidí po svobodě, ale mnoho z nich bude zabito a zraněno, když je nedostaneme pod kontrolu.“

„Rozumím,“ řekl Viktor, který se snažil, aby ho dav neodnesl pryč. 

Velký počet lidí, kteří se shromáždili kolem Richarda na jeho ochranu, uslyšel, co řekl, a přikyvoval na souhlas. Davem se začaly šířit rozkazy, aby se organizoval. Lidé chtěli, aby se jim to podařilo. Byli ochotni pracovat za společným cílem a viděli, že rozkazy, které začínají slyšet, jsou rozumné. Mnoho z nich bylo zvyklých řídit velké skupiny dělníků. Věděli, jak lidi zorganizovat.

Richard začal z mrtvého bratra stahovat řízu. „Nesmíte lidi pustit do paláce. Je v něm Narev. Může lehce zabít každého, kdo vejde dovnitř. Musíte lidi udržet venku. Se všemi bratry uvnitř je z něj smrtící past.“

„Chápu,“ řekl Viktor. 

„Nepustíme je dovnitř,“ volali lidé na Richarda. 

Richard přes sebe přehodil řízu mrtvého bratra. Viktor ho popadl za paži. „Co to děláš?“

Richard prostrčil hlavu otvorem pro krk. „Jdu dovnitř. Je tam tma. Narev mě bude považovat za bratra a tak se k němu mohu dostat.“ Prostrčil ukořistěný meč pod řízu, aby ho ukryl. Jílec přikrýval zápěstím. „Nepouštějte tam nikoho, Narev ovládá nebezpečnou magii. Musím ho zastavit.“

„Dávej na sebe pozor,“ řekl Viktor. 

Muži, kteří převzali velení, se začali vějířovitě rozcházet a přesvědčovat lidi, aby poslouchali jejich rozkazy. Několik jich uposlechlo hned, a když se tak stalo, začali se připojovat další. Když už byli pozabíjeni všichni hodnostáři, kteří se dostali do zajetí, dav se pomalu začal uklidňovat. Bylo to na poslední chvíli. Drtivá tíha lidí zaplavujících náměstí byla nebezpečná pro každého.

Procházející lidé plakali, když zvedali úlomky mramoru ze sochy. Tiskli si symboly svobody a krásy k hrudi, když postupovali dál, aby to samé umožnili dalším. Těmto lidem byl nabídnut život, a oni nabídku přijali.

Viktor viděl, co všichni dělají. „Richarde... Je mi to moc líto -“

Náměstím se prohnal ohnivý výbuch, jenž porazil hodně přes stovku lidí. Jeho prudkost rvala těla na kousky. Obrovský kamenný sloup se zřítil a rozdrtil lidi, kteří mu v lidské tlačenici nemohli uhnout.

„Později!“ vykřikl Richard, aby ho v tom pekle bylo slyšet. „Musím zastavit Nareva! Nepouštějte sem lidi - zde jen zemřou!“ 

Viktor přikývl a odběhl s ostatními, o nichž věděl, že se pokoušejí zvládnout situaci.

Richard zanechal zmatek a rámus za sebou a zející bránou mezi sloupy vstoupil... do temnoty.

*****

Byly v ní kilometry nedokončených chodeb, místy je ucpávala lidská těla. Když se v prvním náporu lidé dostali na náměstí, hnali se za bratry a hodnostáři do labyrintu paláce. Mnoho z těchto lidí nemělo štěstí a narazilo na bratra Nareva. Zápach spáleného masa stoupal Richardovi do nosu, když šel tiše tmou.

Richard byl průvodcem po lesích dlouho předtím, než se stal hledačem, a dlouho předtím, než se stal lordem Rahlem. Tma byla jeho živlem. V mysli si kolem sebe ovinul plášť z temnoty.

Uvnitř masivních kamenných zdí, pod těžkými trámy, na částečně položených dřevěných podlahách a pod břidlicovými střechami, bylo řádění davu jen vzdálenou ozvěnou rachocení hromu. Za otvory pro dveře byly další místnosti bez střech nebo stropů, které dovolovaly přístup měsíčnímu světlu. Všechno dohromady vytvářelo změť stínů a nejasného světla, která vyvolávala dojem nejrůznějších nebezpečí.

Richard narazil na starší ženu, která ležela na podlaze a bolestně naříkala. Klekl si na jedno koleno a jemně jí položil ruku na rameno, zatímco nespouštěl z očí tmavou chodbu před sebou a černé díry po jejích obou stranách.

Cítil, jak se žena pod jeho prsty roztřásla. „Kde jste poraněná?“ zašeptal. Shrnul si kapuci řízy dozadu, aby mu ve světle měsíce, které padalo přes nedokončené trámy nad hlavou, viděla do obličeje. „Jsem Richard.“

Její bolest přemohl úsměv poznání. „Na noze,“ řekla.

Vytáhla si šaty nahoru. Ve slabém světle uviděl těsně nad kolenem černou ránu. Mečem uřízl lem jejích šatů, aby ho použil jako obvaz.

„Chci žít. Chtěla jsem pomoct.“ Vzala mu proužek plátna a odstrčila mu ruce pryč. „Děkuji, že jste uřízl plátno. Teď už to dokáži sama.“ Chytila ho za řízu a přitáhla k sobě. „Tou sochou jste nám ukázal život. Děkuji.“ 

Richard se usmál a zmáčkl jí rameno.

„Chtěla jsem dostat toho švába. Uděláte to vy?“ 

Richard si políbil prst a přitiskl jí polibek na čelo. „Udělám. Obvažte si nohu a klidně ležte, dokud nedostaneme situaci pod kontrolu. Pak někoho pošlu s pomocí.“

Richard se opět dal do pohybu. Z dálky přicházely výkřiky, ve kterých se míchala zuřivost s bolestí. Strážníci, kteří utekli do bludiště nedokončeného paláce, bojovali s lidmi, co se za nimi rozběhli.

Richard spatřil jednoho bratra, jak se za rohem klepe strachy. Nebyl to Narev - měl kapuci a ne hranatý baret. Richard začal hrát úlohu bratra. Stáhl si kapuci přes hlavu a šel k muži. Bratrovi se ulevilo, když viděl soudruha.

„Kdo jsi?“ zašeptal směrem k Richardovi a zvedl dlaň, aby použil magii a nad dlaní zapálil malý plamínek. 

„Spravedlnost,“ řekl Richard do vytřeštěných očí, když mečem probodával mužovo srdce. 

Richard si uvolnil meč a opět ho schoval pod řízu.

Nicci se mu nepochybně pomstí. Řekl si, že s tím nemůže nic dělat. Nicci Richardovi příliš často vysvětlovala, jaké možnosti mu zbývají. Byl však pevně rozhodnut, že zničí alespoň Řád. Kdyby jen existovala cesta, jak Nicci přivést k rozumu a získat její pomoc. Někdy se mu výraz jejích modrých očí zdál bolestně blízko pochopení. Věděl, že Nicci k němu něco cítí. Kdyby jen mohl její city využít, aby pochopila pravdu a pomohla mu, aby odhodila řetězy, které ji poutaly. Nevěděl však jak.

Richard se vrátil do tmy místnosti, protože uslyšel, jak jeho směrem běží strážníci. Když zabočili do chodby, Richard opět tasil meč. Jen co se k němu přiblížili, vyskočil z otvoru pro dveře a prvnímu gardistovi usekl hlavu. Druhý se rozmáchl mečem, netrefil a zvedal ho pro další úder. Richard mu prohnal meč břichem. Poraněný strážník ustoupil. Dřív než ho Richard stačil dorazit, vběhli do chodby další muži. Voják s ránou v břiše už další problémy dělat nebude a po několikahodinové agónii zemře.

Richard ustoupil dírou pro dveře a lákal muže k sobě. Tiše stál ve tmě, když vrazili dovnitř, funěli a drtili pod nohama sutiny. Richard se orientoval jen po zvuku. Muselo zemřít půl tuctu mužů, než zbytek utekl.

Richard pokračoval v běhu směrem ke zvukům výbuchů. Pokaždé, když se bludištěm chodeb zableskla sprška plamenů, přikrýval si oči dlaní, aby nepřestal ve tmě vidět. Když oslepující záblesky zhasly, rychlým krokem pokračoval k místu, odkud přicházely.

V paláci byly celé kilometry chodeb. Některé ústily do otevřeného prostoru, kde ještě nic nestálo. Jiné vedly mezi zdmi a nebyly shora zakryté. Další byly jako tunely v temnotách, zakrývala je horní patra nebo střechy. Richard sestoupil po schodech do podzemí paláce. Vedl ho řev čarodějných plamenů.

Pod přízemím byla spleť navzájem propojených místností, skládající se z matoucího klubka pokojů a úzkých chodeb. Když se ponořil do labyrintu přízračných pokojů a procházel otvory v nedokončených zdech, najednou narazil na člověka v plášti, který měl meč. Věděl, že nikdo z prostých lidí nebyl takto ozbrojen.

Muž se prudce otočil s mečem napřaženým před sebe. Richard měl na sobě řízu jako převlek, tak mu bylo jasné, že tento člověk nemůže být skutečným nepřítelem.

V jasném záblesku měsíčního světla Richard ohromeně zíral na meč pravdy nad ramenem člověka. Byla to Kahlan!

Šokem zkameněl.

Ona viděla jen postavu v hnědé říze - bratra - jak stojí ve sloupu měsíčního světla. Kapuce mu zakrývala obličej.

Ve stejném okamžiku - bylo to dřív, než stačil zavolat Kahlan jménem - uviděl přes její rameno, že k nim z druhé strany někdo běží. Poznal Nicci.

Richard v jediném strašném a oslepujícím okamžiku věděl, co musí udělat. Byla to jeho jediná šance - Kahlanina jediná šance - jak získat svobodu.

V křišťálově čistém okamžiku pochopení jím probleskl strach. Nevěděl, jestli to dokáže.

Musí to udělat.

Richard tasil meč a odblokoval bodnou ránu Kahlan.

Pak zaútočil on.

Napadal ji s kontrolovanou zuřivostí a dával si pozor, aby ji neporanil. Věděl, jak bojuje. Znal její styl boje, protože ji bojovat učil. Teď hrál roli nepříliš šikovného protivníka, který má štěstí.

Nicci byla stále blíž.

Richard už nemohl otálet. Všechno musel přesně načasovat. Počkal, až Kahlan trochu ztratí rovnováhu a pak mohutným nárazem zachytil její meč nedaleko od ochranného koše. Vykřikla překvapením, když jí meč vyletěl z ruky a náraz ji otočil přesně tak, jak měl v úmyslu.

Ani na okamžik nezaváhala. Natáhla ruku a tasila z pochvy meč pravdy. Vzduch zařinčel zvláštním zvukem, který tak dobře znal.

Kahlan se prudce otočila s čepelí před sebou. Na zlomek vteřiny viděl v jejích očích strašlivou zuřivost. Bolelo ho, že ji vidí právě v krásných očích Kahlan. Věděl, co zuřivost s člověkem dělá.

Richard vstoupil do nehybného světa, který patřil výhradně jemu. Věděl, co musí udělat. Necítil vůbec nic. Odblokoval její úder ve výšce a kontroloval, kde chce mít její meč. Musel ji přimět, aby ho držela v místě, které vybral on, pokud chtěl mít alespoň nějakou šanci.

Kahlan se zaťatými zuby bodla mečem do mezery v obraně, kterou úmyslně vytvořil.

*****

Kahlan se nacházela v říši nekontrolovatelné zuřivosti. Zaplavila ji ve chvíli, kdy popadla jílec meče pravdy. Žádný pocit na světě nebyl lepší, než když teď věděla, že se s ním chystá někoho zabít. Po krvi toužila také zbraň.

Tito lidé mají v zajetí Richarda. Bratři jako tento jim zkazili životy. Tito muži poslali do její vlasti vrahy. Tito lidé poslali atentátníky, kteří zabili Warrena.

Teď jednoho z nich dostane.

Když se otáčela, vykřikla zuřivostí a touhou po krvi. Je nádherné, že má cíl na dosah.

Cíl udělal chybu - otevřel v obraně mezeru. Bez zaváhání se do ní v chladnokrevné zuřivosti vrhla s čepelí před sebou.

Patřil jen jí.

*****

Richard pocítil, jak ho čepel zasáhla. Byl to šok. Pocit byl jiný, než očekával, spíš se podobal mohutnému úderu perlíkem do sochy.

Otevřel ústa. Teď byl ten správný čas, aby ji zastavil - aby přestala. Musel to udělat právě teď. Kdyby z něj teď meč vytrhla a zranila ho ještě víc, Nicci by ho už vyléčit nedokázala. Každá magie dokáže léčit jen do určité míry.

Nicci bude muset Kahlan zbavit kouzla, aby mohla použít magii kouzelnic na jeho vyléčení.

Domníval se, že jí na něm záleží natolik, že to udělá.

Richardova ústa byla otevřená, když cítil, jak do něj meč vniká ještě hlouběji. Šok byl odporný. Přestože něco podobného očekával, všechno se zdálo neskutečné a překvapovalo ho.

Potřeboval jí říct, že je to on.

Potřeboval alespoň vykřiknout její jméno, aby přestala a dál nezhoršovala jeho ránu.

Ústa měl stále otevřená.

Nemohl dýchat.

Nedokázal říct její jméno.

*****

Jak Nicci horečně pátrala po Richardovi, uviděla souboj dvou lidí. Jeden z nich byl bratr. Toho druhého nepoznávala, ale potyčka měla v sobě něco hluboce znepokojujícího. Nicci pocítila nezvyklý neklid. Pocit byl divný a zároveň důvěrně známý, ale ve zmatku svých emocí ho nepoznávala.

Byli ještě dost daleko od ní.

Muž v plášti ztratil meč. Zdálo se, že ho bratr dostal. Nicci chtěla pomoct - ale jak? Musela najít Richarda. Někdo jí řekl, že ho viděli jít do paláce. Musela ho najít.

Běžela k dvojici. Muž vytáhl další meč, který měl přivázaný přes rameno. Divný pocit v Nicci přímo vzplanul. Něco bylo strašlivě špatně, ale nevěděla co.

Pak uviděla, jak bratr udělal chybu. Nicci se zastavila.

S výkřikem smrtící zuřivosti muž v plášti propíchl bratra mečem.

Když síla úderu odhodila bratra o krok, paprsek měsíčního světla padl na obličej pod kutnou.

Pak se divný pocit změnil na plné pochopení.

Nicci vytřeštila oči a vykřikla.

„Kahlan! Přestaň!“ 

*****

Kahlan v šoku ucukla očima. V měsíčním světle uviděla jeho obličej. Ve stejném okamžiku uslyšela výkřik Nicci.

Kahlan se zhrozila, ruka jí odskočila z jílce meče pravdy jako zasažená bleskem.

Ustoupila s výkřikem plným hrůzy.

Richard zachytil meč, svůj meč, aby ho udržel v rovnováze. Zabodla ho do něj skoro až k ochrannému koši. Mezi prsty mu pulzovala teplá krev.

„Richarde!“ vykřikla Kahlan. „Neee! Neee!“ 

Richard cítil, jak koleny narazil na kamennou podlahu. Byl překvapen, že bodnutí mečem nebolí víc. Šok mu zastřel myšlení. Snažil se, aby nepadl směrem vpřed, na meč, a nezarazil si ho ještě hlouběji. Místnost kolem něj začala kroužit.

„Vytáhněte ho,“ zašeptal. 

Chtěl ho mít ze sebe pryč, jako by mu to mohlo pomoct. Cítil v sobě ostré hrany meče v celé délce. Cítil, že mu trčí ze zad.

Kahlan na pokraji hysterie se co nejrychleji snažila splnit jeho přání. Richard uviděl Caru, jak s kulháním vychází ze tmy. Držela ho za ramena, když z něj Kahlan jediným rychlým trhnutím vytáhla meč, jako by doufala, že rychlost nějakým způsobem odčiní všechno, co udělala.

„Co se stalo?“ vykřikla Cara. „Co jsi udělala?“ 

Zdálo se mu, že se svět začíná nahýbat na stranu a točit. Cítil nepříjemnou vlhkost teplé krve, jak se mu vsakuje do oblečení. Cítil, jak se opírá o Caru. Kahlan se vznášela někde blízko.

„Richarde! Dobrotiví duchové, co jsem to udělala? To nemůže být pravda! To se nemohlo stát!“ Slzy zděšení jí tekly po hezkém obličeji. 

Nechápal, co tady dělá. Proč je ve Starém světě? Co dělá v císařském paláci?

Nemohl se na ni přestat usmívat.

Přemýšlel, jestli viděla sochu předtím, než ji zničil.

Přemýšlel, jestli neudělal strašlivou chybu.

Ne, byla to jediná možnost, jak dát Kahlan svobodu. Jediná možnost pro něj, jak zlomit kouzlo Nicci.

„Pomoz mi, Nicci,“ zvolal Richard. Z úst mu vyšel jen silnější šepot. „Potřebuji, abys mě zachránila, Nicci. Prosím.“ 

Přestože to byl jen pouhý šepot, Nicci jeho úpěnlivou prosbu slyšela.

*****

Nicci tak rychle ještě nikdy neběžela. Nelítostně ji svírala hrůza. Kahlan ho naskrz probodla. Všechno bylo strašlivé nedorozumění. Nicci jim způsobila tolik bolesti. Byla to její vina.

I když Nicci byla v šoku, přesně věděla, co musí udělat.

Dokáže ho uzdravit. Kahlan je tady. Nicci si vůbec nedokázala představit, jak se sem dostala, ale byla tady. Když tu je, Nicci může zrušit kouzlo. Když bude kouzlo pryč, Nicci může používat magii a může vyléčit Richarda. To je v pořádku. Může ho zachránit. Všechno bude v pořádku. Dokáže to napravit. Dokáže.

Teď může udělat něco správného a pomoct - protentokrát opravdu pomoct. Může jim pomoct oběma.

V tom ze tmy vyrazila paže, zahákla se jí za krk a srazila ji z nohou. Vykřikla, když ji někdo strhnul do tmy. Jak tápala po cizí ruce, cítila vypouklinu tvrdých svalů. Ten člověk smrděl. Cítila, jak na ni skáčou blechy a ťukají ji přitom do obličeje.

Zachvátila ji hrůza. Náhlá a silná hrůza - byla pro ni neznámým pocitem, který jí bránil myslet.

Zapírala se podpatky do kamene, když ji ten kdosi táhl nazpět do černého labyrintu. Zuřivě do něj kopala. Pokoušela se z rukávu vytáhnout dakru, ale on ji popadl za paži a zkroutil ji za záda.

Nicci nemohla dýchat. Útočník ji táhl do temných zákoutí pod Jagangovým palácem a smál se s radostnou škodolibostí.

*****

Jejich oči se setkaly ve stejném okamžiku, když ji kdosi násilně zatáhl do tmy. Richard v jejích očích viděl něco důležitého, viděl, že mu Nicci chce pomoct. Teď ale zmizela.

Cara mu zoufale mačkala ramena. Třásl se zimnicí.

Kahlan padla na podlahu, křečovitě se svíjela a chytala se za hrdlo. Slyšel, že se dusí.

„Matko zpovědnice! Matko zpovědnice! Co se děje?“ 

Richard natáhl za sebe paži a chytil Caru zezadu za krk. Přitáhl si k sobě její obličej.

„Někdo dostal Nicci a škrtí ji. Caro - musíš zachránit Nicci, nebo Kahlan zemře. A Nicci je jediným člověkem, který mě může vyléčit. Běž. Pospěš si.“ 

Cítil, jak Cara přikyvuje. „Rozumím“ bylo všechno, co řekla, když ho jemně, ale rychle pokládala na studenou zem.

Pak zmizela.

Podlaha byla mokrá. Nevěděl, jestli je to voda nebo krev. Byli v podzemí ve spodní části Útočiště. Přes trámy nad hlavou, ještě nezakryté, padalo dolů měsíční světlo. Viděl, jak nedaleko zápasí Kahlan. Pak si s ulehčením uvědomil, že to vlhko je pouze voda. Žádná krev, jen voda. Palác byl u řeky. V malých místnostech a chodbách úplně dole bylo vlhko.

„Kahlan,“ zamumlal. Nezareagovala. „Vydrž...“ 

Držel se za žaludek a pevně tiskl okraje rány k sobě, aby mu nevyhřezly vnitřnosti, a pomalu se posouval vodou po studené skále. Bolest konečně a definitivně dorazila. Věděl, jak strašně má poškozené vnitřnosti. Pokusil se mrkáním z očí vyhnat slzy mučivé bolesti. Musí vydržet. Obličej mu zmáčel ledový pot. Vydržet musí i Kahlan.

Natáhl k ní zkrvavenou ruku. Prsty našly její dlaň. Reakce byla velmi slabá, ale nakonec se její prsty zahýbaly. Nenacházel slova, aby vyjádřil vděčnost, že se její prsty hýbou.

Měl dobrý plán, v tom si byl jistý. Vyšel by, kdyby někdo nedostal Nicci. Jistě by vyšel.

Zdálo se mu, že to je opravdu hloupý způsob umírání. Myslel si, že by měl být poněkud víc... velkolepý.

Ne někde v chladném a vlhkém podzemí paláce.

Přál si, aby mohl Kahlan říct, jak moc ji má rád, a že ho nezabila; způsobil si to sám. Udělal to on, ne ona. Jen ji využil ve svém plánu, který se mohl podařit.

„Kahlan,“ zašeptal. Nevěděl, zda ho ještě může slyšet, když tak tiše leží. „Miluji tě. Nikoho jiného. Jen tebe. Jsem rád, že jsme mohli být spolu. Ten čas bych nevyměnil za nic jiného.“ 

*****

Richard otevřel oči a zasténal hroznou bolestí. Přál si, aby už byl konec. Bolest byla příliš velká. Teď si přál jen jedno - aby všechno skončilo. Plán mu nevyšel, bude muset platit. Jen aby nepříjemná, pronikavá a strašná bolest skončila.

Nevěděl, kolik času uplynulo. Podíval se kolem sebe a uviděl Kahlan ležet na mokré podlaze. Nehýbala se.

Náhle na něj padl stín.

„Ale, ale, tady je Richard Cypher.“ Neal se tiše zasmál. „Představte si to.“ Ještě jednou se zasmál a podíval se na Kahlan. „Kdo je ta žena?“ 

Richard cítil meč pravdy, cítil jeho magii. Nebyl daleko, mohl na něj dosáhnout.

„Nevím. Propíchla mě. Musí to být někdo z vás.“ 

Richardovy prsty našly meč. Sevřely se kolem drátem ovinutého jílce.

Neal si stoupl na čepel. „Nic takového. Už jsi způsobil dost potíží.“

Kolem Nealových prstů se rozhořela záře. Přičarovával nějaké kouzlo. Smrtící kouzlo. Richard, který byl napůl v bezvědomí, se nedokázal soustředit a vyvolat své magické schopnosti, přestože je zoufale potřeboval. Konečně se aspoň zbaví bolesti. Konečně si Kahlan přestane myslet, že ho zabila ona.

Richard najednou uslyšel děsivě silné prasknutí kosti. Neal ztěžka padl na kolena.

Richard již měl prsty sevřené kolem jílce, tak vytáhl meč zpod mužových nohou a jediným silným úderem Nealovi probodl srdce.

Neal překvapeně zvedl hlavu. Richard teď viděl, že byl mrtvý už ve chvíli, kdy ho probodl. Vytrhl meč a Neal se svalil stranou.

Za Nealem stála žena, které Richard předtím pomohl. Nohu měla zavázanou. V obou rukou držela mramorovou ruku ženy, kterou Richard vytesal. Rozbila Nealovi lebku suvenýrem ze sochy.

Kapitola třicátá třetí

Richard uslyšel čvachtavé kroky přibližující se k němu temnou chodbou. Zraněná žena před chvílí odešla pro pomoc. Možná ji už našla.

Ve vzdálených místnostech a chodbách Richard občas zaslechl výkřik. Noc zněla výbuchy magického ohně a mnoho prostých lidí stále umíralo.

V měsíčním světle se objevila žena. „Richarde? Richarde?“

Richard přimhouřil oči. Podařilo se mu zašeptat: „Kdo jste?“

Přiběhla k němu a padla na kolena. Vyjekla, když si všimla Kahlan, jak leží na podlaze nedaleko něj.

„Co se stalo s matkou zpovědnicí? 

Richard svraštil čelo. Znala Kahlan.

„Kdo jste?“ 

Podívala se na něj. „Jsem sestra. Sestra Alessandra. Už jsem delší dobu ve městě a hledám Nicci a - to nevadí.

Našla mě žena - na druhém konci chodby - a řekla, že je tady raněný člověk. Muž, který vytesal sochu. Zoufale jsem se pokoušela dostat k tobě dřív, ale nešlo to - ale teď jsem tady.“

„Probodl mě meč.“ 

Chvíli tiše a beze slova klečela.

„Přikrývám si ránu rukama.“ 

Podívala se a zašeptala modlitbu. „Myslím, že ti pomoct mohu. Měla jsem strach-“

„Potřebuji, aby to udělala Nicci.“ 

Sestra Alessandra se rozhlížela kolem sebe. „Nicci? Kdepak je Nicci? Hledám ji. Anna mě poslala, abych ji našla.“

Richardův pohled padl na nehybnou postavu Kahlan. „Můžeš pomoct jí?“

Viděl, jak žena pomalu odvrátila pohled. „Ne, nemohu. Je magicky spojená s Nicci. Už jsem se s ní setkala a ona mi to řekla. Přes pouto spojení s Nicci nedokáži udělat nic.“

„Je... je ještě...“ 

Žena se podívala a pak se k němu opět naklonila. „Je naživu, Richarde.“

Úlevou a bolestí zavřel oči.

„Lež a nehýbej se,“ řekla. 

,Ale já potřebuji Nicci, aby -“

„Krvácíš. To je špatné, Richarde. Ještě chvíli a ztratíš příliš mnoho krve. Když budu čekat, nikdo tě nevyléčí. Dostaneš se příliš daleko mimo tento svět a žádná magie tě nezachrání. Nemohu čekat. 

Kromě toho jsem tady, abych zastavila Nicci. Znám ji ze všech nejlépe. Nicci nemůžeš věřit.“

„To není víra. Já vím -“ 

„Je sestrou temnot. Na temnou cestu zla jsem ji dostala já. Přišla jsem, abych se ji pokusila dostat zpět. Dokud k tomu nedojde, nemůžeš jí věřit. Už nemáš moc času. Chceš žít nebo ne?“ 

Všechno bylo k ničemu. Cítil, jak mu z koutku oka vytéká slza a kutálí se z tváře.

„Rozhodl jsem se pro život,“ řekl. 

„Chápu,“ zašeptala s úsměvem. „Viděla jsem sochu. A teď dej ruce pryč a udělej místo. Potřebuji tam dát svoje.“ 

Richard nechal ruce sklouznout k bokům a ránu přikryly její dlaně. Cítil se bezmocný. Nedokázal se soustředit na nic jiného než na pronikavou bolest.

Cítil, jak v něm vibruje magie a sleduje ránu hluboko do jeho těla. Když v sobě dusil výkřik, musel zatnout zuby.

„Vydrž,“ zašeptala. „Bude to bolet, ale za chvíli se to spraví.“ 

„Rozumím,“ řekl. Krátce a bolestně zavzdychal. „Tak dělej.“ 

Bolest z její magie ho spálila jako doběla rozžhavené uhlíky vysypané na obnaženou kůži. Téměř vykřikl, ale pak bolest náhle přestala. Richard ležel se zavřenýma očima a lapal po dechu. Pak cítil, jak její ruce kloužou ven z břicha.

Richard otevřel oči a uviděl, že sestra Alessandra má vytřeštěné oči. Divil se jen okamžik.

Pak si všiml asi třicet centimetrů dlouhého hrotu, který jí čouhal z hrudi. Prsty si sahala k hrdlu a z otevřených úst jí vytryskla krev. Na rtech se jí formoval tichý výkřik.

Kostnatá ruka ji odstrčila stranou.

Probodl ji meč, se kterým Richard bojoval s Kahlan. Richardova ruka se naslepo snažila popadnout meč pravdy, ale kdosi ho odkopl stranou.

Zašklebila se na něj lebka samotné smrti.

„Richarde Cyphere, děláš neustále problémy,“ ozval se skřípavý hlas ze tmy nad ním. „Teď problémy konečně skončí.“ 

Nad Richardem, který bezmocně ležel na studené a mokré podlaze, se tyčila vysoká postava v říze a s hranatým baretem.

„Tvé malé povstání bude rozdrceno. To ti mohu slíbit, než zemřeš. Skoncuji s jejich hloupým záchvatem vzteku. Lidé zanedlouho přijdou k rozumu. Ty se můžeš zamlouvat jen menšině. Většina lidí chápe svou povinnost ke spoluobčanům. Tvé snahy byly marné.“ 

Bratr Narev rozhodil rukama jako konferenciér.

„Vhodné místo pro smrt, nemyslíš, Richarde? Tyto místnosti jsou v budoucnu určeny pro vyslýchání vězňů. Už jednou jsi vězeňské kobce unikl, ale tentokrát se jí nevyhneš. Zemřeš v jedné z nich - stejně jsi měl zemřít už v té předchozí. 

Já budu naopak žít dlouho, velmi dlouho, a uvidím Řád, jak přináší morálku celému světu. Tady v celách se radikálové jako ty budou přiznávat ke svým ohavnostem. Chci, abys to věděl, než tě na celou věčnost obejmou ledové paže strážce podsvětí.“

Vychrtlé ruce bratra Nareva se podobaly pařátům. Richard viděl, jak kolem veleknězových rukou vyrůstá doběla rozžhavený květ a natahuje se k němu. Richard stiskl ruku Kahlan a díval se, jak se k němu přibližuje bílé světlo smrti.

Bílá květina změnila barvu na medovou. Vzduch jako by najednou zhoustl a světlo po obou stranách propadlo k zemi.

Z hrdla bratra Nareva vycházelo stále silnější zuřivé vytí. V bezmezné zlosti mu hrozil zaťatými pěstmi.

„Máš talent čaroděje. Kdo jsi?“ 

„Jsem tvá nejhorší noční můra. Jsem myslící člověk, kterého nemohou oklamat tvé lži, stejně jako mě nemůže spálit tvoje špinavá magie.“ 

Bratr Narev se pokusil rozdrtit Richardovi obličej botou, ale Richard dokázal úder odklonit. Popadl Nareva za kotník. Ten udržel rovnováhu a zběsile s nohou trhal, aby se uvolnil. Jak se ho Richard snažil držet, měl pocit, že se mu rána v břiše trhá dál. Pokoušel se vytrvat, ale prsty mu klouzaly po mokré kůži.

Když se Narev vysvobodil a uskočil z Richardova dosahu, sehnul se a chytil jílec meče zabodnutého do zad sestry Alessandry. Tahal za něj, ale nedařilo se mu ho vytáhnout. Vztekle vrčel a boty mu klouzaly po kluzké podlaze.

Richard věděl, že když Narev bude mít zbraň, jako popravčí bude velmi rychlý.

Richard vší silou skočil muži po nohou. Bratr Narev se svalil vzad. Richard měl břicho naplněné palčivou bolestí, ale zalehl Narevovi nohy, aby ho udržel na zemi. Kostnaté prsty škrábaly Richarda v obličeji a pokoušely se mu vydloubnout oči. Richard odtahoval hlavu. S horečnatým úsilím se držel těžké řízy a ignoroval přitom údery pěstí do obličeje.

Popadl bratra Nareva za hrdlo. Tenké prsty bratra Nareva se divoce sevřely kolem Richardova krku. Oba muži vrčeli úsilím, jak se snažili navzájem zaškrtit. Richard kroutil hlavou a snažil se Narevovi zabránit ve smrtícím stisku, zatímco se ve stejném okamžiku snažil dostat palce přes Narevovu průdušnici.

Narev se pokusil překulit stranou, aby Richarda shodil, ale ten roztáhl nohy, aby se to Narevovi nepodařilo. Držel ho pevně, ale on se svíjel a nepřestával bojovat.

Richard pracoval pro Řád dlátem a kladivem po celé měsíce. Byl silnější, ale již ztratil spoustu krve a ubývaly mu síly. Zmáčkl prsty tak silně, jak jen mohl. Prsty na jeho hrdle trochu povolily.

Bratrovi vylezly oči z důlků. Vychrtlé ruce bušily Richardovi do ramen.

Najednou ruce prudce popadly Richarda za vlasy.

Narev si uvolnil nohu a kopl kolenem Richarda do rány.

Celý svět zbělal bolestí.

*****

Omráčenou Nicci probral zvuk tichého škodolibého smíchu. Hlas poznávala stejně jako zápach. Kadar Kardeef.

Uslyšela praskání, prskání a syčení. Uvědomila si, že to je pochodeň. Mával jí s ní před obličejem tak blízko, že na kůži cítila palčivé teplo. Hořící smola jí odkapávala na nohu.

Nicci vykřikla bolestí, když jí smola spálila kůži na stehně.

„Štěstí někdy odejde, ale jednoho dne se vrátí,“ řekl jí Kadar do ucha. 

„Je mi jedno, co se mnou uděláš,“ vykřikla Nicci vztekle. „Jsem ráda, že jsem tě nechala hořet. Mám radost, že jsi musel prosit.“ 

„Ty budeš také prosit a nebude to dlouho trvat. Možná jsi nad tím nepřemýšlela, ale jistě budeš překvapená, co oheň dokáže člověku udělat. Poznáš, jaké to bylo. Taky budeš prosit.“ 

Nicci se mu vzpírala ze všech sil. Mohla by zrušit kouzlo, ale Kahlan by musela být ještě blíž. Tak blízko, a přece tak daleko.

Oheň před očima v ní vzbuzoval hrůzu. Stačilo jen přerušit pouto, které ji vázalo ke Kahlan. Aby měla nazpět magickou moc, stačilo jen přerušit pouto, nepotřebovala rušit celé kouzlo. Nicci by mohla uniknout. Kahlan by to stálo život, ale Nicci by měla opět svou magii.

Aby to udělala, musela by zabít Kahlan.

„Mám ti nejdřív popálit obličej, Nicci? Tvou půvabnou tvářičku? Nebo bych měl začít s nohama? Co by to mělo být? Vyber si - nechám to na tobě.“ 

Nicci supěla, jak se zoufale snažila odtáhnout od ohně. Syčící pochodeň se jí pohybovala před obličejem. Věděla, že si takový osud zasluhuje, ale strach před ním v ní vyvolával divokou paniku.

Nechtěla přerušit pouto a zabít Kahlan, ale nechtěla ani zemřít tímto způsobem. Nechtěla, aby její tělo shořelo.

„Řekl bych, že začneme dole, abychom slyšeli, jak křičíš.“ 

Kadar přesunul pochodeň níž a dotkl se lemu jejích šatů. Černá látka se vzňala a Nicci zaječela. Strach byl pro ni novým pocitem; poprvé od doby, co byla velmi malá, jí na něčem záleželo a nechtěla to ztratit: život.

I v okamžiku naprostého zděšení si Nicci byla jistá, že bez ohledu na bolest a hrůzu, co ji čekají, Kahlan život nevezme. Richard jí dal odpověď, kterou hledala. Vzala mu už příliš moc. Na oplátku za poučení teď nemohla zabít Kahlan.

Protože je spojená s Nicci, bude mít stejný osud. Zemře mučivou bolestí - ale nebude to Nicci, kdo ji zabije. Nevezme si Kahlanin život. Jejich smrt způsobí Kadar, ne Nicci. Nezabije Kahlan, aby se zachránila.

Kadar Kardeef se smál, když viděl, jak šaty pozvolna hoří. Držel Nicci v pevném sevření, ze kterého nemohla uniknout.

A právě v tom okamžiku odkudsi z chodby přiletěl černý stín a vrazil do nich. Skáceli se dozadu, vzduch všude kolem byl plný kouře. Nicci padla do louže a podařilo se jí šaty uhasit.

Žena, která do nich vrazila, se právě stavěla na nohy a potřásala hlavou, jako by si ji chtěla pročistit. Nicci ji poznala. Byla to Mord-Sitha Cara.

Kadar se posadil, uviděl ženu a skočil po ní s pochodní.

Nicci se na Kadara vrhla, popadla pochodeň oběma rukama a strčila ji velkému muži do obličeje. Jeho plátěné obvazy na prsou a kolem hlavy s hlasitým zasyčením vzplály.

Kadar vykřikl, když se plameny zakously do spáleného masa. Nicci kdysi slyšela, že žár plamene je na již jednou popáleném místě horší než první spálenina. Podle jeho křiku to byla pravda.

Nicci chytila Caru za ruku. „Pospěšme si! Musím se dostat k Richardovi!“

Kadara pohlcovaly plameny a jeho děsivý skřek z místnosti, kde se zápas odehrál, utichal do přidušeného skuhrání. Na chodbě Cara popadla Nicci za vlasy a Agiel podržela jen pár centimetrů od jejího obličeje.

„Řekni mi alespoň jeden důvod, proč bych ti měla svěřit život lorda Rahla.“ 

Nicci se Caře podívala do očí. „Protože jsem viděla jeho sochu a teď chápu, jak jsem byla zlá. Caro, byla jsi někdy v životě zlá? Skutečně zlá? Dokázala bys někdy pochopit, jaké to je uvědomit si, že jsi bezmyšlenkovitě sloužila zlu a ubližovala dobrým lidem? Umíš pochopit, že mi Richard ukázal, že mám proč žít?“

*****

Nicci našla Richarda ležet na zádech. Byl v bezvědomí, nebo k tomu neměl daleko. Hlavu měl položenu na odlomené mramorové ruce. Kahlan ležela vedle něj, objímala ho a plakala při pohledu, jak z něj uniká život.

Nicci překvapeně zírala na mrtvoly, které ležely kolem po podlaze. Sestra Alessandra, bratr Neal a bratr Narev. Z toho, jak Richard vypadal, usuzovala, že má žalostně málo času - pokud již není příliš pozdě.

Nicci si klekla vedle Kahlan, kterou od černé propasti zoufalství držela poslední tenká vlákna marných nadějí. Přijela až sem, chtěla být s ním bez ohledu na důsledky, které by to pro ni mohlo mít. Teď tady leží člověk, kterého má v životě nejraději, uniká z něj život, a ona ví, že smrt mu způsobila její ruka.

Nicci vzala Kahlan za rameno a jemně ji odtáhla od Richarda. Kahlan zvedla hlavu a její pohled obsahoval směs zmatku, nenávisti a naděje.

„Kahlan, potřebuji z tebe sejmout kouzlo, abych mohla pomoct Richardovi. Nemáme moc času.“ 

„Nevěřím ti. Proč bys měla pomáhat?“ 

„Protože to dlužím jemu - vám oběma.“ 

„Nepřinesla jsi nám nic než utrpení a -“ 

Cara chytila Kahlan za paži. „Matko zpovědnice, nemusíš jí věřit. Věř mně. Říkám ti, že Nicci ho může zachránit. Věřím, že udělá všechno. Nech ji to udělat, prosím.“

„Proč bych jí měla svěřit poslední minuty jeho života?“ 

„Prosím, dej Nicci šanci, kterou mi kdysi dal lord Rahl.“ 

Kahlan se na chvíli zkoumavě zahleděla Caře do očí, pak se otočila k Nicci.

„Vím, jak to vypadá na místě, kde teď je. Byla jsem tam. Rozhodla jsem se pro život. Teď se musí rozhodnout on. Co mám udělat?“ 

„Ty a Richard jste už udělali dost.“ Nicci vzala uplakaný Kahlanin obličej do dlaní. „Nehýbej se a nech mě pracovat.“ 

Kahlan se utrpením celá třásla. Dlouhé vlasy měla rozcuchané a kapala z nich voda. Všude po sobě měla Richardovu krev. Už pro něj nemohla nic udělat a věděla to. Musela to udělat Nicci.

Když se jí Kahlan podívala do očí, Nicci znovu zapálila spojovací provazec magie a doufala, že jí bude stačit čas.

Kahlan ztuhla nárazem bolesti, který tím vznikl. Nicci přesně věděla, jaké to je, protože cítila stejnou bolest.

Mléčné světlo spojovalo obě ženy od srdce k srdci. Pak narostlo do oslepující záře a bolest ještě zesílila.

Kahlan v tichém výkřiku otevřela ústa. Vytřeštila oči, když kořínky magie, vrostlé do každého vlákna jejich dvou osobností, začaly v reakci na volání světla vibrovat.

Nicci ponořila obě ruce do zářivého paprsku, položila si je na srdce a začala magii stahovat k sobě.

Kapitola třicátá čtvrtá

Když Richard otevřel oči, roztřeseně se nadechl. Ležel v pozici, ve které ho nic nebolelo. Měl strach se pohnout, aby se drtivá bolest nevrátila.

Jak je to možné? Vždyť ho probodl meč. V dálce slyšel zvuky zuřící bitvy. Země pod ním se od nějakého velkého nárazu otřásla.

Kolem něj byli nějací lidé. Na mokré podlaze ležely nějaké mrtvoly. Uvědomil si, že leží na prkně, které ho drží nad vodou. Přikrýval ho teplý plášť. Kolem něj se v malé místnosti tísnily tmavé shrbené postavy.

Pod prsty mu ležel jílec meče pravdy. Protože jeho magie byla potlačená, věděl, že meč je v pochvě.

Zvedl oči vzhůru na mezery mezi trámy, rozlámaný kámen a roztříštěné dřevo, a uviděl ranní červánky.

„Kahlan?“ zašeptal. 

Tři postavy v místnosti vyskočily, jako by se najednou k životu probral kámen.

Nejbližší z nich se k němu naklonila. „Tady jsem.“ Vzala ho za ruku.

Druhou rukou neochotně pátral po ráně. Nemohl ji najít. Necítil žádnou bolest, jen velice nepříjemné brnění.

Naklonila se nad něj další postava. „Lorde Rahle? Jsi vzhůru?“

„Co se stalo?“ 

„Richarde, je mi to tak líto. Moc líto. Probodla jsem tě. Všechno je moje vina. Měla jsem si předtím najít zlomek vteřiny, abych získala jistotu. Je mi to líto.“ 

Richard se zamračil. „Kahlan, nechal jsem tě vyhrát.“

Odpovědí bylo ticho.

„Richarde, nemusíš se snažit moji vinu zmírnit,“ řekla po chvíli Kahlan. „Vím, že to je má vina. Probodla jsem tě mečem.“ 

„Ne,“ trval na svém Richard. „Nechal jsem tě vyhrát.“ 

Cara ho poplácala po rameni. „Samozřejmě, lorde Rahle. Samozřejmě jsi ji nechal vyhrát.“

„Nech si to. Skutečně jsem to udělal.“ 

Když se k Richardovi obrátila třetí postava, prsty se mu sevřely kolem jílce meče.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Nicci hedvábným hlasem, který tak dobře znal. 

„Odstranila jsi spojení s Kahlan?“ 

Nicci zvedla ruku a dvěma prsty napodobila nůžky. „Je navždy pryč.“

Richard vydechl. „V tom případě se cítím skvěle.“ Pokusil se posadit, ale Nicci mu v tom zabránila.

„Richarde. Nikdy tě nemohu požádat o odpuštění, protože nikdy nemohu vrátit, o co jsem tě připravila. Chci ale, abys věděl, že teď chápu, jak jsem byla zlá. Po celý život jsem byla slepá. Nevymlouvám se. Jen chci, abys věděl, že jsi mi vrátil zrak. Tím, že jsi mi dal odpověď, kterou jsem hledala, jsi mi dal život. Dal jsi mi důvod k životu.“ 

„Co jsi uviděla, Nicci?“ 

„Život. Vytesal jsi ho tak velký, že ho mohl uvidět i člověk, který tak slepě sloužil zlu jako já. Už se nemusíš přede mnou prokazovat. Teď je řada na mně a na ostatních, pro které jsi vzorem, aby se prokázali tobě.“ 

„Ty i oni jste už začali, jinak bych nežil.“ 

„Takže... teď jsi sestrou světla?“ zeptala se Kahlan. 

Nicci zavrtěla hlavou. „Ne. Jsem Nicci. Kouzelnické schopnosti, které mám, jsou moje. Jsou součástí mého já. Schopnosti ze mě nedělají otroka jiných, protože je potřebují. Patří k mému životu. Nepatří nikomu - možná s výjimkou vás dvou.

Oba jste mi ukázali skutečnou hodnotu života a zdůvodnění svobody. Když teď budu přinášet prospěch, bude to po boku těch, kterým jsou drahé stejné hodnoty.“

Richard přikryl Nicci ruku. „Děkuji za záchranu života. Na chvíli jsem si tam dole myslel, že jsem udělal osudnou chybu, když jsem Kahlan nechal, aby mě probodla.“

„Richarde, nemusíš se tímto způsobem pokoušet o zmírnění mé viny,“ začala opět protestovat Kahlan, ale Nicci ji zarazila; dívala se do očí Richardovi, i když mluvila k ní. „Nepokouší se. Říká ti pravdu. Viděla jsem to. Chtěl mě donutit, abych se ho rozhodla zachránit, a tak musela zrušit kouzlo, které tě spoutávalo. Richarde, lituji, že jsi musel tolik trpět. Já se rozhodla již dřív - v okamžiku, když jsem viděla tvou sochu.“ 

Richard se opět pokusil posadit. Nicci mu v tom stejně jako předtím zabránila.

„Bude jistou dobu trvat, než se úplně zotavíš. Stále trpíš následky z poranění. Skutečnost, že jsi naživu, ještě nic neznamená. Máš za sebou vážné zranění a ztratil jsi spoustu krve. Potřebuješ získat sílu. Mohl bys zemřít, když se nebudeš šetřit.“ 

„V pořádku,“ souhlasil Richard. S pomocí Kahlan se opatrně posadil. „Budu si tvá slova pamatovat, ale přesto musím ven.“ Otočil se ke Kahlan. „Mimochodem, co děláš tak daleko na jihu? Jak jsi věděla, kde jsem? Co se děje na severu v Novém světě?“ 

„Promluvíme si o tom později,“ řekla. „Rozhodla jsem se, že mám vlastní život a chtěla jsem být s tebou. S válkou v Novém světě jsi měl pravdu. Trvalo mi dlouho, než jsem to pochopila. Než jsem to konečně pochopila. Přišla jsem za tebou, protože mi kromě tebe nic nezůstalo.“ 

Podíval se na Caru. „A co ty?“

„Vždy jsem chtěla poznávat svět.“ 

Richard se šklebil, když s pomocí Kahlan a Cary vstával. Točila se mu hlava, ale rád vyměnil závrať za pocity, které měl předtím. Kahlan mu podala meč. Přetáhl si bandalír přes hlavu, upravil kožený popruh na rameni a pochvu na boku. Protože teď zbraň velmi dobře znal, měl k ní nový respekt.

„Nedá se vyslovit, jak jsem šťastná, že ti ho vracím,“ řekla Kahlan. „Myslím ten meč.“ 

Dál v chodbě, ve tmě, kterou proráželo jen několik svíček, netrpělivě čekal Kamil. Byla s ním spousta lidí. S výjimkou Kamila Richard nikoho neznal. Položil zeširoka se usmívajícímu mladíkovi ruku na rameno.

„Kamile, jsem rád, že tě vidím.“ 

„Richarde, viděl jsem ji. Já viděl sochu.“ Přestal se usmívat. „Je mi velmi líto, že byla zničena.“ 

„Byl to jen kus kamene. Její skutečná krása byla v myšlence, kterou představovala.“ 

Lidé v tmavé chodbě přikyvovali. Richard zahlédl ženu s poraněnou nohou a usmál se na ni. Poslala mu vzdušný polibek.

„Buď požehnán za statečnost, kterou jsi vytesáním sochy prokázal,“ řekla. „Všichni máme radost, že jsi přežil tuto noc, Richarde.“ 

Poděkoval všem za jejich účast.

Odkudsi se ozvalo mohutné zadunění.

„Co to je?“ rozhlédl se Richard. 

„Zdi,“ řekl jeden z lidí. „Lidé strhávají zdi s reliéfy smrti.“ 

*****

Zatímco jedni strhávali zdi, druzí vedli regulérní válku. Ve slabém světle úsvitu Richard viděl, že se na vzdálených kopcích stále bojuje. Zdálo se, že je dost lidí, kteří nemají radost z myšlenek představovaných Richardovou sochou. Byli lidé, co se báli svobody a dávali přednost otupělé existenci, v níž nemuseli myslet.

Území paláce však bylo ve spolehlivých rukou. Ohně svobody se šířily na všechny strany a rozněcovaly požár změny.

Na náměstí ještě stála půlkruhová zeď a až na jeden všechny sloupy. I když vypadalo stejně, bylo jiné. Lidé tam uviděli sochu a rozhodli se pro život, proto tuto část paláce neničili.

Richard zamyšleně projel botou v mramorovém prachu na zemi, který ze sochy zbyl. Každý vzácný úlomek si lidé uschovali na památku.

Na prostranství pod náměstím stálo několik lidí, mimo jiné i Viktor. Všiml si jich, vykřikl a spolu s Išakem se k Richardovi rozběhl.

„Richarde!“ Viktor pádil nahoru po schodech. „Richarde!“ 

Richard měl pod jednou paží Caru a pod druhou Kamila, aby ho podpírali. Neměl sílu křičet, tak jen čekal, dokud se oba, zadýchaní od běhu, nepřiblížili.

„Richarde, vyhráváme!“ řekl Viktor a ukázal na kopce. „Všichni úředníci jsou pryč a my -“ 

Kovář ztichl, když mu pohled padl na Kahlan. Išak se na ni rovněž upřeně podíval a pak si sundal z hlavy rudý klobouk.

Viktor chvíli naprázdno pohyboval ústy, než se z nich dostala první slova. Jeho ruka, obvykle tak pohyblivá, nehybně ukazovala na ni, jako by nemohla být skutečným člověkem.

„Vy...“ řekl Kahlan. „Vy jste Richardova láska.“  

Kahlan se usmála. „Jak to víte?“

„Viděl jsem sochu.“ 

Richard uviděl, jak jí v ranním světle prudce rudne obličej.

Vlídně zaprotestovala: „Moc se mi nepodobala.“

„Vzhledem ne, ale...  charakterem. Máte její vlastnosti.“ 

Kahlan se usmála. Richard se nadechl.

„Viktore, Išaku, to je Kahlan. Moje žena.“ 

Oba zamrkali a němě se podívali na Nicci.

„Víte, nebyla jsem dobrý člověk,“ řekla Nicci. „Jsem kouzelnice. Využívala jsem svou moc, abych donutila Richarda jít se mnou. Richard mi ukázal, stejně jako mnoha jiným lidem, ušlechtilost života.“ 

„To jsi byla ty, kdo mu zachránil život?“ zeptal se Viktor. 

„Kamil nám řekl, že jsi zraněný, Richarde, a že tě léčila kouzelnice,“ řekl Išak. 

„Vyléčila mě Nicci,“ potvrdil Richard. 

Viktor udělal velkorysé gesto - konečně pohnul rukou. „Myslím, že ti záchranu Richarda Cyphera můžeme připočítat k dobru.“

„Richarda Rahla,“ řekl Richard. 

Viktor se dunivě rozesmál. „V pořádku. Dnes jsme všichni Richardem Rahlem.“

Nicci se předklonila. „Mistře Cascello, on je skutečně Richard Rahl.“

„Richard Rahl,“ řekla Kahlan a potvrdila to kývnutím hlavy. 

„Lord Rahl,“ řekla Cara nevrle. „Prokazujte příslušnou úctu hledači pravdy, vládci D'Hary, válečnému čaroději a manželovi samotné matky zpovědnice.“ Cara zvedla ruku a představila ho elegantním královským gestem. „Richard Rahl.“ 

Richard pokrčil rameny. Zvedl lesklý stříbrem opletený meč a ukázal jim slovo PRAVDA vypletené zlatem, a zasunul ho nazpět do pochvy.

„Páni!“ zvolal Kamil. 

Viktor s Išakem jako jeden opět překvapeně zamrkali a pak padli na kolena. Hluboce sklonili hlavy.

Richard obrátil oči v sloup. „Přestaňte s tím.“ Zamračil se na Caru.

Viktor opatrně zamžoural. „To jsme vůbec nevěděli. Promiňte. Nezlobíte se, že jsem si z vás utahoval?“

„Viktore, to jsem já, Richard. Kolikrát jsme spolu jedli lardo?“ 

„Lardo?“ zeptala se Kahlan. „Viktore, ty umíš dělat lardo?“ 

Viktor se postavil, zadíval se na ni a na obličeji se mu objevoval stále širší úsměv. „Vy víte, co je lardo?“

„Samozřejmě. Muži, co přicházeli do Paláce zpovědnic pracovat s bílým mramorem, jedli lardo, které si připravovali ve velkých mramorových kádích. Sedávala jsem s nimi a jedla ho, když jsem byla malá. Říkali mi, že jednoho dne vyrostu a budu nosit bílé šaty matky zpovědnice - protože jím jejich lardo, a proto ze mě vyroste silný člověk.“ 

Viktor se píchl palcem do prsou. „Já také dělám lardo v mramorových kádích.“

„Necháváš ho zrát jeden rok?“ zeptala se Kahlan. „Správné lardo musíš nechat rok zrát.“ 

„Samozřejmě, jeden rok! Já dělám lardo, přesně jak má být.“ 

Kahlan mu věnovala nejhezčí zelenooký úsměv. „Moc ráda bych ho někdy ochutnala.“

Viktor položil Kahlan kolem krku mohutnou paži. „Pojďte se mnou, Richardova ženo, dám vám ochutnat své lardo.“

Cara s pochmurným výrazem položila kováři ruku na prsa, aby ho zastavila. Sundala jeho paži Kahlan z ramen.

„Nikdo kromě lorda Rahla se nebude dotýkat matky zpovědnice.“ 

Viktor se na Caru tázavě podíval. „Jedla jste někdy lardo?“

„Ne.“ 

Viktor odvážně poplácal Caru po zádech a zasmál se. „Tak pojďte, lardo dám i vám. Budete koukat! A každý, kdo se mnou jí lardo, je mým přítelem na celý život.“

Kahlan podepřela Richarda z jedné strany, Viktor z druhé, a všichni společně se vydali vzhůru do svahu k Viktorově kovárně.

Kapitola třicátá pátá

Verna k sobě přitáhla svíčku. Chvíli si nad ní ohřívala ruce a pak položila na stůl cestovní deník. Zvuky vojenského tábora přicházející zvnějšku malého stanu už ani nevnímala.

D'Hařanská zimní noc byla studená. Alespoň že jsou teď v bezpečí za horami, se všemi lidmi, kterým pomáhali. Verna chápala jejich tiché znepokojení, D'Hara byla pro ně nové a záhadné místo; tato země byla kdysi zdrojem jejich nočních můr. Teď byli přinejmenším na chvíli v bezpečí. V dálce v horách se ozývalo táhlé a žalostné vlčí vytí. Sníh osvětlený měsícem pokrýval zdánlivě nekonečné pusté svahy.

Byla správná fáze měsíce, přestože to byl měsíc nové, podivné a neznámé země. Verna deník kontrolovala celé měsíce, ale žádnou zprávu nikdy nenašla. Žádnou už ani nečekala, poté, co Kahlan hodila Annin sesterský deník do ohně. Byl to však cestovní deník, velmi starý magický předmět, a Anna je vynalézavá žena. Nezaškodí podívat se.

Verna bez nějaké zvláštní naděje otevřela malou knížečku.

Na první stránce byla zpráva. Bylo v ní jen: Verno, pokud jsi tam, čekám.

Verna vytáhla tužku z hřbetu deníku a začala psát: Matko představená! Tobě se podařilo opravit poškozený cestovní deník! Jaká nádhera. Kde jsi? Jsi v pořádku? Našla jsi Nathana?

Verna čekala. Za chvíli se začala objevovat odpověď.

Jsem v pořádku, Verno. Cestovní deník se mi podařilo opravit s pomocí jistých... lidí. Jsou to divní lidé. Důležité je však, že je opraven - alespoň z větší části. Proroka stále hledám. Mám některá dobrá vodítka k místu Nathanova pobytu a zkoumám je. Jak se máš ty, Verno? Jak pokračuje válka? A co Warren? Kahlan? Máš mnoho starostí se Zeddem? Ten člověk by o trpělivost připravil i kámen. Víš něco o Richardovi?

Verna se upřeně dívala na slova na stránce. Nedaleko Warrenova jména jí ukápla slza. Zvedla ještě jednou tužku a pomalu začala psát odpověď.

Ach, matko představená, stalo se něco strašlivého.

Je mi to líto, Verno, přišla odpověď. Verno, zůstanu tady. Na noc nikam nepůjdu. Mám tolik času, kolik budeš potřebovat. Vyprávěj, co se stalo. Na začátek mi řekni, jak se cítíš. Mám o tebe velký strach, Verno. Mám tě ráda jako dceru. Vždyť ty to víš.

Verna deníku přikývla. Ví to.

Já tě mám rovněž ráda, matko představená, začala Verna. Obávám se, že mám zlomené srdce...

*****

Kahlan tiše stála vedle Richarda v teplém poledním větříku a dívala se přes řeku na město. To bylo teď pokojné. Boje trvaly několik týdnů, a o moc zápasily různé skupiny, které teď toužily být novým místním ztělesněním Řádu. Každá z nich přísahala, že jim na srdci leží jen nejlepší zájmy lidu a každá slibovala, že při svém vládnutí bude shovívavá. Každá slavnostně prohlašovala, že pod její vládou bude život lehčí, protože se postará, aby každý zámožný člověk přispíval k všeobecnému blahu.

Po desetiletích podobné nezištné tyranie byly důsledkem prosazování všeobecného blahobytu jen rozklad a smrt. Přes hřbitovy plné důkazů a zbídačený národ, tito uchazeči o moc nabízeli jen víc stejného blaha, a mnozí lidé stále věřili, že mají dobré úmysly.

I když bylo mnoho bratrů i učedníků zabito, některým se přesto podařilo utéct. Pár z těch, co neuteklo, chtělo využít zmatku a opět převzít kontrolu. Mysleli si, že zkrotí hlad po svobodě a nových idejích, a dostanou všechno zpět do starých kolejí.

Svobodní obyvatelé Altur'Rangu, jejichž počty denně rostly, rozehnali každou z těchto skupin, jakmile jen vylezla z úkrytu. Nicci byla nezanedbatelnou pomocí v krvavých bojích, protože znala metody těchto lidí, a místa, kam se schovávají. Vrhala se na ně jako vlk na lesní zvěř.

Lidé, kteří toužili dohlížet na blahobyt lidstva a na jeho zdokonalení, se začali velmi obávat něčeho, co sami vytvořili: paní Smrti.

Nedalo se říct, zda se zapálený plamen svobody rozšíří do celého Starého světa. Zatím to byl jen malý plamen v obrovském a temném prostoru, ale Richard věděl, že takový plamen hoří velmi jasně.

Na severu nebyla situace ani zdaleka tak příznivá. Richard předpokládal, že bez závoje magie vytvořeného Nicci teď D'Hařané již vědí, kde je, a začnou mu posílat hlášení. Caře se nesmírně ulevilo, když prostřednictvím pouta k lordu Rahlovi zase mohla cítit, kde je.

Beze slova poslouchal, když mu Kahlan a Cara vyprávěly podrobnosti o průběhu války, a o tom, jak poslaly obyvatele Aydindrilu na dlouhou a nebezpečnou cestu do D'Hary, aby Jagang na jaře vstoupil do prázdného města.

Dodá jim odvahu, když se dozvědí, že lord Rahl zasadil Starému světu mohutný úder, že je s ním matka zpovědnice, a že se oběma vede dobře. Velký počet lidí požádal, aby mohl tyto cenné zprávy odnést na sever.

D'Hařanská říše a lidé, kteří utekli z domovů pod její ochranu, se zanedlouho o vítězství na jihu dozvědí. Poslové budou nést něco podstatně cennějšího než tuto zprávu - budou přinášet naději.

Stejnou zprávu poslal Richard i svému dědečkovi. Richard dokázal jen stěží uvěřit, že jeho přítel Warren je mrtev. Velká bolest, kterou cítil, bude ustupovat jen velmi pomalu.

Richard se rozhodl poslat na sever ještě něco dalšího. Nicci mu řekla, jak byl pro císaře Jaganga důležitý bratr Narev, o jejich dlouhém společném snažení, a o společných představách o budoucnosti lidstva. Proto až na jaře Jagang triumfálně vjede do města a zmocní se Paláce zpovědnic, na oslavu jeho prázdného vítězství tam na něj bude čekat hlava jeho učitele s nasazeným hranatým baretem nabodnutá na kopí.

Nicci ji opatřila kouzlem, aby nehnila. Richard chtěl mít jistotu, že Jagang pozná, komu ta hlava původně patřila.

Do lidnatého města Altur'Rang se spolu se svobodou vrátil klid. Vrátil se do něj život. Lidé začali otevírat nové živnosti. Za několik týdnů už bylo k dostání několik druhů chleba. Nové podniky vznikaly téměř každým dnem. Išak vydělával hodně peněz přepravou zboží, ale už měl konkurenty, kteří se s ním přetahovali o zakázky. Nabbi k němu šel pracovat. Išak chtěl zaměstnat i Richarda, až se zotaví. Richard se jen zasmál.

Uhlíř Faval Išaka naléhavě prosil, aby řekl Richardovi, že ho má navštívit a povečeřet s jeho rodinou. Faval koupil dvoukolák a dřevěné uhlí teď rozváželi jeho synové.

Richard se opíral o zábradlí na okraji mola a díval se do vířící vody, jako by se z ní snažil vyčíst budoucnost.

Z obrovského paláce zbyla jen přístavní mola vedoucí do řeky, a náměstí. Richard se postaral o to, aby lidé sundali kouzelné znaky z vrcholků sloupů, a dal je Priskovi roztavit.

Richard získal nazpět většinu svých sil. Kahlan byla silná a krásná stejně, jak ji měl v paměti, ale přesto se změnila. Za rok odloučení její obličej dozrál. Když se na ni díval, zatoužil po kusu mramoru a dlátu, aby ji mohl zpodobnit do kamene.

Lidské tělo do kamene.

Otočil se a díval se podél mola k náměstí s půlkruhem sloupů za ním. Zřícený sloup stál opět na svém místě. Náměstí bylo na Viktorův návrh přejmenováno na „náměstí Svobody“. Richard se zeptal, jestli by se nemělo jmenovat „Kruh Svobody“, protože je kulaté a ne hranaté jako většina náměstí. Viktorovi se jeho název líbil víc, tak mu tedy Richard říkal náměstí Svobody.

Kahlan se dívala na náměstí spolu s ním.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí Richard. 

Zavrtěla hlavou a vypadala přinejmenším trochu nesvá.

„Richarde, já nevím. Jen se mi zdá divné, když ji vidím tak... velkou. Tak... bílou.“ 

„Nelíbí se ti?“ 

Rychle mu položila ruku na rameno, aby si to ani náhodou nezačal myslet. „To ne. Je tak... velká,“ řekla a sklopila oči k molu.

Uprostřed náměstí, kde předtím tak krátce stálo Richardem vytesané sousoší, se teď tyčila vysoká mramorová socha. Pracovalo na ní mnoho kameníků, kteří předtím na staveništi tesali do kamene utrpení a smrt. Pod nohama se jim pletl Kamil a učil se od mistrů kamenické řemeslo. Jeho výuka začala koštětem.

Kameníky najal Richard. Se spoustou peněz, které vydělal, když Řádu pomáhal s výstavbou paláce, si to mohl bez problémů dovolit. Kameníci byli rádi za práci - byla to směna hodnoty za hodnotu.

Zkušení kameníci pracovali na zvětšenině malé sošky Statečnosti, kterou Richard vyřezal pro Kahlan v horském domku, když potřebovala vitalitu, odvahu a nezdolného ducha. Teď se objevovala v nejlepším bílém mramoru z Cavatury.

Bronzový prstenec zůstal neporušený a doplní umělecké dílo. Socha tyčící se uprostřed bude vrhat stín na obloukový ciferník. Slova, která se onoho památného dne dotkla srdce tolika lidí, budou teď viditelná pro všechny.

Kahlan byla z celkového pojetí nadšená, ale strávila s Richardovou soškou tolik měsíců, že ji teď mátlo, když sochu viděla v tak velkém měřítku. Nemohla se dočkat dne, kdy kameníci s prací skončí a dřevořezbu Statečnosti jí vrátí.

„Doufám, že ti nevadí dělit se o ni se světem,“ řekl. 

Kahlan se melancholicky usmála. „Ne, vůbec ne.“

„Každý ji má rád,“ ujistil ji. 

Nádherný zpěvavý smích se rozlehl teplým odpoledním vzduchem. „Jen si musím zvyknout, že lidem ukazuješ mé tělo a duši.“

Společně pozorovali kameníky, jak pracují na vlajících šatech, a odpichovadly srovnávají své dílo s Richardovou soškou a s referenčními body na dřevěném modelu, který použili pro zvětšení jeho díla.

Kahlan mu začala masírovat záda. „Jak se cítíš?“

„Skvěle. Když jsi teď se mnou, mohu se cítit jen skvěle.“ 

Kahlan se zasmála. „Dokud tě zase neprobodnu?“

Richardův smích se nenuceně přidal k jejímu. „Víš, že vůbec nebudeš vypadat dobře, až budeme našim dětem vyprávět, jak jejich matka probodla otce mečem?“

„Richarde, budeme mít děti?“ 

„Ano, budeme.“ 

„Pak mi nevadí, co budeš vyprávět.“ 

Teplý větřík rozcuchal Kahlan vlasy a Richard ji políbil na čelo.

Když se podíval na řady stromů s listy lesknoucími se v slunečním světle, uviděl ptáky, jak dovádějí nad břehem řeky, houfují se a pak letí nahoru nad půlkruhem bílých mramorových sloupů uprostřed rozlehlé plochy porostlé zelenou trávou.

Kahlan se mu spokojeně opřela o rameno, když se dívali na muže plné hrdosti, kteří s úsměvem pracovali na soše stojící před sloupy.

Do Altur'Rangu vstoupil duch statečnosti.

Bývalé srdce Řádu tlouklo svobodou.