Pillars of Creation

Copyright © 2001 by Terry Goodkind

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

Copyright 2003 © for the Czech edition by CLASSIC 

Translation © Jiří Dolanský, 2003

Cover Art © by Jan Patrik Krásný

ISBN: 80-85782-83-9

Distribuce -  tel: 283 882 490

e-mail  : classic-books@volny.cz 

Vytiskla Akcent Tiskárna Vimperk s. r. o.

terry goodkind 

Ozvěna šeptajících

hrobů

PILÍŘE

SVĚTA

MEČ PRAVDY

Když se nás zlé síly snaží nalákat, nikdy neodhalí hrozivou pravdu svých zvrhlých záměrů, avšak přichází zahalené v průsvitných róbách ctnosti, našeptávajíce nám sladké lži, jež nás mají svést do temného lože našich věčných hrobů.

- přeloženo z Koloblicinova Deníku

Kapitola první

Když Jennsen Daggetová prohledávala tomu mrtvému kapsy, narazila na tu poslední věc na světě, jakou by tam očekávala. Překvapená a vyděšená podvědomě zaujala na bobku obranné postavení. S očima široce otevřenýma nevěřícně zírala na slova napsaná precizními hranatými písmeny na malém čtverečku papíru. Vlhký vánek jí přitom cuchal vlasy. Ten list papíru byl pečlivě nadvakrát přeložen, tak, že se jeho okraje přesně kryly. Mrkla, napůl očekávajíc, že ta slova zmizí jako nějaká krutá iluze. Zůstala, solidní a až příliš skutečná. 

I když věděla, že je to hloupost, zdálo se jí pořád, jako kdyby ji ten mrtvý voják pozoroval a čekal, jak zareaguje. Navenek na sobě nedala nic znát, ale přesto se mu kradmo podívala do očí. Byly pohaslé a zakalené. Slyšela lidi říkat o mrtvých, že vypadají, jako kdyby jen spali. Tenhle tak nevypadal. Oči měl nevidoucí. Bledé rty napjaté, tvář jako z vosku. Jen vzadu na býčí šíji měl kůži trochu zarudlou.

Ovšemže se na ni nedíval. Už se nedíval na nic. S hlavou vytočenou na stranu, k ní, jak si myslela, vypadal skoro, jako kdyby ji pozoroval. Alespoň si to dovedla představit.

Nahoře za ní na skalnatém kopci rachotily ve větru holé větve stromů, klapaly o sebe jako nějaké kosti. A papír v jejích třesoucích se prstech jako by se klepal s nimi. Srdce, už tak zrychleně bušící, se jí rozbušilo ještě silněji.

Jennsen byla pyšná na to, jak dokáže v každé situaci zachovat chladnou hlavu. Uvědomovala si, že se tentokrát nechala unést svou obrazotvorností. Nikdy předtím však neviděla mrtvého člověka, člověka tak groteskně nehybného. Bylo hrozné vidět někoho, kdo nedýchá. Polkla, aby se pokusila uklidnit alespoň svůj zrychlený dech, když už ne nervy.

I když byl mrtvý, nelíbilo se Jennsen, že se na ni dívá, a tak vstala, zdvihla lem své dlouhé sukně a přešla na druhou stranu mrtvoly. Pečlivě ten malý kousek papíru nadvakrát přeložila, stejným způsobem, jak byl složen, když ho našla, a pak ho schovala do kapsy. Starosti s ním přesune na později. Jennsen dobře věděla, jak na ta dvě slova napsaná na papírku bude reagovat její matka.

Rozhodla se, že svůj průzkum co nejrychleji dokončí, a tak si znovu dřepla vedle toho muže. Teď, když měl tvář otočenou pryč od ní, to vypadalo, jako kdyby se díval někam nahoru na stezku, tam odkud spadl, a jako kdyby se podivoval, co se to s ním stalo, jak se najednou mohl octnout se zlomeným vazem na dně příkré skalnaté strže.

V plášti neměl žádné kapsy. K opasku měl připevněné dva váčky. V jednom byl olej, brousek a obtahovací řemen. Druhý byl plný proužků sušeného masa. Ani na jednom z váčků nebylo žádné jméno.

Kdyby byl měl rozum, tak by si stejně jako ona vybral delší cestu podél úpatí srázu a nepřecházel by po vrcholu, kde byla stezka v této roční době zrádná kvůli zbytkům zčernalého ledu. I kdyby se mu nechtělo vracet stejnou cestou, kudy přišel, aby sestoupil dolů do strže, bylo by moudřejší, kdyby šel lesem, a to i přesto, že by se pak musel prodírat hustými keři ostružiníku a změtí vyvrácených stromů.

Co se stalo, stalo se. Kdyby tak našla něco, z čeho by poznala, kdo to je, třeba by mohla najít nějaké jeho příbuzné nebo někoho, kdo ho zná. Měli by se o tom dozvědět. Držela se téhle záminky jako nějakého bezpečného bodu.

Téměř proti své vůli Jennsen znovu začala přemýšlet o tom, co tu ten člověk vlastně dělal. Obávala se, že ten pečlivě složený papírek je toho příliš jasným důkazem. A přece, mohl by tu být ještě jiný důvod.

Jen kdyby se jí ho podařilo najít!

Aby mu mohla prohledat druhou kapsu, musela mu trochu pohnout rukou.

„Drazí duchové, odpusťte mi to,“ zašeptala a sevřela paži mrtvého. 

Pohnout s jeho neohebnou rukou vyžadovalo jisté úsilí. S odporem svraštila nos. Byl zrovna tak studený jako země, na které ležel, zrovna tak studený jako dešťové kapky snášející se z šedivé oblohy. V této roční době ostrý západní vítr skoro vždycky přinášel sníh. Ale v téhle neobvyklé přerušované mlze a mrholení jsou zledovatělá místa na vrcholové stezce jistě ještě kluzčí. A tenhle mrtvý je toho jen důkazem.

Věděla, že když se tam ještě zdrží, zastihne ji blížící se zimní déšť. Dobře si uvědomovala, že lidé vystavení tomuhle počasí riskují život. Naštěstí to neměla domů příliš daleko. Kdyby se však brzo nedostala domů, tak by se ji nejspíš její matka, znepokojená, proč jí to trvá tak dlouho, vydala hledat. A Jennsen nechtěla, aby její matka také promokla.

Matka bude čekat na ryby, které Jennsen posbírala ze šňůr s návnadou v jezeře. Tentokrát byly rybářské šňůry, které s matkou natáhly dírami v ledu pod hladinu, plné úlovku. Ryby teď ležely na druhé straně u mrtvoly, kde je upustila, když učinila svůj pochmurný objev. Když šla k jezeru, ten mrtvý tu ještě nebyl, to by si ho jistě všimla.

Jennsen se zhluboka nadechla, aby se připravila na to, k čemu se rozhodla, a donutila se pokračovat v prohlídce. Představila si, že teď nejspíš na svého velkého, pohledného vojáka myslí nějaká žena a strachuje se, jestli je v bezpečí, jestli je v teple a suchu.

A on teď nemá ani jedno z toho.

Kdyby se přihodilo jí, že by se zřítila a srazila si vaz, chtěla by Jennsen, aby to někdo řekl její matce. A matka by také pochopila její zdržení, kdyby věděla, že se snažila zjistit mužovu totožnost. Jennsen se znovu zamyslela. Matka by to pochopila, ale stejně by nechtěla, aby se Jennsen byť jen přiblížila k nějakému z těch vojáků. Tenhle je ale mrtvý. Teď už nemůže uškodit nikomu, natož jí a její matce.

Matka by byla ještě víc znepokojená, kdyby jí Jennsen ukázala, co je napsáno na tom papírku.

Jennsen věděla, že skutečným důvodem, skutečnou hnací silou jejího hledám je naděje, že přijde na nějaké jiné vysvětlení. Zoufale si přála, aby to bylo něco jiného. Tahle horečná potřeba ji držela u mrtvého, i když si ze všeho nejvíc přála okamžitě se rozběhnout domů.

Jestli nenajde nic, co by vysvětlovalo, proč tu je, tak bude nejlepší, když ho pohřbí a bude doufat, že ho nikdo nikdy nenajde. I kdyby tu musela zůstat v dešti, bude jeho mrtvolu muset co možná nejrychleji zakrýt. Nesmí otálet. Nikdo se pak nedozví, kde ten voják byl.

Přinutila se sáhnout do kapsy jeho kalhot, až na dno. Stehno měl celé ztuhlé. Rychle prsty shrábla několik drobných předmětů na spodku kapsy. Popadajíc při té hrozné činnosti dech, vytáhla sevřenou pěst. V houstnoucím šeru sehnula hlavu blíž a rozevřela prsty, aby se podívala.

Nahoře ležely pazourek, kostěné knoflíky, klubíčko motouzu a složený kapesník. Jedním prstem posunula motouz a kapesník stranou a odhalila těžkou hromádku stříbrných a zlatých mincí. Když viděla takové bohatství, neudržela se a tiše hvízdla. Nemyslela si, že vojáci jsou tak bohatí, tenhle muž však měl pět zlatých marek a větší množství marek stříbrných. Pro většinu lidí by to představovalo značné bohatství. Vedle nich se ty zbývající stříbrné pence - stříbrné, ne měděné - zdály být bezvýznamné, i když jenom ty samotné představovaly pravděpodobně větší sumu, než Jennsen utratila za celých svých dvacet let života.

Napadlo ji, že vlastně zlaté - a dokonce i stříbrné - marky drží v ruce poprvé v životě. A také ji napadlo, že by to, co právě dělá, mohlo být považováno za olupování mrtvých.

Nenašla žádné tretky určené pro ženu, jak doufala v naději, že tak zmenší své obavy, k jakému druhu lidí ten muž patřil.

Bohužel nic z obsahu kapsy jí nenapovědělo, kdo by to mohl být. Znovu svraštila nos, když musela podstoupit nepříjemnou povinnost vrátit mu jeho věci zpátky do kapsy. Pár stříbrných pencí jí přitom vypadlo z hrsti. Posbírala je z vlhké zmrzlé země a znovu vstrčila ruku do jeho kapsy, aby všechny vrátila na jejich legitimní místo.

Z obsahu jeho batohu by se možná dozvěděla víc, byl však zalehnutý pod mrtvolou a Jennsen si nebyla jistá, jestli se má pokusit do něj podívat, protože v něm nejspíš najde jen zásoby. Všechno, co ten člověk považoval za cenné, by měl mít v kapsách.

Jako například ten kus papíru.

Připustila si, že veškeré důkazy, které ve skutečnosti potřebuje, jsou jasně viditelné. Pod tmavým pláštěm a tunikou měl tuhý kožený krunýř. Po boku měl prostý, avšak kvalitní a ošklivě ostrý vojenský meč v rozervané praktické pochvě z černé kůže. Meč byl v polovině své délky zlomený, bezpochyby v důsledku dlouhého pádu ze stezky.

Jennsen sklouzla pohledem na pozoruhodný nůž v pochvě u opasku. Jeho jílec, slabě se v šeru lesknoucí, okamžitě přitáhl její pozornost. Když si jej pozorněji prohlédla, na chvíli ztuhla, dokud si nepřipomněla, že majitel toho nože je mrtvý. Byla si jistá tím, že žádný prostý voják by nemohl vlastnit tak znamenitě zpracovaný nůž. Ten nůž musí být cennější než všechny nože, co kdy viděla.

Na stříbrném jílci bylo ozdobné písmeno R. I proto to byla krásná věc.

Už od dětství matka Jennsen učila, jak zacházet s nožem. Teď si Jennsen přála, aby její matka měla takový pěkný nůž, jako byl tenhle.

Jennsen!

Jennsen nadskočila, když uslyšela šeptem vyslovené své jméno.

Ne, teď ne! Drazí duchové, teď ne! Ne teď a tady!

Jennsen!

Jennsen nepatřila mezi ženy, které nenávidí spoustu věcí v životě; ten hlas, který občas slýchala, však nenáviděla z hloubi duše.

Teď ho, jako pokaždé, ignorovala a donutila se rozhýbat své prsty, aby se pokusila zjistit, jestli existuje o tom člověku ještě něco, co by měla vědět. Prozkoumala kožený opasek, jestli v něm nejsou tajné kapsy, nenašla však žádnou. Tunika byla prostá, bez kapes.

Jennsen, ozval se znovu ten hlas.

Stiskla zuby. „Nech mě být!“ řekla hlasitěji, i když stále šeptem.

Jennsen!

Tentokrát to znělo nějak jinak. Skoro jako kdyby ten hlas nebyl v její hlavě jako zatím pokaždé.

„Nech mě být!“ zavrčela. 

Přestaň vzdorovat! ozval se chladný šepot.

Rychle zdvihla hlavu a střetla se s upřeným pohledem mrtvých očí.

První závoj chladného deště vlnící se ve větru v ní vyvolal pocit, jako by ji po tváři pohladily ledové prsty duchů.

Srdce se jí rozbušilo ještě rychleji. Nepravidelně vdechovaný vzduch se jí lepil uvnitř hrdla jako nějaká hedvábná látka tisknoucí se k suché pokožce. S široce rozevřenýma očima upřenýma na tvář mrtvého vojáka se rychle odtáhla po štěrku kus dál od něj.

Chová se hloupě! To si plně uvědomovala. Ten muž je mrtvý. Nedívá se na ni. Nemůže. Jeho pohled zafixovala smrt, stejně jako u těch mrtvých ryb, co leží vedle něj - nedívají se na nic. Zrovna jako on. Chová se hloupě. To se jí jen zdálo, že se dívá na ni.

Avšak i když se ty mrtvé oči nedívaly na nic, byla by raději, kdyby nebyly upřené jejím směrem.

Jennsen!

Za ním, nad příkrou žulovou stěnou, se ve větru zmítaly sosny a holé javory a duby mávaly svými vychrtlými pažemi, Jennsen však upírala zrak na tvář mrtvého, když zaslechla ten hlas. Mužovy rty se nehýbaly. Věděla, že to tak bude. Ten hlas byl přece v její hlavě.

Měl obličej pořád otočený k vrcholové stezce, odkud začal jeho smrtelný pád. Dřív si myslela, že také jeho mrtvý pohled je upřen tím směrem, teď se však zdálo, že jeho oči jsou stočeny spíš k ní.

Jennsen sevřela jílec svého nože.

Jennsen!

„Nech mě být! Já se ti nepoddám!“ 

Nikdy nevěděla, co vlastně ten hlas chce, čemu se má podvolit, čeho se má vzdát. Přestože ji ten hlas pronásledoval téměř celý život, nikdy jí to neřekl. V té nejasnosti Jennsen nacházela jisté útočiště.

Jako kdyby reagoval na její myšlenky, ozval se ten hlas znovu.

Vzdej se svého těla, Jennsen!

Jennsen nemohla popadnout dech.

Vzdej se své vůle!

V hrůze těžce polkla. Ještě nikdy jí to neřekl - vlastně jí ještě nikdy neřekl nic, čemu by porozuměla.

Často ten hlas slyšela, velice slabě, jako kdyby byl příliš daleko a proto mu nebylo rozumět. Někdy si myslela, že slyší slova, ale jako kdyby to byla nějaká neznámá řeč.

Často ho slyšela ve chvíli, kdy usínala, jak ji volá tím svým vzdáleným, chladným šepotem. Věděla, že jí říká i jiná slova, ale nikdy jim neporozuměla, jen svému jménu a tomu hrozivě svůdnému příkazu, aby se vzdala. Ta dvě slova byla vždycky mnohem zřetelnější a působivější než jakákoli jiná. Slyšela je pokaždé, i když nezaslechla žádná jiná.

Matka jí řekla, že ten hlas patří člověku, který se Jennsen prakticky celý její život snaží zabít. Také řekla, že ji takhle chce mučit.

„Jenn,“ říkala mnohokrát, „to bude dobré. Jsem tu s tebou. Jeho hlas ti nemůže ublížit.“ Jennsen často o tom hlasu matce ani neřekla, protože ji nechtěla znepokojovat. 

Ale i když jí ten hlas ublížit nemůže, ten člověk by mohl, kdyby ji našel. V danou chvíli Jennsen zoufale zatoužila po utěšujícím a uklidňujícím matčině náručí.

Jednoho dne si pro ni přijde. Obě věděly, že se to jednou stane. Zatím k ní posílal jen svůj hlas. V každém případě si tím byla Jennsenina matka jistá.

I když ji tohle vysvětlení děsilo, bylo pro Jennsen přijatelnější než pomyšlení, že se zbláznila. Kdyby neměla svou vlastní jasnou mysl, neměla by nic.

„Co se to tu stalo?“ 

Jennsen vykřikla leknutím, zároveň se prudce otočila a vytáhla nůž. Přikrčila se s nohama rozkročenýma a nůž sevřela ve smrtícím stisku.

Tentokrát to nebyl žádný hlas bez těla. Vzhůru roklí k ní přicházel neznámý muž. Jak jí v uších hučel vítr a rozptylovala ji přítomnost mrtvého a ten hlas, vůbec ho neslyšela přicházet.

Byl tak velký a tak blízko, že si hned uvědomila, že když se dá na útěk, lehce ji dostihne, bude-li chtít.

Kapitola druhá

Když ten člověk uviděl její reakci a všiml si jejího nože, zpomalil.

„Nechtěl jsem vás vystrašit.“ 

Měl docela příjemný hlas.

„No, přesto se vám to povedlo.“ 

I když měl přes hlavu kapuci a Jennsen mu neviděla pořádně do tváře, zdálo se, že při pohledu na její rudé vlasy reaguje stejně jako většina lidí.

„Toho jsem si všiml. Omlouvám se.“ 

Po jeho omluvě neuvolnila svůj obranný postoj, jen střelila pohledem do všech stran, aby se přesvědčila, jestli přišel sám, jestli nezahlédne ještě někoho, kdo přišel s ním a mohl by se k ní přikrást.

Vyčítala si, jaký je blázen, že se takhle nechá překvapit. Vždycky nějak podvědomě cítila, že nikdy nemůže být docela v bezpečí. Nestačilo jen uchovávat v tajnosti, kde zrovna s matkou žijí. Dokonce i malá neopatrnost pro ni mohla znamenat smrt. Když si uvědomila, jak snadno k tomu může dojít, propadala beznaději. Jestliže se tu tenhle člověk za bílého dne mohl najednou objevit a tak lehčeji překvapit, co z toho vyplývá pro její beznadějně absurdní sen, že jednoho dne bude konečně pánem svého života?

Temná skalní stěna srázu se třpytila vlhkostí. Ve větrem bičované rokli nebyl nikdo, jen Jennsen a dva muži, ten mrtvý a ten živý. Jennsen si nelibovala v představách zlověstných tváří číhajících v lesních stínech, jak se jí stávalo, když byla ještě malé děcko. Temná místa mezi stromy byla prázdná.

Ten muž se zastavil asi tucet kroků od Jennsen. Podle jeho chování usoudila, že ho nezastavil strach z jejího nože, ale obava, že ji ještě víc vystraší. Díval se jí rovnou do očí a zdálo se, že o něčem přemýšlí. Rychle se probral z toho, co upoutalo jeho pozornost, ať už to bylo na Jennsenině tváři cokoli.

„Chápu, proč by mohla žena dostat strach, když ji nečekaně překvapí neznámý muž. Byl bych šel dál, aniž bych vás vylekal, ale všiml jsem si tohohle chlapíka ležícího na zemi a vás, jak se nad ním skláníte. Pomyslel jsem si, že byste mohla potřebovat pomoc a tak jsem pospíchal nahoru.“ 

Závan studeného větru mu na jedné straně přitiskl tmavozelený plášť na šlachovité tělo a na druhé zdvihl jeho cíp a odhalil pod ním dobře střižené, avšak prosté šaty. Hlavu mu před prvními nápory deště chránila kapuce a v jejím stínu nebyla jeho tvář příliš zřetelná. Jeho úsměv byl zdvořilý, nic víc nevyjadřoval. Slušel mu.

„Je mrtvý,“ bylo to jediné, co v tu chvíli Jennsen dokázala říct. 

Nebyla zvyklá mluvit s cizími lidmi. Vlastně nebyla zvyklá mluvit s nikým kromě své matky. Nebyla si jistá, co má říci - jak má reagovat - zvlášť za daných okolností.

„Ach, to je mi líto.“ Aniž by se pohnul z místa, kde stál, trochu se narovnal, aby lépe viděl na muže ležícího na zemi. 

Jennsen si pomyslela, že to je od něj taktní, nesnažit se přibližovat k člověku, který je očividně nervózní. Zároveň se na sebe zlobila, že je to na ní tak znát. Vždycky doufala, že by mohla na ostatní působit dojmem jisté tajemnosti, záhadnosti.

Muž postupně zvedal pohled od mrtvého k jejímu noži a nakonec k její tváři. „Předpokládám, že jste k tomu měla důvod.“

Jennsen byla na chvilku naprosto zmatená; když jí konečně došel význam jeho slov, vyhrkla: „Já jsem to neudělala!“

Pokrčil rameny. „Promiňte! Z místa, kde stojím, nemůžu posoudit, co se vlastně stalo.“

Jennsen si začala připadat trapně, když pořád držela nůž namířený proti tomu člověku. Spustila paži se zbraní.

„Nechtěla bych... vypadat jako nějaký šílenec. Vy jste mě prostě vylekal k smrti.“ 

Jeho úsměv byl najednou ještě srdečnější. „Chápu. Nic strašného se nestalo. No, tak co se tu vlastně přihodilo?“

Jennsen ukázala volnou rukou směrem ke srázu. „Myslím, že spadl ze stezky tam nahoře. Má zlomený vaz. Aspoň si myslím, že je to tak. Já jsem ho tu jen našla. Žádné šlépěje tu nejsou. Počítám, že se zabil tím pádem.“

Zatímco Jennsen zasouvala nůž do pochvy u opasku, muž si zamyšleně prohlížel strmou skalní stěnu. „To jsem doopravdy rád, že jsem se rozhodl jít dnem rokle místo stezky tam nahoře.“

Úklonem hlavy ho vybídla, aby šel blíž k mrtvému. „Hledala jsem zrovna něco, z čeho bych poznala, kdo to byl. Myslela jsem si, že bych... že bych to měla někomu oznámit. Ale nic jsem nenašla.“

Muž se blížil a jeho boty vydávaly na drobném štěrku křupavé zvuky. Poklekl na druhé straně mrtvoly, snad proto, aby poskytl té nejspíš šílené ženě s nožem preventivně trochu víc místa, aby o chlup snížil její nervozitu.

„Řekl bych, že máte pravdu,“ prohlásil, když si všiml zcela nepřirozeného téměř devadesátistupňového úhlu, v němž mrtvému visela hlava na krku. „Vypadá to, že tu už leží pár hodin.“  

„Procházela jsem tudy už dřív. To jsou moje stopy, támhle. Jiné tu nevidím.“ Ukázala na svůj úlovek, ležící těsně za ní. „Když jsem šla k jezeru, abych zkontrolovala šňůry, ještě tu nebyl.“ 

Pohnul hlavou, aby podrobněji prostudoval ztuhlou tvář mrtvého. „Máte nějakou představu, kdo by to mohl být?“

„Ne. Nemám žádné vodítko, kromě toho, že je to voják.“ 

Muž zdvihl hlavu. „A představu, jaký druh vojáka?“

Jennsen svraštila obočí. „Jaký druh? Je to přece d'hařanský voják.“ Sklonila se, aby se podívala na neznámého pozorněji. „Odkud jste, že nepoznáte d'hařanského vojáka?“

Sáhl si pod kapuci a masíroval si ze strany krk. „Jsem cestovatel, jen tudy procházím.“ Vypadal zrovna tak unaveně, jak unaveně zněl jeho hlas.

Ta odpověď ji dočista zmátla. „Cestovala jsem prakticky celý život a nesetkala jsem se s nikým, kdo by nepoznal d'hařanského vojáka, když na něj narazí. Jak je možné, že vy jste výjimka?“

„Já jsem v D'Haře poprvé.“ 

„To není možné. D'Hara svou rozlohou pokrývá většinu světa.“ 

Tentokrát jeho úsměv prozrazoval, jak ho to pobavilo. „Vážně?“

Cítila, jak se jí do tváře žene vlna horkosti, a uvědomovala si, že musela zrudnout hanbou za svou neznalost velkého světa, kterou zrovna projevila. „Takže ono to tak není?“

Zakroutil hlavou. „Ne. Pocházím zdaleka, z jihu. Ze země, která leží až za hranicemi D'Hary.“

V údivu na něj vytřeštila oči. Ve světle důsledků jeho slov, když si je plně uvědomila, začala roztávat i její beznaděj . Možná by její sen nemusel být tak moc absurdní.

„A co děláte tady, v D'Haře?“ 

„Jak jsem řekl. Cestuji.“ Zdálo se, že je velice unavený. Jennsen dobře věděla, jak vyčerpávající může být cestování. Pokračoval vážnějším tónem: „Vím, že je to d'hařanský voják. Vy jste mě špatně pochopila. Měl jsem na mysli, jaký druh vojáka to je. Nějaký příslušník místní posádky? Někdo z vojenských jednotek tady rozmístěných? Voják na dovolence, mířící domů? Voják, který se vydal do města popít v krčmě? Zvěd?“ 

Její znepokojení znovu vzrostlo. „Zvěd? Co by vyzvídal ve své vlasti?“

Muž zdvihl hlavu a zahleděl se na nízko se valící temná mračna. „To nevím. Jen jsem si říkal, jestli o něm něco nevíte.“

„Ne, ovšemže ne. Jen jsem ho našla.“ 

„Jsou tihle d'hařanští vojáci nebezpeční? Chci říct, chovají se klidem slušně? K lidem, kteří jen chtějí pokojně projít?“ 

Uhnula očima před jeho tázavým pohledem. „Já... já nevím. Myslím, že by mohli.“

Bála se mu toho říct příliš mnoho, na druhé straně však nechtěla, aby se dostal do potíží, kdyby mu toho řekla příliš málo.

„Co by podle vás osamělý voják pohledával na takovém místě? Vojáci přece málokdy bývají osamělí.“ 

„To nevím. Proč si myslíte, že by prostá žena toho měla o vojácích vědět víc než světaznalý muž, cestovatel? To nemáte nějaký svůj vlastní názor? Možná byl zrovna na cestě domů, šel někoho navštívit nebo něco podobného. Možná zrovna myslel na dívku, která na něj doma čeká, a nedával si pozor tak, jak by měl. Možná právě proto uklouznul a zřítil se dolů.“ 

Znovu si promnul krk, jako kdyby ho sužovala nějaká bolest.

„Omlouvám se. Řekl bych, že se nechovám příliš rozumně. Jsem trochu unavený. Možná mi to moc jasně nemyslí. Možná to bylo způsobeno mojí starostí o vás.“ 

„O mne? Jak to myslíte?“ 

„Chci říct, že vojáci vždycky patří k určité jednotce. Ostatní vojáci je znají a vědí, kde by měli být. Voják se prostě nemůže jen tak sebrat a jít, kam se mu zachce. Není to nějaký osamělý lovec, který může zmizet a nikdo si toho ani nevšimne.“ 

„Nebo nějaký osamělý cestovatel?“ 

Výraz jeho tváře zjemnil lehký úsměv. „Nebo nějaký osamělý cestovatel.“ Jeho úsměv povadnul. „Jde o to, že ho ostatní vojáci pravděpodobně půjdou hledat. Kdyby tady našli jeho mrtvolu, přivolají další jednotky, aby celou oblast uzavřeli a všem zabránili ji opustit. Až shromáždí všechny, koho najdou, začnou s výslechy.

Z toho, co jsem slyšel o d'hařanských vojácích, vím, že se ve vyslýchání vyznají. Budou chtít znát všechny podrobnosti o všech vyslýchaných osobách.“

Jennsen cítila, jak se jí zděšením křečovitě svírají vnitřnosti a začíná zvedat žaludek. D'hařanský voják vyslýchající její matku - to byla ta poslední věc, jakou by si přála. Tenhle mrtvý voják by se mohl stát příčinou jejich zkázy.

„Jaká je ale naděje...“ 

„Chtěl jsem tím jen říct, že by se mi nelíbilo, kdyby sem přišli přátelé tohohle chlapíka a rozhodli se, že za jeho smrt musí někdo zaplatit. Nemuseli by to považovat za nehodu. Vojáci jsou vždycky rozvášnění, když nějaký jejich druh zemře, i když by to bylo jen v důsledku nehody. A my dva jsme zřejmě jediní lidé v širokém okolí. Nechci, aby ho tu objevila skupina vojáků a rozhodla se z jeho smrti obvinit nás.“ 

„Myslíte si, že i když to byla nehoda, mohli by sebrat nevinného člověka a obvinit ho z vraždy?“ 

„Nejsem si jist, ale ze zkušenosti vím, že vojáci jsou už prostě takoví. Když jsou rozhněvaní, vždycky si najdou někoho, na koho to mohou svést.“ 

„Ale nás přece obvinit nemohou! Vy jste tu dokonce ani nebyl a já jsem pouze šla zkontrolovat rybářské šňůry!“ 

Opřel si loket o koleno a nahnul se přes mrtvého k Jennsen. „A tenhle voják, spěchající za svým posláním pro mocnou d'hařanskou říši, uviděl krásnou mladou ženu, která si vykračovala kolem, a byl z ní tak rozrušený, že uklouzl a zřítil se dolů.“

„Já jsem si tu nevykračovala!“ 

„Nechci tvrdit, že to tak bylo. Chtěl jsem vám jen ukázat, jak lidé dokážou obviňovat, když chtějí.“ 

Tohle ji nenapadlo. Jsou to d'hařanští vojáci. Takové chování se u nich stěží dalo vyloučit.

V mysli jí utkvělo i všechno ostatní, co zrovna řekl. Ještě se jí nestalo, že by jí nějaký muž řekl, že je krásná. Znervóznilo ji to; přišlo to tak nečekaně a připadlo jí to nepatřičné, zrovna uprostřed tak velkých obav. Protože nevěděla, jak má na takový kompliment reagovat, a protože její emoce ovládalo tolik mnohem závažnějších problémů, prostě ho ignorovala.

„Jestli ho najdou,“ řekl ten muž, „tak přinejmenším seberou všechny kolem a budou je dlouho a tvrdě vyslýchat.“ 

Všechny ošklivé důsledky se najednou stávaly až příliš reálnými. Den zkázy se najednou hrozivě přiblížil.

„A co bychom podle vás měli udělat?“  

Na chvilku se nad tím zamyslel. „No, jestli přijdou a nenajdou ho, tak nebudou mít žádný důvod se tady zastavit a vyslýchat místní lidi. Když ho nenajdou, odejdou a budou ho hledat jinde.“

Vstal a rozhlédl se kolem. „Na to, abychom vykopali hrob, je tu příliš tvrdá zem.“ Stáhl si kapuci víc dopředu, aby si zastínil oči od světla rozptýleného v mlze, a hledal vhodné místo. Pak ukázal na prohlubeň blízko úpatí srázu. „Támhle. Je tam štěrbina, která vypadá dostatečně hluboká. Můžeme ho tam přenést a zakrýt ho štěrkem a kameny. Nejlepší pohřeb, jaký v téhle roční době svedeme.“

A možná víc, než si ten voják zaslouží. Jennsen by ho raději nechala tak, jak byl, nebylo by to však moudré. Zakrýt mrtvolu, to bylo přesně to, co měla v úmyslu udělat ještě předtím, než se tenhle cizinec objevil. Takhle to bude nejlepší. Bude méně pravděpodobné, že ho objeví zvířata a potom procházející vojáci.

Když na ní viděl, že spěšně zvažuje různé důsledky, a spletl si to s nesouhlasem, ozval se neznámý tichým přesvědčivým hlasem: „Ten člověk je mrtvý. S tím se nedá nic dělat. Byla to nehoda. Proč bychom měli tuhle nehodu nechat, aby lidem přinesla problémy? My jsme neudělali nic špatného. Dokonce jsme tu ani nebyli, když se to stalo. Jsem pro to, abychom ho pohřbili a žili v klidu dál - aniž by se do našich životů nespravedlivě pletli d'hařanští vojáci.“

Jennsen vstala. Ten člověk má nejspíš pravdu o vojácích, kteří najdou mrtvého přítele a rozhodnou se vyslýchat lidi. K tomu, aby si dělala kvůli mrtvému d'hařanskému vojákovi starosti, měla dostatek důvodů i bez tohohle nového aspektu. Znovu si připomněla ten kousek papíru, který našla v jeho kapse. Tenhle papír byl dostatečným důvodem - i kdyby neexistovaly žádné jiné.

Jestli ten kus papíru znamenal to, co si domýšlela, pak by výslech představoval pouhý začátek jejího utrpení.

„Dohodnuto,“ řekla. „Když už to musíme udělat, udělejme to rychle.“ 

Usmál se. Víc úlevou než čím jiným, pomyslela si Jennsen. Pak se otočil, podíval se jí přímo do očí a stáhl si kapuci dozadu, tak jak to muži dělají z úcty k ženě.

Jennsen šokovalo, když viděla, že jeho zastřižené vlasy jsou bílé jako sníh, přestože mohl být nanejvýš o šest nebo sedm let starší než ona. Zírala na ně se skoro stejným úžasem, s jakým obvykle zírali lidé na její rudé vlasy. Teď, když zmizely stíny způsobené kapuci, viděla, že má oči stejně modré jako ona, stejného odstínu modré, jaké měl podle vyprávění její otec.

Kombinace jeho krátkých bílých vlasů a modrých očí byla nesmírně atraktivní. Mimořádně přitažlivé bylo, jak se hodila k jeho hladce oholené tváři. Všechno to ladilo s jejími rysy způsobem, který se Jennsen zdál být naprosto skvělý.

Podal jí přes mrtvého vojáka ruku.

„Jmenuji se Sebastian.“ 

Chvilku váhala, pak mu také ruku podala. I když byl velký a bezpochyby silný, nijak ji nemačkal, aby to potvrdil, jak to někteří muži dělají. Překvapilo ji, jak nepřirozeně horkou měl ruku.

„Řeknete mi také své jméno?“ 

„Jsem Jennsen Daggettová.“ 

„Jennsen.“ Usmál se, jako kdyby mu zvuk jejího jména dělal radost. 

Cítila, jak znovu rudne ve tváři. Aniž by si toho všiml, okamžitě se dal do díla, popadl vojáka v podpaží a zatáhl. S každým mocným zatáhnutím se mrtvola pohnula jen o malý kousek. Ten voják byl skutečně obrovitý muž. Teď představoval jen obrovskou mrtvou váhu.

Jennsen popadla vojákův plášť u ramene, aby pomohla. Sebastian se chopil pláště u druhého ramene a společně táhli štěrkem a kluzkými kusy hladké skály tu nesmírnou váhu muže, jenž se odkudsi vynořil a i po smrti představoval stejné nebezpečí jako za živa.

Před tím, než postrčil vojáka do štěrbiny ve skále, která měla být místem jeho konečného odpočinku, Sebastian, ještě námahou lapaje po dechu, mrtvého otočil. Jennsen poprvé uviděla, že přes rameno, pod tornou, má upevněný krátký meč. Předtím ho nemohla vidět, protože na něm ležel. Na opasku uprostřed zad měl ještě zavěšenou válečnou sekyru s půlkruhovým ostřím. Jennseniny obavy vzrostly, když viděla, jak je ten voják po zuby ozbrojený. Obyčejní vojáci přece nenosí tak mnoho zbraní. Nebo takový nůž jako on.

Sebastian stáhl popruhy torny z paží. Uvolnil krátký meč a odložil ho stranou. Rozepnul opasek se sekyrou a hodil ho k meči.

„V torně není nic neobvyklého,“ řekl po krátké prohlídce. Pak přidal tornu ke krátkému meči, opasku a sekyře. 

Potom začal Sebastian mrtvému prohledávat kapsy. Jennsen se ho už chystala zeptat, co to dělá, ale uvědomila si, že před chvílí udělala to samé. Trochu ji zneklidnilo, když vrátil věci mrtvého do kapes, ale peníze ne. Považovala to za dost bezcitné, takhle okrádat mrtvého.

Sebastian jí ty peníze podal.

„Co to děláš?“ zeptala se. 

„Vezmi si je!“ Znovu jí peníze nabídl, tentokrát naléhavěji. „K čemu pak budou, když je zahrabeme do země? Peníze jsou dobré k tomu, aby ulehčily utrpení živým, mrtvým nejsou k ničemu. Myslíš si, že dobrotiví duchové na nich budou požadovat peníze za radostný a příjemný posmrtný život?“ 

Mrtvý byl d'hařanský voják. Jennsen předpokládala, že Strážce podsvětí bude mít pro posmrtný život tohohle člověka v zásobě něco poněkud temnějšího, zlověstnějšího.

„Ale... vždyť nejsou moje.“ 

Zamračil se a káravě si ji změřil. „Ber to jako částečnou kompenzaci za všechno, co jsi musela vytrpět.“

Cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech. Jak to může vědět? Vždyť byly vždycky tak opatrné!

„Jak to myslíš?“ 

„Mám na mysli roky života, které ti ubere leknutí, které ti dnes tenhle chlapík způsobil.“ 

Konečně si Jennsen mohla tiše oddychnout. Musí se přestat bát a nehledat v tom, co lidé řeknou, to nejhorší.

Dovolila Sebastianovi, aby jí vsypal mince do dlaně. „Dobře, ale myslím, že by sis měl vzít polovic za to, že jsi mi pomohl.“ Podávala mu nazpátky tři zlaté marky.

Sevřel jí ruku a vtiskl jí všechny tři mince do dlaně. „Vezmi si je! Teď patří tobě.“

Jennsen uvažovala o tom, co by takové množství peněz mohlo znamenat. „Maminka měla těžký život. Mohly by se jí hodit. Dám je mamince.“

„Doufám, že pak pomohou vám oběma. Berme to jako poslední dobrý skutek tohohle člověka - pomohl tobě a tvé matce.“ 

„Ty máš ale horké ruce!“ Podívala se mu do očí a pomyslela si, že ví proč. Už nic nedodala. 

Přikývl a potvrdil její podezření. „Mám náběh na horečku. Začalo to dneska ráno. Až s touhle záležitostí skoncujeme, doufám, že se dostanu do nejbližšího města, abych si nějakou dobu v suchu a teple odpočinul. Jen si potřebuju trochu odpočinout, abych znovu nabral sílu.“

„Město je moc daleko, do setmění se tam nedostaneš.“ 

„Vážně? Jsem opravdu dobrý chodec. A jsem zvyklý cestovat.“ 

„Já taky,“ řekla Jennsen, „a mně cesta zabere skoro celý den. Do setmění zbývá jen pár hodin - a my ještě musíme dokončit tuhle věc. Ani ten nejrychlejší kůň by tě dnes do města nedonesl.“ 

Sebastian si povzdychl. „No, myslím, že si vystačím sám.“

Znovu poklekl a trochu mrtvým pootočil, aby mu mohl odepnout pochvu s nožem. Pochva z jemné černé kůže byla vykládaná stříbrem, aby ladila s jílcem, a ozdobená tím samým dekorativním emblémem. Sebastian, kleče na jednom koleni, podal Jennsen pochvu s nožem.

„Pohřbít tak pěknou zbraň by byla pěkná hloupost. Tumáš! Je lepší než ten starý krám, který jsi mi ukázala před chvílí.“ 

Jennsen tam stála celá omráčená a zmatená. „Ale... měl by sis ho nechat ty.“

„Já si vezmu ty ostatní věci. Stejně jsou víc podle mého gusta. Ten nůž je tvůj. Podle Sebastianova pravidla.“ 

„Sebastianova pravidla?“ 

„Krása patří ke kráse.“ 

Po tomhle záměrném komplimentu Jennsen celá zrudla. Ten nůž však ke krásným věcem nepatří. Vždyť on nemá ani potuchy jakou zrůdnost reprezentuje!

„Nevíš, co by mohlo znamenat to velké R na jílci?“ 

Ale ano, chtělo se jí říci. Věděla až příliš dobře, co představuje. Je to ohavnost.

„Je to symbol rodu Rahlů.“ 

„Rodu Rahlů?“ 

„Lord Rahl je vládcem D'Hary,“ řekla jako prosté vysvětlení svých nočních můr. 

Kapitola třetí

Když dokončili namáhavý úkol pohřbít těžko zvládnutelné tělo mrtvého d'hařanského vojáka, měla Jennsen paže pořádně zesláblé únavou. Měla pocit, jako by ji vlhký vítr profukující jejími šaty sekal jak kosa až do morku kostí. Uši, nos a prsty už sotva cítila.

Sebastian měl tvář pokrytou lesknoucí se vrstvou potu.

 Ale mrtvý byl konečně pohřben pod štěrkem a balvany, kterých byl u úpatí srázu dostatek. Bylo velice nepravděpodobné, že by se nějaké zvíře dokázalo prohrabat těžkými kameny až k mrtvole. Červi budou hodovat nerušeně. 

Sebastian pronesl krátkou pohřební řeč, pár prostých slov vyzývajících Stvořitele, aby přijal duši mrtvého na věčnost. Ani on ani Jennsen nepožádali o milosrdenství či shovívavost při Stvořitelově soudu.

Nakonec ještě Jennsen silnou větví a nohama rozmetala všude kolem štěrk. Když dokončila zametání stop jejich činnosti, kriticky posoudila vzhled místa a trochu se jí ulevilo, když viděla, že by nikoho ani nenapadlo, že je tam někdo pohřben. Pokud projdou kolem vojáci, neuvědomí si, že zde jeden z nich nalezl svůj konec. Nebudou mít žádný důvod k tomu, aby vyslýchali místní lidi, nanejvýš se možná zeptají, jestli ho někdo neviděl. Bude dost lehké jim zalhat, aby byli uspokojeni a uvěřili.

Jennsen přitiskla dlaň Sebastianovi na čelo. Její obavy se potvrdily. „Vždyť jen hoříš!“

„Už jsme s tím hotovi. Teď můžu odpočívat klidněji, když se nemusím bát, že mě vojáci vytáhnou z postele a s hrotem meče přitisknutým ke krku mě začnou vyslýchat.“ 

Uvažovala nad tím, kam Sebastian půjde spát. Mrholení houstlo. Počítala, že brzo začne pořádně pršet. A podle těch vytrvale temných mraků usuzovala, že jakmile se rozprší, bude nejspíš pršet celou noc. Když promokne až na kůži, tak ten studený déšť jeho horečku jen zvýší. Tenhle zimní déšť může člověka, který včas nenajde přístřeší, lehce zabít.

Dívala se, jak si Sebastian připíná opasek se zbraněmi kolem pasu. Neupevnil si sekyru doprostřed zad jako ten mrtvý voják, ale po pravém boku. Vyzkoušel ostří krátkého meče, byl s ním zřejmě spokojen, a připjal si ho k levé straně opasku. Obě zbraně byly umístěny tak, aby mu v případě potřeby lehce vklouzly do ruky.

Když s tím byl hotov, přitáhl si svůj těžký zelený plášť těsněji kolem těla. Znovu vypadal jako prostý člověk, který kamsi cestuje. Jennsen ho podezřívala, že je něco víc. Má svá tajemství. Nakládá s nimi bezstarostně, téměř je neskrývá. To Jennsen s těmi svými žije v neustálém neklidu a napětí a musí je pečlivě ukrývat.

S mečem zacházel s klidem a lehkostí, jaké je možno získat jen dlouhým cvikem. To Jennsen dobře věděla, protože s nožem zacházela s lehkostí a elegancí, které ji stály hodiny a hodiny neustálého cvičení a získávání zkušeností. Některé matky učí své dcery šít a vařit. Jennsenina matka si nemyslela, že by šití mohlo její dceru zachránit. To nemohl zaručit ani nůž, ale určitě byl lepší ochranou než jehla a nit.

Sebastian zdvihl tornu mrtvého a otevřel ji. „Zásoby si rozdělíme. Nechceš tu tornu?“

„Zásoby i tornu by sis měl nechat ty,“ řekla Jennsen a zdvihla svazek ryb. 

Přikývl na souhlas. Zavřel tornu a zkoumavým pohledem přejel oblohu. „Tak já už radši půjdu.“

„Kam?“ 

Jeho unavená oční víčka při té otázce zamrkala. „Ještě nevím. Myslím, že chvíli půjdu a pak bude asi nejlepší, když si najdu nějaké přístřeší.“

„Bude pršet,“ řekla. „Na to nemusí být člověk prorok, aby to poznal.“ 

Usmál se. „Taky bych řekl, že ne.“ Na očích mu bylo vidět, že se už smířil s tím, co ho čeká. Přejel si dlaní přes mokré strniště bílých vlasů a přetáhl si kapuci přes hlavu. „No, dej na sebe pozor, Jennsen Daggettová. Pozdravuj ode mne svou matku. Vychovala báječnou dceru.“

Jennsen se usmála a prostým přikývnutím mu poděkovala. Stála čelem proti vlhkému větru a dívala se, jak se otáčí a vyráží rozlehlým štěrkovým polem pryč. Všude kolem se zvedaly rozeklané skály a jejich stěny, tu a tam se škraloupem ztvrdlého sněhu, mizely v nízké šedé cloně mraků, skrývající hlavní masiv hor a téměř nekonečný pás jejich vrcholků.

Najednou jí připadlo, jak je směšné, podivné, marné, že by se měly v téhle rozlehlé krajině zkřížit jejich cesty tak krátce, na zlomek času, při tak tragické chvíli, kdy jeden život skončil, a pak by si každý měl jít svou cestou do nekonečného zapomnění života.

Jennsen naslouchala křupání jeho bot po ostrém štěrku, sledovala jeho dlouhé kroky odnášející ho pryč a v uších cítila dunění vlastního srdce. Horečně přemýšlela, co má udělat. Má se nekonečně stranit lidí? Má se věčně schovávat?

Dobře věděla, co by na to řekla její matka. Její matka ji však vroucně milovala a tak by to neřekla z krutosti.

„Sebastiane!“ 

Ohlédl se přes rameno a čekal, co mu chce říct.

„Kdybys nenašel přístřeší, nemusel by ses taky dožít zítřejšího rána. Nelíbilo by se mi, kdybys zůstal s horečkou pod širým nebem a promokl až na kůži.“ 

Stál a díval se na ni a mezi nimi hnal vítr drobné kapičky deště.

„Ani mně by se to nelíbilo. Vezmu tvoje slova vážně a udělám, co bude v mých silách, abych našel nějaké přístřeší.“ 

Dřív než se mohl znovu otočit, zvedla Jennsen ruku a ukázala opačným směrem. Viděla, jak se jí prsty na ruce chvějí. „Mohl bys jít se mnou k nám domů.“

„Souhlasila by s tím tvoje matka?“  

Její matka by propadla panice. Její matka by nikdy nedovolila, aby nějaký cizinec, i když by pro dvě osamělé ženy mohl představovat významnou pomoc, spal v domě. Její matka by celou noc ani oka nezamhouřila, kdyby věděla, že se jen někde poblíž nachází nějaký cizinec. Ale když Sebastian zůstane venku s horečkou, mohl by zemřít. To by Jennsenina matka tomuhle muži jistě nepřála. Její matka měla laskavé srdce. Láska a starostlivost, ne zlý úmysl, byly příčinou toho, že tak důsledně Jennsen ochraňovala.

„Náš dům je malý, ale v jeskyni, kde chováme domácí zvířata, je dost místa. Jestli ti to nebude vadit, mohl bys spát tam. Není to tam tak špatné, jak by se mohlo zdát. Sama jsem tam několikrát spala, když mi bylo v domě těsno. Blízko vchodu ti udělám ohniště. Bude ti tam teplo a budeš moci odpočívat, tak jak potřebuješ.“ 

Zdálo se, že se zdráhá. Jennsen zvedla svazek ryb.

„Taky tě můžeme nakrmit,“ řekla, aby svou nabídku vylepšila. „Přinejmenším budeš mít dobrou stravu a odpočívat v teple. Myslím si, že potřebuješ obojí. Pomohl jsi mi. Dovolíš mi, abych teď pomohla já tobě?“ 

Na jeho tvář se vrátil úsměv, tentokrát vyjadřující vděčnost. „Jennsen, jsi moc milá. Jestli to tvoje matka dovolí, tak tvou nabídku přijmu.“

Rozevřela plášť a odkryla ten skvostný nůž v pochvě, který si zastrčila za opasek. „Dáme jí tenhle nůž. Bude si ho velice cenit.“

Jeho smích, srdečný a najednou bezstarostný, byl nejpříjemnější smích, jaký kdy Jennsen slyšela.

„Nemyslím si, že by dvě ženy, tak dobře vládnoucí nožem, musely mít neklidný spánek kvůli cizinci s horečkou.“ 

Jennsen si myslela totéž, ale neřekla to. Doufala jen, že její matka bude mít stejný názor.

„Tak dohodnuto. Pojď už, než nás nachytá déšť.“  

Sebastian se rozběhl, aby ji dostihnul, protože už vyrazila. Vzala mu tornu z ruky a přehodila si ji přes rameno. S jeho vlastním batohem a novými zbraněmi měl při takhle oslabené fyzické kondici se svým nákladem co dělat.

Kapitola čtvrtá

„Počkej tady,“ řekla tiše Jennsen. „Půjdu jí říct, že máme hosta.“ 

Sebastian ztěžka sklesnul na nízký skalní výčnělek vytvářející pohodlné sedátko. „Nezapomeň jí povědět, co jsem ti řekl, že úplně chápu, jestli nebude chtít, aby u vás strávil noc neznámý člověk. Vím, že by to nebylo z nějakých nesmyslných obav.“

Jennsen si ho zamyšleně, s chladným až ponurým výrazem ve tváři prohlížela.

„Moje matka a já máme pádný důvod, proč se nebát návštěv.“ 

Nebyla to narážka na obyčejné zbraně a podle tónu, jakým to řekla, to dobře pochopil. Jennsen poprvé od chvíle, kdy ho potkala, zahlédla v jeho modrých očích jiskřičku nejistoty - stín znepokojení, jehož příčinou nebyla její šikovnost v zacházení s nožem.

Když ho tak pozorovala, jak uvažuje nad tím, jaký asi druh nebezpečí by mohla představovat, objevil se jí na rtech náznak úsměvu. „Neboj se! Důvod ke strachu by měli mít jen ti, kteří sem přijdou dělat potíže.“

Zdvihl paže na znamení, že se vzdává. „Pak tu jsem v bezpečí, jako miminko v matčině náručí.“

Jennsen nechala Sebastiana sedět na kamenném sedátku a začala stoupat po křivolaké stezce skryté mezi smrky, používajíc přitom zkroucené kořeny jako schody, k domku, postavenému kus dál od stezky uprostřed skupinky dubů na nevelké skalní terase. Plochý travnatý palouk byl v lepších dnech jediným prosluněným místem mezi do výše se tyčícími letitými stromy. Bylo tam dost místa na výběh pro jejich kozu a pár kachen a slepic. Strmá skalní stěna za domem bránila nezvaným návštěvníkům, aby ženy překvapili z této strany. Jediný přístup umožňovala úzká stezka stoupající k průčelí domku.

Pro případ, že by jim hrozilo nebezpečí, vytesaly Jennsen s matkou dobře skrytou sérii opor a záchytných míst vedoucí vzhůru skalní stěnou k úzké římse a dál skrytou klikatou stezkou lesní zvěře do rokle a pryč. Tahle ústupová cesta byla prakticky nepřístupná, pokud člověk neznal přesný postup změtí balvanů, průrev a uzoučkých říms. Navíc ještě Jennsen s matkou zajistily, aby klíčové úseky byly dobře skryté, když na nich strategicky rozmístily kmeny vyvrácených stromů a zasadily křoviny.

Už od Jennsenina dětství se s matkou často stěhovaly z místa na místo a nikde nezůstávaly dlouho. Avšak tady, kde se cítily v bezpečí, už žily víc než dva roky. Lidé cestující divočinou nikdy neobjevili jejich horskou skrýš, jak se občas stávalo na jiných místech jejich pobytu, a obyvatelé nejbližšího města, Briartonu, se nikdy neodvažovali proniknout tak daleko do temného a hrůzu nahánějícího lesa.

Zřídka používaná stezka kolem jezera, odkud spadl ten voják, byla těžko přístupná, stejně jako všechny cesty vedoucí ve značné vzdálenosti od jejich domova. Jennsen a její matka navštívily Briarton jen jednou. Bylo velice nepravděpodobné, že by někdo věděl o tom, že žijí v nekonečných horách bez jakýchkoli cest, daleko od farem a měst. S výjimkou náhodného setkání se Sebastianem blízko jezera nikdy nezahlédly poblíž svého domova žádného člověka. Bylo to to nejbezpečnější místo, jaké s matkou kdy měly, a tak se Jennsen odvážila začít ho považovat za domov.

Od doby, kdy dovršila šest let, byla Jennsen neustále pronásledována. I když její matka byla vždycky velice opatrná, několikrát měly hrozivě blízko k polapení. Muž, který je pronásledoval, nebyl nijak obyčejný člověk; nebyl odkázán pouze na obyčejné metody pátrání. Z toho, co o něm Jennsen věděla, mohla třeba sova sledující ji z vysoko položené větve, když stoupala skalnatou stezkou, být jeho slídivýma očima.

Právě když Jennsen došla k domku, srazila se se svou matkou, jež si zrovna přehazovala plášť přes ramena a vycházela ze dveří. Byla stejně vysoká jako Jennsen, měla stejné husté vlasy, které jí splývaly těsně pod ramena, avšak víc kaštanové než rudé. Ještě jí nebylo pětatřicet a Jennsen nikdy nepotkala hezčí ženu. Její postavu by snad musel obdivovat i sám Stvořitel. Za jiných okolností by život Jennseniny matky musel být plný nápadníků, z nichž někteří by bezpochyby byli ochotni dát celé jmění za její ruku. Matčino srdce však bylo stejně laskavé a krásné jako její tvář a tak se všeho vzdala, jen aby mohla ochraňovat svou dceru.

Když Jennsen někdy pocítila jistou sebelítost kvůli běžným věcem v životě, které jí byly odepřeny, pomyslela vždycky na svou matku, jež se kvůli ní dobrovolně vzdala všech těch věcí a ještě mnohem víc. Matka byla něco jako Jennsenin strážný anděl z masa a kostí.

„Jennsen!“ Matka se k ní vrhla a objala ji kolem ramen. „Ach, Jenn, už jsem začínala mít strach! Kde jsi byla tak dlouho? Zrovna jsem tě šla hledat. Myslela jsem, že ses určitě dostala do nějakých potíží, a tak jsem...“  

„Taky jsem se dostala,“ přiznala Jennsen. 

Matka ztuhla jen na okamžik; pak, aniž by se vyptávala, sevřela Jennsen ve svém ochranném náručí. Po tak hrozivém dni Jennsen matčino utěšující objetí upřímně uvítala. Nakonec, s paží položenou na povzbuzení na Jennseniných ramenou, ji matka odvedla ke dveřím.

„Pojď dovnitř a nejdřív se usuš. Vidím, že jsi pořádně promokla. Pak si dáme dobrou večeři a povíš mi...“ 

Jennsen se jen pomalu vlekla ke dveřím. „Mami, někdo se mnou přišel.“

Matka se zastavila a zkoumavě si prohlížela dceřinu tvář, jestli v ní nenajde viditelné známky, které by jí prozradily podstatu a hloubku problému. „Jak to myslíš? Kdo by s tebou mohl přijít?“

Jennsen mávla rukou zpátky směrem ke stezce. „Čeká tam dole. Řekla jsem mu, aby počkal, že se tě zeptám jestli by nemohl přespat v jeskyni se zvířaty...“

„Cože? Přespat tady? Jenn, co tě to napadlo? Přece nemůžeme...“ 

„Mami, prosím tě, poslouchej mě! Dneska se mi stalo něco strašného. Sebastian...“ 

„Sebastian?“ 

Jennsen přikývla. „Muž, kterého jsem přivedla. Sebastian mi pomohl. Našla jsem vojáka, který spadl ze stezky – z vrcholové stezky kolem jezera.“

Matčina tvář zpopelavěla. Neříkala nic.

Jennsen se pro uklidnění nadechla a začala znovu: „Našla jsem mrtvého d'hařanského vojáka v rokli pod stezkou. Žádné stopy kromě mých tam nebyly - o tom jsem se přesvědčila. Byl to mimořádně velký voják a byl po zuby ozbrojený. Válečná sekyra, meč po boku, druhý meč přivázaný šikmo na zádech.“

Matka sklonila hlavu s káravým výrazem ve tváři. „Co jsi mi ještě neřekla, Jennsen?“

Jennsen měla v úmyslu říci matce to nejdůležitější až později a nejdřív vysvětlit přítomnost Sebastiana, matka jí to však uměla vyčíst z očí a rozeznat v jejím hlase. Jennsen se zdálo, že strašlivá hrozba obsažená v tom kousku papíru se dvěma slovy přímo křičí z její kapsy.

„Mami, prosím tě, nech mě to říct po svém!“  

Matka sevřela Jennseniny tváře do svých dlaní. „Tak mi to řekni. Po svém, když musíš.“

„Zrovna jsem toho vojáka prohledávala, hledala jsem cokoli důležitého. A něco jsem našla. Pak se tam najednou objevil ten muž, cestovatel. Mrzí mě to, mami, ale byla jsem tak vystrašená tím, že tam ležel ten voják, a tím, co jsem našla, že jsem nedávala takový pozor, jak bych měla. Vím, že jsem se zachovala hloupě.“ 

Matka se usmála. „Ne, dítě, všichni mají slabé chvilky. Nikdo nemůže být dokonalý. Každý občas udělá chybu. To neznamená, že bys byla hloupá. Už to o sobě neříkej!“

„No, připadala jsem si hloupě, když něco řekl a já jsem se otočila a on tam najednou stál. Ale nůž jsem měla v ruce.“ Matka se usmála a přikývla na souhlas. „Pak se přesvědčil, že ten člověk se zřítil a zlámal si vaz. Sebastian - tak se jmenuje - řekl, že když ho tam tak necháme, tak ho nejspíš ostatní vojáci najdou a začnou nás všechny vyslýchat, a možná nás i obviní ze smrti svého druha.“ 

„Ten člověk, Sebastian, podle všeho ví, o čem mluví.“ 

„Taky jsem si to myslela. Chtěla jsem toho mrtvého pohřbít, pokusit se ho skrýt, ale byl tak velký - nikdy bych ho sama nedokázala odtáhnout do škvíry ve skále. Sebastian se mi nabídl, že mi toho mrtvého pomůže pohřbít. Společnými silami jsme ho už dokázali odtáhnout a svalit do hluboké skalní pukliny. Dobře jsme ho zakryli. Sebastian položil na štěrk, který jsem na něj nahrabala, ještě pár velkých balvanů. Nikdo už ho nenajde.“ 

Zdálo se, že se matce ulevilo. „To bylo moudré.“

„Než jsme ho pohřbili, navrhl Sebastian, že bychom si měli vzít všechny cenné věci a nenechávat je tam bez užitku zahrabané v zemi.“ 

Jedno matčino obočí se zdvihlo. „Ano?“

Jennsen přikývla. Vytáhla peníze z kapsy, z té, ve které nebyl ten kus papíru. Vysypala všechny mince matce do dlaně.

„Sebastian trval na tom, abych si je všechny vzala. Jsou mezi nimi i zlaté marky. Sám nechtěl žádné.“ 

Matka si prohlédla to jmění ve své dlani, pak střelila pohledem ke stezce, kde čekal Sebastian. Nahnula se blíž k Jennsen.

„Jenn, když přišel s tebou, tak si možná myslí, že ty peníze může, kdykoli se mu zachce, získat zpátky. To by mu umožnilo vypadat velkoryse a získat si tak tvoji důvěru - a přitom být dost blízko, aby nakonec ty peníze shrábl, až bude chtít.“ 

„Tohle mě taky napadlo.“ 

Matčin tón účastně změkl. „Jenn, není to tvoje chyba - držela jsem tě pořád co nejdál od lidí, abych tě ochránila - ale ty prostě nevíš, čeho jsou muži schopni.“

Jennsen před matčinýma vědoucíma očima sklopila zrak. „Zřejmě by to mohla být pravda, ale já si to nemyslím.“

„A proč?“ 

Jennsen se jí znovu podívala zpříma do očí, tentokrát upřeněji. „Má horečku, mami. Není mu dobře. Už byl na odchodu, ale vůbec mě nepožádal, jestli by nemohl jít se mnou. Když jsem viděla, jak je unavený a jak jen hoří, bála jsem se, že v tom dešti do rána zemře. Zastavila jsem ho a řekla mu, že když s tím budeš souhlasit, může přespat v jeskyni se zvířaty, kde bude alespoň v suchu a teple.“

Po chvíli Jennsen dodala: „Řekl mi na to, že když nebudeš chtít mít poblíž žádného cizího člověka, bude to chápat a půjde svou cestou.“

„Vážně? No, Jennsen, ten člověk je buď velice čestný nebo velice mazaný.“ Upřeně se na Jennsen zadívala. „Tak co z toho je podle tebe pravda?“ 

Jennsen sepjala prsty proti sobě. „Já nevím, mami. Vážně nevím. Přemýšlela jsem o stejných věcech jako ty - vážně.“

Pak si vzpomněla. „Řekl, že chce, aby sis vzala tohle, abys neměla strach z cizího člověka, který spí vedle.“

Jennsen vytáhla nůž z pochvy u pasu a podala jej matce. V tlumeném žlutavém světle vycházejícím z malého okna za matkou se pronikavě zablýskla stříbrná rukojeť.

Matka tu zbraň pomalu oběma rukama zdvihla a užasle na ni zírala, šeptajíc: „Dobrotiví duchové...“

„Já vím,“ řekla Jennsen. „Málem jsem vyjekla leknutím, když jsem ho poprvé uviděla. Sebastian říkal, že to je skvělá zbraň, příliš dobrá, než abychom ji tam pohřbili, a chtěl, abych si ji nechala. Sám si vzal vojákův krátký meč a sekyru. Řekla jsem mu, že ten nůž dám tobě. On na to řekl, že doufá, že ti to dodá pocit většího bezpečí.“ 

Matka pomalu zakroutila hlavou. „Tenhle nůž mně vůbec nepřináší pocit bezpečí - když vím, že muž, kterému patřil, byl tak blízko nás. Jenn, tohle se mi ale vůbec nelíbí. Ani trochu.“

V matčiných očích bylo vidět, že začíná mít větší obavy, než když se před chvílí dozvěděla o tom, že Jennsen s sebou přivedla neznámého muže.

„Mami, Sebastian je nemocný. Může zůstat v jeskyni? Přiměla jsem ho k tomu, aby si myslel, že on by se nás měl bát víc než my jeho.“ 

Matka se na ni podívala s vychytralým úsměvem. „Chytrá holka!“ Obě dobře věděly, že pokud chtějí přežít, musí spolupracovat jako tým a obě musí mít dobře nacvičené role, které se musí doplňovat i bez předchozího dohovoru.

Pak si povzdechla, jako kdyby na ni najednou dolehlo vědomí všeho toho, co její dcera v životě postrádá. Něžně Jennsen pohladila po vlasech a pak svou ruku nechala ležet na jejím rameni.

„Tak dobře, dítě,“ řekla nakonec. „Necháme ho u nás přespat.“ 

„A nakrmíme ho. Slíbila jsem mu teplé jídlo, za to, že mi pomohl.“ 

Matčin vřelý úsměv se roztáhl. „No, tak i jídlo.“

Konečně vytáhla nůž z pochvy. Kriticky ho oceňovala, otáčela jím na všechny strany, podrobně si prohlížela jeho tvary. Zkoušela jeho ostří a pak váhu. Otáčela jím mezi svými štíhlými prsty, aby se s ním seznámila, aby poznala jeho vyvážení.

Nakonec ho držela v otevřené dlani a prohlížela si ozdobné písmeno R. Jennsen si ani nechtěla představovat, jaké hrozné myšlenky - a vzpomínky - musí probíhat matčinou hlavou, když mlčky rozvažuje nad emblémem rodu Rahlů.

„Dobrotiví duchové!“ zašeptala znovu matka. 

Jennsen mlčela. Plně ji chápala. Je to odporná, zlá věc.

„Mami,“ řekla tiše Jennsen, když jí připadalo, že matka už na jílec civí celou věčnost, „už je skoro tma. Můžu se vrátit pro Sebastiana a odvést ho do jeskyně?“ 

Matka zasunula čepel zpátky do pochvy, jako kdyby tam chtěla přehled bolestných vzpomínek uložit spolu s ní.

„Ano, myslím, že bude nejlíp, když pro něj zajdeš. Odveď ho do jeskyně. Rozdělej pro něj oheň. Upeču pár ryb a přinesu nějaké bylinky, které mu ulehčí spánek s tou horečkou. Počkej tam s ním, dokud nepřijdu. Dávej na něj pozor! Budeme večeřet společně, venku v jeskyni. Nechci ho mít v domě.“ 

Jennsen přikývla. Než mohla matka odejít do domu, dotkla se její paže, aby ji zastavila. Ještě musela své matce oznámit jednu věc. Zoufale si přála, aby to udělat nemusela. Nechtěla své matce přidělávat takovou starost, ale musela.

„Mami,“ řekla hlasem jen o málo silnějším, než je šepot, „budeme odtud muset odejít.“ 

Matka vypadala poděšeně.

„Něco jsem u toho d'hařanského vojáka našla.“ 

Jennsen vytáhla ten list papíru z kapsy, rozložila ho a podala ho matce.

Matčin pohled se zastavil na těch dvou slovech pečlivě napsaných na papíru.

„Dobrotiví duchové...“ bylo všechno, co řekla, všechno, co v tu chvíli dokázala říci. 

Otočila se a podívala se na domek, naráz pohledem zaznamenala všechno kolem, a oči se jí najednou zalily slzami. Jennsen si uvědomovala, že její matka už ho také začala považovat za svůj domov.

„Dobrotiví duchové!“ zašeptala matka znovu jen pro sebe jak nemohla najít slova. 

Jennsen si pomyslela, že by závažnost situace mohla matku zlomit, až by se bezmocně a neovladatelně rozplakala. Přesně to se v tu chvíli chtělo Jennsen udělat. Avšak ani jedna z nich to neudělala.

 Matka si přejela prstem pod oběma očima a obrátila se znovu k Jennsen. A pak skutečně zaplakala - jediné krátké nadechnutí a přerývané zavzlyknutí z bezmocnosti. „Tolik mě to mrzí, dítě!“ 

Jennsen mohlo zlomit srdce, když viděla matku trpět takovou úzkostí. Všechno, co Jennsen v životě postrádala, chybělo její matce dvojnásobně. Jednou jí samotné, jednou kvůli dceři. A navíc - Jennsenina matka musela být silná.

„Za rozbřesku odejdeme,“ řekla pak matka klidným oznamovacím tónem. „Cestovat v noci, v dešti, tak určitě onemocníme. Budeme si muset najít nový úkryt. K tomuhle už se dostal příliš blízko.“ 

Jennsen měla oči plné slz a jen s velkým úsilím ze sebe dokázala vypravit slova. „Hrozně mě mrzí, mami, že jsem příčinou takových problémů.“ Slzy se jí řinuly z očí bolestivým proudem. Sevřela pěst a drtila v ní ten kus papíru. „Hrozně mě to mrzí, mami. Chtěla bych, abys mě nemusela mít na krku.“

Matka ji vzala do náručí a kolébala Jennseninu hlavu na svém rameni a nechala ji vyplakat se. „Ne, ne, dítě. Tohle už nikdy neříkej! Vždyť ty jsi světlo mého života! Tohle trápení způsobili jiní. Nikdy nenos plášť viny, protože představuje zlo. Jsi můj zázračný život. Kvůli tobě bych se tisíckrát vzdala všeho ostatního a pak s radostí znovu a znovu.“

Jennsen byla ráda, že nikdy nebude mít děti, protože věděla, že nemá matčinu vnitřní sílu. Ze všech sil se držela jediného člověka na světě, který jí mohl poskytnout útěchu.

Pak se však z matčina náručí vyprostila. „Mami, Sebastian pochází zdaleka. Řekl mi to. Řekl, že je to až za hranicemi D'Hary. Existují jiná místa - jiné země. On o nich ví. Není to úžasné? Existuje země, která nepatří k D'Haře!“

„Ty země jsou ale za bariérami a hranicemi, které není možné překročit.“ 

„Ale jak by tu teď mohl být? Musí to nějak jít, jinak by nemohl cestovat až sem!“ 

A Sebastian pochází z jedné z těch cizích zemí?“

„Leží daleko na jihu, povídal.“ 

„Na jihu? Nechápu, jak by to bylo možné. Jsi si jistá, že to říkal?“ 

„Ano.“ Jennsen energicky přikývla na potvrzení svých slov. „Řekl, že leží na jihu. Zmínil se o tom jen mimochodem. Sama si nejsem jistá, jestli je to možné, ale co kdyby to byla pravda? Mami, on by nás tam možná mohl dovést. Kdybychom ho o to požádaly, vyvedl by nás z téhle země nočních můr.“ 

I když matka byla racionální a zdravě skeptická, Jennsen na ní viděla, že o tomhle odvážném nápadu přemýšlí. Není to šílený nápad - nemůže být, když o něm maminka uvažuje! Jennsen byla náhle plná naděje, že ji možná napadla věc, která je zachrání.

„Proč by to pro nás dělal?“ 

„To nevím. Dokonce ani nevím, jestli by byl ochotný o tom uvažovat, nebo co by za to chtěl. Neptala jsem se ho. Ani jsem se o tom neodvážila zmínit, dokud to neproberu s tebou. To je taky jeden z důvodů, proč jsem chtěla, aby u nás přespal - aby sis s ním o tom mohla promluvit. A taky jsem se bála, že ztratím tuhle šanci zjistit, jestli je to skutečně možné.“ 

Matka se znovu podívala na domek a jeho okolí. Byl malý, jen jedna místnost, a ne moc hezký, postavený z kmenů a větví, které samy otesaly, bylo v něm však teplo a útulno a sucho. Jen pomyslet na to, že se budou muset vydat na cestu uprostřed zimy, jí nahánělo hrůzu. Alternativa, že budou chyceny, však byla mnohem horší.

Jennsen věděla, co by je čekalo, kdyby je chytili. Smrt by nepřišla nijak rychle. Kdyby je chytili, následovala by smrt až po nekonečných mukách.

Nakonec se matka vzchopila a promluvila. „Je to dobrý nápad, Jenn. Nevím, jestli z toho něco může být, ale promluvíme si se Sebastianem a uvidíme. Jedno je jisté. Musíme odtud. Nemůžeme čekat do jara - ne, když se dostali tak blízko. Odejdeme za úsvitu.“

„Mami, kam tentokrát půjdeme, když nás Sebastian nebude chtít odvést pryč z D'Hary?“ 

Matka se usmála. „Dítě, svět je obrovský. A my jsme jen dva malí človíčci. Prostě znovu zmizíme. Já vím, je to těžké, ale budeme přece pořád spolu. Zas bude dobře. Uvidíme spoustu nových, pozoruhodných míst, uvidíš. Trochu víc z širého světa.

A teď už běž za Sebastianem a doveď ho do jeskyně. Já připravím večeři. Všichni se potřebujeme najíst.“

Jennsen letmo políbila matku na tvář a vyrazila dolů stezkou. Začínalo už pršet a mezi stromy bylo tak temno, že skoro nic neviděla. Ty stromy teď pro ni představovaly obrovité d'hařanské vojáky, širokoplecé, mohutné, strašlivé. Věděla, že ji čekají noční můry, po tom, co viděla tak zblízka skutečného d'hařanského vojáka.

Sebastian pořád ještě seděl na tom skalním sedátku a čekal na ni. Když k němu přiběhla, vstal.

„Maminka říkala, že můžeš přespat v jeskyni se zvířaty. Začala s přípravou ryb k večeři. Chce se s tebou setkat.“ 

Vypadal příliš unavený, než aby na něm bylo poznat, jestli je rád, avšak podařilo se mu mírně se pousmát. Jennsen ho popadla za zápěstí a požádala ho, aby ji následoval. Už se celý třásl a byl promoklý. Ruku však měl horkou. Věděla, že to jsou projevy horečky. Člověk se klepe, i když celý hoří. Byla si však jistá, že jídlo, bylinky a dobrý noční odpočinek ho brzy postaví na nohy.

Jestli jim pomůže, tím si už tak jistá nebyla.

Kapitola pátá

Betty, jejich hnědá koza, ze své ohrady pozorně sledovala, jak v jejím útulku Jennsen rychle sbírá a ukládá na stranu slámu pro cizince, a občas hlasitě projevovala svou nelibost nad tím, že se s ním musí podělit o svůj domov. Bettino mečení nakonec utichlo, když Jennsen láskyplně podrbala nervózní kozičku za ušima, pohladila tuhé chlupy na jejím kulatém bříšku a pak jí dala půlku mrkve ze skrýše na vysoko položené skalní římse. Betty přitom zuřivě vrtěla svým krátkým vztyčeným ocáskem.

Když Sebastian pomáhal posbírat suché dříví na podpal, všimla si Jennsen v tlumeném světle linoucím se z okna domku z druhé strany mýtiny, že má celou tvář posetou kapkami potu. Několikrát přejel ostřím svého nože po celé délce větve a obratně připravil načechraný chomáč jemných hoblin. Pak párkrát udeřil ocelí do pazourku, až tmou do připraveného troudu vylétaly spršky jisker. Podržel chomáč v dlaních a jemným foukáním rozdmýchával plamínek, dokud nezesílil, pak dal hořící troud pod připravenou hromádku dřeva na podpal, až plameny mezi suchými větvičkami rychle nabraly na mohutnosti. Když chytly větší větve, začala se jeskyní šířit příjemná vůně pryskyřice.

Jennsen měla původně v plánu zaběhnout do domu pro žhavé uhlíky, aby jimi rozdělala oheň, on ho však měl rozdělaný ještě dřív, než mu to stačila navrhnout. Z toho, jak se Sebastian třásl, usuzovala, že už se nemůže dočkat tepla. Cítila vůni smažených ryb z domku a když čas od času vítr mezi silnými větvemi sosen ztichl, slyšela i syčení a praskání tuku.

Slepice se stáhly z rostoucího kruhu světla do hlubokých stínů v zadní části jeskyně. Betty špicovala uši a sledovala Jennsen, jestli nezachytí nějaké známky, že by mohla dostat ještě druhou mrkev. Optimisticky přitom vrtěla ocáskem.

Dutina ve skále byla místem, kde se někdy před věky vyvalil kus horniny, jako kdyby se hoře vylomil nějaký gigantický zub, sesunul se dolů svahem a zanechal po sobě suché lůžko. Teď dole mezi hromadou spadlých balvanů rostly vysoké stromy. Jeskyně byla hluboká jen asi dvacet stop, převis nad vchodem jí však poskytoval další ochranu a napomáhal tomu, aby se udržela v suchu. Jennsen byla vysoká, strop jeskyně však byl v dostatečné výšce a ona tam tak skoro všude mohla stát. Protože Sebastian byl jen o trochu větší než ona, nezametal strop svými krátkými sněhově bílými vlasy, teď ve světle ohně teple oranžovými, když šel dozadu pro uskladněné suché dřevo. Slepice vyrušené jeho příchodem začaly kdákat, pak se však rychle uklidnily.

Jennsen se posadila na bobek na opačné straně ohniště než Sebastian, zády k dešti, jenž už nabral na síle, takže Sebastianovi ve světle ohně dobře viděla do tváře, když si oba nahřívali ruce v teple praskajících plamenů. Po dni stráveném v mrazivé a vlhké nepohodě pro ni teplo ohně představovalo skutečný požitek. Věděla, že dříve nebo později se zima vrátí v plné síle. I když teď bylo nepříjemné chladné počasí, brzo bude ještě horší.

Snažila se nemyslet na to, že bude muset opustit svůj útulný a před nepohodou chránící domov, a navíc v téhle roční době. Vždyť to věděla už od té chvíle, kdy spatřila ten kus papíru.

„Máš hlad?“ zeptala se. 

„Umírám hlady,“ odpověděl a bylo vidět, že na smaženou rybu čeká se stejnou dychtivostí jako Betty na svou mrkev. Jennsen už také z té vůně kručelo v žaludku. 

„To je dobře. Maminka vždycky říká, že když je člověk nemocný a přitom má chuť k jídlu, tak to nemůže být nic vážného.“ 

„Za den nebo dva budu v pořádku.“ 

„Odpočinek ti udělá dobře.“ 

Jennsen vytáhla svůj nůž z pochvy. „Ještě nikdy jsme nikomu nedovolily, aby u nás zůstal. Jistě pochopíš, když uděláme určitá preventivní opatření.“

Viděla mu na očích, že neví, jak to myslela, pokrčil však rameny na znamení, že její opatrnost chápe.

Jennsenin nůž se nemohl měřit se skvělou zbraní, kterou měl mrtvý voják. Nic podobného jeho noži si Jennsen s matkou prostě nemohly dovolit. Její nůž měl prostou rukojeť z paroží a nepříliš tlustou čepel, kterou však Jennsen udržovala ostrou jako břitva.

Teď si Jennsen ostřím nože udělala nehluboký řez na vnitřním předloktí levé ruky. Sebastian se zamračil a chystal se vstát a hlasitě protestovat. Uprostřed pohybu ho však zmrazil její pronikavý pohled. Sklesl zpátky a s rostoucím zájmem pozoroval, jak na obě strany ostří roztírá karmínové kapky krve hrnoucí se z rány. Schválně se mu znovu upřeně zadívala do očí a pak se k němu otočila zády a přešla k ústí jeskyně, kde déšť zvlhčil zem.

Svým zakrváceným nožem Jennsen nejdřív nakreslila velký kruh. Cítila, že z ní Sebastian nespouští oči. Pak špičkou krvavého ostří prořízla vlhkou zem rovnými čarami, až vytvořila čtverec, jehož vrcholy se dotýkaly kruhu. Hned nato nakreslila menší kruh vepsaný do čtverce.

Přitom si polohlasně mumlala modlitby, v nichž prosila dobré duchy, aby vedli její ruku. Připadlo jí to v tu chvíli jako správná věc. Věděla, že Sebastian její mumlání uslyší, slovům však porozumět nemůže. Nenadále ji napadlo, že to musí být něco jako ty hlasy, které občas slyší ve své hlavě. Někdy, když kreslívala vnější kruh, slyšela ten tajemný hlas vyslovit její jméno.

Otevřela oči, zavřené při modlitbě, a nakreslila osmicípou hvězdu, jejíž paprsky protínaly na všechny strany vnitřní kruh, čtverec a pak vnější kruh, procházely vrcholy čtverce a půlily jeho strany.

Říkalo se, že paprsky představují Stvořitelův dar, a tak když Jennsen kreslila osmicípou hvězdu, vždycky šeptala modlitbu díků za to, že její matku obdařil jejím talentem.

Když skončila a zvedla hlavu, zjistila, že před ní stojí její matka - jako kdyby povstala ze stínů nebo se zhmotnila z kraje samotné kresby - osvětlená tančícími plameny ohně za Jennsen. Ve světle těch plamenů jí připadala jako zjevení nějakého neskutečně krásného ducha.

„Jestlipak víte, mladý muži, co tahle kresba reprezentuje?“ zeptala se Jennsenina matka hlasem jen o málo silnějším než šepot. 

Sebastian na ni zíral, stejně jako na ni zírala většina lidí, kteří ji viděli poprvé, a mlčky zakroutil hlavou.

„Říká se jí Milost. Kreslí je ti, kdo jsou obdařeni magickým nadáním už tisíce let - někdo říká, že už od stvoření světa. Vnější kruh znázorňuje počátek věčného podsvětí, Strážcova světa mrtvých. Vnitřní kruh ohraničuje svět živých. Čtverec představuje oponu, která oba světy rozděluje - hranici mezi životem a smrtí. Občas se dotýká obou. Hvězda představuje záření daru samotného Stvořitele - magie, která se rozprostírá světem živých a zasahuje i do světa mrtvých.“ 

Oheň praskal a syčel a Jennsenina matka se tyčila nad oběma mladými lidmi jako nějaká přízračná postava. Sebastian mlčel. Matka říkala pravdu, ale byla to pravda použitá záměrně k vyvolání jistého dojmu, který byl falešný.

„Moje dcera nakreslila tuhle Milost, aby vás ochránila během dnešní noci, a také aby ochránila nás dvě. Druhá je přede dveřmi domku.“ Protáhla následující odmlku a pak dodala: „Překročit některou z těch kreseb bez našeho souhlasu by nebylo moudré.“ 

„Rozumím, paní Daggettová.“ V jeho tváři, ozářené plameny, nebylo znát žádné emoce. 

Pak obrátil pohled svých modrých očí k Jennsen. Na rtech měl náznak úsměvu, i když jeho celkový výraz byl vážný. „Jsi žena plná překvapení, Jennsen Daggettová. Žena mnoha záhad. Dnes v noci budu spát v bezpečí.“

„A dobře,“ řekla Jennsenina matka. „Kromě večeře jsem vám přinesla i bylinky pro dobrý spánek.“ 

Matka, v jedné ruce mísu plnou smažených ryb, objala druhou rukou Jennsen kolem ramen, zavedla ji na druhou stranu ohniště a sedla si vedle ní, na opačné straně, než seděl Sebastian. Podle výrazu jeho tváře měla komedie, kterou před ním sehrály, žádoucí účinek.

Matka střelila pohledem po Jennsen a usmála se na ni, tak, aby to Sebastian neviděl. Jennsen si vedla dobře.

Pak matka natáhla ruku s tácem a nabídla Sebastianovi ryby. Přitom řekla: „Ráda bych vám poděkovala, mladý muži, za to, že jste pomohl Jennsen.“

„Říkejte mi Sebastian, prosím.“  

„To už mi řekla Jennsen.“ 

„Rád jsem pomohl. Vlastně jsem pomáhal i sobě. Nelíbilo by se mi, kdyby mě začali honit d'hařanští vojáci.“ 

Ukázala na jednu z ryb. „Jestli budete chtít, tak tahle je posypaná bylinkami, které vám hezky prohloubí spánek.“

Odřízl si nožem temnější kousek ryby pokrytý kořením. Jennsen pečlivě očistila čepel nože o sukni a odřízla si také.

„Jennsen mi řekla, že pocházíte ze země za hranicemi D'Hary.“ 

Zdvihl hlavu ještě s plnými ústy. „To je pravda.“

„Nechce se mi tomu uvěřit. Vždyť D'Haru obklopují ze všech stran nepřekročitelné hranice. Za celý můj život nemohl nikdo ani dovnitř ani ven z D'Hary. Jak je tedy možné, že se to podařilo vám?“ 

Sebastian stáhl zuby pořádnou porci okořeněné ryby s čepele svého nože. Vdechoval mezi zuby, aby sousto ochladil. Když ho pak žvýkal, gestikuloval rukou s nožem. „Jak dlouho už žijete samy v tomhle hlubokém lese? Aniž byste viděly človíčka? Beze zpráv?“

„Několik let.“ 

„Ach. No, pak chápu, že nic nevíte, protože v době, kdy jste byly tady, hranice padly.“ 

Jennsen i její matka přijaly tuhle ohromující, téměř nepochopitelnou novinku mlčky. Ve svém mlčení se obě odvážily představit si stejné opojné možnosti. Poprvé v Jennsenině životě se jim únik zdál být možný. Neuskutečnitelný sen o svobodném životě se najednou zdál být jen kus cesty vzdálený. Cestovaly a skrývaly se celý svůj život. Teď se zdálo, že by se jejich cesty konečně mohly chýlit ke konci.

„Sebastiane,“ řekla Jennsenina matka, „proč jste dnes Jennsen pomohl?“ 

„Rád lidem pomáhám. A ona pomoc potřebovala. Mohl bych vám vyprávět, jak ji ten muž vystrašil, i když byl mrtvý.“ Usmál se na Jennsen. „Vypadala jako slušný člověk. Chtěl jsem jí pomoci. Kromě toho,“ připustil nakonec, „nemám d'hařanské vojáky moc v lásce.“ 

Když mu podala mísu s rybami, vzal si další kus. „Paní Daggettová, už dlouho se mi zavírají oči, jak jsem hrozně ospalý. Proč mi prostě neřeknete, co máte na mysli?“

„Pronásledují nás d'hařanští vojáci.“ 

„Proč?“ 

„To je vyprávění na další večer. Bude záležet na výsledku dnešního večera, jestli se to dozvíte ještě dnes, teď však jediné, na čem skutečně záleží, je, že nás pronásledují - Jennsen víc než mne. Jestli nás d'hařanští vojáci chytí, zabijí ji.“ 

Podle matčiných slov to vypadalo prostě. On by to však neprovedl nijak jednoduše. Bylo by to mnohem strašlivější než prosté zabití. Smrt by byla odměnou udělenou jen po nepředstavitelných mukách a nekonečném žadonění.

Sebastian letmo pohlédl na Jennsen. „To bych nechtěl.“

„Pak na to máme všichni tři stejný názor,“ zašeptala matka. 

„Tak proto vy dvě umíte tak dobře zacházet s noži, které máte v rukou,“ řekl. 

„Proto,“ potvrdila Jennsenina matka. 

„Takže,“ řekl Sebastian, „se bojíte, že vás d'hařanští vojáci najdou. D'hařanští vojáci nejsou nic mimořádného. Ten dnešní vás ale obě pořádně vylekal. Proč se tak moc bojíte zrovna tohohle?“ 

Jennsen přiložila na oheň větev a byla ráda, že vysvětlování obstará její matka. Betty znovu zamečela, aby dostala mrkev, nebo aby alespoň upoutala pozornost. Slepice reptaly kvůli nezvyklému hluku a světlu.

„Jennsen,“ řekla nakonec matka, „ukaž Sebastianovi ten kus papíru, co jsi našla u toho d'hařanského vojáka!“ 

Jennsen to vyrazilo dech a tak čekala, až se matčiny oči stočí k ní. Vyměnily si pak pohled, z něhož Jennsen poznala, že se matka rozhodla riskovat a tak mu musí alespoň něco prozradit.

Jennsen vytáhla ten zmačkaný kus papíru z kapsy a podala ho Sebastianovi. „Tohle jsem našla v kapse toho d'hařanského vojáka.“ Ztěžka polkla, když si vzpomněla na tu hrůzu, když uviděla mrtvého člověka. „Těsně předtím, než ses objevil.“

Sebastian rozevřel zmuchlaný papír, narovnal ho mezi palcem a prsty a vrhl na obě ženy podezíravý pohled. Pak otočil papír k ohni, aby si mohl přečíst ta dvě slova.

„Jennsen Lindiová,“ četl z papíru. „To nechápu. Kdo je Jennsen Lindiová?“ 

„Já,“ řekla Jennsen. „Alespoň jsem si tak jistou dobu říkala.“ 

„Jistou dobu? Tomu nerozumím.“ 

„Bylo to moje jméno,“ řekla Jennsen. „Jméno, které jsem zkrátka a dobře používala před několika lety, když jsme žily daleko odtud na severu. Často jsme se stěhovaly - abychom se vyhnuly chycení. Pokaždé jsme si přitom změnily jméno, aby pro ně bylo těžší nás vypátrat.“ 

„Takže... Daggettová také není vaše pravé jméno?“  

„Ne.“ 

„Dobrá, a jak se tedy vlastně jmenujete?“  

„Tohle také patří do vyprávění na nějaký jiný večer.“ Z tónu, jakým to matka řekla, bylo zřejmé, že o tom nehodlá diskutovat. „Důležité je, že ten dnešní voják to jméno znal. To může znamenat jen to nejhorší.“ 

„Jennsen ale říkala, že tohle jméno už dávno nepoužíváte. Tady používáte jiné: Daggettová. Nikdo vás tu nezná pod jménem Lindiová.“ 

Matka se nahnula k Sebastianovi. Jennsen věděla, že se její matka na Sebastiana teď dívá způsobem, který mu bude nepříjemný. Matka uměla lidi pořádně znervóznit, když na ně upřela ten svůj pátravý, pronikavý pohled.

„I když už to dávno není naše jméno a používaly jsme ho daleko na severu, měl ho zapsané a byl tady, jen pár mil odsud. To znamená, že si to jméno nějak spojil s námi - se dvěma ženami někde tady, v téhle pustině. Nějak si ho spojil, přesněji řečeno, ten muž, který nás pronásleduje, si ho spojil s námi a poslal ho pro nás. Teď nás tedy hledají tady.“ 

Sebastian uhnul očima a zamyšleně se nadechl. „Chápu, co chcete říct.“ Znovu se pustil do kusu ryby nabodnutého na špičce nože.

„S tím mrtvým vojákem jistě přišli i další,“ řekla matka. „Tím, že jste ho pohřbili, jste pro nás získali trochu času. Nebudou vědět, co se s ním stalo. V tom máme aspoň trochu štěstí. Jsme pořád pár kroků před nimi. Musíme tuhle výhodu využít, abychom odtud zmizely, dokud ještě neutáhli smyčku. Budeme muset odejít hned ráno.“ 

„Jste si tím jistá?“ Gestikuloval s nožem v ruce. „Máte tu všechno, co k životu potřebujete. Jste tu daleko od lidí, skryté - kdybych náhodou nepotkal Jennsen u toho mrtvého vojáka, nikdy bych vás nenašel. Jak by vás tu mohli najít? Máte tu i domek, a na dobrém místě.“ 

„Život je z toho všeho, co jste řekl, jediné slovo, na kterém záleží. Dobře znám člověka, který nás pronásleduje. V honbě na nás mu pomáhají tisíce let krvavého dědictví. Bude v té honbě neúnavně pokračovat. Když tu zůstaneme, tak nás dříve či později najde. Musíme odtud zmizet, dokud není pozdě.“ 

Vytáhla z opasku vynikající nůž, který jí Jennsen přinesla od mrtvého d'hařanského vojáka. Nechala ho v pochvě, otočila jím vprstech a podala jej jílcem napřed Sebastianovi.

„To písmeno R na jílci značí rod Rahlů. Našeho pronásledovatele. Tak skvělou zbraň mohl dát jenom velice speciálnímu vojákovi. Nechci zbraň, kterou někomu daroval ten zloduch.“ 

Sebastian se krátce podíval dolů na nabídnutý nůž, ale nevzal si ho. Podíval se na obě pohledem, který Jennsen nečekaně zamrazil až do morku kostí. Byl to pohled planoucí nemilosrdným odhodláním.

„Tam, odkud pocházím, věříme, že je nejlepší použít to, co je nepříteli blízké, nebo to, co od něj pochází, jako zbraň proti němu.“ 

Jennsen se nikdy nesetkala s takovým názorem. Matka se ani nepohnula. Nůž jí pořád ležel v dlani. „Já ne...“

„Co si vyberete? Použít to, co se neúmyslně dostalo k vám, proti němu? Nebo se místo toho stát oběťmi?“ 

„Jak to myslíš?“ 

„Proč ho nezabijete?“ 

Jennsen spadla čelist. Matka, jak se zdálo, byla méně užaslá. „To nemůžeme,“ oponovala mu. „Je to mocný muž. Chrání ho bezpočet lidí, od prostých vojáků přes vojáky velice zběhlé v zabíjení - jako byl ten, kterého jste dnes pohřbili - až po lidi s darem používat magii. A my jsme jen dvě prosté ženy.“

Sebastiana její námitka nepřesvědčila. „Ale on se nezastaví, dokud vás nezabije.“ Pozdvihl ten kus papíru a díval se, jak ho její oči sledují. „Tohle to jen dokazuje. Nikdy se nezastaví. Proč ho nezabijete dřív, než on zabije vás - než zabije vaši dceru? Nebo jste se rozhodla, že jste pouhé chodící mrtvoly, které mu stačí jen sebrat?“

Matčin hlas prozrazoval, jak je rozčílená. „A jak podle vás máme lorda Rahla zabít?“

Sebastian si napíchl další kousek ryby. „Pro začátek byste si měla nechat ten nůž. Je to mnohem lepší zbraň než ten, který máte. Použijte jeho věc proti němu. Vaše sentimentální odmítání ponechat si ho poslouží jen jemu, ne vám - nebo Jennsen.“

Matka seděla bez hnutí a s kamennou tváří. Jennsen ještě nikdy nikoho neslyšela takhle mluvit. Jeho slova ji přinutila vidět věci jinak než kdykoli předtím.

„Musím připustit, že to, co říkáte, má smysl,“ řekla po chvíli matka. Její hlas byl tichý a poznamenaný bolestí, nebo možná lítostí. „Otevřel jste mi oči. V každém případě alespoň trochu. Nesouhlasím s vámi v tom, že bychom se ho měly pokusit zabít, protože ho až moc dobře znám. Takový pokus by byl přinejlepším pouhou sebevraždou, nebo přinejhorším splněním jeho cíle. Ale ten nůž si nechám a použiju ho k sebeobraně a obraně své dcery. Děkuji vám, Sebastiane, za vaše rozumná slova, když jsem je nechtěla slyšet.“ 

„Jsem přinejmenším rád, že jste se rozhodla ponechat si ten nůž.“ Sebastian stáhl sousto ryby ze svého nože. „Doufám, že vám bude k užitku.“ Hřbetem ruky si pak setřel pot s čela. „Když se nechcete pokusit ho zabít, abyste si zachránily život, tak co chcete dělat? Neustále utíkat?“ 

„Řekl jste, že hranice jsou strženy. Máme v úmyslu odejít z D'Hary. Pokusíme se dostat do jiné země, kde nás Darken Rahl nemůže pronásledovat.“ 

Sebastian, jenž si zrovna nabodnul další kousek ryby, zdvihl hlavu. „Darken Rahl? Darken Rahl je přece mrtvý.“

Jennsen byla jak po zásahu bleskem. Vždyť prakticky už od dětství žila neustále na útěku před tím člověkem a nesčíslněkrát se probouzela z nočních můr, v nichž viděla jeho modré oči, jak ji sledují z každého stínu, nebo jak na ni skáče, jak se po ní sápe, a ona nemůže pohnout dost rychle nohama. Vždyť se do každého dne probouzela s obavami, jestli to nebude den, v němž ji konečně chytí, a tisíckrát a pak znovu tisíckrát si představovala, jaké strašné, brutální, mučivé věci jí bude dělat, a modlila se každý den k dobrotivým duchům, aby ji vysvobodili od toho nemilosrdného lovce a jeho neúprosných přisluhovačů. Uvědomila si, že o tom člověku vždycky přemýšlela jako o někom prakticky nesmrtelném. Tak nesmrtelném jak samo zlo.

„Darken Rahl... mrtvý?... To není možné,“ mumlala Jennsen a osvobozující slzy jí stékaly po tváři. Srdce se jí rozbušilo a najednou byla plná divokého přílivu nastupující naděje... a zároveň jakéhosi nevysvětlitelného stínu tajemné hrůzy. 

Sebastian přikývl. „Je to pravda. Zemřel asi přede dvěma roky, podle toho, co jsem slyšel.“

Jennsen nahlas projevila svou naději. „Pak už pro nás nepředstavuje žádnou hrozbu, jak jsme si myslely.“ Odmlčela se a pak pokračovala: „Ale když je Darken Rahl mrtvý...“

„Teď je lordem Rahlem syn Darkena Rahla,“ řekl Sebastian. 

„Jeho syn?“ Jennsen cítila, jak její naději tlumí ta tajemná hrůza. 

„Pronásleduje nás lord Rahl,“ řekla matka. Její hlas, klidný a trpělivý, neprozrazoval ani tu nejmenší stopu vzrušení či naděje. „Lord Rahl je lord Rahl. Teď je to stejné jako vždycky. A jak to vždycky bude.“ 

Nesmrtelný jako samo zlo.

„Richard Rahl,“ vložil se do hovoru Sebastian. „Ten je teď lordem Rahlem.“ 

Richard Rahl. Takže Jennsen teď znala jméno svého nového pronásledovatele.

Napadla ji děsivá myšlenka. Nikdy, až do dnešního dne, neslyšela ten hlas říkat nic jiného než „poddej se“ a své jméno a občas ta podivná cizí slova, kterým nerozuměla. Teď na ní chce, aby se vzdala svého těla a své vůle. Jestli je to hlas jejího pronásledovatele, jak tvrdí matka, pak ten nový lord Rahl musí vládnout ještě děsivější mocí než jeho hrozný otec. Prchavá spása za sebou zanechala krutou beznaděj.

„Ten člověk, Richard Rahl,“ řekla Jennsenina matka, snažíc se pochopit význam všech těch překvapivých novinek, „tedy nastoupil na trůn D'Hary jako lord Rahl, když jeho otec zemřel?“ 

Sebastian se nahnul dopředu a jeho modré oči nečekaně zastřel závoj zuřivosti. „Richard Rahl se stal lordem Rahlem D'Hary, když svého otce zavraždil a chopil se vlády. A jestli se chystáte naznačit, že by syn mohl představovat menší hrozbu než jeho otec, tak vás z toho brzo vyvedu.

To Richard Rahl odstranil hranice.“

Když to Jennsen slyšela, rozhodila zmateně rukama. „To by ale umožnilo těm, kdo chtějí být svobodní, uniknout z D'Hary - uniknout před ním!“

„Ne. Zničil ty staré hranice, které fungovaly jako ochranné bariéry, jen proto, aby mohl rozšířit svou tyranskou vládu na země, které byly mimo dosah jeho otce.“ Sebastian se udeřil do prsou sevřenou pěstí. „Chce moji vlast! Lord Rahl je šílenec. D'Hara mu nestačí. Prahne po tom, aby ovládl celý svět!“ 

Jennsenina matka se upřeně dívala do plamenů, jako kdyby byla duchem někde jinde. „Vždycky jsem si myslela - doufala jsem - že až Darken Rahl zemře, tak možná dostaneme šanci. Ten kousek papíru se jménem, který dneska Jennsen našla, mi teď dokládá, že syn je dokonce ještě nebezpečnější než jeho otec, a že jsem si všechno jen namlouvala. Ani Darken Rahl se k nám nikdy nedostal tak blízko.“

Jennsen byla celá otupělá po tom, jak se pohoupala na té vzrušené houpačce emocí, a skončila ještě vystrašenější a zoufalejší než dřív. Avšak vidět stejnou beznaděj v matčině tváři, to ji zraňovalo do hloubi duše.

„Ten nůž si nechám.“ Z matčina rozhodnutí bylo zřejmé, jak moc se obává toho nového lorda Rahla a jak strašlivá je jejich situace. 

„Dobrá.“ 

Tlumené světlo z domku se zrcadlilo v rozlévajících se loužích před vchodem do jeskyně, monotónní déšť však to světlo rozptyloval do tisíců jiskřivých bodů, jako by to byly slzy samotných dobrých duchů. Během dne či dvou z těch jezírek bude led. V mrazu však bude cestování snadnější než v tomhle chladném dešti.

„Sebastiane,“ začala Jennsen, „myslíš si... no, myslíš si, že bychom mohly utéci z D'Hary? Možná do tvé vlasti... uniknout z dosahu toho netvora?“ 

Sebastian pokrčil rameny. „Možná. Ale dokud toho šílence někdo nezabije, bude vůbec na světě místo, kam by mohl člověk uniknout před jeho hltavostí, kde by byl bezpečně mimo jeho dosah?“

Matka si zasunula ten skvělý nůž za opasek a pak sepjala ruce kolem ohnutého kolena. „Děkuji vám, Sebastiane. Pomohl jste nám. Musím s politováním přiznat, že to, že jsme se pořád skrývaly, nás udržovalo ve tmě. A vy jste nám přinejmenším přinesl trochu světla.“

„Je mi líto, že jsem nemohl přinést nějaké lepší zprávy.“ 

„Pravda zůstane pravdou. Pomůže nám to poznat, co máme dělat.“ Matka se usmála na Jennsen. „Jennsen se vždycky snažila poznat pravdu o věcech kolem ní. Nikdy jsem ji před ní neskrývala. Jediný způsob, jak přežít, je držet se pravdy; tak je to jednoduché.“ 

„Když ho nechcete zabít, abyste odstranila, co vám hrozí, měla byste možná přemýšlet o tom, jak docílit, aby nový lord Rahl o vás ztratil zájem - a o Jennsen.“ 

Jennsenina matka zavrtěla hlavou. „Ve hře je víc věcí, než jsme vám mohly říct dnes večer - věcí, o kterých nemáte ani ponětí. Kvůli nim si nebudeme nikdy moct odpočinout, nikdy se nezastavíme. Nechápete, kam až je lord Rahl - jakýkoli lord Rahl - schopen zajít, aby mohl Jennsen zabít.“

„Když je to tak, tak máte asi pravdu. Možná byste měly odsud utéci.“ 

„A pomohl byste nám ji dostat se z D'Hary?“ 

Díval se z jedné na druhou. „Když to bude v mých silách, tak bych se o to, myslím, mohl pokusit. Ale to vám říkám, neexistuje žádné místo, kam byste se před ním mohly schovat. Jestli chcete být doopravdy svobodné, budete ho muset zabít.“

„Já nejsem žádný vrah,“ řekla Jennsen, ani ne tak na protest, jako z uznání své vlastní křehkosti tváří v tvář takové brutální síle. „Chci žít, ale na to, abych se stala vražedkyní, nemám žaludek. Budu se bránit, ale nemyslím si, že bych se někdy mohla rozhodnout někoho zabít. Je smutnou skutečností, že bych to ani nedokázala. On je zabiják už od narození, má to v genech. Já ne.“ 

Sebastian čelil jejímu pohledu s ledovým klidem. Jeho bílé vlasy zbarvené plameny doruda vytvářely zvláštní rámec chladným modrým očím. „Byla bys překvapená, co člověk dokáže, když má vhodnou a dostatečně silnou motivaci.“

Matka zdvihla ruku, aby takový rozhovor zastavila. Byla to praktická žena a nerada ztrácela drahocenný čas divokými spekulacemi. „V téhle chvíli je pro nás důležité dostat se odtud pryč. Přisluhovači lorda Rahla jsou příliš blízko. To je prostý a nezvratný fakt. Podle vašeho popisu a tohohle nože byl ten mrtvý, kterého jste dneska našli, nejspíš členem Čtyřky.“

Sebastian zdvihl hlavu a zamračil se. „Členem čeho?“

„Čtyřčlenného vražedného komanda. V některých případech pracuje společně několik Čtyřek - to když se ukáže, že cíl je mimořádně nepolapitelný, nebo má nepředstavitelnou cenu. A o Jennsen platí obojí.“ 

Sebastian si položil ruku na koleno. „Zdá se mi, že na někoho, kdo je celé roky na útěku a skrývá se, toho o těch Čtyřkách znáte docela dost. Jste si tím vším jistá?“

V matčiných očích tančily plamínky. Hlas se jí změnil, byl teď nějak chladnější. „Když jsem byla mladá, žila jsem v Paláci lidu. Vídávala jsem ty muže, ty čtyřky. Darken Rahl je používal k lovu na lidi. Ani si neumíte představit, jak jsou nemilosrdní, bezcitní.“

Sebastian najednou vypadal rozpačitý. „No, myslím, že to víte líp než já. Tak tedy ráno vyrazíme.“ Protáhl se a zažíval. „Vaše bylinky už účinkují a ta horečka mě vyčerpala. Teď se pořádně prospím a pak vám oběma pomůžu dostat se odtud a pryč z D'Hary a dál do Starého světa, když si to přejete.“

„To vážně chceme.“ Matka vstala. „Dojezte s Jennsen zbytek ryb.“ Když procházela kolem dcery, přejela jí svými milujícími prsty po vlasech. „Jdu přichystat pár našich věcí, tolik, kolik uneseme.“ 

„Přijdu hned,“ řekla Jennsen. „Jen co upravím ohniště.“ 

Kapitola šestá

Déšť sílil. Ze skalní římsy nad vchodem do jeskyně už stékal malý vodopád. Jennsen podrbala Betty za ušima ve snaze zastavit její vytrvalé mečení. Tahle neustále nervózní kozička byla najednou neutěšitelná. Možná cítila, že brzo budou muset odejít. Nebo byla prostě nešťastná, že Jennsenina matka odešla do domku. Betty ji milovala a často za ní kolem výběhu běhala jako štěně. Byla by nejšťastnější, kdyby jí dovolily spát v domku.

Když se Sebastian dosyta najedl ryb, zabalil se do kabátu. Pokoušel se sledovat Jennsen, jak upravuje ohniště, únavou mu však padala víčka. Zdvihl hlavu a zamračil se na nervózně přecházející kozu.

„Až odejdu do domku, Betty se uklidní,“ řekla mu Jennsen. 

Sebastian, už v polospánku, něco o Betty zamumlal, Jennsen tomu však v hluku lijáku vůbec nerozuměla. Věděla, že to nebude nic tak důležitého, aby ho kvůli tomu obtěžovala, aby to zopakoval. Potřebuje spánek jako sůl. Zazívala. Přes všechny stresující události toho dne a starost, co přinese den následující, ji hukot lijáku také uspával.

Přestože se ho velice toužila zeptat, co je za hranicemi D'Hary, popřála mu dobrou noc, i když pochybovala, že by ji v tom hluku slyšel. Ještě bude mít dost příležitostí položit mu všechny své otázky. Matka už na ni jistě čeká, aby jí pomohla vybrat a zabalit věci, které si vezmou s sebou. Nemají toho moc, ale něco ze svého majetku tu budou muset nechat.

Ještě že jim ten nemotorný mrtvý d'hařanský voják poskytl ty peníze, zrovna když je budou nejvíc potřebovat. Bude to stačit na zakoupení koní a zásob potřebných k tomu, aby se dostaly z D'Hary. Ten nový lord Rahl, bastard toho bastarda Darkena Rahla v nepřetržité řadě bastardů, se jim nechtěně postaral o prostředky umožňující jim uniknout z jeho moci.

Život je tak vzácná, drahocenná věc. Jennsen jen chtěla, aby ona i její matka mohly žít podle svého. A tam někde, za vzdáleným temným horizontem, je čekají jejich nové životy.

Jennsen si přehodila plášť přes ramena. Zdvihla kapuci, aby se trochu chránila před deštěm, věděla však, že v takovém lijáku nejspíš promokne až na kůži, než doběhne do domku. Doufala, že ráno bude obloha jasná a že první den cesty se jim podaří získat před svými pronásledovateli jistý náskok. Byla ráda, když viděla, že Sebastian už neví o okolním světě. Vždyť se nutně potřebuje prospat. Děkovala dobrým duchům za to, že uprostřed všech těch muk a nespravedlnosti do jejich života alespoň vstoupil on.

Jennsen zvedla tác s několika zbývajícími kousky ryb, schovala ho pod pláštěm, zadržela dech a s hlavou skloněnou proti přívalu vody se vrhla do hučícího deště. Když se za mohutného rozstřikování kaluží řítila do domku, šok z chladného lijáku ji donutil zalapat po dechu.

Když dobíhala k domku, viděla přes své mokré řasy ztlumeného světla petrolejek a krbového ohně pronikajícího oknem jen rozmazané čmouhy. Aniž by zdvihla hlavu, v běhu prudce otevřela dveře.

„Ten déšť je ledový jak Strážcovo srdce!“ vykřikla, když vbíhala dovnitř. 

A pak narazila do pevné zdi, která tam předtím nebyla, až si vyrazila dech.

Když se po srážce vzpamatovala, zvedla hlavu a uviděla otáčející se široká záda a obrovskou ruku chňapající po ní.

Ta ruka polapila jen její plášť. Jennsen rychle ustoupila zpátky a těžký vlněný plášť jí sjel s ramen. Podnos dopadl se zaduněním na podlahu a roztočil se jako káča. Dveře se odrazily od zdi a zabouchly se za ní, těsně před tím, než do nich narazila zády. Byla v pasti.

Jennsen ještě sotva popadala dech, ale okamžitě zareagovala.

Byl to nekontrolovaný instinkt, ne promyšlená reakce.

Jennsen!

Ovládaná hrůzou, ne zručností.

Vzdej se!

Zoufalství, ne rozmysl.

Mužova hranatá tvář byla jasně osvětlená ohněm z krbu. Vrhl se na ni. Netvor s vlhkými vlasy připomínajícími nitě. Šlachy a svaly napjaté a zkroucené zuřivostí. Jako blesk se mihla Jennsenina ruka s nožem, posílená šíleným děsem.

Její výkřik byl zavrčením panického strachu a úsilí. Nůž se mu zabodl ze strany do tváře. Čepel se zlomila v půli, když narazila na jeho lícní kost. Hlava se mu tím úderem zkroutila na stranu. Po tváři se mu rozstříkla krev.

Vztekle se rozehnal a praštil ji svou masitou pěstí do obličeje. Udeřila ramenem do zdi. Celou paží jí proběhla vlna bolesti. O něco klopýtla. Ztratila rovnováhu a skácela se na podlahu.

Udeřila tváří o zem hned vedle dalšího mohutného muže. Podobal se tomu mrtvému vojákovi, kterého pohřbila. Její mysl se zoufale chápala všeho, co zahlédla, snažila se v tom najít nějaký smysl, porozumět tomu. Odkud se tu vzali? Jak to, že jsou v jejich domku?

Jedna noha jí ležela přes mužovy strnulé nohy. Snažila se zvednout. Narazila zády do zdi. Upřeně na ni zíraly jeho mrtvé oči. Od rukojeti s ozdobným R trčící ze strany kousek pod jeho uchem se odrážely světelné záblesky z krbového ohně. Špička čepele vyčnívala z druhé strany jeho býčí šíje. Na sobě měl mokrou rudou košili.

Vzdej se!

Zachvácená chladným děsem se dívala, jak se k ní poraněný útočník hrozivě blíží.

Sevřela pevněji svůj zlomený nůž, vyškrábala se na nohy a natočila se, aby čelila hrozbě. Vtom na podlaze zahlédla svou matku. Nějaký muž ji držel za vlasy. Všude kolem byla spousta krve.

Všechno vypadalo tak neskutečně!

Jako v noční můře viděla Jennsen matčinu poraněnou ruku zkroucenou na podlaze, dlaň s rozevřenými ochablými prsty. A rudé bodné rány.

Jennsen!

Její mysl ovládla panika. Slyšela své vlastní krátké přerývané výkřiky. Čerstvá krev, rozlitá po podlaze, se v záři plamenů leskla. Vířivý pohyb. Muž ji znovu udeřil a odmrštil ji na zeď. Měla vyražený dech. Drtivou bolest v prsou.

Vzdej se!

„Ne!“ Její vlastní hlas jí připadal neskutečný. 

Sekla zlomeným nožem a rozpárala mužovu paži. Sprostě zaklel.

Ten, který držel Jennseninu matku, ji teď pustil a vyrazil k Jennsen. Ta divoce, horečně bodala proti oběma mužům. Ze všech stran proti ní vyrazily natažené ruce. Její zmítající se paži s nožem sevřela obrovitá pěst.

Vzdej se!

Jennsen zajíkavě vykřikla. Divoce bojovala. Kopala. Kousala. Muži kleli. Tomu druhému se konečně podařilo sevřít jí ocelovým stiskem hrdlo.

Nemohla dýchat! Nemohla dýchat! Snažila se - nemohla popadnout dech - znovu se zoufale pokusila - nemohla se však nadechnout.

Zašklebil se na ni a zmáčkl jí hrdlo silněji. Bolest jí vystřelila až do spánků. V mužově tváři, rozříznuté jejím nožem, zel otvor od ucha k ústům a crčela mu z něj krev. V otevřené ráně zahlédla blýskavé rudé zuby.

Jennsen bojovala, nemohla však popadnout dech. Další pěst ji udeřila do žaludku. Kopla ho. Než ho stačila kopnout podruhé, chytil ji za kotník. Jeden byl mrtvý. Dva ji drželi. Matka ležela bez hnutí na podlaze.

Obzor se jí zužoval na černý tunel. Hruď měla v jednom ohni. Tak moc to bolelo! Tak moc!

Všechny zvuky byly podivně ztlumené.

Pak najednou zaslechla podivný zvuk, jako praskání kosti.

Muž před ní, který ji škrtil, se zapotácel a škubl hlavou.

Nedávalo jí to žádný smysl. Sevření povolilo. Zalapala honem po dechu. Pak mu hlava poklesla dopředu. Uprostřed zad měl zaraženou sekyru s polokruhovým ostřím, která mu přesekla páteř.

Jak padal, rukojeť sekyry se zhoupla v oblouku. Za ním stál Sebastian, zosobněná zuřivost s bílými vlasy.

Poslední z mužů pustil Jennseninu ruku. Druhou rukou zároveň tasil zkrvavený meč. Sebastian byl rychlejší.

Jennsen byla dokonce ještě rychlejší než Sebastian.

Vzdej se!

Vykřikla; byl to zvířecí zvuk, divoký, nespoutaný, plný hrůzy a zuřivosti. Sekla svým zlomeným nožem muže ze strany do zad.

Ten poloviční nůž se mu zaryl až do kosti, přeťal tepnu, rozťal svaly. Muž vykřikl. Zdálo se jí, že jeho krev se vznáší, pluje vzduchem. Ten muž se na své cestě k zemi zastavil až o protější zeď. Jennsen vložila do úderu tolik síly, že neudržela rovnováhu a přepadla vedle něj. Pak jako blesk udeřil Sebastianův krátký meč a proťal mohutnou sudovitou hruď takovou silou, až kosti praskaly.

Jennsen lezla po čtyřech kolem mrtvol a klouzala na zakrvácené podlaze. Oči měla jen pro svou matku, která napůl ležela, napůl seděla a opírala se zády o zeď. Matka se dívala, jak se k ní Jennsen blíží. Jennsen nemohla zastavit nekontrolovatelné vzlyky, nemohla kvůli svému hysterickému pláči popadnout dech.

Její matka, celá zakrvácená, s víčky napůl zavřenými, vypadala, jako když usíná. Když uviděla Jennsen, zablýsklo se jí v očích radostí. Pořád v nich měla tu svou jiskru. Seshora dolů jí po tváři běžely krvavé šmouhy od něčích tlustých prstů. Když uviděla Jennsen, objevil se jí na tváři ten její nádherný úsměv.

„Dítě...“ zašeptala. 

Jennsen pořád nemohla zastavit svůj křik a třesavku. Na příšerné rudé rány se nedívala.

Viděla jen matčin obličej.

„Mami, mami, mami!“ 

Matka ji objala jednou rukou. Druhou už neměla. Pravou ruku, s níž vládla nožem. Ta ruka, kterou objímala Jennsen kolem ramen, byla jen láska, povzbuzení a bezpečí.

Matka se usmála, byl to unavený úsměv. „Dítě... udělala jsi dobře. Teď mě poslouchej.“

Byl u ní i Sebastian, horečně se snažil utáhnout něco kolem pahýlu matčiny pravé paže, aby zastavil proud krve. Matka měla oči jenom pro Jennsen.

„Jsem u tebe, mami. Všechno bude zase dobré. Jsem tady. Maminko... neumírej... neumírej! Drž se, mami! Drž se!“ 

„Poslouchej.“ Její hlas byl sotva víc než vánek. 

„Já poslouchám, mami,“ vzlykala Jennsen. „Já poslouchám.“ 

„Se mnou je konec. Už jsem na cestě za dobrými duchy.“ 

„Ne, maminko, ne, prosím tě, ne!“ 

„Nedá se nic dělat, dítě... Je to v pořádku. Dobrotiví duchové se o mne dobře postarají.“ 

Jennsen držela matčinu tvář v dlaních a snažila se ji vidět přes závoj nezadržitelných slz. Zoufale přerývaně vzlykala.

„Maminko... neopouštěj mě! Neopouštěj mě! Prosím tě, prosím tě, neopouštěj mě! Ach, maminko, miluju tě.“ 

„Miluju tě, dítě. Víc než cokoli jiného. Naučila jsem tě všechno, co jsem mohla. Teď mě poslouchej.“ 

Jennsen mlčky přikývla, bojíc se ztratit byť jen jediné z jejích drahocenných slov.

„Dobří duchové už si mě berou. Musíš to chápat. Až odejdu, tak tohle tělo už nebudu já. Rozumíš? Už ho nepotřebuju. Vůbec to nebolí. Ani trochu. Není to zázrak? Jsem s dobrými duchy. Teď musíš být silná a nechat tady to, co už nejsem já.“ 

„Maminko,“ Jennsen mohla ve svém utrpení jen vzlykat a držet v rukou tvář, kterou milovala víc než vlastní život. 

„On si pro tebe jde, Jenn. Uteč! Až budu s dobrými duchy, nezůstávej u tohohle těla, už to nebudu já. Rozumíš?“ 

„Ne, mami! Nemůžu tě opustit! Nemůžu!“ 

„Musíš! Neriskuj hloupě život jen proto, abys pohřbila tohle neužitečné tělo. Nejsem to já. Jsem ve tvém srdci a u dobrých duchů. Tohle tělo nejsem já. Rozumíš, dítě?“ 

„Ano, mami. Nejsi to ty. Budeš s dobrými duchy. Ne tady.“ 

Matka přikývla v Jennseniných dlaních. „Hodné děvče. Vezmi si ten nůž. Jednoho jsem s ním vzala s sebou. Je to vynikající zbraň.“

„Maminko, miluju tě.“ Jennsen toužila po lepších slovech, avšak nenacházela je. „Miluju tě.“ 

„Já tě taky miluju... a proto musíš utéct, dítě. Nechci, abys zahodila život kvůli něčemu, co už nejsem já. Tvůj život je příliš drahocenný. Nech tady tuhle prázdnou schránku! Běž, Jennsen! Nebo tě dostane. Běž!“ Otočila oči k Sebastianovi. „Pomůžete jí?“ 

Sebastian okamžitě přikývl. „Přísahám, že jí pomůžu.“

Znovu se podívala na Jennsen a usmála se svým sladkým, milujícím úsměvem. „Navždy zůstanu v tvém srdci, dítě. Navždy. Miluju tě, navždy.“

„Ach, maminko, ty víš jak tě miluju. Navždy.“ 

Matka se usmívala a dívala se na dceru. Jennseniny prsty hladily matčinu krásnou tvář. Prchavou věčnost se jí matka dívala do očí.

Dokud si Jennsen neuvědomila, že její matka už na tomto světě nevidí nic.

Jennsen sklesla s matkou v náručí, rozplývajíc se v slzách a hrůze. Nekontrolovatelně vzlykala. Všechno pro ni skončilo. Celý ten šílený nesmyslný svět pro ni skončil.

Ještě když ji Sebastian odtahoval, stále natahovala k matce ruce.

„Jennsen!“ Měl ústa blízko jejího ucha. „Musíme udělat, co chtěla.“ 

„Ne! Prosím tě, ne, prosím tě, ne!“ naříkala. 

Jemně ji odtáhl. „Jennsen, udělej, o co tě požádala! Musíme!“

Jennsen bušila pěstmi do zkrvavené lesklé podlahy. „Ne!“ Svět se zhroutil. „Ne, prosím tě, ne! Ne, to nemůžeme udělat!“

„Jenn, musíme už odejít.“ 

„Jdi sám,“ vzlykala. „Mně už je všechno jedno. Vzdávám se.“ 

„Ne, Jenn, to není pravda. To nemůžeš.“ 

Uchopil ji jednou rukou kolem pasu a zdvihl ji, až ji postavil na roztřesené nohy. Jennsen byla celá ochromená, nemohla se ani pohnout. Nic nebylo skutečné. Všechno byl jen sen. Svět se rozpadal na prach a popel.

Přidržel ji za ramena a zatřásl s ní. „Jennsen, musíme odtud!“

Otočila hlavu a podívala se na matku na podlaze. „Musíme něco udělat! Prosím! Musíme něco udělat!“

„Ano, musíme. Musíme odtud, než se objeví další vojáci.“ 

Po tváři mu stékaly kapky. Jestlipak je to déšť? Jako kdyby se pozorovala odněkud z velké dálky, její vlastní myšlenky jí připadaly šílené.

„Jennsen, poslouchej mě! Musíme odtud! Tvoje matka měla pravdu. Musíme jít!“ 

Otočil se k vaku ležícímu vedle lampy na stole u zdi. Jennsen sklesla bezvládně na podlahu. Tvrdě na ni narazila koleny. Necítila nic, jen žhavé uhlíky agónie, od kterých se nemohla odtáhnout. Proč musí všechno být tak špatné?

Plazila se ke své spící matce. Přece nemohla umřít! Nemohla! Přece ji miluje, tak moc ji miluje, že nemohla umřít!

„Jennsen! Není čas truchlit! Musíme odsud utéct!“ 

Za otevřenými dveřmi lilo jako z konve.

„Neopustím ji!“ 

„Tvoje matka se kvůli tobě obětovala, abys mohla žít. Nepromarni její poslední odvážný čin!“ 

Balil všechno, co mohl popadnout, do vaku. „Musíš udělat, co ti řekla. Miluje tě a chce, abys žila. Řekla ti, abys utekla. Já jsem přísahal, že ti pomůžu. Musíme odtud, než nás tu chytí.“

Zírala na dveře. Byly přece zavřené. Pamatovala se, jak do nich vrazila a zabouchla je. Teď byly otevřené. Možná se západka rozbila...

Najednou se z deště zhmotnil obrovitý stín a hrnul se vchodem do domku.

Hnědé mužovy oči byly upřené na ni. Zachvátila ji divoká mrazivá hrůza. Blížil se k ní. Rychleji a rychleji.

Jennsen sklouzla očima k noži s ozdobným R na rukojeti, trčícímu z krku mrtvého. Nůž, který si podle matčina přání měla vzít. Nebyl daleko. Matka přišla o ruku - o život - když jím toho muže zabila.

Nový vetřelec, jenž zřejmě nevěděl o Sebastianovi, se vrhl po Jennsen. Jennsen se vrhla po noži. Prsty kluzkými od krve sevřela rukojeť. Opracovaný kov dobře padl do ruky. Umělecký předmět, vyrobený pro jasný účel. Smrtící umění. Stiskla zuby, vytrhla nůž a převalila se stranou.

Než se k ní ten muž stačil dostat, zavrčel Sebastian námahou a vší silou mu zasekl svou sekyru do zátylku. Voják se zhroutil na podlahu vedle Jennsen a jeho svalnatá paže jí bezvládně spadla na břicho.

Pod jeho hlavou rostla temná krvavá louže. Jennsen vykřikla a vykroutila se zespod té paže. Sebastian ji zvedl.

„Seber si všechno, co chceš vzít s sebou!“ rozkázal. 

Jako ve snu se pohybovala místností. Svět zešílel. Nebo to možná bude ona, kdo nakonec zešílel.

Ten hlas v její hlavě jí něco znovu šeptal v tom neznámém jazyce. Zjistila, že mu naslouchá, že ji ta slova téměř uklidňují.

Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht.

„Musíme už jít,“ řekl Sebastian. „Seber všechno, co si chceš vzít s sebou!“ 

Nějak nedokázala myslet. Nevěděla, co má dělat. Zablokovala ten hlas a řekla si, že udělá, co jí řekla matka.

Přešla ke skříni a rychle začala vybírat věci, které si vždycky braly s sebou, když se vydávaly na cesty - věci neustále přichystané. Cestovní oblečení už bylo složené v jejím vaku, připravené při prvním varování na cestu. Na ně naházela koření, bylinky a sušené potraviny. Pak z prosté proutěné truhly vzala rezervní šaty, kartáč a malé zrcadlo.

Ruka jí ztuhla, když začala sbírat i matčiny šaty. S třesoucími se prsty přestala a soustředila se na matčiny příkazy. Nedokázala myslet, a tak se pohybovala jako cvičené zvíře a dělala to, co měla naučené. Měly utéct dřív!

Přelétla očima celou místnost. Čtyři mrtví D'Hařané. Plus jeden z dnešního rána. To je pět. Čtyřka a jeden navíc. Kde jsou zbylí tři? Čekají ve tmě za dveřmi? Nebo mezi stromy? Nebo někde dál v lesích? Čekají, aby ji odvedli k lordu Rahlovi, kde ji umučí k smrti?

Sebastian jí sevřel zápěstí oběma rukama. „Jennsen, co to děláš?“

Uvědomila si, že bodá do prázdna.

Dívala se, jak Sebastian páčí nůž z její dlaně a vrací ho do pochvy. Pak jí ho zasunul za opasek. Sebral její plášť, který z ní strhnul ten obrovitý d'hařanský voják, když poprvé vpadla do té hrůzy.

„Jennsen, pospěš si! Seber všechno, co ještě chceš!“ 

Sebastian prohledal mrtvým kapsy, sebral všechny peníze, které našel, a vecpal si je do kapes. Pak sebral všechny čtyři nože. Žádný z nich nebyl tak dobrý jako ten, který jí zasunul za opasek, ten s ozdobným R na rukojeti, ten, který patřil vojákovi, jenž se zřítil ze srázu, ten, který použila její matka.

Sebastian vsunul ty čtyři nože do vaku a znovu na ni křiknul, aby si pospíšila. Zatímco si bral nejlepší meč od jednoho z mrtvých, přešla Jennsen ke stolu. Posbírala svíčky a vecpala je do svého vaku. Sebastian si připjal pochvu s mečem k opasku. Jennsen ještě sebrala pár maličkostí, většinou kuchyňské nádobí, a vecpala je do rance. Ani si neuvědomovala, co bere. Prostě sebrala, co jí přišlo pod ruku.

Sebastian zvedl její vak, chytil ji za zápěstí a vsunul jí ruku do popruhu, jako kdyby to dělal s hadrovou panenkou. Pak totéž udělal s její druhou rukou a druhým popruhem a přehodil jí přes ramena plášť. Přetáhl jí kapuci přes hlavu a zasunul dovnitř její rudé vlasy, které jí vykukovaly po stranách.

V levé ruce držel vak její matky. Musel dvakrát zatáhnout, než se mu podařilo vyprostit svou sekyru z vojákovy lebky. Když si ji připínal k opasku, po rukojeti ještě stékala krev. Bříškem pravé dlaně zatlačil Jennsen v kříži a donutil ji, aby vykročila.

„Ještě něco?“ zeptal se, když spolu šli ke dveřím. „Jennsen, chceš si vzít ještě něco, než vyrazíme?“ 

Jennsen se ohlédla přes rameno na matku ležící na podlaze.

„Je mrtvá, Jennsen. Teď se oni starají dobří duchové. Teď se na tebe dolů usmívá.“ 

Jennsen se na něj pronikavě podívala. „Vážně? Myslíš, že ano?“

„Ano. Teď už je v lepším světě. Řekla nám, abychom odsud odešli. Musíme ji poslechnout.“ 

V lepším světě. Jennsen se té myšlenky chytila. Její svět přinášel jen muka.

Vykročila ke dveřím, jak jí řekl Sebastian. Ten se pozorně rozhlížel na všechny strany. Poslušně šla za ním, překračovala mrtvoly, krvavé paže a nohy. Byla příliš vystrašená, než aby cokoli cítila, příliš zarmoucená, než aby byla opatrná. Zdálo se jí, že má myšlení naprosto otupělé. Vždycky byla hrdá na to, jak dokáže jasně uvažovat. Kam se její jasná mysl poděla?

Sebastian ji táhl deštěm k cestičce dolů.

„Betty,“ řekla a vzepřela se mu. „Musíme pro Betty.“ 

Střelil pohledem ke stezce a pak k jeskyni. „Nemyslím, že bychom se měli starat o kozu, ale měl bych si vzít svůj batoh, své věci.“

Uvědomila si, že stojí v lijáku bez pláště. Byl promoklý až na kůži. Napadlo ji, že není jediná, kdo nemá jasné myšlení. Byl tak zaujatý útěkem, že tu málem zapomněl své věci. To by pro něj znamenalo jistou smrt. Nemohla ho nechat umřít. Betty pomůže, byla tu však ještě jedna věc, na kterou si teď vzpomněla. Rozběhla se zpátky k domku.

Sebastianův křik nebrala na vědomí. Uvnitř domku neztrácela čas a hned pospíchala k dřevěné truhličce umístěné na vnitřní straně dveří. Vytáhla z ní dva sbalené skopovicové kabáty - jeden její, druhý matčin - na nic jiného se ani nepodívala. Schovaly je tam, srolované a svázané, aby byly připravené pro případ, že by musely spěšně odejít. Sebastian ji pozoroval ode dveří, celý netrpělivý, ale zmlknul, když viděl, co dělá. Aniž by se znovu podívala do tváře smrti, chvátala Jennsen ven z domku, tentokrát už naposledy.

Pak se společně rozběhli k jeskyni. Oheň ještě mírně praskal a vydával teplo. Betty nervózně přecházela a třásla se, byla však netypicky tichá, jako kdyby věděla, že něco není v pořádku.

„Nejdřív se trochu osuš,“ řekla Jennsen Sebastianovi. 

„Na to není čas! Musíme se odtud co nejdřív dostat. Každou chvíli by mohli přijít ostatní vojáci.“ 

„Když mě neposlechneš, zmrzneš! K čemu by pak bylo dobré utíkat? Smrt jako smrt.“ Samotnou ji překvapila její rozumná slova. 

Jennsen vytáhla dva srolované skopovicové kabáty schované pod vlněným pláštěm a začala uvolňovat uzly na vázacích řemíncích. „Tyhle nepromoknou, ale nejdřív se musíš osušit, jinak ti nebude dost teplo.“

Celý se třásl a mnul si ruce u ohně. Konečně přikývl, zřejmě její rozumná slova nakonec zvítězila nad jeho neústupností. Divila se, jak mohl v horečce a po požití uspávacích bylinek dokázat všechno to, čeho byla svědkem. Může za to strach, řekla si. Čirý, šílený strach. To zrovna ona dovedla až moc dobře pochopit.

Bolelo ji celé tělo. Byla nejen celá zmlácená, navíc si teď všimla, že má na rameni krvácející řeznou ránu. Nebyla moc hluboká, ale pulzovala v ní bolest. Z dlouhotrvajících hrůzných událostí byla Jennsen duševně i tělesně celá vyčerpaná.

Chtělo se jí lehnout si a plakat, matka jí však řekla, aby rychle utekla. Teď ji motivovala jen a jen matčina slova. Bez jejích posledních příkazů by Jennsen nebyla schopná fungovat. Teď prostě dělala to, co jí matka řekla.

Betty byla celá bez sebe. Rozrušená a zmatená kozička se snažila přelézt ohradu, aby se dostala k Jennsen. Zatímco se Sebastian sušil nad ohněm, uvázala Jennsen Betty kolem krku provaz. Koza byla tak vděčná, že půjde s ní jak jen kozy mohou být.

Dají Betty příležitost, aby jim tu laskavost vrátila. Až budou na útěku a najdou alespoň jednoduchý úkryt, nebudou moci v tom vlhku rozdělat oheň. Kdyby našli suchou opuštěnou noru, dutinu pod skalní římsou nebo úkryt pod spadlými stromy, dřepnou si vedle kozy. Betty jim bude předávat své živočišné teplo a tak neumrznou.

Jennsen rozuměla Bettinu smutnému volání směrem k domku. Ta kozička měla uši neustále našpicované. Betty si dělala starosti o ženu, jež pořád nepřicházela. Jennsen sebrala všechny mrkve a žaludy ze skalní římsy a nastrkala si je do kapes a do vaků.

Když byl Sebastian tak suchý, jak si jen mohl dovolit, oblékli si vlněné pláště a přes ně ještě skopovicové kabáty. Pak Sebastian a Jennsen, vedoucí na provaze Betty, vyrazili do vlhké tmy. Sebastian zamířil ke stezce vedoucí od čelní stěny domku dolů - tedy stejnou cestou, kudy přišel.

Jennsen ho chytila za ruku a zastavila. „Tam dole by na nás mohli čekat.“

„,Ale my se odtud nějak dostat musíme.“ 

„Znám lepší cestu. Připravily jsme si únikovou stezku.“ 

Chvíli na ni zíral záclonou ledového deště, jež je oddělovala, a pak ji bez protestů následoval do neznáma.

Kapitola sedmá

Oba Schalk popadnul slepici za krk a zvedl ji z hnízdní budky. Slepičí hlava vypadala nad jeho masitou pěstí docela maličká. Druhou rukou vylovil z důlku ve slámě teplé hnědé vejce. Pak vejce opatrně položil do košíku k ostatním.

Oba nepoložil slepici zpátky.

Zvedl ji blíž ke své tváři a zašklebil se. Díval se, jak kroutí hlavou ze strany na stranu, jak otevírá a zavírá zobák, otevírá a zavírá. Sklonil hlavu blíž, až se jeho rty dotýkaly zobáku, a pak do něj vší silou foukl.

Slepice zakdákala a zatřepala křídly, divoce se snažíc uniknout z pěsti, která ji držela jako ve svěráku. Z Obova hrdla se vyvalil dunivý smích.

„Obo! Obo, kde zas vězíš?“ 

Když Oba uslyšel, že ho matka volá, plesknul slepicí zpátky do hnízda. Matčin hlas vycházel z blízké stáje. Hrůzou kdákající slepice vyletěla ven z kurníku. Oba vyšel za ní ven a pak klusal ke dveřím stáje.

Před týdnem zažili vzácný zimní liják. Následujícího dne všechna stojatá voda zmrzla a déšť přešel ve sněžení. Navátý sníh teď skrýval zrádná zledovatělá místa. Přes svou velikost se s tím Oba vyrovnával bez větších problémů. Byl hrdý na to, jak je lehkonohý.

Je přece důležité nedovolit svému tělu a mysli, aby se staly pomalými a těžkopádnými. Oba také věřil, že je důležité stále se učit nové věci. Věřil, že je důležité růst. Domníval se, že je pro člověka důležité používat všechno, co se naučil. Tak přece lidé rostou.

Stáj a dům byly malé stavby z košatiny a silnějších větví zpevněné mazaninou ze směsi jílu, slámy a hnoje. Zevnitř dům od stáje oddělovala kamenná zeď. Když Oba postavil dům, pustil se do stavby vnitřní zdi. Prostě na sebe poskládal ploché šedé kameny z pole. Tuhle techniku odkoukal od souseda, který skládal kameny podél meze svého pole. Ta zeď byla luxus, který většina domů v sousedství neměla.

Když zaslechl, jak matka znovu ječí jeho jméno, snažil se přijít na to, co mohl udělat špatně. Když v duchu probral seznam domácích prací, které mu matka zadala, nemohl si vzpomenout na nic, co by ve stáji neudělal. Oba nebyl zapomnětlivý a kromě toho to byly práce, které dělal běžně. Ve stáji by prostě nemělo být nic, co by ji vyvedlo z míry.

I když to byla pravda, nic ho neuchránilo od matčiny zloby. Ona si uměla vždycky najít věci, které bylo třeba udělat a které nikdy předtím nebyly potřebné.

„Obo! Obo! Kolikrát tě budu muset volat?“ 

V duchu viděl její ošklivá malá ústa, našpulená, jak vyslovují jeho jméno. Věděl, že očekává, že se okamžitě objeví, jen co na něj zavříská. Ta ženská měla hlas, který by dokázal rozplést solidní lano.

Oba se stočil, aby mohla jeho široká ramena projít úzkými zadními dveřmi do stáje. Na všechny strany skvičením cupitaly pryč od jeho nohou krysy. Stáj se seníkem nahoře poskytovala přístřeší krávě, dvěma prasatům a dvěma volům. Kráva byla ještě uvnitř. Prasata byla puštěna do ohrady pod dubem, aby si mohla pod sněhem vyrýt žaludy. Oba viděl většími vraty stáje zadky obou volů venku na druhé straně dvora.

Matka stála na hromadě zmrzlého hnoje, ruce měla zapřené v bocích a z nosních dírek jí jako žhavé dračí supění vystupovala pára.

Matka byla žena s mohutnými kostmi, široká v ramenou i v bocích. Vlastně široká všude. Dokonce i čelo měla široké. Oba slyšel lidi říkat, že když byla mladší, byla to hezká žena, a skutečně, když byl malý, měla spoustu nápadníků. Jak však ubíhala léta, starosti o živobytí její krásu setřely a zanechaly na její tváři hluboké vrásky a na těle prověšené záhyby. Nápadníci už dávno přestali přicházet.

Oba prošel přes černou zledovatělou zem uvnitř stáje a postavil se před ní, s rukama v kapsách. Praštila ho ze strany do ramene tlustou holí. „Obo!“ Cuknul sebou pokaždé, když ho ještě třikrát udeřila, při každé ráně vyslovujíc jeho jméno. „Obo! Obo! Obo!“

Když byl mladší, býval po každém takovém výprasku zmalovaný do modra a do černa. Teď však byl příliš velký a silný, než aby mu její hůl mohla uškodit. To ji také rozčilovalo.

Zatímco se teď, když byl dospělý, kvůli těm výpraskům moc netrápil, z odsuzujícího tónu, jakým vyslovovala jeho jméno, mu pořád ještě rudly uši. Připomínala mu jednoho pavouka s drzými malými ústy. Černou vdovu.

Přikrčil se, aby nevypadal tak velký. „Copak je, mami?“

„Kde se to flákáš, když tě tvoje matka volá?“ Tvář se jí zkřivila - švestka dávno proměněná v křížalu. „Obo, ty vole! Obo, ty troubo! Obo, ty nemehlo! Kde jsi byl?“ 

Oba zvedl v obraně paži, když ho znovu přetáhla holí. „Sbíral jsem vajíčka, mami. Sbíral jsem vajíčka.“

„Jen se podívej na ten nepořádek! Copak tě nikdy nenapadne něco udělat, aniž by ti to někdo s mozkem v hlavě musel říct?“ 

Oba se rozhlížel kolem sebe, neviděl však nic, co by bylo třeba udělat - nic kromě každodenní práce - nic, co by ji mohlo tak rozčílit. Vždycky bylo co dělat. Zespod prken ve stání vystrkovaly čumáky krysy, vousky se jim chvěly, jak čmuchaly, zíraly svýma korálkovitýma černýma očkama, špicovaly svá krysí ouška.

Podíval se znovu na matku, nedokázal jí však odpovědět. Stejně by ji žádná odpověď neuspokojila.

Ukázala pod sebe na zem. „Podívej se na tohle! To tě nikdy nenapadlo vykydat tenhle hnůj? Jakmile roztaje, poteče pod zeď a do domu, kde spím. Myslíš si, že tě budu živit zadarmo? Nemyslíš, že by sis měl své živobytí zasloužit, ty líný troubo? Ty nemehlo jedno!“

Už použila všechny své nadávky. Obu občas překvapovalo, že jeho matka není tvořivější, že se neučí nové věci. Když byl malý, zdálo se mu, že má záhadné schopnosti, že umí číst myšlenky, že má pěkně proříznutou pusu a umí ho pořádně svými řečmi zdeptat. Teď, když vyrostl a byl mnohem větší než ona, si někdy říkal, jestli řada vlastností jeho matky vlastně není tak hrozivá, jak se kdysi obával, jestli její moc nad ním není nějak... umělá. Iluzorní. Strašák s drzými malými ústy.

A přece vždycky prosadí svou, vždycky mu dokáže srazit hřebínek. A je to jeho matka. Člověk má svou matku poslouchat. To je ta nejdůležitější věc, jakou má člověk dělat. To ho dobře naučila.

Oba si nemyslel, že by toho mohl udělat ještě víc, aby si zasloužil své živobytí. Pracoval od svítání do západu slunce. Byl na sebe hrdý, že není líný. Oba byl muž činu. Byl silný a pracoval za dva. Mohl přemoci každého z mužů, které znal. S muži starosti neměl. Avšak ženy, ty ho přiváděly do prekérních situací. Nikdy nevěděl, jak se k nim má chovat. I když byl velký, ženy z něj uměly udělat mrňouska.

Kopnul botou do tmavé, zvlněné, hladké hromady, aby se jen přesvědčil, že je tvrdá jako skála. Zvířata do ní neustále přidávala, většina hnoje vždycky zmrzla dřív, než mohla být odstraněna, takže během dlouhé chladné zimy narůstala po vrstvách. Oba na ni pravidelně rozsypával slámu, aby se po ní dalo lépe chodit. Nechtěl, aby matka uklouzla a upadla. Nikdy to však netrvalo dlouho a vrstva slámy byla překryta mrvou a byl čas rozsypat další slámu.

„Ale mami, vždyť je zmrzlá na kámen!“ 

Vždycky ji vykydal ven, až když roztála a dalo se s ní něco dělat. Na jaře, když se oteplilo a stáj se naplnila neustálým bzučením much, dal se hnůj kydat po vrstvách, kde byla sláma. Teď však ne. Teď byla hromada spečená do pevné masy.

„Pokaždé si najdeš nějakou výmluvu! Že je to tak, Obo? Vždycky se své matce nějak vymluvíš. Ty neschopný bastarde!“ 

Složila si ruce na prsou a zamračila se na něj. Před pravdou se nemohl schovat, to si nemohl troufnout, a ona to dobře věděla.

Oba se rozhlédl po zšeřelé stáji a uviděl těžkou ocelovou lopatu, opřenou o zeď.

„Mami, já to vyházím. Jdi příst a já stáj pěkně vyčistím.“ 

Nevěděl, jak to udělá, jak má odstranit na kámen zmrzlý hnůj, věděl jen, že to udělat musí.

„Tak s tím koukej hned začít,“ supěla. „Dokud ještě zbývá trochu denního světla. Až se setmí, tak mi dojdeš do města pro lék od Lathey.“ 

Teď mu bylo jasné, proč ho přišla hledat do stáje.

„Bolí mě zase kolena,“ stěžovala si, jako kdyby chtěla předejít jakýmkoli námitkám, které by mohl vyslovit, i když to ještě nikdy neudělal. Ale přemýšlel o nich. Vždycky se mu zdálo, že mu matka dokáže číst myšlenky. „Dneska můžeš začít ve stáji a zítra se sem vrátíš, abys seškrabal všechen hnůj až na zem, dokud to všechno nevyčistíš. Ale až se setmí, tak chci, abys mi došel pro ten lék.“ 

Oba před ní stál se sklopenou hlavou, tahal se za ucho a upřeně se díval na zem. K Lathee, ženě, jež připravovala lektvary, chodil nerad. Neměl ji rád. Pokaždé se na něj dívala, jako kdyby byl nějaký červ. Byla drzá jako opice. A co horšího - byla to čarodějnice.

Koho Lathea neměla ráda, ten kvůli tomu trpěl. Každý se jí bál, takže Oba se necítil být výjimkou. Přesto však k ní chodil hrozně nerad.

„Ano, mami. Dojdu ti pro tvůj lék. A neboj se, hned se do vyhrabávání toho hnoje pustím, přesně jak jsi řekla.“ 

„Musím ti připomínat každou maličkost, viď, Obo.“ Zpražila ho pohledem. „Nechápu, jak jsem mohla vychovat takového neschopného bastarda!“ dodala pro sebe. „Měla jsem udělat, co mi radila Lathea, hned na začátku.“ 

Oba od ní tahle slova slýchával často, když ji přemohla sebelítost, lítost, že už za ní nechodí žádní nápadníci, že už ji nikdo nechce za ženu. Oba byl prokletí, které nesla s hořkým žalem. Nemanželské dítě, které jí od začátku přinášelo jen potíže. Nebýt Oby, mohla by možná mít manžela, který by ji zaopatřil.

„A ne aby ses zdržel ve městě kvůli nějakým hloupostem!“ 

„Nezdržím, mami. Je mi líto, že tě dneska tak bolí kolena.“ 

Znovu ho švihla holí. „Nebolela by mě, kdybych nemusela pořád běhat za jedním velkým hloupým volem a zjišťovat, jestli dělá, co už měl dávno udělat.“

„Ano, mami.“ 

„Posbíral jsi už vejce?“ 

„Ano, mami.“ 

Podezřívavě si ho změřila a pak ze své lněné zástěry vytáhla minci. „Řekni Lathee, aby společně s mým taky připravila lék pro tebe. Možná tě dokážeme zbavit Strážcova zla. Kdybychom mohli to zlo z tebe dostat, nebyl bys možná tak neschopný.“

Matka se ho čas od času snažila očistit od toho, co považovala za jeho zlou povahu. Zkoušela všechny možné lektvary. Když byl ještě malý, často ho nutila vypít směs nějakého palčivého prášku s mýdlovou vodou; pak ho zavírala do kotce ve stáji a doufala, že zlo z onoho světa nebude chtít být uzavřeno a spáleno a opustí jeho pozemské tělo.

Jeho kotec neměl laťky, jako kotce pro zvířata. Byl z pevných prken. V létě tam bylo jako v peci. Pokaždé, když ho donutila pozřít ten pálivý prášek a pak ho odtáhla za ruku a zavřela do kotce, málem umřel hrůzou, že už ho nikdy nepustí ven, nebo mu už nedovolí se napít. S radostí pak strpěl výprask, kterým se pokoušela umlčet jeho křik, hlavně, že ho pustila ven.

„Tímhle zaplatíš můj lék i lék pro tebe.“ Když mu matka podávala tu malou stříbrnou minci, zúžily se jí oči do úzkých zlomyslných štěrbin. „A ne abys něco z toho promarnil za ženské!“ 

Oba cítil, jak mu hoří uši. Pokaždé, když ho matka pro něco poslala, ať už to byl lék, zásoby nebo nějaký kožený či hrnčířský výrobek, pokaždé mu připomínala, aby nepromarnil peníze za ženské.

Věděl, že když mu to říká, tak se mu vysmívá.

Oba v sobě nikdy nenašel odvahu oslovit nějakou ženu. Vždycky koupil, co mu matka přikázala. Ani jednou peníze neutratil za něco jiného - velmi se bál matčina hněvu.

Byl hrozně nerad, že mu pokaždé říká, aby peníze nepromrhal, vždyť to nikdy neudělal! Zdálo se mu, že si matka myslí, že chce dělat špatné věci, i když on to ve skutečnosti nechce. Trpěl pak pocitem viny, i když neudělal nic špatného. Její slova ho vinila ze zločinných úmyslů, i když by ho nic takového ani nenapadlo.

Zatahal se za rudé ucho. „Neutratím je, mami.“

„A slušně se oblékni, ne jako nějaký venkovský balík. Už takhle mě stavíš do dost nepříznivého světla.“ 

„Obléknu se, mami. Uvidíš.“ 

Oba běžel do domu pro svou plstěnou čepici a krátký hnědý vlněný kabát na cestu do Grettonu, pár mil severozápadním směrem. Matka se dívala, jak je pečlivě věší na dřevěný kolíček, kde budou čisté viset, dokud nebude připraven vyrazit do města.

Pak začal lopatou zpracovávat tu hmotu tvrdou jako skála. Ocelová lopata zazvonila jak zvon pokaždé, když jí do zmrzlého hnoje udeřil. S každým mocným úderem zavrčel. Úlomky černého ledu odlétající na všechny strany mu zastříkaly kalhoty. Každý z nich byl jen nekonečně malým smítkem z temné hory hnoje. Vyžádá si to spoustu času a práce. Těžká práce mu však nevadila. Času měl dost.

Matka ho pozorovala ze vchodu do stáje ještě několik minut, aby se ujistila, že se pořádně zapotí, než zmrzlý hnůj odseká. Když byla spokojená, zmizela ze vchodu zpátky ke své práci, ponechávajíc ho jeho myšlenkám o nadcházející cestě za Latheou.

Obo!

Oba strnul. I krysy vykukující ze svých skrýší ztichly. Jejich malá černá krysí očka se dívala, jak se on dívá na ně. Pak se krysy vrátily k tomu, co dělaly předtím, k hledání potravy. Oba poslouchal, jestli neuslyší ten známý hlas. Slyšel, jak se dveře do domu zavřely. Matka, přadlena, se vrátila ke své práci. Pan Tuchmann jí pravidelně přinášel vlnu a ona ji pro něj spřádala do vláken, která pak používal na svém tkalcovském stavu. Skrovná odměna jí pak pomáhala uživit sebe i svého nemanželského syna.

Obo!

Oba ten hlas dobře znal. Slýchával ho už odnepaměti. Nikdy o něm své matce neřekl. Zlobila by se a myslela by si, že je to Strážcovo zlo, které ho k sobě povolává. Nutila by ho, aby spolkl ještě víc léků a elixírů. Na to, aby ho zavřela do kotce, už byl příliš velký. Nebyl však dost velký, aby nemusel pít Latheiny lektvary.

Když kolem něj cupitala jedna z krys, šlápl jí Oba na ocas a tak ji chytil.

Obo!

Krysa ze sebe vydala tiché krysí zakvičení. Ve snaze uniknout zoufale zakmitala drobnýma nožkama. Drobné krysí drápky škrábaly do černého ledu.

Oba se sehnul a sevřel to tělíčko v husté kožešině. Podíval se zblízka do vouskaté tváře. Krysí hlava sebou marně škubala. Pozorovala ho korálkovitá černá očka.

Ta očka byla plná strachu.

Poddej se!

Oba byl přesvědčen, že je životně důležité učit se nové věci.

Rychle jako liška ukousl kryse hlavu.

Kapitola osmá

Z kouta místnosti, který jí připadal nejméně hřmotný, dávala Jennsen pozor zároveň na dveře i na hlučný houf uvnitř. O půl místnosti dál Sebastian, nahnutý nad pultem z tlusté fošny, mluvil s hostinskou. Byla to mohutná ženština s odpuzujícím zamračeným výrazem ve tváři, který naznačoval, že je na potíže zrovna tak zvyklá, jako připravená se s nimi vypořádat.

Hospoda plná lidí, většinou mužů, byla veselé místo. Někteří z mužů se bavili hrou v kostky nebo jinými stolními hrami. Jiní se přetlačovali. Většinou popíjeli a vyprávěli si vtipy, po kterých se celé stoly otřásaly salvami smíchu, provázenými bušením pěstí.

Ten smích Jennsen připadal odporný. V jejím světě pro radost nebylo místo. Nemohlo být.

Celý minulý týden pro ni byl jako nějaká rozmazaná čmouha. Nebo to bylo víc než týden? Nedokázala si přesně vybavit, jak dlouho už jsou na cestě. Co na tom záleží? A co záleží na všem ostatním?

Jennsen nebyla na lidi zvyklá. Lidé pro ni vždycky znamenali nebezpečí. Každý shluk lidí ji znervózňoval - a lidé v hostinci, popíjející a hrající, dokonce dvojnásob.

Když si jí muži všimli, jak stojí sama na konci pultu u zdi, nechali vtipů nebo přestali házet kostkami a civěli na ni. Když se střetla s jejich pohledy, stáhla si kapuci pláště dozadu, až jí husté prameny rudých vlasů spadaly po ramena. To stačilo k tomu, aby odvrátili oči zpátky ke svým záležitostem.

Jennseniny rudé vlasy lidi děsily, zvlášť ty pověrčivé. Rudé vlasy byly tak neobvyklé, že vzbuzovaly podezření. Lidé se obávali, že by mohla mít nadání pro magii, nebo že by dokonce mohla být čarodějkou. Jennsen využívala pověrčivého strachu a jejich pohledům neohroženě čelila. V minulosti jí to často pomohlo víc, než by mohl pomoci nůž.

Tenkrát v domku jí to však nepomohlo ani trochu.

Když se o ni muži přestali zajímat a vrátili se zpátky ke svým kostkám a pití, podívala se Jennsen znovu k pultu. Statná hostinská na ni vyvalovala oči, na její rudé vlasy. Když se Jennsen střetla s jejím pohledem, žena rychle sklouzla očima zpátky k Sebastianovi. Ten jí položil další otázku. Když mu odpovídala, nahnula se k němu blíž. Jennsen kvůli hukotu toho všeho povídání, žertování, sázení, provolávání slávy, klení a smíchu neslyšela, co si povídají. Sebastian přikývl, když mu ta žena něco zašeptala do ucha. Pak ukázala někam nad hlavy zákazníků, zřejmě mu ukazovala, kudy má jít.

Sebastian se narovnal, vytáhl z kapsy minci a posunul ji po pultu k hostinské. Ta ji sebrala a vyměnila ji za klíč z krabice za svými zády. Sebastian klíč z pultu, dohladka vyleštěného nespočetnými džbánky a rukama zákazníků, shrábl. Pak ještě sebral svůj džbánek a s ženou se rozloučil.

Když došel na konec pultu, nahnul se k Jennsen, aby ho slyšela, a s gestem ruky, ve které držel džbánek, se zeptal: „Určitě se nechceš napít?“

Jennsen zakroutila hlavou.

Pozorně si prohlížel místnost plnou lidí. Všichni teď byli znovu zabráni do své zábavy. „To bylo od tebe chytré, že sis stáhla kapuci. Dokud hostinská neuviděla tvé rudé vlasy, dělala ze sebe hloupou. Pak se jí jazyk rozvázal.“

„Zná ji ta ženská? Žije pořád v Grettonu, jak říkala maminka? Je si tím ta hostinská jistá?“ 

Sebastian si zhluboka přihnul a sledoval, jak se u jednoho stolu vítěz raduje z podařeného hodu kostkami. „Popsala mi cestu.“

„A pokoje jsi sehnal?“ 

„Jen jeden.“ Při dalším doušku si všiml její reakce. „V nesnázích je lepší být pohromadě. Myslel jsem si, že bude bezpečnější, když budeme spolu v jednom pokoji.“ 

„Radši bych spala s Betty.“ Když si uvědomila, jak to muselo znít, uhnula očima stranou a dodala: „Chci říct, radši než v hostinci. Radši bych byla sama než tam, kde je tolik lidí a tak blízko. Cítila bych se bezpečnější v lesích než tady, zavřená v nějakém pokoji. Nemyslela jsem to...“ 

„Já vím, jak jsi to myslela.“ Sebastianovy modré oči zářily tím jeho typickým úsměvem. „Udělá ti dobře, když budeš spát uvnitř - noc bude jistě mrazivá. A Betty bude líp ve stáji.“ 

Muž, jenž provozoval stáje, byl trochu překvapený, když ho požádali, aby přes noc ustájil kozu. Koně však bývají ve společnosti koz docela rádi, takže ochotně vyhověl.

Tu první noc jim Betty pravděpodobně zachránila život. Sebastian by se se svou horečkou nejspíš nedožil rána, kdyby Jennsen nenašla suché místo pod skalním výčnělkem. Malá dutina pod převisem se rychle zužovala, byla však dost velká pro oba. Jennsen nařezala jedlové větvičky a rozložila je po dně, jinak by z nich chladná skála vysála tělesné teplo. Pak se společně se Sebastianem vklínili co nejvíc dozadu. Na Jennsenino naléhání a s pomocí provazu se Betty, klečící za blízkou borovicí, postavila k mezeře a pak si lehla těsně k nim. S Bettiným tělem, blokujícím zimu a hřejícím, tak měli suché a teplé lůžko.

Jennsen celou tu dlouhou nešťastnou noc tiše proplakala. Alespoň trochu jí ulevilo, že Sebastian, sužovaný horečkou, mohl spát. Ráno horečka polevila. To ráno začínal první den Jennsenina smutného nového života bez matky.

To, že nechala matčinu mrtvolu tam v domku, Jennsen neustále pronásledovalo. Vzpomínka na tu příšernou krvavou podívanou ji pronásledovala jako noční můra. Matčina smrt vyvolala nekonečný proud slz a drtila Jennsen krutou bolestí srdce. Život se jí zdál být bezútěšný a nesmyslný.

Avšak Sebastian a Jennsen unikli. Přežili. Ten instinkt k přežití a vědomí všeho, co pro ni její matka udělala, aby přežít mohla, držely Jennsen na nohou. Někdy si přála, aby nebyla takový zbabělec a dokázala se prostě postavit smrti tváří v tvář a se vším skoncovat. Jindy jí pouze strach z toho, že je pronásledována, donutil k tomu, aby mechanicky přesouvala jednu nohu před druhou. A přece měla chvíle, kdy pociťovala zuřivou oddanost životu a odhodlání nepřipustit, aby všechny matčiny oběti byly nadarmo.

„Měli bychom se najíst,“ řekl Sebastian. „Mají dušené jehněčí. Pak by ses možná měla dobře vyspat v teplé posteli, dřív než navštívíme tu tvoji starou známou. Budu hlídat, zatímco budeš spát.“ 

Jennsen zakroutila hlavou. „Ne. Pojďme za ní hned. Vyspíme se později.“ Už dřív si všimla, že někteří hosté jedí tlusté plátky dušeného masa z dřevěných mís. Na jídlo neměla ani pomyšlení.

Sebastian si pozorně prohlédl výraz její tváře a usoudil, že je marné jí to rozmlouvat. Dopil džbánek do dna a položil ho na pult. „Není to daleko. Jsme ve správné čtvrti.“

Venku, v rychle houstnoucím šeru, se Jennsen zeptala: „Proč vlastně chceš zůstat tady, v tomhle hostinci? Jsou tu přece jiná místa, hezčí, kde lidé nevypadají tak... drsně.“

Přelétl pohledem svých modrých očí okolní budovy, temné vchody, uličky a průchody a dotkl se svého pláště, podvědomě hledaje uklidňující pevnost jílce svého meče. „Drsný hlouček pokládá míň otázek, obzvlášť otázek toho druhu, jaké nechceme slyšet.“

Připadal jí jako muž navyklý vyhýbat se tomu, aby mu někdo kladl otázky.

Šla podél úzkých zmrzlých vyježděných kolejí dál a dál po cestě k domu té ženy, kterou si pamatovala jen mlhavě. Pevně se držela naděje, že by jí mohla pomoci. Matka musela mít nějaký důvod, proč se na tu ženu znovu neobrátila, ale Jennsen nenapadlo nic jiného, co by měla zkusit, než vyhledat její pomoc.

Teď, když zůstala bez matky, Jennsen pomoc potřebovala. Zbylí tři členové Čtyřky jí jistě budou pronásledovat. Z toho, že mrtvých vojáků bylo pět, usoudila, že za ní byly vyslány nejméně dvě Čtyřky. To znamenalo, že po ní teď půjdou ještě přinejmenším tři z těch zabijáků. A dost možná i víc. Bylo pravděpodobné, že i když by jich teď víc nebylo, brzo bude.

Uprchli se Sebastianem po skryté únikové stezce - to ti muži nejspíš nečekali - takže dočasně získali před svými pronásledovateli bezpečný náskok. Déšť jistě odvedl dobrou práci při zakrytí jejich stop. Možná, že se dostali pryč nepozorovaně a v dané chvíli byli v bezpečí. Protože však jejím pronásledovatelem byl sám lord Rahl, bylo také možné, že se ti zabijáci, s pomocí nějakých temných a tajuplných prostředků, k ní minutu po minutě přibližují.

Po hrůzném střetnutí s těmi mohutnými vojáky v domku se tahle možnost v Jennseniných obavách vynořovala jako děsivý přízrak.

Na jednom opuštěném rohu ukázal Sebastian doprava. „Teď touhle ulicí.“

Šli kolem temných budov, hranatých a bez oken, z čehož usuzovala, že možná slouží jen jako skladiště. Zdálo se, že v té ulici nikdo nebydlí. Už dávno nechali ty budovy za sebou. Stromy, holé v kruté zimě, se k sobě choulily v malých hloučcích. Když přišli na úzkou cestu, Sebastian zdvihl ruku.

„Podle toho, co mi říkala, je to támhleten dům až na konci cesty, mezi těmi stromy.“ 

Zdálo se, že cesta není příliš často používaná. Slabé světlo ze vzdáleného okna se kradlo mezi holými větvemi dubu a olše. To světlo se třpytilo spíš jako žhnoucí varování, aby se člověk nepřibližoval, než jako teplé přivítání.

„Co kdybys tu na mne počkal,“ řekla. „Možná bude lepší, když tam půjdu sama.“ 

Poskytla mu tím výmluvu. Většina lidí přece nechce mít s čarodějnicemi nic společného. I Jennsen by byla radši, kdyby měla jinou možnost.

„Půjdu s tebou.“ 

Už dřív projevil jistou nedůvěru ke všemu, co souviselo s magií. Podle toho, jak těkal očima do všech stran po temném okolí stíněném větvemi a keři, se možná pokoušel, aby jeho prohlášení znělo statečněji, než skutečně bylo.

Jennsen se hned v duchu pokárala, že ji vůbec taková věc mohla napadnout. Vždyť se postavil d'hařanským vojákům, kteří byli nejen mnohem větší než on, ale také byli v přesile. Mohl zůstat venku v jeskyni a neriskovat život. Mohl prostě opustit místo toho masakru a jít si svou cestou. To, že se bojí magie, jen dokazuje, že má zdravý rozum. Ona přece nejlíp ze všech lidí dovede pochopit strach před magií.

Pod nohama jim křupal sníh, když na konci cesty společně sešli na úzkou pěšinku mezi stromy. Sebastian sledoval prostor po stranách, zatímco Jennsen svou pozornost upírala hlavně na dům. Za tím malým domkem se táhl až daleko do podhůří nepřerušovaný les. Jennsen si představila, že touhle cestičkou ke dveřím se odváží přejít jen lidé v nejvyšší nouzi.

Pak ale usoudila, že když ta čarodějka žije tak blízko u města, musí to být někdo, kdo lidem pomáhá, někdo, komu lidé důvěřují. Je docela možné, že ta žena je cenná a respektovaná členka obce - léčitelka, jež svůj život zasvětila pomoci druhým. A ne někdo, koho by se měl člověk bát.

Zatímco vítr skučel ve větvích stromů sklánějících se nad ní, zaklepala Jennsen na dveře. Sebastian se rozhlížel na všechny strany a pozorně sledoval okolní les. Daleko vzadu světla z domů a obchodů poskytnou alespoň dostatečné osvětlení, aby mohli najít cestu zpátky.

Jak Jennsen čekala, přitahovala okolní temnota i její pohled. Představovala si ve tmě množství očí, které ji sledují. Chloupky vzadu na krku se jí zježily.

Konečně se dveře trochu pootevřely dovnitř, ale jen tak málo, že byla vidět nezřetelná ženská tvář, vykukující na ně. „Ano?“

Jennsen neviděla ženě pořádně do zastíněné tváře, avšak ve světle vycházejícím ven z pootevřených dveří mohla žena vidět Jennsen dost zřetelně.

„Jste Lathea?“ zeptala se Jennsen. „Čarodějka Lathea?“ 

„Proč?“ 

„Řekli nám, že čarodějka Lathea žije tady. Jestli to jste vy, můžeme dál?“ 

Dveře se pořád neotevřely ani o píď víc. Jennsen si přitáhla kapuci těsněji, aby ji chránila před chladným nočním větrem, mrazivým stejně jako to přivítání. Ženin klidný pohled se přesunul na Sebastiana, pak znovu na Jennseninu postavu, skrytou v těžkém plášti.

„Nejsem porodní bába. Jestli se chcete zbavit maléru, ve kterém jste, tak s tím vám nemůžu pomoct. Běžte za nějakou porodní bábou.“ 

Jennsen se urazila. „Kvůli tomu tady nejsme!“

Žena ještě chvilku vykukovala ven a prohlížela si oba cizí lidi u svých dveří. „Tak jaký druh léku potřebujete?“

„Nepotřebujeme žádný lék. Potřebujeme... kouzlo. Už jsem vás jednou potkala. Potřebuju kouzlo, které jste už jednou na mne seslala - když jsem byla ještě malá.“ 

Tvář ve stínu se zakabonila. „Kdy? Kde?“

Jennsen si odkašlala. „Tenkrát v Paláci lidu. Když jsem tam žila. Pomohla jste mi, když jsem byla ještě malé děcko.“

„Jak jsem ti pomohla? Mluv, děvče!“ 

„Pomohla jste mi... schovat se. Myslím, že nějakým kouzlem. Byla jsem tehdy moc malá a tak se přesně nepamatuju.“ 

„Schovat tě?“ 

„Před lordem Rahlem.“ 

V domě zavládlo strašné ticho.

„Vy si nevzpomínáte? Jmenuji se Jennsen. Tehdy jsem byla docela malá.“ Jennsen si stáhla kapuci dozadu, aby ta žena mohla vidět kadeře jejích rudých vlasů, osvětlené klínem světla procházejícím mezi dveřmi. 

„Jennsen. Na jméno si nevzpomínám, ale ty vlasy si velice dobře pamatuju. Člověk příliš často nevidí vlasy, jaké máš ty.“ 

Jennsen se ulevilo a zlepšila se trochu i její nálada. „Už je to tak dávno. Jsem tak ráda, že...“

„S takovými, jako jsi ty, se nestýkám,“ přerušila ji ta žena. „A nikdy jsem to ani neudělala. Žádné kouzlo pro tebe nemám.“ 

Jennsen ohromením ztratila řeč. Nevěděla, co má na to říct. Byla si jistá, že tahle žena jí už jednou svým kouzlem pomohla.

„A teď už jděte! Oba.“ Dveře se začaly zavírat. 

„Počkejte! Prosím... mohu vám zaplatit.“ 

Jennsen sáhla do kapsy a honem vytáhla nějakou minci. Teprve když ji podala škvírou mezi dveřmi, viděla, že je zlatá.

Žena chvíli zlatou marku zkoumala, možná uvažovala, jestli stojí za to, aby se zamíchala znovu do věci, kterou jistě pokládala za hrdelní zločin, i když mince představovala malé jmění.

„Už si vzpomínáte?“ zeptal se Sebastian. 

Ženin pohled se stočil k němu. „A kdo jsi ty?“

„Jen přítel.“ 

„Latheo, potřebuju znovu vaši pomoc. Moje matka. ..“ Jennsen to nedokázala vyslovit a tak začala znovu a jinak. „Vzpomínám si, co mi o vás moje matka vyprávěla, jak jste nám kdysi pomohla. Tehdy jsem byla moc malá, ale pamatuju se, jak jste mě očarovala. Už před mnoha lety to kouzlo pominulo. Teď potřebuju vaši pomoc znovu.“ 

„No dobrá, přišla jsi za nesprávnou osobou.“ 

Jennsen stiskla pěsti schované ve vlněném plášti. Už ji nic dalšího nenapadlo. Tohle byla jediná věc, na kterou dokázala přijít.

„Latheo, prosím vás, jsem s rozumem v koncích. Potřebuju pomoc.“ 

„Dala vám slušnou sumu,“ vložil se do rozhovoru Sebastian. „Když říkáte, že jsme u nesprávné osoby, a nechcete nám pomoct, tak si myslím, že bychom to zlato měli ušetřit pro tu pravou osobu.“ 

Lathea se na něj vychytrale usmála. „Ach, řekla jsem, že přišla za nesprávnou osobou, ale neřekla jsem, že bych si nabídnutou odměnu nemohla zasloužit.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Jennsen a stáhla si plášť kolem krku, protože se třásla zimou. 

Lathea se na ni chvilku upřeně dívala, jako kdyby se chtěla ujistit, že dává dobrý pozor. „Hledáš moji sestru, Altheu. Já jsem Lathea. Ona je Althea. To ona ti pomohla, ne já. Tvoje matka si nejspíš popletla naše jména, nebo se na ně špatně pamatuješ. Když jsme kdysi byly spolu, bývalo to běžné nedorozumění. Althea a já máme různé vlohy k daru magie. To ona pomohla tobě a tvé matce, ne já.“

Jennsen byla ohromená a zklamaná, ale aspoň se necítila poražená. Pořád existovalo zrnko naděje. „Latheo, prosím vás, mohla byste mi tentokrát pomoci? Místo své sestry?“

„Ne. Nemůžu pro tebe nic udělat. Jsem vůči lidem, jako jsi ty, slepá. Jen Althea může vidět díry ve světě. Já ne.“ 

Jennsen nevěděla, co to znamená - díry ve světě. „Slepá... vůči lidem, jako jsem já?“

„Ano. Už jsem ti řekla všechno, co jsem mohla. Teď už odejdi!“ 

A žena začala znovu zavírat dveře.

„Počkejte! Prosím! Můžete mi alespoň říct, kde žije vaše sestra?“ 

Žena se znovu podívala do Jennseniny tváře, napjaté očekáváním. „To je nebezpečný obchod...“

„Je to obchod,“ řekl Sebastian hlasem chladným jako noc. „Obchod, který má hodnotu zlaté marky. Za tu cenu bychom se alespoň mohli dozvědět, kde můžeme najít vaši sestru.“ 

Lathea uvažovala o tom, co zrovna řekl, a pak stejně chladným tónem řekla k Jennsen: „Nechci mít s lidmi, jako jsi ty, nic společného. Rozumíš? Nic. Jestli si Althea myslí něco jiného, je to jenom její věc. Zeptej se v Paláci lidu.“

Jennsen se zdálo, že si vzpomíná, jak kdysi s matkou cestovaly za nějakou ženou ne moc daleko od toho paláce. Myslela si, že to byla Lathea, ale musela to být její sestra, Althea. „Ale nemohla byste mi o tom říct trochu víc? Kde žije, jak ji můžu najít?“

„Když jsem ji viděla naposledy, žila se svým manželem blízko paláce. Můžeš se tam poptat po čarodějce Althee. Lidé ji budou znát jestli ještě žije.“ 

Než mohla žena zavřít, položil Sebastian ruku na dveře. „To je pěkně malinký kousek informace. Za nabízenou cenu bychom měli dostat víc.“

„Za to, co jsem vám už řekla, je to ubohoučká cena. Poskytla jsem vám informaci, kterou jste chtěli. Jestli chce moje sestra pokoušet svůj osud, to záleží jen na ní. Já se jen nechci, a to za žádnou cenu, dostat do potíží.“ 

„My ale nemáme v úmyslu vám způsobit nějaké potíže,“ řekla Jennsen. „Jen potřebujeme pomoc, kouzlo. Když nám pomoci nemůžete, tak vám děkujeme, že jste nám řekla sestřino jméno. Půjdeme ji hledat. Jsou však ještě jiné důležité věci, které potřebuju znát. Kdybyste mi mohla říct...“ 

„Kdybys měla trochu slušnosti, nechala bys Altheu na pokoji. Lidé jako ty nám přinesou jen neštěstí. A teď už odejdi od mých dveří, nebo ti přičaruju děsivé noční můry.“ 

Jennsen zírala do tváře skryté ve stínu.

„To už někdo udělal,“ řekla a odcházela pryč. 

Kapitola devátá

Oba scházel dolů úzkými uličkami, pobrukoval si melodii, kterou slyšel hrát na dudy v hospodě, kolem které před chvílí procházel, a cítil se ve svém krátkém hnědém vlněném kabátu s čapkou jako elegán. Než zahnul dolů na cestu vedoucí k Latheinu domku, musel dát přednost nějakému jezdci. Když kůň Obu míjel, natočil k němu své velké uši. Oba kdysi také měl koně a rád na něm jezdil, matka však rozhodla, že si koně nemůžou dovolit. Voli byli užitečnější a zastali víc práce, nebyli však tak přátelští.

Když scházel temnou cestou a sníh s ledovou kůrkou mu křupal pod botami, prošel kolem něj z opačného směru, od Latheina domku, nějaký pár. Jestlipak si také zašli k té čarodějce pro nějaký lék, řekl si. Když ho míjeli, vrhla po něm ta žena ostražitý pohled. Na temné cestě nebyla taková reakce nijak přehnaná a Oba také věděl, že některé ženy mají z jeho obrovité postavy strach. Obešla ho širokým obloukem. Muž, jenž ji doprovázel, neuhnul před Obovým upřeným pohledem očima - to mnoho mužů nedokázalo.

Způsob, jak na něj civěli, připomněl Obovi tu krysu. Když si vzpomněl na příhodu s krysou, na to, jak se zase naučil nové věci, ušklíbl se. Ten muž i ta žena si jistě mysleli, že se šklebí na ně. Oba se dotknul čapky na pozdrav dámě. Odpověděla mu mírným úsměvem. Byl to ten druh prázdného úsměvu, se kterým se Oba často u žen setkával. Pokaždé se pak cítil jako kašpar. Nakonec postavy obou neznámých splynuly s tmou ulice.

Oba si vrazil ruce do kapes kabátu a otočil se znovu k Latheinu domku. Hrozně nerad k ní chodil po setmění. Už samotná čarodějka mu naháněla dostatečnou hrůzu - a teď ještě ta temná cesta. Utrápeně si povzdechl do svěžího zimního vzduchu.

Nebál se čelit síle mužů, věděl však, že je bezmocný před záhadami magie. Také věděl, kolik utrpení mu už přinesly její lektvary. Pálily ho, když vcházely do jeho těla, i když vycházely ven. Nejen, že to bolelo, ale přestával se po nich ovládat, až si připadal jako zvíře. Bylo to ponižující.

Jenže slyšel vyprávět o lidech, kteří rozzlobili čarodějku a dopadli mnohem hůř - trpěli horečkami, oslepli a pomalu umírali. Jeden člověk se dočista zbláznil a utekl nahý do bažin. Lidé říkali, že musel nějak narazit na čarodějnici. Nakonec našli jeho mrtvé tělo, uštknuté hadem; celé nafouklé a purpurové se houpalo na hladině mezi slizkým býlím. Oba si nedokázal představit, co ten člověk musel udělat, že si od čarodějky vysloužil takový osud. Měl být při jednání s tou starou dračicí chytřejší a opatrnější.

Obu občas trápily děsivé sny o tom, co by mu se svou magií mohla udělat. Představoval si, že Latheina magická moc ho může rozřezat tisíci řezy a dokonce mu stáhnout maso z kostí. Uvařit mu oči v hlavě. Nebo mu nadmout jazyk, až mu ucpe ústa jako roubík a on se začne dusit a zemře pomalou, mučivou smrtí.

Pospíchal cestičkou. Čím dřív začne, tím dřív skončí. To už se Oba naučil.

Došel k domku a zaklepal. „To jsem já, Oba Schalk. Matka mě poslala pro její lék.“

Čekal a pozoroval obláčky svého dechu v chladném vzduchu. Dveře se konečně trochu pootevřely, aby si ho mohla prohlédnout. Pomyslel si, že když je čarodějka, měla by ho především vidět i přes zavřené dveře. Stávalo se, že když čekal, až Lathea smíchá lék, někdo přišel a ona prostě otevřela. Pokaždé, když přišel Oba, však nejdřív vykoukla mezi dveřmi, aby se přesvědčila, že to je on.

„Oba.“ Když ho poznala, byl její hlas zrovna tak kyselý jako výraz v její tváři.  

Otevřela dveře, aby mohl vejít. Opatrně a zdvořile Oba vešel dovnitř. Mžoural očima kolem sebe, i když to tam dobře znal. Dával si pozor, aby s ní nejednal příliš troufale. Zjevně beze stopy strachu před ním ho plácla do ramene, aby ho popohnala k rychlejšímu pohybu dál do místnosti, aby mohla zavřít dveře.

„Zase ta matčina kolena?“ zeptala se čarodějka, když zavírala dveře proti náporu mrazivého vzduchu. 

Oba, s očima upřenýma na podlahu, přikývl. „Říkala, že ji bolí a že by chtěla trochu té vaší medicíny.“ Věděl, že jí musí říct i zbytek. „Také vás prosí o... abyste jí poslala něco pro mne.“

Lathea se usmála tím svým zlomyslným úsměvem. „Něco pro tebe, Obo?“

Oba věděl, že Lathea dobře ví, jak to myslel. Chodil k ní pokaždé jen pro dva léky - jeden pro matku a druhý pro sebe. Jí však dělá dobře, když to slyší od něj. Lathea je podlá jako zmije.

„Ano, máma říkala, že také lék pro mne.“ 

Její obličej připlul blíž. Civěla nahoru na něj a ve tváři jí pohrával ten hadí úsměv. „Lék proti špatnosti?“ Její hlas přecházel v syčení. „Je to tak? Tak ten chce matka Schalková, abys jí donesl?“

Odkašlal si a přikývl. Před jejím úšklebkem se cítil docela maličký a tak znovu sklopil zrak k podlaze.

Lathea ho nepřestávala probodávat pohledem. Přemýšlel, co asi skrývá ta její vychytralá mysl, jaké nevyzpytatelné myšlenky, jaké kruté machinace. Konečně od něj odešla pro přísady, které uchovávala ve vysoké skříni. Hrubé borové dveře zaskřípaly, když je otvírala. Naskládala si lahvičky do ohnuté paže a přenášela je na stůl uprostřed místnosti.

„Pořád se ještě nepřestala snažit, že, Obo?“ Její hlas byl najednou nevýrazný, jako kdyby si povídala pro sebe. „Nepřestává to zkoušet, i když to nikdy nepomáhá.“ 

Obo!

Petrolejka na stole osvětlovala rostoucí sbírku lahviček, když je tam Lathea jednu po druhé stavěla a na každé z nich chvilku spočinula pohledem. O něčem přemýšlela. Možná o tom, jaký odporný lektvar namixuje tentokrát, jaký chorobný stav mu má navodit, aby se pokusila zbavit ho jeho neustálé - neupřesněné - špatnosti.

Hořící dubová polena v krbu oživovala místnost plápolavými žlutooranžovými plameny, vydávajícími jak solidní teplo, tak i světlo. Oba s matkou měli uprostřed pokoje jen jámu s ohništěm. Obovi se líbilo, jak kouř z Latheina krbu stoupá rovnou do komína a ven z domu, a nevisí jako u nich doma v místnosti, než si nakonec najde cestu ven malou dírou ve střeše. Obovi se tohle pořádné ohniště zalíbilo a řekl si, že by takové měl postavit pro sebe a pro matku. Pokaždé když přišel k Lathee, pozorně si prohlížel, jak je její ohniště zkonstruováno. Je přece důležité učit se novým věcem.

Teď také nespouštěl Latheu z očí, když vlévala tekutinu z lahviček do nádoby se širokým hrdlem. Pokaždé, když přidávala novou přísadu, míchala roztok skleněnou tyčinkou. Když byla spokojená, přelila lék do lahvičky a uzavřela ji korkovou zátkou.

Pak mu tu lahvičku podala. „Pro tvou matku.“

Oba jí předal minci, kterou mu svěřila matka. Zatímco sukovitými prsty zasouvala minci do kapsy šatů, dívala se Obovi upřeně do očí. Teprve když se otočila zpátky ke stolu a ke své práci, dovolil si Oba vydechnout. Zvedla několik lahviček, ve světle ohně je zkoumala, pak začala míchat druhý lektvar. Obův tisíckrát prokletý lék.

Oba velice nerad s Latheou mluvil, její mlčení mu však bylo často ještě nepříjemnější, vyloženě ho iritovalo. Nedokázal si vymyslet nic, co by stálo za řeč, nakonec se však rozhodl, že přece jen promluví.

„Máma bude ráda, že má ten lék. Doufá, že to jejím kolenům uleví.“ 

„A doufá taky, že něco vyléčí jejího syna?“ 

Oba pokrčil rameny a už litoval, že se pokusil navázat neformální konverzaci. „Ano, paní.“

Čarodějka se podívala přes rameno. „Říkala jsem matce Schalkové, že nevěřím, že by to k něčemu bylo.“

Oba si to také myslel, protože nevěřil, že by existovalo něco, co by potřeboval vyléčit. Když byl malý, myslel si, že matka všechno ví nejlíp a že by mu nedávala lék, kdyby ho nepotřeboval, postupně o tom však začal pochybovat. Už mu nepřipadala tak moudrá, jak si kdysi myslel.

„Ale stejně o mne musí pečovat. Nepřestává to zkoušet.“ 

„Možná doufá, že by se tě pomocí toho léku mohla zbavit,“ řekla Lathea, skoro jako duchem nepřítomná, během práce. 

Obo!

Oba prudce zdvihl hlavu. Zíral upřeně čarodějnici na záda. Tohle ho nikdy nenapadlo. Možná si i Lathea myslí, že ten lektvar je obě zbaví bastarda. Matka občas Latheu navštěvovala. Možná už to spolu projednaly.

To celou dobu bezelstně věřil, že se mu ty dvě ženy snaží pomoci, že chtějí jen jeho dobro, zatímco ve skutečnosti byl pravdou pravý opak? Možná ty dvě ženy vymyslely nějaký ďábelský plán. Možná celou dobu tajně spolupracují, aby ho otrávily.

Kdyby se mu něco stalo, nemusela by ho už matka živit. Často si stěžovala, jak moc toho sní. Znovu a znovu mu vyčítala, jak musí víc pracovat, aby ho uživila, než kdyby pracovala jen pro sebe, a že kvůli němu nemůže dát stranou žádné peníze. Možná kdyby dala stranou všechny peníze, co za všechna ta léta utratila za jeho léky, měla by teď útulné hnízdečko.

Ale kdyby se mu něco stalo, musela by matka zastat všechnu práci v hospodářství.

Možná to ty dvě ženské chtějí udělat prostě z lakoty.

A možná si to pořádně nepromýšlely, jak by to udělal Oba. Matka ho často překvapila svou prostoduchostí. Možná ty dvě ženské jednoho dne spolu poseděly a prostě se rozhodly provést tuhle ničemnost.

Oba pozoroval hru světla třepotavých plamenů na tenkých pramíncích čarodějčiných rovných vlasů. „Dneska mi máma řekla, že měla udělat to, co jste jí od začátku radila.“

Lathea, jež zrovna pomalu přilévala do nádobky hustou hnědou tekutinu, se znovu ohlédla přes rameno. „Vážně, zrovna dnes?“

Obo!

„Co jste od začátku matce radila?“ 

„Copak to není zřejmé?“ 

Obo!

Jako osten zabolelo ledové pochopení.

„Chcete říct, že mě měla zabít.“ 

Ještě nikdy tak troufale nevyslovil svůj názor. Nikdy se ani v nejmenším neodvážil proti té čarodějce postavit - hrozně se jí bál. Ale tentokrát mu ta slova prostě přišla na mysl, skoro jako ten tajemný hlas, a on je vyslovil dřív, než si stačil rozmyslet, jestli je rozumné to udělat.

Latheu tím překvapil dokonce ještě víc než sebe. Strnula nad svými lahvičkami a zírala na něj, jako kdyby se jí zrovna před očima proměnil. Možná, že se skutečně proměnil.

A Oba si uvědomil, že se mu líbí, když může říct, co si myslí.

Ještě nikdy neviděl Latheu zaváhat. Možná to bylo tím, že Lathea se cítila v bezpečí, když jen lehce tančila kolem problému, v bezpečí ve stínu svých slov, když je nemusela vytáhnout na denní světlo.

„Tak tohle jste od začátku chtěla, aby matka udělala, Latheo? Tohle? Aby zabila svého nemanželského syna?“ 

Do její vyhublé tváře se nějak protlačil úsměv. „Nebylo to tak, jak se ti to zdá, Obo.“ Všechna ta její povýšená, hluboká a pomalá intonace jako kdyby se z jejího hlasu najednou vypařila. „Vůbec ne.“ Teď s ním jednala jinak než kdykoli předtím, mnohem víc jako s dospělým mužem než s chlapcem a bastardem posedlým zlem, kterého musí snášet. Její hlas byl téměř vlídný. „Ženy jsou na tom někdy lépe bez novorozence. Není to tak zlé, když se zrovna narodí. Není to ještě taková... taková osobnost.“

Obo! Poddej se!

„Chcete říct, že to pak je lehčí.“ 

„Ano,“ řekla, dychtivě se chytajíc jeho slov. „Je to lehčí.“ 

Jeho hlas se zpomalil a nabral na ostrosti, kterou by Oba sám v sobě nehledal. „Chcete říct, že je to lehčí... dokud nevyrostou tak, aby se mohly bránit.“

Rozsah jeho skrytých vloh ho ohromil. Tohle byla noc plná nečekaných zázraků.

„Ne, ne, takhle jsem to vůbec nemyslela.“ Oba však byl přesvědčený, že ano. Její hlas, v němž se odrážel čerstvě zrozený respekt, se zrychlil a stal se málem naléhavým. „Chci jen říct, že je to lehčí, dokud si žena své dítě nezamiluje. Než se z dítěte stane člověk. Skutečný člověk, s vlastním vědomím. Pak je to lehčí, a někdy je to pro matku to nejlepší.“ 

Oba se zrovna učil něco nového, ještě si to však nestačil dát všechno dohromady. Cítil, že všechny jeho nové vědomosti jsou nesmírně důležité, že je na prahu zásadního pochopení.

„Jak by to mohlo být nejlepší?“ 

Lathea přestala přelévat své lektvary a postavila lahvičku na stůl. „No, někdy je to utrpení, mít dítě. Utrpení pro oba. Někdy je pro oba nejlepší, vážně...“

Rychle přešla ke skříni. Když se vrátila s novou lahvičkou, postavila se na druhou stranu stolu, aby už k němu nebyla otočená zády. Většina přísad do jejího léku pro Obu byly prášky nebo tekutiny a Oba nevěděl, co to je. Tentokrát přinesla lahvičku, ve které byla jedna z mála věcí, které znal, sušená květní lůžka horských růží způsobujících horečku. Vypadala jako scvrklé hnědé kroužky s hvězdou uprostřed. Často přidávala jeden kroužek do jeho léku. Tentokrát si jich do dlaně nasypala celou hromádku, rozdrtila je v pěsti a jemnou hnědou drť vsypala do připravovaného lektvaru.

„Nejlepší pro oba?“ zeptal se Oba. 

Její prsty působily dojmem, jako kdyby hledaly, čím se zaměstnat. „Ano, někdy.“ Bylo zřejmé, že o tom už nechce mluvit, zdálo se však, že neví, jak by hovor ukončila. „Někdy je to větší utrpení, než žena dokáže snést, to je všechno - utrpení, které jen ohrožuje ji a ostatní její děti.“

„Ale máma žádné jiné děti nemá.“ 

Lathea se na chvilku odmlčela.

Obo! Poddej se!

Znovu uslyšel ten hlas, hlas, jenž teď byl najednou nějak jiný. Nějak mnohem sebejistější.

„Ne, ale i tak jsi pro ni znamenal spoustu utrpení. Pro samotnou ženu je těžké vychovat dítě. Zvlášť dítě...“ Zarazila se a pak začala znovu. „Chtěla jsem jen říct, že to pro ni bylo těžké.“ 

„Ale ona to dokázala. Řekl bych, že jste se zmýlila. Nemám pravdu, Latheo? Zmýlila jste se. Ne máma - vy. Máma mě chtěla.“ 

„A nikdy se neprovdala,“ odsekla Lathea. Výbuch hněvu jí vrátil do očí plamen povýšené autority. „Možná kdyby... kdyby se provdala, mohla by mít rodinu, a ne jen...“ 

„Bastarda?“ 

Tentokrát Lathea neodpověděla. Zdálo se, že lituje, že vůbec vyslovila svůj názor. Hněvivé jiskry se jí vytratily z očí. Mírně se třesoucími prsty si nasypala další hromádku sušených květních lůžek do dlaně, rychle je rozdrtila v pěsti a vsypala do směsi. Pak se otočila a pozorně si tekutinu v modré skleněné lahvičce prohlížela proti plamenům krbu.

Oba postoupil o krok blíž ke stolu. Zvedla hlavu a stočila pohled k němu.

„Ach, Stvořiteli...“ zašeptala, když se mu podívala do očí. Oba si uvědomil, že teď nemluví k němu, ale pro sebe. „Někdy, když se zadívám do těch modrých očí, vidím před sebou jeho...“ 

Oba svraštil obočí a nazlobeně si ji změřil.

Lahvička jí vyklouzla z ruky, s bouchnutím spadla na stůl, skutálela se na podlahu a roztříštila se.

Obo! Poddej se! Vzdej se své vůle!

Tohle bylo něco nového. Tohle ten hlas ještě nikdy neřekl.

„Chtěla jste, aby mě máma zabila, že je to tak, Latheo?“ 

A postoupil o další krok ke stolu.

Lathea ztuhla. „Zůstaň, kde jsi, Obo!“

V očích měla strach. V těch malých krysích očích. Tohle bylo rozhodně něco nového. Teď se učil nové věci málem rychleji, než si jich všech dokázal všimnout.

Viděl, jak se její ruce, zbraně čarodějnic, zvedají. Oba se zastavil. Stál bez hnutí, opatrně, pozorně.

Poddej se, Obo, a budeš nepřemožitelný.

Tak tohle už nebylo jen nové, to bylo šokující!

„Myslím, že mě tím svým lektvarem chcete zabít, Latheo. Chcete, abych umřel.“ 

„Ne. Ne, Obo. To není pravda. Přísahám, že to není pravda.“ 

Udělal další krok, aby si vyzkoušel, co mu ten hlas slíbil.

Lathea zdvihla ruce a kolem jejích prstů, sevřených jako pařáty, se rozhořelo světlo. Čarodějnice začínala čarovat.

„Obo,“ - teď byl její hlas mocnější, jistější - „zůstaň stát, kde jsi, ani se nehni!“ 

Poddej se, Obo, a budeš nepřemožitelný.

Oba prudce vykročil, až narazil stehny do stolu. Nádoby zadrnčely a zacinkaly jedna o druhou. Jedna z nich se nebezpečně rozhoupala. Lathea se dívala, jak se kymácí a málem se zase narovnává, nakonec se však přece jen kácí a hustá rudá tekutina se rozlévá po stole.

Latheina tvář se náhle zkřivila směsicí nenávisti, vzteku a úsilí. Vytrčila své pařátovité ruce směrem k Obovi a vrhla tak na něj plnou sílu své magické moci.

S hromovým rachotem zablesklo oslnivé světlo, které na okamžik všechno v místnosti zbarvilo jasně doběla.

Oba bezmocně sledoval zářivý žlutobílý světelný nůž řítící se na něj, smrtící blesk vyslaný s jediným cílem - zabít.

Nic necítil.

Za jeho zády ten blesk prorval v dřevěné stěně díru velikosti dospělého muže, ze které do noci odlétaly hořící třísky. Všechen ten oheň pak se syčením vyhasl ve sněhu.

Oba se dotkl hrudi, kam byla namířena plná síla Latheiny magie. Žádná krev. Žádné rozervané maso. Byl naprosto nezraněný!

Pak si uvědomil, že Lathea je tím překvapená ještě víc než on. Údivem jí poklesla čelist. S doširoka rozevřenýma očima jen nevěřícně zírala.

Celý život se tohohle strašáka bál!

Lathea se rychle vzchopila, její tvář se znovu zkřivila úsilím a ruce pozdvihly. Tentokrát se vytvořilo strašidelně modravé syčící světlo. Vzduchem zavanul pach spálených vlasů. Lathea otočila ruce dlaněmi nahoru a vyslala své vražedné kouzlo, vyslala na Obu neodvratnou smrt. S jekotem se na něj vyřítila magická energie, které žádný člověk nemůže odolat.

Modré světlo spálilo stěnu za Obou, ale on znovu nic necítil. Zašklebil se.

Lathea znovu zakroužila rukama, tentokrát však navíc zašeptala nějaké zaříkávadlo složené z rychle štěkaných slov, jimž Oba nerozuměl - rachotila z nich neznámá magická hrozba. Před Obou vykvetl světelný sloup a vlnil se jak zmije mimořádné síly. Nebylo pochyb, že měl zabít.

Oba zdvihl ruce, aby si sáhl na hadovité lano jiskřící a praskající smrti, které Lathea vyčarovala. Prsty mu tím prošly, on však nic necítil. Bylo to, jako kdyby se díval na něco z jiného světa. Jako na něco, co tu je - a zároveň není.

Bylo to jako kdyby byl... nepřemožitelný.

Lathea znovu pozdvihla ruce, tentokrát se vzteklým zavytím.

Rychlostí myšlenky jí Oba sevřel hrdlo.

„Obo!“ zaječela. „Obo, ne! Prosím!“ 

Tohle bylo také něco nového. Nikdy předtím neslyšel, že by Lathea řekla prosím.

Pevně ji sevřel svou masitou rukou za krk a přitáhl si ji přes stůl k sobě. Lahvičky se rozlétly na všechny strany a popadaly na zem. Některé žuchly na podlahu a kutálely se pryč, jiné se rozkřáply jako vejce.

Oba sevřel pěstí Latheiny vlasy připomínající nitě. Chňapala po něm, zoufale se snažíc použít své magické schopnosti. Syčela slova, která měla být naléhavými mystickými prosbami k její magii, k jejímu talentu, k její čarovné moci. Oba těm slovům nerozuměl, chápal však jejich smrtonosný smysl.

Oba se však poddal a stal se nepřemožitelným.

Už viděl, jak Lathea pouští ze řetězu svou zuřivost; teď uvolnil svou.

Mrštil Latheou proti skříni. Ústa se jí doširoka rozevřela v tichém výkřiku.

„Proč jste chtěla, aby se mě máma zbavila?“ 

Upírala své velké kulaté oči na předmět svého děsu - na Obu. Celý svůj život měla potěšení z toho, jak děsila jiné lidi. Teď se všechna ta hrůza obrátila proti ní.

„Proč jste chtěla, aby se mě máma zbavila?“ 

Jedinou její odpovědí byla řada přiškrcených výkřiků provázených lapáním po dechu.

„Proč? Proč?!“ 

Oba jí strhnul šaty s těla. Z kapsy se rozsypaly mince a s cinkotem se rozlétly po podlaze.

„Proč?“ 

Chňapl po bílé spodní košili, kterou nosila pod šaty.

„Proč?“ 

Snažila se udržet košili na sobě, Oba ji však svlékl a srazil ji na podlahu, kam se skácela s kostnatýma nohama a rukama rozhozenýma. Její staré prsy jí visely jak scvrklá vemena. Ta mocná čarodějka teď ležela před ním nahá a byla úplná nula!

Konečně oživl i její křik, silný a zvučný. Oba stiskl zuby, popadl její vlasy a vytáhl ji a postavil na nohy. Pak jí znovu narazil do skříně. Dřevo se štípalo. Lahve se valily ven. Chytil za hrdlo jednu z lahví, když se kutálela ven, a rozbil ji o skříň.

„Proč, Latheo?“ Přitiskl jí zubaté ostří rozbité lahve k tělu. „Proč?“ Křičela pořád hlasitěji. Zakroutil lahví proti jejímu měkkému břichu. „Proč?“ 

„Prosím... ach, milosrdný Stvořiteli... prosím, ne!“ 

„Proč, Latheo?“ 

„Protože,“ naříkala, „jsi nemanželský syn toho monstra, Darkena Rahla.“ 

Oba zaváhal. Tohle byla ohromující novina - pokud to byla pravda.

„Máma byla znásilněná. Řekla mi to. Řekla mi, že neví, kdo je mým otcem.“ 

„Ach, ona ho dobře znala, věř mi. Pracovala v paláci, když byla mladá. Tvoje matka měla tehdy velká prsa a velké plány. Nedomyšlené plány. Nebyla dost chytrá, aby si uvědomila, že není víc než potěšení na jednu noc pro muže s neomezenou zásobou žen - některých chtivých, jako byla ona, jiných ne.“ 

Tohle bylo rozhodně něco nového. Darken Rahl byl nejmocnějším mužem na světě. Mohla by v Obových žilách kolovat tahle urozená krev Rahlů? Z opojných důsledků se mu zatočila hlava.

Pokud ovšem ta čarodějnice nelže.

„Matka by jistě zůstala v Paláci lidu, kdyby pod srdcem nosila syna Darkena Rahla.“ 

„Ty jsi ale nezdědil jeho talent.“ 

„Přesto, kdybych byl jeho syn...“ 

Přes bolest se jí podařilo vyloudit úsměv, který říkal, že je pro ni jen bláto. „Nemáš nadání pro magii. Takoví, jako jsi ty, jsou pro něj jen hmyz. Nemilosrdně vyhubil všechny, které objevil. Kdyby se o tobě dozvěděl, umučil by tě i tvou matku k smrti. Jakmile se to tvoje matka dozvěděla, utekla.“

Oba byl zavalen novými poznatky. Začínal z nich mít v hlavě zmatek.

Přitáhl si čarodějku blíž. „Darken Rahl byl mocný čaroděj. Jestli je pravda, co říkáš, musel by nás pronásledovat.“ Znovu s ní udeřil o skříň. „Musel by mě pronásledovat!“ Zatřásl s ní, aby ji donutil odpovědět. „Musel by!“

„To taky udělal, ale nemůže vidět díry ve světě.“ 

Zoufale koulela očima. Její křehké tělo se nemohlo vyrovnat s Obovu silou. Z pravého ucha krvácela.

„Cože?“ Oba usoudil, že Lathea už plácá nesmysly. 

„To dokáže jen Althea...“ 

Její slova už zřejmě přestávala dávat smysl. Obu by moc zajímalo, kolik z toho, co mu řekla, je pravda.

Hlava jí volně visela na stranu. „Měla jsem... nás všechny zachránit... dokud jsem měla příležitost. Althea udělala hroznou chybu...“

Zatřásl s ní, aby ji donutil pokračovat. Z nosu jí bublala krvavá pěna. Přestože na ni řval, nutil ji odpovědět a třásl s ní, už zní nedostal ani slovo. Přitáhl si ji blíž, až jeho těžký, horký dech zvedal pramínky jejích vlasů, když se díval do jejích rozostřených očí.

Už se od ní dozvěděl všechno, co chtěl.

Připomněl si všechny ty pálivé lektvary, které musel vypít, všechny ty jedy, které pro něj namíchala, všechny ty dny strávené v kotci. Připomněl si všechny chvíle, kdy málem vyzvracel své vnitřnosti a pořád ho nepřestávaly pálit.

Oba zvedl se zavrčením to bezvládné kostnaté ženské tělo. S hněvivým řevem jím mrštil proti zdi. Její křik rozpaloval oheň jeho pomsty. Liboval si v její bezmocné agónii.

Mrštil ji na stůl, rozlámal stůl i ji. S každým prasknutím byla ochablejší, krvavější, rozbitější.

Ale Oba se ještě nevyzuřil, teprve s ní začínal.

Kapitola desátá

Jennsen se nechtěla vracet do hostince, byla však tma a chladno a ona nevěděla, co má dělat. To, že Lathea nechtěla odpovídat na její otázky, bylo nesmírně skličující. Jennsen na pomoc té ženy upřela všechny své naděje.

„Co budeme dělat zítra?“ zeptal se Sebastian. 

„Zítra?“ 

„No, pořád ještě chceš, abych ti pomohl dostat se z D'Hary, jak jste mě s tvou matkou požádaly?“ 

To si skutečně nepromýšlela. Po tom, co jí řekla Lathea, si teď Jennsen nebyla jistá, co má dělat. Vlekli se se Sebastianem dál křupavým sněhem a Jennsen nepřítomně zírala do tmy.

„Kdybychom šli do Paláce lidu, něco bych se dozvěděla,“ řekla, jak přemýšlela nahlas. „A doufejme, že by pomohla Althea.“ 

Jít do Paláce lidu byla zdaleka nejnebezpečnější alternativa. Ale ať uteče, kam chce, ať se schová, kde chce, všude ji bude pronásledovat magie lorda Rahla. Možná jí Althea dokáže pomoct. A možná ji nějak před ním dokáže skrýt, aby mohla žít normálním životem.

Zdálo se, že si Sebastian její slova vážně rozmýšlí. Za ním se ve větru táhl dlouhý oblak jeho dechu a vytrácel se ve tmě. „Tak tedy půjdeme do Paláce lidu. A najdeme tu žena, Altheu.“

Cítila se trochu nesvá, když si uvědomila, že s jejím návrhem vůbec nepolemizuje, ani se jí ho nesnaží rozmluvit. „Palác lidu je středobodem D'Hary, ale také domovem lorda Rahla.“

„Takže nejspíš nebude čekat, že bys tam šla.“ 

Ať už to bude čekat nebo ne, šli by přímo do doupěte nepřítele. Žádný dravec nenechá bez povšimnutí kořist, kterou má přímo před očima. A před jeho tesáky by byli bezbranní.

Jennsen vrhla rychlý pohled na stínem zahalenou postavu kráčející vedle ní. „Sebastiane, co vlastně děláš v D'Haře? Zdá se mi, že tuhle zemi nemáš zrovna moc v lásce. Proč bys tedy měl cestovat do země, kterou nemáš rád?“

I pod jeho kapuci si všimla, že se usmál. „To je to na mně tak vidět?“

Jennsen pokrčila rameny. „Už jsem se setkala s řadou cestovatelů. Vyprávějí vždycky o zemích, kde byli, o zajímavých věcech, které viděli. O divech světa. O překrásných údolích. O úžasných horách. O nádherných městech. A ty nemluvíš o žádném místu, kde jsi byl, o ničem, co jsi viděl.“

„Chceš slyšet pravdu?“ zeptal se, tentokrát s vážným výrazem ve tváři. 

Jennsen uhnula před jeho pohledem. Najednou se cítila trapně, zdálo se jí, že byla příliš dotěrná, když mu řekla takové věci.

„Promiň. Nemám právo ptát se tě na takové věci. Zapomeň na to.“ 

„Ale mně to nevadí.“ Podíval se na ni s pokřiveným úsměvem. „Nemyslím si, že bys mě právě ty udala d'hařanským vojákům.“ 

Tahle představa ji zděsila. „Samozřejmě, že ne!“

„Lord Rahl a jeho d'hařanská říše by chtěli vládnout celému světu. Já se snažím pomáhat tomu zabránit. Pocházím ze země na jih od D'Hary, jak už jsem ti řekl. Poslal mě náš vůdce, císař Starého světa, Jagang Spravedlivý. Jsem stratég císaře Jaganga.“ 

„Takže jsi člověk s velkými pravomocemi,“ šeptala užasle. „Vysoce postavený, s vysokou hodností.“ Její úžas se rychle proměnil v řezavý strach. Bála se odhadovat, jakou má hodnost, jak významný člověk je. Jeho důležitost v jejích očích každou sekundu vzrůstala, stupeň po stupni. „Jak mám oslovovat člověka jako jsi ty?“ 

„Prostě Sebastiane.“ 

„Ale ty jsi významný člověk. A já jsem nula.“ 

„Ach ne, ty nejsi žádná nula, Jennsen Daggettová. Lord Rahl by tak usilovně nepátral po nějaké nule.“ 

Jennsen cítila podivný, nečekaný neklid. D'Haru neměla samozřejmě nijak v lásce, přesto neměla dobrý pocit, když se dozvěděla, že Sebastian přišel, aby pomohl porazit její vlast.

Tohle bodnutí loajality ji zmátlo. Ostatně - to lord Rahl přece poslal ty muže, kteří zavraždili její matku. To lord Rahl Jennsen pronásleduje a chce ji zabít.

Ale je to jen lord Rahl, kdo chce její smrt, a ne lidé z její země. Její hory, řeky, rozlehlé nížiny, stromy a rostliny Jennsen vždycky poskytovaly útočiště a potravu. Ještě nikdy tuhle věc nepromýšlela až do konce - totiž že by mohla milovat svou zem a zároveň nenávidět ty, kteří jí vládnou.

Jenže kdyby tenhle Jagang Spravedlivý zvítězil, zbavila by se svého pronásledovatele. Kdyby byla D'Hara poražena, byl by poražen i lord Rahl a vláda zla by skončila. A ona by konečně mohla žít vlastním, svobodným životem.

Ve světle toho, jak upřímně s ní Sebastian jednal, se cítila hloupě, dokonce se styděla za to, že mu neřekla, kdo ve skutečnosti je a proč ji lord Rahl pronásleduje. Sama o tom nevěděla všechno, bylo toho však dost na to, aby jí bylo jasné, že Sebastian s ní bude sdílet stejný osud, když ho chytí v její společnosti.

Když o tom přemýšlela, začínalo jí dávat smysl, proč nic nenamítal na její návrh, aby šli do Paláce lidu, proč je ochotný riskovat tak nebezpečnou cestu. Jako stratég císaře Jaganga si přece nemůže přát nic lepšího, než si tajně pořádně obhlédnout doupě nepřítele.

„A jsme tady,“ řekl najednou Sebastian. 

Zvedla hlavu a uviděla bílé obložení průčelí hostince. Kovový korbel visící na podpěře nad její hlavou skřípal, jak se ve větru kýval sem a tam. Do sněhem pokrytého ticha noci se zevnitř valily zvuky zpěvu a tance. Procházeli velkou místností a Sebastian ji s rukou kolem ramen chránil před zvědavými pohledy a vedl ke schodišti na druhé straně. Zdálo se jí - jestli to vůbec bylo možné - že hospoda je ještě nabitější a hlučnější než předtím.

Rychle, bez zastávky vystoupali nahoru po schodech. Po krátké cestě temnou chodbou Sebastian odemkl jedny dveře na pravé straně. Uvnitř povytáhl knot petrolejky postavené na malém stolku. Vedle lampy ležel džbán a umyvadlo a blízko stolku stála lavice. Po straně pokoje se rýsovala vysoká postel s nakřivo položenou tmavohnědou pokrývkou.

Pokoj byl lepší než domek, který Jennsen opustila, avšak nelíbil se jí. Jedna stěna byla potažená světle hnědým obarveným plátnem. Omítnuté stěny byly plné skvrn a mušinců. Protože byl pokoj v patře, jediná cesta ven vedla přes hospodskou místnost. Jennsen se také nelíbilo, jak pokoj páchne - jako kyselá směs dýmkového kouře a moči. Nočník pod postelí nikdo nevyprázdnil.

Když si Jennsen vytáhla z cestovního vaku pár věcí a šla se ke stolku umýt, nechal ji Sebastian samotnou a sešel po schodech dolů. Zrovna když skončila s mytím a učesala se, vrátil se se dvěma miskami dušeného jehněčího. Také přinesl hnědý chléb a dva korbele světlého piva. Najedli se sedíce těsně u sebe, sklonění nad stolkem blízko třepotavého světla petrolejky.

Dušené jehněčí nebylo tak chutné, jak vypadalo. Vybrala kousky masa, rozvařenou zeleninu bez barvy a bez chuti však nechala. Tvrdý chléb namáčela do šťávy a část jí tak snědla. Pivo dala Sebastianovi a místo něj pila vodu. Nebyla zvyklá pít pivo. Páchlo jí zrovna tak nepříjemně jako petrolej. Sebastianovi zřejmě chutnalo.

Když se najedla, začala přecházet po stísněném pokoji stejně, jako Betty přecházela ve své ohrádce. Sebastian se opřel zády o stěnu a nohy si pohodlně položil na lavici. Jeho modré oči ji sledovaly na cestě od postele k plátnem obložené stěně a zase zpátky. Pomalu téměř začínala v prkenné podlaze vyšlapávat cestičku.

„Proč si nelehneš a trochu se neprospíš?“ řekl tiše. „Budu tě hlídat.“ 

Připadala si jak zvíře v kleci. Dívala se, jak si pořádně přihýbá z korbele. „A co budeme dělat zítra?“

Nebylo to jen tím, že se jí nelíbila ta hospoda a ten pokoj . Hryzalo ji svědomí. Nedala mu čas na odpověď.

„Sebastiane, musím ti říct, kdo jsem. Jednal jsi se mnou vždycky poctivě. Já s tebou nemůžu zůstat a ohrozit tak tvoje poslání. Nevím nic o důležitých věcech, kterými se zabýváš, ale když se mnou zůstaneš, tak ti to jen přinese velké nebezpečí. Už jsi mi pomohl víc, než jsem kdy mohla doufat, víc, než bych se odvážila na tobě žádat.“ 

„Jennsen, už to, že jsem tady, pro mne znamená nebezpečí. Jsem v zemi svých nepřátel.“ 

„A jsi vysoce postavený člověk. Důležitý člověk.“ Promnula si ruce, aby si trochu zahřála ledové prsty. „Kdyby tě chytili, protože jsi se mnou... ne, to bych neunesla.“ 

„Vědomě jsem podstoupil riziko, když jsem sem přišel.“ 

„Já jsem ale k tobě nebyla upřímná - nelhala jsem ti, to ne, ale neřekla jsem ti něco, co jsem ti měla říct už dávno. Jsi příliš důležitý člověk, než abys riskoval a zůstal se mnou, když ani nevíš, proč mě tak pronásledují, ani co ten útok na náš dům vlastně znamenal.“ Polkla se sevřeným hrdlem. „Proč moje matka přišla o život.“ 

Mlčel a prostě ji nechával čas, aby se vzchopila a řekla mu všechno podle svého. Od první chvíle, kdy se s ním setkala a on se k ní taktně nepřibližoval, když viděl, že se bojí, jí vždycky dával dostatek prostoru na to, aby se mohla cítit v bezpečí. Zasluhoval si určitě víc, než mu za to dávala ona.

Jennsen konečně přestala přecházet po pokoji, zastavila se a podívala se do jeho modrých očí, stejně modrých, jako měla sama, stejně modrých, jako měl její otec.

„Sebastiane, lord Rahl - minulý lord Rahl, Darken Rahl - byl můj otec.“ 

Přijal tuhle novinu, aniž by hnul brvou. Nemohla rozeznat, co si o tom myslí. Když se na ni tak díval, tak klidně, jako kdyby mu neříkala žádnou strašlivou novinu, cítila se v jeho přítomnosti v bezpečí.

„Moje matka pracovala v Paláci lidu. Patřila k palácovému personálu. Darken Rahl... si jí povšimnul. Mít každou ženu, jakou se mu zachce, patří k privilegiím lorda Rahla.“ 

„Jennsen, nemusíš...“ 

Zvedla ruku, aby ho umlčela. Chtěla už mít celou tu věc za sebou, dokud neztratí nervy. Protože byla pořád se svou matkou, bála se teď zůstat sama. Bála se, že ji Sebastian opustí; říci mu všechno, co věděla, však musela.

„Bylo jí tehdy čtrnáct,“ řekla Jennsen. Začala příběh vyprávět tak klidně, jak jen dokázala. „Byla příliš mladičká na to, aby skutečně porozuměla, jak to ve světě chodí, jací jsou muži. Sám jsi viděl, jak byla krásná. Tehdy, tak mladá, byla již tak hezká, jak jen mohla být, když dospěla v ženu dřív než většina dívek jejího stáří. Měla zářivý úsměv a překypovala jistou nevinnou bujností života. 

Jenže byla bezvýznamný člověk a do jisté míry ji vzrušovalo, že si jí všiml - a že po ní zatoužil - muž s takovou mocí, muž, který mohl mít jakoukoli ženu, jakou jen chtěl. Bylo to samozřejmě pošetilé, ale v jejím věku a společenském postavení jí to velmi lichotilo. A já si myslím, že při její nevinnosti se jí to dokonce mohlo zdát romantické.

Starší ženy z palácových služebných ji vykoupaly a pečlivě ošetřily. Vlasy jí upravily jako opravdové dámě. Na setkání s tím významným mužem ji oblékly do elegantní róby. Když ji k němu přivedly, přivítal ji úklonou a něžně jí políbil ruku - jí, služce v jeho skvělém paláci, políbil ruku. Podle toho, co se povídá, byl tak hezký, že před ním bledla i krása nejskvělejších mramorových soch.

Povečeřela s ním ve velké síni a jedla vzácná exotická jídla, která nikdy před tím neochutnala. Jen oni dva u dlouhého jídelního stolu a lidé, kteří ji obsluhovali poprvé v životě.

Byla okouzlující. Dělal jí poklony pro její krásu, pro její půvab. Naléval jí víno - sám lord Rahl.

Když s ním byla konečně sama, stála najednou tváří v tvář skutečnému důvodu, proč byla pozvána. Byla příliš vystrašená, než aby se vzepřela. Samozřejmě, kdyby se mu pokorně nepoddala, stejně by dosáhl svého. Darken Rahl byl mocný čaroděj. Docela dobře dokázal být stejně krutý jako okouzlující. Jakoukoli ženu by zvládl bez nejmenších potíží. Stačilo mu jen poručit a ty, které neuposlechly, byly umučeny k smrti.

Jí však ani nenapadlo mu odporovat. Na krátký čas a přes její obavy se jí tenhle svět, v samém středu takové nádhery, takové moci, nejspíš zdál vzrušující. Když se pro ni změnil v hrůzu, snášela to mlčky.

Nebylo to znásilnění v klasickém smyslu, když si muž ženu vezme proti její vůli, s nožem na jejím hrdle, přesto to byl zločin. Surový zločin.“

Jennsen se nevydržela dívat do Sebastianových modrých očí. „Bral si matku do postele po jistou dobu, dokud se jí nenabažil a nenašel si jinou ženu. Bylo tam tolik žen, že jich mohl mít, kolik se mu jen zachtělo. I v tom věku si matka nedělala žádné hloupé iluze o tom, že pro něj něco znamená. Věděla, že on si prostě bere, co chce, na tak dlouho, jak chce, a že když se jí nabažil, brzo na ni zapomene. Chovala se prostě jako služka. Možná jako služka, které pán zalichotil, ale pořád vystrašená, nevinná mladá služka, která byla natolik chytrá, aby neodporovala muži stojícímu nad všemi zákony kromě jeho vlastních.“

Nedokázala se dívat na Sebastiana. Tichým hlasem dovyprávěla poslední kousek příběhu.

„Výsledkem toho jejího krátkého zlého životního zážitku jsem byla já, ale zároveň začalo ještě mnohem větší utrpení.“ 

Jennsen ještě nikdy nikomu tenhle hrozný příběh, tuhle strašlivou pravdu nesvěřila. Bylo jí najednou zima a připadala si nečistá. Bylo jí hrozně zle. A především to, čím její matka musela projít, to, jak byl pokažen její mladý život, jí působilo opravdová muka.

Matka jí nikdy nevyprávěla celý příběh tak, jak to teď Jennsen udělala. Jennsen si jeho útržky a náznaky skládala dohromady po celý svůj život, až měla konečně ve své mysli celý obrázek. Sebastianovi ani neřekla všechny úryvky - skutečný rozsah té hrůzy, jak s matkou Darken Rahl tehdy zacházel. Jennsen pociťovala palčivý stud za to, že se musela narodit, aby matce dennodenně připomínala ty hrozné zážitky, které nikdy nedokázala vyprávět vcelku.

Když Jennsen s očima plnýma slz zvedla hlavu, stál Sebastian těsně před ní. Konečky prstů se něžně dotkl její tváře. Byl to ten nejněžnější dotyk, jaký kdy pocítila.

Jennsen si setřela slzy pod očima. „Ty ženy a jejich děti pro něj nic neznamenaly. Lord Rahl likvidoval všechny své potomky, kteří neměli nadání pro magii. Protože si bral mnoho žen, nejsou děti z těchto spojení nic neobvyklého. Prahl jen po jednom, po svém dědici, jediném dítěti, zrozeném z jeho semene, které se narodí s talentem.“

„Richard Rahl,“ řekl Sebastian. 

„Richard Rahl,“ přitakala. „Můj nevlastní bratr.“ 

Richard Rahl, její nevlastní bratr, který ji pronásleduje stejně, jako ji před ním pronásledoval jeho otec. Richard Rahl, její nevlastní bratr, který poslal Čtyřky, které zavraždily její matku.

Ale proč? Pro Darkena Rahla nemohla představovat žádnou hrozbu, tím míň pro nového lorda Rahla. Je přece mocný čaroděj, velí armádám, celým legiím lidí s magickým nadáním a nesčetným jiným loajálním stoupencům. A ona? Ona je jen osamělá žena, která zná jen málo lidí a chce jen žít prostým životem v klidu. Těžko může být hrozbou jeho panování.

Dokonce celá pravda jejího příběhu by neznamenala překvapení, které by u posluchačů zvedlo jediné obočí. Každý ví, že lordové Rahlové žijí podle svých vlastních zákonů. Nikdo by nejspíš ani trochu nepochyboval o pravdivosti jejího příběhu, ale také by to bylo každému v podstatě lhostejné. Nanejvýš by mohli na sebe mrknout, nebo by jeden do druhého s vědoucím výrazem strčili loktem - vždyť přece vědí svoje o životě mocných - a Darken Rahl byl nejmocnějším člověkem na celém světě.

Jennsen se najednou zdálo, že se jí celý život zredukoval na základní otázku - proč její otec, kterého nikdy nepoznala, se ji tak zoufale snažil zabít? A proč jeho syn, Richard Rahl, její nevlastní bratr a nový lord Rahl, je také tak odhodlaný ji zabít? To přece nedává žádný smysl!

Co by jen mohla udělat, aby jim to uškodilo? Jakou hrozbu takové moci by vůbec mohla představovat?

Jennsen si ověřila, že nůž u jejího opasku - nůž se znakem rodu Rahlů - je bezpečně na svém místě. Vytasila ho, aby se ujistila, že je v pochvě uložen volně. Když čepel znovu zasunula, vydala ocel příjemný kovový zvuk. Pak Jennsen sebrala svůj plášť z postele a přehodila si ho přes ramena.

Sebastian se díval, jak si rychle zapíná plášť, a přitom si přejel dlaní po bílém strništi vlasů. „Co to děláš?“

„Hned se vrátím. Jdu ven.“ 

Natáhl se pro své zbraně a plášť. „Dobrá, já...“

„Ne. Nech to na mně, Sebastiane. Už jsi kvůli mně riskoval dost a dost. Chci jít sama. Vrátím se, až s tím budu hotova.“ 

„Hotova s čím?“ 

Pospíchala ke dveřím. „S tím, co musím udělat.“

Nehybně stál s rukama svěšenýma a pěstmi sevřenými uprostřed místnosti a očividně váhal, jestli má proti jejímu výslovnému přání jít s ní. Jennsen za sebou rychle zavřela dveře, aby na něj neviděla. Schody dolů brala po dvou, rozhodnutá dostat se co nejrychleji z hostince, pryč, než si to Sebastian rozmyslí a půjde s ní.

Společnost dole byla zrovna tak neurvalá jako předtím. Nevšímala si mužů, jejich her, tance a smíchu, a zamířila rovnou ke dveřím. Než však k nim stačila dojít, popadl ji jeden vousáč kolem pasu a strhl ji zpátky do chumlu hostů. Tlumeně vykřikla, její výkřik se však ztratil v bouři veselí. Levou ruku měla přitisknutou k pasu. Vousáč ji roztočil, popadl její pravou ruku a tančil s ní přes celou místnost.

Jennsen se pokusila dosáhnout na kapuci, chtěla si ji stáhnout a odhalit své rudé vlasy, aby ho postrašila, nepodařilo se jí však ruku uvolnit. Druhou ruku držel ocelovým stiskem. Nejen, že nemohla odhalit vlasy, nemohla ani sáhnout po noži, aby se bránila. Zděšeně lapala po dechu.

Muž se smál spolu se svými společníky, vířil s ní v rytmu hudby a držel ji přitom pevně, aby ji donutil tančit. V jeho očích viděla jen veselí, ne hrozbu, věděla však, že to je jen proto, že mu zatím nijak silně neodporovala. Věděla, že kdyby zjistil, že s ním nechce tančit, tak se jeho veselé chování dozajista změní.

Pustil její pas a roztočil ji dokola. Teď, když jeho mozolnaté prsty svíraly jen jednu její ruku, doufala, že se z jeho sevření dostane. Levou rukou šátrala po noži, ten však byl pod pláštěm a nemohla se k němu dostat. Houf tleskal do rytmu dud a bubnů. Když se otočila a trochu ustoupila, popadl ji kolem pasu další z mužů a přitom do ní vrazil tak prudce, až jí vyrazil dech. A okamžitě její ruku vytrhl prvnímu chlapíkovi. Jennsen však propásla šanci stáhnout si kapuci, protože se snažila dostat k noži.

Uvědomila si, že je vydána na pospas moři mužů. Těch několik přítomných žen, většinou servírek, bylo buď povolných nebo se jen smály. Vždycky se na chvíli objevily a pak zmizely, jako hmyz, který umí chodit po vodní hladině. Jennsen nevěděla, jak ten trik vlastně dělají. Sama byla v nebezpečí, že se utopí ve vlnách mužů, kteří si ji předávali jeden druhému.

Když v jedné chvíli zahlédla dveře, najednou se poslednímu z mužů, jenž ji svíral v náručí, vyškubla. Ten nečekal, že se tak náhle vyprostí. Všichni ostatní se kamarádovi, který přišel o tanečnici, vysmívali. Jak očekávala, jeho veselí bylo to tam. Zbylí muži se zachovali dobrosrdečněji, než čekala, a za její úspěšný únik jí provolávali slávu.

Muž, kterému se vytrhla, se jí však místo toho, aby se rozhněval, uklonil. „Vřelý dík, má krásná děvo, za půvabný tanec. Pro takového starého nemotoru, jako jsem já, to od vás byla velká laskavost.“

Na tvář se mu vrátil široký úsměv, zamrkal na ni a pak se dal znovu do tleskání do rytmu hudby spolu se svými druhy.

Jennsen tam zůstala stát celá jako opařená, protože si uvědomila, že nebezpečí, které čekala, neexistovalo. Ti muži se prostě jen dobře bavili a nechtěli jí ublížit. Nikdo se jí nedotkl nějakým neslušným způsobem, ani jí neřekl nějaké hrubé slovo. Jen se usmívali, smáli a tančili s ní. Přesto Jennsen rychle zamířila ke dveřím.

Než se dostala ven, chytila ji za zápěstí další ruka. Jennsen se začala bránit a snažila se vytrhnout.

„Nevěděl jsem, že tak ráda tancuješ.“ 

Byl to Sebastian. Uvolnila se a nechala se vyprovodit z hospody. Venku, v temné noci, byl chladný vzduch pro ni úlevou. Zhluboka se nadechla, celá šťastná, že už je pryč od nezvyklého pachu piva, dýmkového tabáku a zpocených mužů, šťastná, že je pryč od hluku takového množství lidí.

„Řekla jsem ti, abys to nechal na mně,“ řekla. 

„Nechal na tobě co?“ 

„Jdu znovu za Latheou. Zůstaň tady, Sebastiane, prosím!“ 

„Až mi řekneš, proč nechceš, abych šel s tebou.“ 

Zvedla ruku, ale pak ji nechala ztěžka klesnout zpátky. „Sebastiane, jsi významný člověk. Když si uvědomím, do jakého nebezpečí ses už kvůli mně dostal, je mi hrozně. Tohle je můj problém, ne tvůj. Můj život je... já nevím. Vlastně žádný život nemám. Ale ty ano. Nechci, aby ses zamotal do mých potíží.“

Vyrazila pryč křupavým sněhem. „Jen tu na mne počkej!“

Vrazil si ruce do kapes a energicky vykročil vedle ní. „Jennsen, jsem dospělý muž. Nerozhoduj za mne, co bych měl udělat, ano?“

Neodpověděla a zahnula opuštěnou ulicí za roh.

„Řekneš mi, proč chceš znovu navštívit Latheu?“ 

Zastavila se na kraji ulice, blízko neobydlené budovy nedaleko od odbočky na cestu vedoucí k Latheinu domku.

„Sebastiane, celý život jsem na útěku. Moje matka strávila lepší část života útěkem před Darkenem Rahlem, když mě před ním musela skrývat. Zemřela na útěku před jeho synem, Richardem Rahlem. To Darken Rahl mne pronásledoval, to on mne chtěl zabít, a teď je to Richard Rahl, kdo po mně jde, kdo mě chce zabít, a já nevím proč. 

Mám už toho až po krk. Celý můj život se skládá jen z útěků, skrývání a strachu. Nic jiného nedělám. Na nic jiného nemyslím. Takový je celý můj život - jen neustálý útěk před člověkem, který se mě snaží zabít. Jen se snažím být pořád krok před ním a zůstat na živu.“

Nepřel se s ní. „Takže - proč chceš jít za tou čarodějkou?“

Jennsen si zastrčila ruce pod plášť, do podpaží, aby si je ohřála. Upřeně se zadívala směrem k temné cestě k Latheinu domku, na vějířovitý baldachýn holých větví klátících se ve větru. Některé z hlavních větví skřípaly a vrzaly, jak se třely jedna o druhou.

„Dokonce i od Lathey jsem utekla. Nevím, proč mě lord Rahl pronásleduje, ona to však jistě ví. Bála jsem se na ni naléhat, aby mi to řekla. Chtěla jsem cestovat tu dálku až do Paláce lidu, abych našla její sestru, Altheu, s nadějí, že když pokorně přijdu k jejím dveřím, tak by se mohla uráčit říct mi to, pomoct mi.  

Ale co když to neudělá? Co když mě také odmítne? Co pak? Co může být pro mne ještě nebezpečnější, než jít tam, do Paláce lidu? A kvůli čemu? Kvůli klamné naději, že se nakonec někdo dobrovolně sníží k tomu, aby pomohl osamělé ženě pronásledované mohutnými silami státu, jemuž vládne nemanželský syn zrůdy?

Copak to nechápeš? Kdybych se nespokojila s neustálým „ne“ jako odpovědí a trvala na tom, aby mi Lathea řekla to, co chci, tak bych si možná ušetřila nebezpečnou cestu do ještě nebezpečnějšího centra D'Hary a místo toho bych mohla z D'Hary odejít. Poprvé v životě bych tak mohla být svobodná. Ale místo toho jsem málem tuhle šanci zahodila, protože jsem se Lathey bála. Už mám skutečně až po krk toho svého neustálého strachu.“

Stál tam v šeru a uvažoval, jaké mají možnosti volby.

„Tak prostě odejděme. Dovol mi, abych tě doprovodil pryč z D'Hary, jestli chceš právě to.“ 

„Ne. Ne, dokud nezjistím, proč mě lord Rahl chce zabít.“ 

„Jennsen, jaký je v tom rozdíl jestli...“ 

„Ne!“ Sevřela pěsti. „Ne, dokud nezjistím, proč moje matka musela zemřít!“ 

Cítila, jak hořké slzy stékající po její tváři chladnou.

Nakonec Sebastian přikývl. „Chápu tě. Pojďme za Latheou. Pomůžu ti z ní dostat odpověď. A možná mě pak necháš, abych tě doprovodil pryč z D'Hary, někam, kde budeš v bezpečí.“

Setřela si slzy. „Děkuju ti, Sebastiane. Ale cožpak tu nemáš jisté poslání? Nemůžu už připustit, aby se ti moje problémy stavěly do cesty. Tohle je moje starost. Ty musíš žít svůj život.“

Usmál se. „Duchovní vůdce našeho lidu, bratr Narev, říká, že naším nejdůležitějším posláním v životě je pomáhat těm, kdo pomoc potřebují.“

Takový názor ji povzbudil na duchu ve chvíli, kdy se domnívala, že už ji nic povzbudit nemůže. „Podle toho je to skvělý člověk.“

„To také je.“ 

„Ale ty jsi pořád ve službě a máš jisté povinnosti vůči svému vůdci, Jagangovi Spravedlivému, nebo ne?“ 

„Bratr Narev je také blízký přítel a duchovní rádce císaře Jaganga. Oba dva by chtěli, abych ti pomohl, vím, že by to chtěli. A koneckonců, lord Rahl je také náš nepřítel. Lord Rahl způsobil našemu lidu nevýslovné utrpení. Oba dva, bratr Narev i císař Jagang, by trvali na tom, abych ti pomohl. Taková je pravda.“ 

V návalu emocí nebyla schopna slova. Nechala se obejmout kolem pasu a vést po cestě. Sdílela klidnou tmu se Sebastianem a naslouchala tichému zvuku jejich bot, drtících tvrdou krustu na povrchu sněhu.

Lathea jí musí pomoci. Jennsen se pevně rozhodla, že se o to postará.

Kapitola jedenáctá

Oba s tím hrozně nerad končil, věděl však, že musí. Bude muset jít domů. Matka by se zlobila, kdyby se příliš dlouho zdržel ve městě. A kromě toho - z Lathey už nemohl vyždímat žádný požitek. Už mu poskytla všechno uspokojení, jaké mu kdy poskytnout mohla.

Bylo to vzrušující, dokud to trvalo. Nesmírně vzrušující. A naučil se spoustu nových věcí. Zvířata mu prostě neposkytovala ten druh zážitků, jaké měl s Latheou. Pravda, pozorovat, jak umírá člověk, bylo v mnoha ohledech velice podobné pozorování umírajících zvířat, ale zároveň to bylo, ach, tak moc jiné. To Oba zjistil.

Kdo ví, co si skutečně myslí krysa - nebo jestli krysy vůbec dokážou myslet? Ale lidé myslí. Do jejich mysli se dá vidět pomocí jejich očí, a člověk hned všechno ví. Vědět, že tam jsou skutečné lidské myšlenky - ne nějaké slepičí, králičí, nebo krysí myšlenky - za těma lidskýma očima, za tím pohledem, který prozradí vše, to bylo opojné. Být svědkem Latheina utrpení byla pro Obu extáze. Zvlášť když čekal na ten jedinečný inspirativní okamžik mučivé úzkosti, kdy její duše opustí tělesnou schránku a Strážce mrtvých ji přijme do své věčné říše.

Zvířata mu poskytovala vzrušení, i když postrádala ten lidský prvek. Báječný požitek pokaždé našel v tom, když přibil nějaké zvíře hřebíky k plotu nebo ke stěně stáje a zaživa ho stáhl z kůže. Nemyslel si však, že by zvířata měla duši. Prostě jen... zemřela.

Lathea také zemřela, ale pro něj to byla úplně nová zkušenost.

Lathea ho naučila zeširoka se usmívat, tak jak se neusmíval nikdy předtím.

Oba odšrouboval vršek lampy, vytáhl knot a pokapal petrolejem podlahu, rozbité kusy stolu a Latheinu skříň s léky, která ležela převrácená uprostřed místnosti.

I když věděl, že by mu to udělalo radost, nemohl ji tam jen tak nechat, aby ji objevili. Kdyby ji našli takhle, jistě by měli spoustu otázek. Vrhl na ni rychlý pohled. Zvlášť kdyby ji našli takhle.

Ten nápad v sobě skutečně měl jisté kouzlo. Až by poslouchal všechny ty hysterické řeči, jistě by si je vychutnal. Moc by se mu líbilo, až by mu lidé vyprávěli všechny ty hrůzné detaily Latheiny příšerné smrti. Samotná představa člověka, který dokázal zabít tu mocnou čarodějku tak strašlivým způsobem, by způsobila senzaci. Lidé by chtěli vědět, kdo to udělal. Pro některé z nich by byl hrdinou, mstitelem. Všude by lidé byli plní vzrušení. Až by se rozšířila novina o Latheině mučivé, hrůzné smrti, dosáhly by řeči horečného vrcholu. To by byla vzrušující zábava!

Když rozlil i poslední kapičky petroleje z lampy, všiml si svého nože, tam, kde ho nechal, vedle převržené skříně. Odhodil lampu na hromadu trosek a sehnul se, aby nůž sebral. Pěkné svinstvo! Nemůžeš mít omeletu, aniž bys rozbil vejce, říkávala matka. A říkala to mnohokrát. Tentokrát, uvažoval Oba, její tolikrát omleté staré pořekadlo sedí.

Jednou rukou uchopil Latheino oblíbené křeslo, hodil ho do středu místnosti a pak začal pečlivě čistit svůj nůž o prošívanou přikrývku z křesla. Jeho nůž byl cenný nástroj a Oba ho udržoval ostrý jako břitvu. Ulevilo se mu, když viděl, jak se jeho lesk vrací, když z čepele setřel krev a výkaly. Slyšel, že magie může působit nesnáze nesčíslnými způsoby. Chvilku se bál, že by čarodějka mohla mít místo krve nějaký druh strašlivé kyseliny, která by se mohla prožrat ocelí.

Rozhlédl se kolem sebe. Nejen obyčejná krev. Spousta krve.

Ano, senzace, jakou by to způsobilo, by byla vzrušující.

Nelíbila se mu však představa vojáků, kteří by přišli a vyptávali se. Tihle vojáci jsou podezřívavá cháska. Strkali by do všeho nos, to je jisté, jako že jedna a jedna jsou dvě. Svým podezříváním a otázkami by všechno pokazili. Nemyslel si, že vojáci umí ocenit omelety.

Ne, nejlepší bude, když Lathein domek shoří. Nepřinese to ani zdaleka takové potěšení, jaké by přinesly všechny ty vzrušené rozhovory a pohoršení, ale také to nebude tak podezřelé. Vždyť každou chvíli vyhoří nějaký dům, zvlášť v zimě. Polena se vyvalí z krbů a rozprsknou hořící uhlíky; stačí pár jisker vystřelených do záclon a celý dům je hned v jednom plameni; nebo svíčky změknou a zbortí se a podpálí všechno kolem. To se přece stává pořád. Oheň uprostřed zimy nevzbuzuje zvláštní podezření. Když se vezmou v úvahu všechny ty blesky a jiskry, které čarodějky chtě nechtě pořád vyvolávají, je to vlastně zázrak, že tenhle domek už dávno nelehl popelem. Ta ženská vlastně představovala obecné ohrožení.

Někdo by si samozřejmě mohl všimnout plamenů v dálce na konci cesty, ale tou dobou už bude příliš pozdě. To už bude oheň příliš silný, než aby se někdo mohl přiblížit k domku. A zítra, pokud nikdo nenajde dům v jednom plameni, z bude tu jen popel.

Smutně si povzdechl, když si znovu představil, o čem si to mohli všichni sousedi šuškat, a místo toho se všechno to klábosení bude točit jen okolo tragického požáru, který budou všichni považovat za příčinu Latheiny smrti.

Požáry Oba dobře znal. Během let jeho domov vyhořel několikrát. Domácí zvířata uhořela zaživa. Bylo to kdysi, když žili v jiných městech, předtím, než se přestěhovali na místo, kde žili teď.

Oba rád pozoroval, jak hoří, rád poslouchal vřískot zvířat. Líbilo se mu, jak přibíhali lidé, celí posedlí panickým strachem. Zdáli se mu vždycky malincí a slaboučcí před tím, co on vytvořil. Lidé se báli, když hořelo. Obu pokaždé vřava způsobená požárem naplnila pocitem moci.

Někdy, když křičeli o pomoc, vylévali lidé vědra vody do ohně nebo se snažili burácející plameny utlouci dekami. To však nikdy nezastavilo oheň, který Oba založil. Není přece žádný lajdák. Vždycky odvede dobrou práci. Dobře ví, co dělá.

Když byl konečně hotov s čištěním nože, odhodil zkrvavělou přikrývku na petrolejem nasáklé dřevo vedle převržené skříně.

To, co zbylo z Lathey, bylo přibito hřeby k zadní stěně té skříně. Její nevidoucí oči zíraly do stropu.

Oba se zašklebil. Brzo tu nebude žádný strop, na který by mohla civět. Jeho škleb se roztáhl. A také žádné oči, kterými by mohla civět.

Oba si všiml něčeho blýskavého na podlaze vedle skříně. Sehnul se a ten malý předmět zvedl. Byla to zlatá mince. Až do této noci Oba zlatou marku nikdy neviděl. Musela vypadnout z kapsy Latheiných šatů, spolu s ostatními. Vsunul si zlatou minci do kapsy, kde už měl všechny zbývající, které posbíral z podlahy. Našel také pěkně naditý měšec, schovaný pod Latheiným polštářem.

Lathea z něj udělala boháče. Kdo by to byl řekl, že ta čarodějnice bude tak bohatá? Některé z těch peněz, které vydělala jeho matka předením a pak utratila za jeho nenáviděné léky, se tedy nakonec vrátily k Obovi. Konečně došlo na spravedlnost.

Když Oba vykročil k ohništi, zaslechl zvenčí tiché, ale neklamné chrupání kroků ve sněhu. Ztuhl uprostřed pohybu.

Ty kroky se blížily. Přibližovaly se ke dveřím Latheina domku.

Kdo by šel tak pozdě v noci navštívit Latheu? To je přece hrozně netaktní. To nemohli se svými léky počkat do rána? To ani nedopřejí té ubohé ženě řádný odpočinek? Někteří lidé myslí jen na sebe!

Oba popadl pohrabáč opřený o krb a rychle rozhodil hořící dubová polena z ohniště po petrolejem nasáklé podlaze. Petrolej, rozštípané dřevo, prostěradlo a prošívaná přikrývka okamžitě s bafnutím vzplály. Kolem Latheiny pohřební hranice zavířil hustý bílý dým.

Rychle jako lasička Oba proběhl dírou, kterou ta otravná čarodějnice tak příhodně prorazila v zadní stěně, když se ho snažila zabít svými čárami.

To ale ještě nevěděla, že se stal nepřemožitelným.

*****

Jennsen se náhle zastavila, když ji Sebastian chytil za ruku. Otočila se a v tlumeném světle z jediného okna mu pohlédla do tváře. V očích mu tancoval oranžový žár. Z jeho vážného výrazu okamžitě poznala, že musí být zticha.

Sebastian nehlučně tasil meč a proklouzl kolem ní ke dveřím. V tom hladkém, nacvičeném pohybu poznala profesionála, muže navyklého takovým situacím.

Naklonil se do strany a snažil se podívat dovnitř oknem, aniž by si musel stoupnout do hlubokého sněhu pod ním. Otočil se k ní a zašeptal:

„Oheň!“ 

Jennsen se k němu rozběhla. „Honem! Ona možná spí. Musíme ji varovat!“

Sebastian se rozmýšlel jen krátkou chvilku a pak vyrazil dveře. Jennsen ho sledovala těsně v patách. Dělalo jí potíž porozumět tomu, co uviděla uvnitř. Místnost byla ozářena vířícím oranžovým světlem, vrhajícím na stěny obrovité stíny. V tom mihotavém světle se všechno zdálo být neskutečné, nezměrné a nemístné.

Když si všimla trosek ve středu místnosti, všechno najednou začalo být až příliš skutečné. Uviděla ženinu otevřenou ruku trčící za vrškem něčeho, co vypadalo jako povalená vysoká dřevěná skříň. Jennsen ztěžka vdechla dusivou směs kouře a zápachu petroleje. Protože si myslela, že se skříň převrátila a poranila starou čarodějku, rozběhla se na pomoc.

Když spěchala kolem spodku rozbité skříně, uviděla naplno to, co zbylo z Lathey.

Šok z toho poznání ji zmrazil na místě. Nebyla schopná se pohnout, dokonce ani mrknout doširoka rozevřenýma očima. Z odporného nasládlého puchu toho krvavého masakru se jí zvedal žaludek. Strnule na to zírala a její úzkostný křik se ztrácel v rostoucím řevu plamenů a praskotu hořícího dřeva.

Sebastian jen krátce zaregistroval pozůstatky Lathey přibité k zadní stěně skříně, jen jeden z mnoha detailů, jak jeho pohled přeletěl místností. Podle jeho chladně racionálního chovám Jennsen vytušila, že takových věcí už v životě viděl dost a dost, takže lidský rozměr už neupoutává jeho pozornost tak jako její.

Jennsen!

Jennsen sevřela rukojeť svého nože. Cítila, jak ji ozdobně zpracované kovové hrany tlačí do dlaně, ty prohlubně a výduti kovu, jež tvoří ozdobné písmeno R. Namáhavě vydechla a nadechla se, snažíc se potlačit zvedající se žaludek, a vytáhla nůž z pochvy.

Poddej se!

„Oni tady byli,“ zašeptala. „Byli tady d'hařanští vojáci.“ 

To, co uviděla v jeho očích, se blížilo víc překvapení nebo zmatku než čemukoli jinému.

Zamračil se a znovu se rozhlédl kolem sebe. „Vážně si to myslíš?“

Jennsen!

Nevšímala si ozvěny neživého hlasu ve své hlavě a vrátila se v myšlenkách k muži, kterého potkali na cestě, když se vraceli z první návštěvy čarodějky. Byl velký, světlovlasý a pohledný, jako většina d'hařanských vojáků. Tenkrát ji nenapadlo, že to je voják. A přece, nemohl by být voják?

Ne, když už nic jiného, zdálo se jí tehdy, že je víc vystrašený z nich, než byli oni z něj. Tak, jak se choval ten člověk, se vojáci nechovají.

„Kdo to tedy byl? Tehdy jsme neviděli všechny. Musel to být zbytek oddílu z našeho domu. Když jsme unikli nouzovou stezkou, museli nás nějak sledovat.“ 

Sebastian se pořád upřeně díval do hladových plamenů, které teď už olizovaly strop. „Myslím, že můžeš mít pravdu.“

Vzdej se!

„Sebastiane, musíme rychle pryč odtud, nebo jejich příští obětí budeme my!“ Jennsen sevřela plášť na jeho rameni a tlačila Sebastiana ven. „Zrovna teď můžou být někde tady.“ 

„Ale jak by se mohli dozvědět...“ 

„Dobrotiví duchové, lord Rahl je přece čaroděj! Jak asi dělá všechno, co dělá? Jak našel náš domek?“ 

Sebastian se stále rozhlížel a přehrabával rumiště svým mečem. Jennsen ho znovu zatahala za plášť a donutila ho, aby už pospíchal ke dveřím.

„Tvůj domek...“ řekl a zamračil se. „Ano, už chápu, jak to myslíš.“ 

„Musíme odtud pryč, než nás chytí!“ 

Přikývl na souhlas. „A kam chceš jít?“

Oba se podívali přes rameno na temný otvor dveří a pak na sílící požár na druhé straně.

„Teď nemáme na výběr,“ řekla Jennsen. „Lathea byla naší jedinou nadějí, jak najít odpověď. Teď musíme jít do Paláce lidu. Najít její sestru, Altheu. Ona je teď jediný člověk, který nám může odpovědět. Je také čarodějka a jediná, která dokáže vidět díry ve světě - ať už to znamená cokoli.“ 

„Jsi si jistá, že chceš zrovna tohle?“ 

Přemýšlela o tom hlasu. Zněl jí v hlavě tak chladně a neživotně. Překvapilo ji to. Od vraždy její matky ho neslyšela.

„Co jiného nám teď zbývá? Jestli se chci někdy dozvědět, proč mě lord Rahl chce zabít, proč nechal zabít moji matku, proč mě pronásleduje, a možná i to, jak mohu natrvalo uniknout z jeho spárů, tak musím jít hledat tu ženu, Altheu. Musím!“ 

Pospíchal s ní ze dveří a ven do mrazivé noci. „Nejlíp uděláme, když teď půjdeme zpátky a připravíme si všechny věci. Můžeme vyrazit brzo ráno.“

„Když jsou tak blízko, tak se bojím toho, že nás chytí v hostinci, když budeme spát. Mám peníze mojí matky. A ty máš ty, co jsi vzal těm vojákům. Můžeme si koupit koně. Musíme odjet ještě v noci a doufat, že nás nikdo neviděl, když jsme sem šli poprvé, nebo znovu teď.“ 

Sebastian zasunul meč do pochvy. Uvažoval o tom, jaké mají možnosti, a vydechoval do noci obláčky dechu.

Rychle se podíval zpátky dveřmi. „Po tomhle požáru alespoň nezůstanou žádné důkazy toho, co se tu přihodilo. Alespoň to hraje pro nás. Nikdo nás sem neviděl přicházet, takže nikdo nebude mít důvod nás vyslýchat. A nikdo nebude vědět, že jsme sem šli znovu. Nebudou mít důvod, aby o nás řekli vojákům.“

„Jen když se odsud dostaneme dřív, než to někdo objeví a všichni najednou budou podezřívaví,“ řekla Jennsen. „Než se vojáci začnou vyptávat na cizince ve městě.“ 

Sevřel jí paži. „No dobrá. Tak si pospěšme.“

Kapitola dvanáctá

No, to jsou ale věci! Pořád podivnější a podivnější! Tahle noc je plná nových věcí, a jdou jedna za druhou!

Ze svého úkrytu za rohem domu Oba vyslechl většinu toho, co si ti dva povídali. Nejdřív si myslel, že se určitě rozběhnou pro pomoc. Oba se nebál, že by se ten požár dal uhasit, ale chvíli znepokojený byl, obával se totiž, že by ten muž a žena mohli vytáhnout Latheu z domu a zachránit ji tak před sežehnutím, aby se lidé mohli podívat. To by bylo té otravné čarodějnici podobné, najít způsob, jak se vrátit, aby ho mučila, po vší té práci, jakou tam udělal!

Ale jak ten muž, tak ta žena chtěli Latheu nechat v ohni. Také oni doufali, že oheň zničí důkazy skutečného konce té čarodějky. Jejich rozhovor vypadal málem jako dialog dvou lupičů, když ta žena mluvila o tom, jak vzala peníze své matky a on jak vzal peníze nějakým mužům. To znělo dost podezřele.

Kdyby tu našli nějaké zlato a stříbro, nejspíš by si ho vzali. Pracovali a otročili celý život jako on, aby si nakonec vzali peníze, které jim patří? Nebo byli také celý život donuceni trpět a polykat Latheiny proklaté lektvary? Oba si to nemyslel. Jeho případ je přece jiný. On si prostě vzal zpátky peníze, které mu celou dobu oprávněně patřily. Byl dokonce trochu rozhořčený, že se téměř dostal do společnosti obyčejných zlodějů.

Tahle noc se skládala z jedné šokující události za druhou. Připadalo mu ohromující, jak mu dosavadní život ubíhal, den za dnem, měsíc po měsíci, rok za rokem, pořád totéž, ty samé každodenní povinnosti, ta samá práce, pořád to samé. A teď, jak se zdá, se během jediné noci tohle všechno změnilo!

Především se stal nepřemožitelným a tak mohl uvolnit své pravé já - a přitom zjistil, že jeho žilami proudí ušlechtilá krev Rahlů. A teď se tu objevil ten podivný pár a pomohl mu zamaskovat pravdu o Latheině smrti. Jedna podivná věc za druhou!

Překvapivé poznání, že je ve skutečnosti synem Darkena Rahla, způsobilo, že byl pořád ještě užaslý, pořád ještě v šoku. On, Oba Schalk, jak se ukázalo, je někdo velice významný, někdo s modrou krví, někdo urozený!

Jestlipak by teď na sebe neměl pohlížet jako na Obu Rahla? Jestlipak ve skutečnosti není princ?

To byla velice zajímavá představa. Jeho matka ho bohužel vychovala k prostému životu a tak toho o těchhle věcech moc nevěděl, netušil, jaké postavem nebo titul mu po právu náleží.

Také si uvědomil, že jeho matka je lhářka. Zatajila před vlastním synem jeho pravou identitu, jeho skutečný původ, tělo a krev. Tělo a krev Darkena Rahla. Nejspíš je plná zášti a závisti a nechce, aby Oba věděl o své velikosti. To by jí bylo podobné! Vždycky se ho snažila ponížit. Ta děvka!

Kouř vycházející z pootevřených dveří už nepáchl po petroleji. Teď unášel vůni pečeného masa. Oba se ušklíbl, když nakoukl škvírou ve dveřích a uviděl Latheinu ruku trčící nad skříní a černající v plamenech, jak mu mává z říše mrtvých.

Pak se proplížil sněhem do úkrytu za tlustým kmenem dubu a odtud pozoroval, jak ten podivný párek pospíchá pryč přístupovou cestou mezi stromy směrem k silnici. Když zmizeli z dohledu, šel opatrně po jejich stopách, tak, aby ho nezpozorovali. Na to, aby se mohl schovávat za kmeny stromů, byl pěkně velký chlap, v té tmě to však nebylo těžké.

Jisté aspekty toho nenadálého setkání ho překvapily a znepokojovaly. Překvapilo ho, že ta dvojice místo toho, aby přivolala pomoc, utekla. Zvlášť ta žena chtěla rychle zmizet, protože si myslela, že kvůli Latheině smrti je někdo bude pronásledovat. Čtyřka, řekla. A to byla jedna z věcí, které ho znepokojovaly.

Oba o Čtyřkách už něco slyšel. Je to jistý druh vrahů. Úkladní vrazi vyslaní samotným lordem Rahlem. Zabijáci vysílaní za důležitými lidmi. Nebo lidmi, kteří jsou zvlášť nebezpeční. Možná je to tak, a tihle dva přece jenom nejsou obyčejní zloději, ale nebezpeční lidé.

Oba zaslechl její jméno - Jennsen.

Ale to, po čem skutečně našpicoval uši, bylo zjištění, že Lathea má sestru, která se jmenuje Althea - další proklatá čarodějnice - a Althea je jediný člověk, který může vidět díry ve světě. Tohle bylo ze všeho nejznepokojivější, protože to samé mu řekla Lathea. Tehdy si myslel, že Lathea už blouzní, že ta stará čarodějnice už mluví s duchy říše mrtvých, nebo možná se samotným Strážcem; jak se však ukázalo, řekla mu pravdu.

Ta žena, Jennsen, a Oba jsou něco, co z nějakých důvodů Lathea nazývala díry ve světě. To je zřejmě důležité. Ta Jennsen je něco jako on. Jsou nějak spojeni. To je fascinující!

Teď litoval, že si ji lépe neprohlédl. Jejich první setkám proběhlo ve tmě. Když se s ní setkal podruhé, před chvílí, umožnilo mu světlo vydávané ohněm jen nejasný výhled. Když odcházela, měl čas jen na to, aby letmo zahlédl její tvář. I z toho prchavého pohledu poznal, že je to pozoruhodně krásná mladá žena.

Zastavil se za kmenem stromu a pak přeběhl otevřené zasněžené prostranství k úkrytu za vzdálenějším stromem. Tihle lidé, jako je Jennsen, jako je Oba, kteří jsou díry ve světě, jsou jistě důležití. Čtyřky jsou vysílány jen za důležitými lidmi - za lidmi, kteří jsou pro lorda Rahla zvlášť nebezpeční. Lathea řekla, že kdyby se lord Rahl o Obovi dozvěděl, chtěl by ho zabít.

Oba si nebyl jistý, jestli má Lathee věřit. Jistě by žárlila na kohokoli důležitějšího, než byla ona sama. A přece, Oba by mohl být vystaven jistému nebezpečí, aniž by o něm věděl - mohl by být pronásledován proto, že je důležitý člověk. Zdálo se mu to dost přitažené za vlasy, ale vzhledem ke všem těm novým věcem, které se dozvěděl tuhle noc, si nemyslel, že by to bylo naprosto vyloučené. Důležitý člověk, člověk, který se zajímá o nové věci, takovou novou informaci prostě nezahodí, aniž by si ji řádně nepromyslel.

Oba se pořád snažil spojit si dohromady všechno, co se dozvěděl. Bylo to nějak moc složité - to si uvědomoval. Jestli si to má srovnat v hlavě, musí vzít do úvahy všechna fakta.

Když cupital k dalšímu stromu, rozhodl se, že nejlepší bude, když půjde do hostince a pořádně si Jennsen a toho muže, co ji doprovází, Sebastiana, prohlédne. Sledoval je pohledem, jak došli na cestu vedoucí do města.

I když se oba neustále rozhlíželi kolem sebe, nebylo v té tmě pro Obu těžké je sledovat, aniž by ho zahlédli. A když byli zpátky mezi budovami, bylo to ještě lehčí. Zpoza rohu jednoho domu Oba viděl, jak se ven do ulice rozlilo světlo, když otevřeli dveře pod kovovým korbelem klátícím se ve větru. Ven se také vyvalil hluk smíchu a hudby - jako na oslavu zániku té čarodějnice. Škoda, že nikdo neví, že ten hrdina, který se vypořádal s tou zhoubou, s tou kletbou jejich životů, je Oba. Kdyby lidé věděli, co se mu podařilo vykonat, dostal by pravděpodobně zadarmo všechno pití, jaké by jen chtěl. Pozoroval, jak Jennsen a Sebastian mizí uvnitř. Dveře se s bouchnutím zavřely. Ticho zimní noci se vrátilo.

Oba ještě nikdy neměl příležitost zajít si do hospody. Nikdy neměl peníze. Teď je však měl. Měl za sebou těžký večer, vyšel z něj však jako úplně jiný člověk. Bohatý člověk. Otřel si nos o rukáv kabátu a vyrazil směrem ke dveřím. Je čas zajít si do útulné hospůdky a popít. Jestli si to někdo zaslouží, tak je to Oba Rahl.

*****

Jennsen si chvatně podezřívavě prohlížela tváře hostů, hledala nějakou, která by mohla prozradit vražedné úmysly. Pořád ještě jí bylo zle z toho, co před chvílí viděla, z toho, co někdo udělal Lathee. Tuhle noc se někde nablízku pohybují zrůdy. Muži se na ni dívali, jiskření v jejich očích jí však připadalo veselé, ne vražedné. Jak to však má poznat, než bude pozdě?

Toužila po tom, aby už byla na schodišti a mohla brát schody po dvou.

„Jen klid,“ zašeptal Sebastian, jenž byl zřejmě přesvědčen, že nemá daleko k tomu, aby se v panice dala na útěk. Možná to byla pravda. Sevřel jí ruku pevněji. „Nesmíme jim dát důvod k tomu, aby nás podezřívali.“ Stoupali po schodišti, jeden schod za druhým, kráčeli odměřeným tempem, prostě jako párek odcházející do svého pokoje. 

Jakmile tam vešli, pustila se Jennsen do horečné činnosti. Sesbírala těch pár věcí, které předtím vyndali z vaků, a znovu je tam složila, pak utáhla řemeny a zapnula přezky. Dokonce i Sebastian, když kontroloval své zbraně pod pláštěm, vypadal nervózní z toho, co se stalo s Latheou. Jennsen se ještě ujistila, že její nůž jde lehce vytasit z pochvy.

„Určitě by ses nechtěla trochu prospat? Lathea jim nemohla nic říct - vždyť nevěděla, že jsme tady v hostinci. Možná by bylo lepší vyrazit až ráno, odpočatí.“ 

Střelila po něm pohledem a beze slov si upevnila svůj cestovní vak na ramenou.

„Tak dobrá,“ řekl. Chytil ji za paži. „Jennsen, uklidni se. Když poběžíš, budou lidé chtít vědět, proč.“ 

Byl na nepřátelském území. Měl by vědět, jak se postarat, aby nevzbudili podezření. Jennsen přikývla.

„Co bych měla dělat?“ 

„Chovej se prostě tak, jako kdybychom jen sešli dolů na drink nebo si poslechnout hudbu. Jestli trváš na tom, abychom šli rovnou ven, tak jdi pomalu. Nepřitahuj pozornost tím, že by ses rozběhla. Možná prostě jdeme navštívit nějaké přátele nebo příbuzné - kdo ví? Normální, běžné věci lidé zapomínají. Pamatují si ale, když se jim zdá, že něco není v pořádku.“ 

Zahanbeně znovu přikývla. „Řekla bych, že tohle moc neumím. Myslím utíkat, když je máme téměř za zády. Utíkala jsem a schovávala se celý život, ale ne takhle, když jsou tak blízko, že skoro cítím jejich dech na svém zátylku.“

Usmál se na ni tím svým hřejivým úsměvem, tím, co mu tak slušel. „Nemáš v těchhle věcech žádný výcvik. Ani bych nečekal, že budeš vědět, jak se chovat. Přesto si nemyslím, že jsem v životě potkal jinou ženu, která by byla pod takovým tlakem tak dobrá jako ty. Chováš se skvěle - vážně skvěle.“

Jennsen bylo hned trochu lépe, když věděla, že se nechová jako naprostý hlupák. Sebastian měl v sobě něco, co jí dodávalo sebedůvěru, uměl ji uklidnit, dodat jí sílu, aby dokázala věci, o kterých si myslela, že je nikdy nesvede. Nechával ji rozhodovat, co chce dělat, a pak její rozhodnutí podpořil. To by pro ženu mnoho z mužů neudělalo.

Když znovu scházela dolů po schodišti, už naposledy, cítila přítomnost dveří na druhé straně místnosti, jako kdyby se topila a ty dveře byly jediným zdrojem vzduchu. Lidé byli tak blízko, otírali se oni, to ji pořád ještě znervózňovalo; až zoufale zatoužila po tom vzduchu.

Už dřív se však přesvědčila, že ti muži pro ni nepředstavují žádnou hrozbu, jak si původně myslela. Trochu se styděla za to, jak se v nich zmýlila. Tam, kde dřív viděla zloděje a hrdlořezy, viděla teď farmáře, řemeslníky, dělníky, kteří se sešli, aby tu našli společníky, přátele a neškodnou zábavu.

A přece, někde blízko se té noci pohybovali vrazi. Po tom, co viděla Latheu, se už o tom nedalo pochybovat. Jennsen si nedovedla představit, že by někdo mohl být tak hrůzně zvrácený. Věděla, že kdyby ji chytili, nakonec by s ní také udělali něco podobného, než by jí dovolili zemřít.

Při živé vzpomínce na to, co viděla, se jí zvedal žaludek. Zadržovala slzy, zoufale však potřebovala venkovní vzduch a osamělost noci.

Když se se Sebastianem prodírali hloučkem ven - k tomu vzduchu, zkřížili cestu obrovitému muži a Jensen do něj vrazila. Když ji zastavila ta lidská zeď, zvedla oči a podívala se mu do jeho hezké tváře. Vzpomněla si na něj. Byl to ten člověk, kterého viděli při své první cestě za Latheou.

Zvedl čapku na pozdrav. „'Brý večer'.“ Usmál se na ni.

„Dobrý večer,“ odpověděla. Řekla si, že se musí také usmát, aby to vypadalo přirozeně, normálně. Nebyla si jistá, do jaké míry se jí to podařilo, zdálo se jí však, že mu to připadalo přesvědčivé. 

Nechoval se tak nesměle, jak se jí zdálo při jejich prvním setkání. Dokonce i způsob, jak se držel, jeho pohyby, všechno bylo nějak sebejistější. Možná ten její úsměv zapracoval tak, jak doufala.

„Vy dva vypadáte, jako kdybyste se potřebovali napít.“ Když se Jennsen zamračila, protože nevěděla, jak to ten člověk myslí, ukázal na její obličej a pak na Sebastianův. „Máte nosy celé rudé od zimy. Co kdybych vám koupil něco ostřejšího k pití, to by v téhle mrazivé noci nezaškodilo.“ 

Dřív než mohl Sebastian nabídku přijmout, a Jennsen se obávala, že by mohl, řekla: „Díky, ne. Musíme už jít... máme ještě něco na práci. Ale bylo to od vás moc milé, že jste nám to nabídl.“ Znovu se přinutila usmát. „Děkuju vám.“

Znervózňovalo ji, jak na ni ten muž civěl. Bylo to tím, že se přistihla, že sama mu zírá do jeho modrých očí zrovna tak upřeně, a nevěděla proč. Konečně od něj odvrátila zrak, na rozloučení s tím hromotlukem kývla hlavou a zamířila ke dveřím.

„Není na něm něco, co mi připadá nějak známé?“ pošeptala Sebastianovi. 

„Ano. Už jsme ho potkali, venku na ulici, když jsme šli k Latheinu domku.“ 

Ohlédla se přes rameno a pátrala po něm zrakem v té tlačenici. „Tak možná v tom nic jiného není.“

Než vyšla ze dveří, tak se ten člověk - jako kdyby cítil, že se na něj dívá - otočil. Když se jejich pohledy setkaly a on se usmál, bylo to, jako kdyby pro každého z nich už neexistoval nikdo jiný. Jeho úsměv byl zdvořilý, nic víc, avšak po celém těle při něm pocítila chlad a pálení, úplně stejné, jaké občas vyvolal ten tichý hlas v její hlavě. Když se na něj dívala a on její pohled opětoval, měla zvláštní pocit, něco až děsivě důvěrně známého... Také něco ve vyrazu jeho očí jí připomínalo ten hlas...

Bylo to, jako kdyby se na něj rozpomněla z dávného snu, který už úplně zapomněla a vybavila si ho teprve v tuhle chvíli. To, že ho najednou v bdělém stavu uviděla, ji rozrušilo a... otřáslo jí.

Ulevilo se jí, když se konečně dostali ven do ticha a prázdna noci a mohli jít svou cestou. Schumlala si kapuci těsně kolem tváře, proti nepřátelskému větru, a pospíchala za Sebastianem pryč zasněženou ulicí. Do stehen ji štípal mráz. Byla ráda, že stáje nejsou daleko, věděla však, že ji tam čeká jen krátký oddech. Před nimi byla dlouhá mrazivá noc, neměli však na výběr. Lidé lorda Rahla byli příliš blízko. Museli před nimi utéci.

Zatímco Sebastian šel vzbudit stájníka, protáhla se Jennsen dveřmi dovnitř. Lucerna visící z trámu poskytovala dostatečné osvětlení, aby Jennsen našla cestu do ohrádky, kde byla na noc uvázána Betty. Útočiště před větrem spolu s teplem koňských těl a příjemnou vůní sena a suchého dřeva vytvářely ze stájí útulný azyl.

Když Betty uviděla Jennsen, žalostně zamečela, jako kdyby se bála, že ji její paní navždy opustila. Jennsen poklekla na jedno koleno a objala kozičku kolem krku a Bettin ocásek byl rázem vztyčený a štěstím rozkmitaný. Pak Jennsen vstala a hladila její hedvábné uši, při tom dotyku se Betty vždycky oddávala snění. Když klisna v sousedním stání položila hlavu na pažení, aby mohla pozorovat svou sousedku, postavila se Betty na zadní, celá rozradostnělá, že je znovu se svou celoživotní kamarádkou, a dychtivá být jí co nejblíže.

Jennsen pohladila tuhou srst na Bettině kulatém bříšku. „Hodná holka.“ Přinutila roztomilou kozičku, aby se postavila na všechny čtyři. „Taky jsem ráda, že tě zase vidím, Betty.“ Když bylo Jennsen deset, byla při tom, když se Betty narodila, a dala jí jméno.

Betty byla jedinou Jennseninou dětskou kamarádkou a pokaždé trpělivě naslouchala všem jejím trápením a obavám. Když se Betty začaly klubat krátké růžky, na oplátku se zase ona třela o svou věrnou přítelkyni a hledala u ní útěchu pro svou hlavu. Kromě jejího strachu, že ji její celoživotní společnice opustí, bylo v Bettině životě jen málo věcí, kterých by se mohla obávat.

Jennsen šátrala ve svém vaku, dokud její prsty nenašly mrkev pro věčně hladovou kozu. Betty ji pozorovala a tančila kolem, pak se vzrušeným vrtěním ocáskem lahůdku přijala. Aby se opětně ujistila, že její mučivé nezvyklé odloučení skončilo, tak si během žvýkání mrkve třela temeno hlavy o Jennsenino stehno.

Klisna ze sousedního stání, která je celou dobu pozorovala svýma jasnýma inteligentníma očima, tiše zaržála a pohodila hlavou. Jennsen se usmála, dala jí také mrkev a pohladila ji po bílé lysině na hlavě.

Pak Jennsen zaslechla kovové cinkání, jak se vracel Sebastian provázený stájníkem a oba nesli sedla. Jeden po druhém pak svůj náklad položili přes pažení Bettina stání. Betty, která se ještě pořád Sebastiana bála, pár kroků ustoupila.

„Škoda, že přijdeme o společnost tady vaší přítelkyně,“ řekl ten muž a ukázal na kozu, když přišel blíž za Sebastianem. 

Jennsen podrbala Betty za ušima. „Jsem vám vděčná za péči, kterou jste jí věnoval.“

„Nebylo toho tak moc. Noc ještě neskončila.“ Mužův pohled sjel od Jennsen k Sebastianovi. „Proč vlastně vy dva chcete odjet ještě během noci? A proč si chcete koupit koně? Zvlášť v takovou hodinu?“ 

Jennsen ztuhla panickým strachem. Nečekala, že by se jí někdo vyptával, a tak neměla připravenou žádnou odpověď.

„To kvůli mojí matce,“ řekl Sebastian důvěrným tónem. Pak si ještě přesvědčivě povzdechl. „Zrovna jsme se dozvěděli, že vážně onemocněla. Nevědí, jestli se dožije chvíle, než se tam dostaneme. Nemohl bych se sebou žít, kdybych... No, prostě se tam musíme dostat včas.“ 

Mužův podezřívavý výraz změknul upřímným soucitem. Jennsen překvapilo, jak věrohodně to Sebastian dokázal podat. Pokusila se napodobit jeho ustaraný výraz.

„Chápu, synku. Promiňte, to jsem nevěděl. Jak vám můžu pomoct?“ 

„Které dva koně nám můžete prodat?“ zeptal se Sebastian. 

Muž se podrbal na své vousaté bradě. „Tu kozu tu necháte?“

Sebastian řekl „ano“ současně s tím, jak Jennsen řekla „ne“.

Mužovy velké černé oči klouzaly z jednoho na druhého.

„Betty nás nijak nezpomalí,“ řekla Jennsen. „Dokáže udržet krok. Dostaneme se k tvojí matce stejně rychle.“ 

Sebastian se opřel bokem o pažení. „Řekl bych, že ta koza odjede s námi.“

Se zklamaným povzdechem stájník ukázal na koně, kterého zrovna Jennsen drbala za ušima. „Tady Rezka s tou vaší kozičkou dobře vychází. Hádám, že je na prodej stejně dobře jako ostatní. Jste vysoká a tak vám bude dobře vyhovovat.“

Jennsen na souhlas přikývla. Betty, jako kdyby rozuměla každému slovu, zamečela svůj souhlas.

„Mám tu ještě silného kaštanového valacha, který by dobře nesl vaši váhu,“ řekl Sebastianovi. „Péťa je támhle, napravo. Prodal bych vám ho spolu tady s Rezkou.“ 

„Proč se jmenuje Rezka?“ zeptala se Jennsen. 

„Tady v tom šeru to nemůžete vidět, ale je to rudý grošák, tak rudý, jak bývají, s výjimkou té bílé lysiny na čele.“ 

Rezka očichávala Betty. Betty jí na oplátku olízla čenich. Klisna jí odpověděla tichým odfrknutím.

„Tak tedy Rezka,“ řekl Sebastian. „A ten druhý kůň také.“ 

Stájník se znovu podrbal na svém strništi a přikývl, aby potvrdil dohodu. „Dojdu pro Péťu.“

Když se vrátili, byla Jennsen ráda, když viděla, jak se Péťa přitulil na uvítanou k Rezčinu rameni. S nebezpečím těsně v patách byla ta poslední věc, jakou by chtěla, aby si ještě musela dělat starosti se zvládáním dvou hašteřivých koní. Tihle dva však zřejmě byli dobří přátelé. Oba muži se dali spěšně do práce. Koneckonců - vždyť někde leží a čeká umírající matka.

Jízda s pokrývkou na klíně slibovala být vítaným ulehčením po všem tom pěším cestování. Kůň Jennsen pomůže, aby se udržela v teple, a noc, která je čekala, učiní snesitelnější. Pro Betty, která měla tendenci rozptylovat se věcmi kolem cesty - zvlášť jedlými věcmi - měli dlouhý provaz.

Jennsen nevěděla, co Sebastian musel zaplatit za koně a postroje, a ani ji to nezajímalo. Byly to peníze vrahů její matky a pomohou jim dostat se odtud pryč. Dostat se pryč bylo to jediné, na čem záleželo.

Zamávali stájníkovi, který držel velké dveře do stájí otevřené, a vyjeli do mrazivé noci. Avšak koně, zřejmě potěšení vyhlídkou na jízdu, nehledě na pokročilou hodinu čile klusali ulicí. Rezka otočila hlavu, aby se ujistila, že Betty po jejím levém boku s ní drží krok.

Netrvalo dlouho a projeli kolem posledního domu na cestě z města. Před vycházejícím měsícem se honily řídké mraky, ponechávaly však dostatek světla, aby se zasněžená cesta proměnila v hedvábnou stužku mezi temnými lesy po obou stranách.

Náhle se Bettin provaz napnul. Jennsen se ohlédla přes rameno, očekávajíc, že kozička se snaží uždíbnout nějakou mladou větvičku. Ale Betty s topornýma nohama a kopýtky zarytými do země odmítala jít dál.

„Betty,“ zašeptala přísně Jennsen, „no tak! Co je to s tebou? Tak pohni se!“ Váha kozičky pro klisnu nic neznamenala, a tak ji táhla zasněženou cestou proti její vůli. 

Když přišel blíž Sebastianův kůň a strčil do Rezky, uviděla Jennsen, v čem je problém. Míjeli muže, který šel po cestě stejným směrem. Byl tmavě oblečený a tak ho na pravé straně proti temným stromům neviděli. Protože věděla, že koně nemají rádi překvapení, poplácala Jennsen Rezku po krku, aby ji ujistila, že ten člověk není nic, čeho by se měla obávat. Betty však pořád zůstávala nepřesvědčena a využila celé délky provazu, aby udělala široký oblouk.

V tom si Jennsen všimla, že je to ten velký blonďák z hostince, ten, který jim nabízel pití - ten člověk, o kterém si z nějakého důvodu myslela, že by měl přebývat jen v jejím snovém a ne v reálném životě.

Když kolem něj projížděli, nespouštěla ho Jennsen z očí. I když jí byla zima, měla najednou pocit, jako kdyby se otevřely dveře do nekonečně chladnější věčné noci podsvětí.

Když se Sebastian s neznámým míjeli, vyměnili si krátké pozdravy. Jakmile se Betty dostala před toho člověka, vyrazila kupředu a tahala za provaz, aby co nejrychleji byla od něj co nejdál.

„Grushdeva du kalt misht.“ 

Jennsen se zajíkla a jen těžce popadala dech. Rychle se otočila a s očima doširoka rozevřenýma zírala na toho člověka, jdoucího po cestě za nimi. Zdálo se jí, že ta slova řekl on. To přece nebylo možné, vždyť to byla ta podivná slova, která jako by přicházela zevnitř její hlavy!

Sebastian si ničeho nevšiml a tak mu nic neřekla - ještě by si myslel, že se zbláznila.

S Bettiným zjevným souhlasem Jennsen pobídla koně, aby s ní srovnal krok.

Těsně předtím, než zahnuli do zatáčky, se Jennsen ještě jednou a naposledy ohlédla. V měsíčním světle viděla, že se ten člověk na ni zeširoka usmívá.

Kapitola třináctá

Oba zrovna házel žoky sena dolů ze seníku, když uslyšel matčin hlas.

„Obo? Kde vězíš? Hned sem pojď!“ 

Oba seběhl po žebříku dolů. Oprášil si seno s šatů a narovnal se před čekající zamračenou matkou.

„Copak je, mami?“ 

„Kdepak je moje medicína? A tvůj lék?“ Přelétla nazlobeným pohledem podlahu. „Vidím, že jsi pořád ještě nevyházel tu špínu ze stáje. Neslyšela jsem tě včera večer přicházet domů. Proč ti to trvalo tak dlouho? Podívej se na tu podpěru! To jsi ji ještě neopravil? Co jsi celou tu dobu dělal? To ti musím připomínat každou maličkost?“ 

Oba si nebyl jistý, kterou otázku má zodpovědět nejdřív. To mu dělala pokaždé; vždycky dřív, než jí mohl odpovědět, ho nějak zmátla. A když zaváhal, mohla ho pak napadat a zesměšňovat. Po tom všem, co se dozvěděl a naučil minulý večer, a po tom všem, co se stalo, pomyslil si Oba, že by mohl před matkou vystupovat sebejistěji.

Za bílého dne, tady ve stáji, s matkou, která se před ním vypínala jako bouřkový mrak, se cítil jako pokaždé před jejím zuřivým náporem - zahanbený, maličký, neschopný. Když v noci přišel domů, cítil se být velký. Významný. Teď mu bylo, jako kdyby se scvrkával. To ta její slova ho scvrkávala.

„No já jsem...“ 

„Ty ses flákal! Přesně to jsi dělal - flákal ses! Já tu čekám na svůj lék, kolena mě bolí, a můj syn Oba, ten trouba, si kope do šutrů na cestě a zapomíná, pro co jsem ho poslala!“ 

„Nezapomněl jsem...“ 

„Tak kde ta moje medicína je? Kdepak je?“ 

„Mami, já jsem ji nekoupil...“ 

„Já to věděla! Věděla jsem, že ty peníze, co jsem ti dala, utratíš. Sedřela jsem si prsty až na kost, abych je vydělala, a ty je promrháš za ženské! Děvkaři! Přesně to jsi udělal, děvkaři!“ 

„Ne, mami, nepromrhal jsem je za ženské.“ 

„Tak kde je můj lék? Proč jsi ho nekoupil, jak jsem ti řekla?“ 

„Nemohl jsem, protože...“ 

„Chceš říct, že jsi ani nechtěl, ty neschopný troubo? Měl jsi jen zajít za Latheoua...“ 

„Lathea je mrtvá.“ 

Tak, a řekl to. Bylo to venku a na denním světle.

Matka zůstala stát s otevřenými ústy, ale žádná slova se z nich tentokrát nevalila. Ještě nikdy ji Oba neviděl takhle náhle zmlknout, ještě nikdy ji neviděl tak šokovanou, až ji spodní čelist zůstala viset. To se mu líbilo.

Oba vylovil z kapsy minci, tu, kterou si dal stranou, aby ji matce vrátil, aby si nemyslela, že její peníze utratil. Uprostřed dramatické pauzy tak vzácného ticha matce minci podal.

„Mrtvá... Lathea?“ Třeštila oči na minci ve své dlani. „Jak to myslíš, mrtvá? Ona onemocněla?“ 

Oba zakroutil hlavou. Cítil, jak jeho sebedůvěra vzrůstá, když myslí na to, co udělal Lathee, jak tu otravnou čarodějnici zvládnul. „Ne, mami. Její dům lehl popelem. Uhořela.“

„Její dům shořel...“ Matka svraštila obočí. „Jak víš, že je mrtvá? To se mi nezdá, že by se Lathea dala překvapit ohněm. Ta žena je čarodějka.“ 

Oba pokrčil rameny. „No, já jen vím, že když jsem přišel do města, bylo tam úplné pozdvižení. Lidé běželi k jejímu domu. Když jsme tam doběhli, byl už v jednom ohni. Kolem se shromáždil velký dav, požár však už byl tak mohutný, že na záchranu domu nebyla ani nejmenší naděje.“

Poslední část jeho vyprávění byla - do jisté míry - pravdivá. Zrovna se chystal odejít z města a už zamířil domů, protože usoudil, že když do té doby nikdo oheň nezpozoroval, možná si ho nevšimnou až do rána. A nechtěl být tím, kdo první začne křičet „oheň!“. Ve světle jistých starších událostí by to mohlo být podezřelé, zvlášť jeho matce. Byla to podezřívavá žena - to byla jedna z mnoha jejích nepříjemných povahových stránek. Oba měl v úmyslu své matce prostě vyprávět příběh tak, jak věděl, že se musí tak jako tak stát, ruiny v plamenech, nález spálené mrtvoly, a tak dále.

Když však šel domů po návštěvě hostince, chvilku po tom, co ho předjeli ta žena Jennsen a ten muž s ní, Sebastian, na své cestě z města, uslyšel, jak lidé křičí, že u Lathey hoří. A tak běžel s ostatními tou dlouhou temnou cestou k oranžové záři mezi stromy. Byl jen náhodným divákem, stejným jako každý jiný. Neexistoval žádný důvod, proč ho z něčeho podezřívat.

„Možná se Lathea z toho ohně dostala.“ Zdálo se, že se matka snaží přesvědčit spíš sebe než jeho. 

Oba zakroutil hlavou. „Zůstal jsem tam, protože jsem v to také doufal, mami. Věděl jsem, že bys chtěla, abych jí pomohl, kdyby byla zraněná. Zůstal jsem tam, abych udělal, co bude v mých silách. Proto jsem se tak opozdil.“

Tohle bylo také částečně pravdivé. Zůstal tam spolu s hloučkem zvědavců a díval se na oheň a poslouchal, co si lidé povídají. Vychutnával si všechna ta tušení diváků. Ty klevety. Ty dohady.

„Je přece čarodějka. Nepřichází v úvahu, že by takovou ženu zahubil oheň!“ 

Zdálo se, že matka začíná být podezřívavá. S tím Oba počítal. Trochu se k ní naklonil.

„Když ten požár dostatečně polevil, někteří z nás mužů jsme tam začali házet sníh, abychom se mohli dostat dovnitř přes kouřící rumiště. A uvnitř jsme našli Latheiny kosti.“ 

Oba vytáhl z kapsy začerněnou prstovou kost. Natáhl ruku a podával ji matce. Ta civěla na děsivý důkaz, založila si však ruce přes prsa a nevzala si ho. Obu potěšilo, jaký to mělo účinek, a nakonec si ten poklad dal zpátky do kapsy.

„Byla uprostřed místnosti, jednu ruku měla zvednutou nad hlavu, jako kdyby se snažila dostat ke dveřím, ale zdolal ji kouř. Chlapi povídali, že to, co lidi srazí k zemi, je právě kouř, a pak se do nich pustí oheň. Přesně to se muselo stát Lathee. Dostal ji ten kouř. A pak, jak tam ležela na podlaze a ruku vztahovala ke dveřím, ji spálil oheň.“ 

Matka se do něj zabodávala pohledem, zlá drobná ústa měla sešpulená, ale mlčela. Výjimečně se jí nedostávalo slov. Oba však zjistil, že její pronikavý pohled je zrovna tak zlý jako její slova. Z toho, jak ho její pohled probodával jak tisíci dýkami, poznal, že myslí na to, jak je k ničemu. Její bastard.

Nemanželský syn Darkena Rahla. Málem honorace.

Spustila paže z jejich nevlídné polohy a otočila se k odchodu. „Musím se vrátit k předení pro pana Tuchmanna. A ty tenhle bordel odstraníš z podlahy, slyšíš?“

„Ano, mami.“ 

„A uděláš nejlíp, když taky honem opravíš tu podpěru, než se sem vrátím a zjistím, že jsi zase celý den proflákal!“ 

*****

Několik dní pak Oba zpracovával zmrzlý hnůj ve stáji, ale moc velký pokrok neudělal. Trvaly pořádné mrazy a tak zmrzlý hnůj, když nic jiného, jen ještě víc ztvrdnul. Zdálo se, že jeho úsilí postupně ho likvidovat nebude mít konce, jako kdyby se snažil osekávat žulovou stěnu. Nebo kamennou povahu své matky.

Měl samozřejmě i jiné každodenní úkoly, které nemohl vynechat. Opravil podpěru a zlomený pant dveří do stáje. Také bylo potřeba se postarat o zvířata, vedle stovky dalších drobností.

Během práce si v hlavě sumíroval, jak postaví krb. Mohl by použít zadní stěnu domu a stáje, protože ta už stála. V duchu proti ní skládal kameny a vytvářel tvar krbu. Už si vyhlédl dlouhý kámen, který použije na překlad. Všechno řádně spojí maltou. Když si Oba usmyslel, že něco udělá, dával do toho všechno. Žádnou práci, kterou jednou začal, neudělal jen napolovic.

V duchu si představoval, jak bude matka překvapená a šťastná, až uvidí, co pro ně postavil. Pak si ho jistě bude víc vážit. Nakonec jistě uzná jeho hodnoty. Než však bude Oba moci začít se stavbou krbu, musí ještě vykonat jiné práce.

Zvlášť jeden úkol se před ním tyčil jako hora. Jizvy z té bitvy byly vidět všude na povrchu hromady zmrzlého hnoje ve stáji. Byl teď poďobaný spoustou děr v místech, kde se Obovi podařilo najít nějakou slabost, v místech se vzduchovou bublinou nebo suchou slámou, kde se dalo kus odlomit. Pokaždé, když se slupnutím odlomil kousek, byl si Oba jistý, že konečně našel cestu dovnitř toho impozantního ledového náhrobku, pokaždé se však ukázalo, že to byla jen falešná naděje. Osekávání lopatou bylo pomalé, Oba však nebyl žádný ulejvák.

Začalo ho znepokojovat, že by možná člověk jeho významu neměl ztrácet čas takovou podřadnou prací. Zmrzlý hnůj mu nepřipadal jako vhodné pole působnosti pro člověka, který je se vší pravděpodobností něco jako princ. Přinejmenším teď věděl, že je významný člověk. Člověk s rahlovskou krví v žilách. Přímý potomek - syn -muže, který vládl D'Haře, Darkena Rahla. Nejspíš neexistuje jediný člověk, který by neslyšel o Darkenu Rahlovi. O Obovu otci.

Dříve nebo později by měl svou matku konfrontovat s pravdou, kterou před ním zatajila - s pravdou, kým ve skutečnosti je. Jen si neuměl představit, jak to udělat, aniž by jí došlo, že mu tuhle novinku vyklopila Lathea, dřív než vypustila duši.

Vyčerpaný po obzvlášť vášnivém útoku na zmrzlou hromadu, podepřel si Oba předloktí o násadu lopaty, než zase popadne dech. Přes velkou zimu se mu po rozcuchaných světlých vlasech pot jen řinul.

„Obo, ty budižkničemu,“ řekla matka, jež zrovna rázným krokem vkráčela do stáje. „Jen tak postávat, nic nedělat, na nic nemyslet, prostě být k ničemu. To jsi přesně ty, že jo? Nemehlo Oba.“ 

Zastavila se a její zlá drobná ústa byla najednou plná vrásek, jak se na něj upřeně dívala.

„Mami. Jen jsem se zrovna snažil popadnout dech.“ Ukázal na kusy ledu pokrývající všude kolem podlahu, důkaz jeho horlivého úsilí. „Už na tom pracuju, mami. Vážně.“ 

Ani se nepodívala. Provrtávala ho pohledem. Čekal, protože věděl, že má na mysli něco víc než jen hromadu zmrzlého hnoje. Pokaždé poznal, když se ho vydala trápit, když se ho snažila donutit, aby se cítil jako ten hnůj, na němž stál. Z temných štěrbin a skrýší rozsetých po celé stáji všechno pozorovaly krysy svýma drobnýma černýma krysíma očkama.

Se svým kritickým pohledem upřeným na Obu vytáhla matka nějakou minci. Držela ji mezi palcem a ukazováčkem, ne prostě proto, aby mu ji podala, ale kvůli její důležitosti.

Oba byl trochu zmatený. Lathea byla mrtvá. Nikde poblíž nebyla žádná čarodějka, aspoň o ní nevěděl, která by matce mohla připravit lék - nebo jemu. Poslušně však stejně nastavil dlaň.

„Prohlédni si ji,“ poručila, když mu minci pustila do dlaně. 

Oba ji zdvihl do světla vycházejícího ze dveří a pozorně si ji prohlížel. Věděl, že matka očekává, že na ní něco najde - ale co, to netušil. Otočil minci a opatrně se kradmo podíval na matku. Pak pečlivě prozkoumal druhou stranu mince, pořád však neviděl nic mimořádného.

„Ano, mami?“ 

„Všiml sis na ní něčeho neobvyklého, Obo?“ 

„Ne, mami.“ 

„Nemá vrub na okraji!“ 

Oba si nad tím chvilku lámal hlavu a pak se znovu podíval na minci, tentokrát pečlivě prohlížel její okraj.

„Ne, mami.“ 

„Tohle je ta mince, kterou jsi mi vrátil.“ 

Oba přikývl, protože neměl důvod jí nevěřit. „Ano, mami. Mince, kterou jsi mi dala pro Latheu. Ale už jsem ti řekl, Lathea zemřela při požáru, takže jsem ti tu medicínu nemohl koupit. A proto jsem ti tu minci vrátil.“

Její žhavý, pronikavý pohled byl přímo vražedný, hlas však měla jako led a klidný. „To není ta samá mince, Obo.“

Oba se zašklebil. „Ale ovšemže je, mami.“

„Mince, kterou jsem ti dala, měla na okraji značku. Značku, kterou jsem tam sama vyryla.“ 

Obův široký úsměv vadnul současně s tím, jak horečně přemýšlel. Pokoušel se vymyslet, jak má odpovědět - co by mohl říct - aby mu uvěřila. Nemohl tvrdit, že si dal minci do kapsy a pak vytáhl jinou, když ji vracel, protože nikdy žádné vlastní peníze neměl. A ona dobře věděla, že žádné peníze neměl, nikdy by to nedovolila. Byla přesvědčená, že je budižkničemu a že by je mohl promarnit.

Ale on teď peníze měl. Měl všechny Latheiny peníze - celé jmění. Vzpomněl si, jak horečně sbíral všechny mince, které se Lathee vysypaly z kapsy, včetně mince, kterou jí chvíli předtím sám dal. Když později dával jednu minci stranou, aby ji pak vrátil matce, netušil, že si tu, kterou mu dala, poznačila. Oba měl smůlu, že vrátil jinou minci než tu, kterou mu původně svěřila.

„Ale, mami... jsi si tím jistá? Možná si jen myslíš, že sis tu minci označila. Možná jsi zapomněla.“ 

Pomalu zakroutila hlavou. „Ne. Poznačila jsem si ji, abych - kdybys ji utratil za chlast nebo ženské - tam mohla jít a vyhledat ji, a tak poznat, co jsi udělal.“

Ta záludná děvka! Nevěří ani vlastnímu synovi! Co je to vlastně za matku?

A jaký vlastně má důkaz kromě chybějící drobné rýhy na hraně mince? Žádný! Ta ženská je šílená!

„Ale mami, musíš se mýlit. Nemám přece žádné peníze - to dobře víš. Kde bych vzal jinou minci?“ 

„Přesně tohle bych ráda věděla.“ Z jejích očí šla hrůza. Oba sotva dýchal pod jejím zkoumavým žhavým pohledem. Její hlas však pořád zůstával klidný. „Řekla jsem ti, abys za ty peníze koupil léky.“ 

„Jak bych mohl? Lathea byla mrtvá. Tak jsem ti tu tvou minci vrátil.“ 

Když tak před ním stála, vypadala tak široká a silná jako nějaký zosobněný duch-mstitel, který přišel mluvit jménem té mrtvé. Možná se vrátil Lathein duch, aby na něj žaloval! Tuhle možnost Oba zatím nevzal v úvahu. To by bylo té otravné čarodějnici podobné. Byla pěkně záludná. To by se podobalo tomu, co už mu udělala, když se rozhodla před ním zatajit jeho důležitost, jeho náležitou významnost.

„Jestlipak víš, proč jsem ti dala jméno Oba?“ 

„Ne, mami.“ 

„Je to starobylé d'hařanské jméno. Věděl jsi to, Obo?“ 

„Ne, mami.“ Přemohla ho zvědavost. „Co to znamená?“  

„Má dva významy. Sluha a král. Pojmenovala jsem tě Oba, protože jsem doufala, že bys jednou mohl být králem, a kdyby ne, že budeš alespoň sloužit Stvořiteli. Hlupáci se zřídka stávají králi. Ty nikdy nebudeš králem. Byl to jen pošetilý sen novopečené matky. Zůstává tedy sluha. Komu sloužíš, Obo?“  

Oba dobře věděl, komu slouží. Právě tím se stal nepřemožitelným.

„Kde jsi vzal tu minci, Obo?“ 

„Už jsem ti to řekl, mami, nemohl jsem ti koupit tvůj lék, protože Lathea umřela při požáru jejího domu. Možná se ta značka na minci ošoupala o něco, co jsem měl v kapse.“ 

Zdálo se, že o jeho slovech uvažuje. „Určitě, Obo?“

Oba přikývl, doufaje, že se mu konečně podařilo odvrátit její myšlenky od záměny mincí. „Ovšem, mami. Lathea zemřela. Proto jsem ti tu minci vrátil. Nemohl jsem ti koupit tvůj lék.“

Matka pozvedla obočí. „Vážně, Obo?“

Pak pomalu vytáhla ruku z kapsy šatů. Oba nemohl vidět, co drží v ruce, ulevilo se mu však, že ji konečně přesvědčil.

„Je to tak, mami. Lathea byla mrtvá.“ Zjistil, že to říká rád. 

„Vážně, Obo? Tak ty jsi mi nemohl koupit můj lék? Ty bys své matce nelhal, viď, Obo?“ 

Rozhodně zakroutil hlavou. „Ne, mami.“

„Tak co je potom tohle?“ Otočila ruku a podávala mu lahvičku s lékem, kterou mu Lathea dala ještě předtím, než se s ní vypořádal. „Tohle jsem našla ve tvé kapse, Obo.“ 

Oba civěl na tu prokletou láhev, na tu pomstu té otravné čarodějnice. Měl tu ženskou zabít hned, ještě než mu dala tuhle udavačskou láhev s medicínou. Úplně zapomněl, že si ji toho večera dal do kasy kabátu s tím, že ji pak někde v lese zahodí, až se bude vracet domů. A pak s těmi všemi důležitými věcmi, které se postupně dozvídal, na tu prokletou láhev s lékem dočista zapomněl.

„No, myslím... myslím, že to musí být nějaká stará láhev.“ 

„Stará láhev? Vždyť je plná!“ Vrátil se jí její hlas, ostrý jako břitva. „Jak se ti podařilo dostat láhev s lékem od ženy, která byla mrtvá - v domě, který už shořel? Jak, Obo? A jak je možné, že jsi mi vrátil jinou minci, než jakou jsem ti dala, abys s ní zaplatil? Jak?“ Pokročila k němu blíž. Jak, Obo?“ 

Oba o krok ustoupil. Nemohl odtrhnout oči od té prokleté medicíny. Nedokázal se matce podívat do těch jejích zuřivých očí. Věděl, že kdyby to udělal, tak by ho tím svým smrtícím pohledem zpražila, až by se rozplakal.

„No, já...“ 

„No, co, Obo? Co, ty hnusný bastarde? Ty ničemný, líný, prolhaný bastarde. Ty mizerný, úskočný, odporný bastarde, Obo Schalku!“ 

Oba zdvihl hlavu. Nemýlil se, přibila ho tím svým smrtícím planoucím pohledem.

On se však stal nepřemožitelným.

„Obo Rahle,“ řekl. 

Netrhla sebou. Uvědomil si, že ho záměrně vyprovokovala, aby přiznal, že to ví. To všechno bylo jen součástí její intriky. To jméno, Rahl, jen křičelo, aby vysvětlil, jak se o něm dozvěděl, a všechno jeho matce prozrazovalo. Oba tam stál celý strnulý, v hlavě měl divoký zmatek, jako krysa, které někdo šlápl na ocas.

„Ať mě dobří duchové proklejí,“ řekla polohlasně, „měla jsem udělat, co mi Lathea od začátku radila. Byla bych nás všechny ušetřila. Tys ji zabil! Ty hnusný bastarde! Ty opovrženíhodný prolhaný...“ 

Rychle jako liška Oba švihnul lopatou a do rozmachu dal všechnu svou váhu a sílu. Ocelová lopata zazvonila jako zvon o její lebku.

Sesypala se jako pytel zrní hozený z podkroví - bum!

Oba rychle o krok ustoupil, protože se obával, že po něm skočí, jako pavouk, a svými zlými drobnými ústy ho kousne do kotníku. Byl přesvědčený, že by to dokázala. Ta záludná děvka!

Jako blesk se vrhl kupředu a znovu ji praštil lopatou, na stejné místo jejího širokého čela, pak ustoupil z dosahu jejích zubů, než by ho mohla kousnout jak pavouk. Často na ni myslel jako na pavouka. Jako na černou vdovu.

Stál tam pak ve střehu, s lopatou napřaženou nad ramenem, připravený ihned znovu udeřit. Soustředěně ji pozoroval. Z obou uši jí vytékala skoro průhledná, narůžovělá kapalina a stékala na zmrzlý hnůj.

V záchvatu strachu a zuřivosti vyrazil prudce kupředu a švihl lopatou do její hlavy, a pak znovu a znovu. Stájí se rozlehly zvonivé údery lopaty do lebky, které se spojily do jediného dlouhého zvonivého hřmotu. Krysy, které všechno pozorovaly svýma malýma černýma krysíma očkama, chvatně cupitaly do svých děr.

Oba potácivě ustoupil a lapal po dechu po svém zuřivém úsilí ji umlčet. Supěl a pozoroval její nehybnou postavu rozvalenou na hromadě zmrzlého hnoje. Paže měla doširoka rozhozené na obě strany, jako kdyby chtěla, aby ji objal. Ta záludná děvka! Mohla by být ještě něčeho schopná. Nejspíš se snaží o nějakou kompenzaci. Nabízí svou náruč, jako kdyby mu to mohlo nahradit čas strávený ve chlívku.

Její tvář teď vypadala jinak. Měla v ní zvláštní výraz. Popošel po špičkách blíž, aby si ji prohlédl. Lebku měla celou zdeformovanou jako zralý meloun rozpuklý na zemi.

Bylo to tak nové, že si nedokázal srovnat myšlenky.

Máma, její melounovitá hlava, celá otevřená.

Ještě ji pro jistotu třikrát udeřil, tak rychle, jak to dokázal. Pak ustoupil do bezpečné vzdálenosti, lopatu držel pořád připravenou pro případ, že by najednou vyskočila a začala na něj křičet. To by jí bylo podobné. Tak záludně. Ta ženská byla šílená!

Stáj zůstávala tichá. V mrazivém vzduchu viděl obláčky svého dechu. Z jeho matky však žádný dech nevycházel. Hruď měla nehybnou. Krvavá louže pod její hlavou prosakovala do hromady hnoje. Některé z děr, které vykutal, se naplnily vyteklým obsahem její podivné melounovité hlavy rozpuklé na zemi.

Pak začal být Oba sebejistější, když už mu matka nemohla říkat žádné hrozné věci. Matka, protože nebyla moc chytrá, pravděpodobně byla zajedno s Latheou v jejím štvaní a nechala se umluvit, aby ho nakonec nenáviděla, jeho, svého jediného syna. Ty dvě ženské ovládly jeho život. A on byl jen bezmocný sluha těch dvou harpyjí.

Naštěstí se nakonec stal nepřemožitelným a osvobodil se od obou!

„Chceš vědět, komu sloužím, mami? Sloužím tomu hlasu, který mě učinil nepřemožitelným. Tomu hlasu, který mně pomohl zbavit se tě!“ 

Matka už mu neměla co říci. Konečně, po tak dlouhé době mu už neměla co říci.

Pak se Oba doširoka usmál.

Vytáhl nůž. Teď byl nový člověk. Člověk, který pěstuje své intelektuální zájmy, když se naskytne příležitost. Pomyslel si, že by se měl podívat, jaké další podivné a zvláštní věci by se daly najít uvnitř jeho bláznivé matky.

Oba rád poznával nové věci.

****

Oba si zrovna dopřával chutnou svačinku z vajec usmažených v krbu, který si začal stavět, když uslyšel ze dvora drkotání vozíku. Bylo to už víc než týden po tom, co jeho záludná matka otevřela svá drobná zlá ústa naposledy.

Oba šel ke dveřím, pootevřel je jen na malou štěrbinu, jedl dál ve stoje smažená vejce a vykukoval ven. Uviděl zadní část vozíku, jenž zastavil blízko dveří. Slezl z něj nějaký muž.

Byl to pan Tuchmann, který pravidelně přivážel vlnu. Obova matka byla pradlena a spřádala ji pro pana Tuchmanna. Ten pak používal přízi ve svém tkalcovském stavu. Kvůli tolika novým věcem, které si v poslední době vyžádaly jeho pozornost, Oba na pana Tuchmanna úplně zapomněl. Rychle se podíval do rohu místnosti, aby zjistil, kolik příze matka připravila. Nebylo toho moc. U stěny leželo ještě několik žoků vlny čekajících na spředení. To nejmenší, co matka mohla udělat, než začala dělat potíže, bylo postarat se o svou práci.

Oba nevěděl, co má dělat. Když se otočil zpátky ke dveřím, už za nimi stál pan Tuchmann a nakukoval škvírou do místnosti. Byl to vysoký muž, s velkým nosem a velkýma ušima. Vlasy už mu šedivěly a byly kudrnaté stejně jako vlna, se kterou obchodoval. Nedávno ovdověl. Oba věděl, že matka měla pana Tuchmanna ráda. Možná by byl mohl vyluhovat trochu jedu z jejích zubů. Trochu ji změkčit. To byla zajímavá teorie k zamyšlení.

„Dobré odpoledne, Obo.“ Jeho oči, které Oba vždycky shledával podivně těkavými, nakukovaly štěrbinou ve dveřích a prohledávaly místnost. „Je tvoje matka doma?“ 

Oba, jenž nelibě nesl, že mužovy zvědavé oči narušují jeho soukromí, tam stál s talířem s vejci v ruce a snažil se přemýšlet, co má udělat, co mu má říci. Pohled pana Tuchmanna se zastavil na krbu.

Oba, nervózní a zmatený, ztuhlý za dveřmi, si najednou připomněl, že je nový člověk. Významný člověk. Významní lidé nejsou nejistí sami sebou. Významní lidé se chopí příležitosti a tvoří svou vlastní velikost.

„Matka?“ Oba položil talíř a vrhl rychlý pohled ke krbu. „Ano, je doma, někde.“ 

Pan Tuchmann s hlavou plnou vlněných kudrdlinek chvíli jen zíral s kamennou tváří na Obův úšklebek.

„Slyšel jsi o Lathee? Co našli v jejím vyhořelém domě?“ 

Oba si pomyslel, že ten člověk má ústa dost podobná matčiným ústům. Zlá. Záludná.

„Lathea?“ Oba vysál kousek vejce uvízlý mezi zuby. „Ta je mrtvá. Co by mohli najít?“ 

„Přesněji, co nenašli, řekl bych. Peníze. Lathea měla peníze, to věděl každý. Ale v jejím domě se žádné nenašly.“ 

Oba pokrčil rameny. „Tak to musely shořet. Roztavit se.“

Pan Tuchmann si pochybovačně odfřknul. „Možná. A možná, že ne. Někteří lidé říkají, že už byly pryč, než ten oheň propuknul.“

Oba byl rozhořčený, že lidé prostě nemohou tu věc nechat být. Copak sami nemají nic na práci? Proč do toho strkají nos? Měli by se radovat, že ta čarodějnice zmizela z jejich života, a nechat to být. Ale oni se v tom musí šťourat! Klov, klov, klov, jako hejno hus v zrní. Šťourové, čmuchalové, nic jiného nejsou!

„Řeknu matce, že jste tu byl.“ 

„Potřebuju přízi, kterou dokončila. A mám pro ni další várku vlny. Musím hned dál, čekají na mne další lidé.“ 

Ten člověk má celé stádo žen, které pro něj spřádají vlnu. To nikdy nedá těm svým chudinkám pradlenám šanci, aby popadly dech?

„No, bojím se, že matka neměla čas, aby...“ 

Pan Tuchmann znovu civěl na krb, jenže tentokrát upřeněji. Výraz jeho tváře byl víc než zvědavý, hraničil s hněvem. Ten člověk, zvyklý poroučet lidem kolem sebe a vždycky troufalejší, než bylo Obovi příjemné, vešel do dveří a do domu, doprostřed místnosti, s očima pořád upřenýma na krb. Zvedl ruku s nataženým ukazováčkem.

„Co je... co je to? Drahý Stvořiteli...“ 

Oba se podíval, kam ukazuje - do nového krbu rozestavěného proti kamenné stěně, oddělující dům od stáje. Oba byl přesvědčený, že odvedl dobrou práci - krb byl pevný a jeho linie rovné. Prostudoval jiné krby a poučil se, jak byly zkonstruované. I když komín nebyl ještě dokončený, už se krb dal používat. Postavil ho tak, aby v místnosti dobře vynikl.

Vtom si Oba všiml, na co vlastně pan Tuchmann ukazuje.

Na matčinu čelist.

No, tohle tedy bylo něco! Oba nečekal žádné návštěvníky, zvlášť ne slídivé návštěvníky. Kde vzal tenhle člověk právo strkat nos do domů jiných lidí, jen proto, že pro něj spřádají vlnu?

Pan Tuchmann začal couvat ke dveřím. Oba věděl, že pan Tuchmann si to, co viděl, nenechá pro sebe. Ten člověk je drbna, už vyzvonil každému, kdo byl ochotný ho poslouchat, všechno o Latheiných chybějících penězích - které koneckonců právem patří Obovi, když se vezmou v úvahu celoživotní trable, které musel snášet, aby je získal. Kdo jsou všichni ti lidé, co se z ničeho nic objevují, aby se zastávali té nepříjemné čarodějnice?

Kdyby pan Tuchmann začal žvanit o tom, co viděl v krbu, jistě by vyvstala řada otázek. Každý by do toho hned musel strkat nos a chtěl by vědět, co to je. Začali by si nejspíš dělat starosti o matku, teď, stejně jako o tu čarodějnici.

Tohle Oba, nový člověk, muž činu, sotva mohl dopustit. Je přece významný člověk, to už ví. Jeho žilami koneckonců proudí rahlovská krev. Významní lidé jednají - vypořádají se s problémy, pokud vyvstanou. Rychle. Účinně. Rázně.

Oba popadl pana Tuchmanna zezadu za krk a zastavil tak jeho ústup. Ten člověk se zuřivě vzpíral. Byl vysoký a šlachovitý, pro Obovu sílu a rychlost však nebyl rovnocenným soupeřem.

Oba zamručel námahou a vrazil nůž panu Tuchmannovi do břicha. Ten doširoka rozevřel ústa. Jeho oči, vždycky tak těkavé, vždycky tak zvědavé, se také doširoka rozevřely, teď však byly plné strachu.

Oba srazil toho nepříjemného pana Tuchmanna k zemi. Čekala ho spousta práce. Oba se nikdy těžké práce nebál. Za prvé bude třeba vypořádat se s tím vzpírajícím se čmuchalem s vlněnou hlavou. Pak tu je problém jeho vozíku. Pravděpodobně přijdou lidé a budou ho hledat. Obův život se začínal komplikovat.

Pan Tuchmann volal o pomoc. Oba vrazil nůž do měkkého místa pod bradou pana Tuchmanna. Pak se nad ním nahnul a pozoroval mužův marný boj. Věděl, že umírá.

Oba proti panu Tuchmannovi nikdy nic neměl, vážně - i když ten člověk byl neomalený a panovačný. Tím vším je vinna ta otravná čarodějnice. Pořád ještě Obovi ztěžuje život. Patrně poslala z podsvětí nějaký vzkaz matce a pak i panu Tuchmannovi. Ta děvka! Tak se stalo, že matka začala být tak podezřívavá a záludná. A teď ten protivný otrava, pan Tuchmann. Jsou jako hejno kobylek, které se zničehožnic objevilo, aby ho soužilo.

Všechno je to proto, protože je významný člověk, to Oba dobře věděl.

Nepochybně přišla doba změn. Nemůže zůstat doma a pořád přijímat lidi, kteří ho znají a obtěžují ho neustálými otázkami. Ostatně - je přece příliš významný, než aby zůstal v tomhle zapadákově!

Pan Tuchmann zachrčel v marném úsilí uniknout. Byl čas, aby se ten nešťastný vdovec připojil k Obově bláznivé matce a té otravné čarodějnici ve Strážcově podsvětní říši mrtvých.

A pak nadešel čas, aby Oba vzal svůj významný život do svých rukou a jako nový člověk postoupil na lepší místa.

V té chvíli, kdy si uvědomil, že už nikdy nebude muset jít do stáje a už nikdy neuvidí tu zmrzlou hromadu hnoje, kterou přes všechna ta kázání a neústupné vyžadování své bláznivé matky nemohl odstranit lopatou, napadlo ho, že kdyby byl použil krumpáč, rychle by se s ní vypořádal.

No, to tedy jsou věci!

Kapitola čtrnáctá

Klidným a naprosto precizním pohybem zápěstí Friedrich Gilder zvedl jemnými chloupky svého štětečku lístek zlata a položil ho na jeho místo. Lístek, tak lehký, že by se při nejjemnějším závanu větru vznášel ve vzduchu, se přitiskl k vlhké sochařské sádře jako nějakým kouzlem. Ve svém soustředění se Friedrich nahnul nad pracovním stolem a polštářkem z ovčí vlny opatrně přetíral čerstvě pozlacený povrch malé stylizované sošky ptáka a kontroloval, jestli nemá nějaký kaz.

Venku čas od času na okno zabubnovaly dešťové kapky. Přestože bylo poledne, když se přikradly mraky přinášející nápor deště, setmělo se jako za soumraku.

V zadním pokoji, kde pracoval, zvedl Friedrich hlavu a otevřenými dveřmi do hlavní místnosti sledoval důvěrně známé pohyby své ženy, jež házela kameny na desku Milosti. Už před mnoha lety sám pozlatil kresbu Milosti, osmicípou hvězdu uvnitř kruhu ve čtverci, který sám byl uvnitř jiného kruhu - po tom, co všechno správně nakreslila samozřejmě ona. Ta Milost by byla k ničemu, kdyby ji nakreslil on. Aby Milost byla skutečná, musel ji nakreslit někdo s nadáním k magii.

Měl radost, když mohl udělat cokoli, aby věci v jejím životě byly krásnější. To, co dělalo jeho život krásnějším, byla ona sama. Pomyslel si, že její úsměv pozlatil sám Stvořitel.

Friedrich také pozoroval ženu, která se odvážila přijít do jejich domu pro věštbu. Zrovna se v napjatém očekávání naklonila dopředu, plně zaujatá dopadem kamenů předvídajících její osud. Kdyby skutečně mohli vidět takové věci, nepřicházeli by lidé k Althee pro věštbu, přesto pokaždé napjatě pozorovali, jak se kameny kutálejí z dlouhých štíhlých prstů jeho ženy přes desku, na které byla Milost nakreslena.

Tahle žena, středního věku, ovdovělá, patřila k těm milým a veselým. Už předtím byla za Altheou dvakrát, to však bylo už před několika lety. Protože se soustředil na vlastní práci, jen nepříliš pozorně sledoval, jak vypráví Althee o svých několika dospělých dětech, provdaných a ženatých, které žily nedaleko od ní, a o tom, že už je na cestě její první vnouče. Teď se však ženin zájem soustředil na dopad kamenů, ne na děti.

„Znovu?“ zeptala se. Bylo v tom víc údivu než otázky. „Udělaly to znovu.“ 

Althea mlčela. Friedrich přihlazoval čerstvě položené zlato a poslouchal dobře známé zvuky, jak jeho žena sbírá kameny s desky.

„Tohle dělají často?“ zeptala se ta žena, když její doširoka rozevřené oči sjely s desky k Altheině tváři. Althea neodpověděla. Žena si třela kotníky prstů tak silně, až si Friedrich pomyslel, že si sedře kůži. „Co to znamená?“ 

„Pssst,“ zašeptala Althea a zachrastila kameny. 

Friedrich se ještě nesetkal s tím, že by jeho žena byla při jednání se zákazníkem tak zamlklá. Kameny chřestící v polootevřené Altheině dlani jako by svým kostěným zvukem vyjadřovaly jistou naléhavost. Žena si znovu masírovala kotníky prstů, očekávajíc svůj osud.

A znovu se sedm kamenů rozkutálelo po desce, aby vyzradilo svatá tajemství osudu.

Z místa, kde Friedrich seděl, nemohl vidět, jak kameny dopadají, slyšel však známý zvuk, který vydávaly jejich nepravidelné tvary, když se kutálely po desce. Po všech těch letech jen zřídkakdy viděl Altheu při praktikování její profese, zřídkakdy pozoroval samotné kameny. Přesto však, nehledě na všechna ta léta, mu dělalo potěšení Altheu pozorovat. Když zvedl hlavu a uviděl ze strany její energickou bradu, její vlasy, pořád ještě převážně zlaté, které jí spadaly podél čelisti až na ramena jak sluneční paprsky, usmál se.

Žena vyjekla. „Zase!“ Jako kdyby chtělo dát ženě za pravdu, otřáslo domem vzdálené zahřmění. „Madam Altheo, co by to mohlo znamenat?“ Ze zabarvení jejího hlasu byly zřetelně znát její obavy.

Althea, jež seděla na svém polštáři na podlaze, opírala se o jednu ruku a své atrofované nohy měla natažené vedle sebe, se pomocí ruky na podlaze narovnala. Nakonec se podívala na svou zákaznici.

„Znamená to, Margery, že jsi žena velmi silného ducha...“ 

„To je jeden z těch dvou kamenů? Já? Silný duch?“ 

„Správně,“ potvrdila jí Althea přikývnutím. 

„A co ten druhý? To nemůže být dobré. Ne. Může to znamenat jen to nejhorší.“ 

„Právě jsem se ti chystala říct, že ten druhý kámen, který ho provází při každém hodu, je také silný duch. Muž se silným duchem.“ 

Margery znovu upřela zrak na kameny na desce. Promnula si kotníky. „Ale, ale oba...“ Ukázala na ně. „Oba pořád padají... tam ven. Až za vnější kruh. Do podsvětí.“ Její vyděšené oči pátraly v Altheině tváři.

Althea popotáhla kolena a nohy si přetáhla před sebe, aby je mohla zkřížit. Přestože měla nohy atrofované a téměř nepoužitelné, když je zkřížila na podlaze před svým polštářem, pomáhalo jí to, aby mohla sedět rovně.

„Ne, ne, má drahá. Vůbec ne. Copak to nevidíš? Je to dobré. Oba silní duchové jdou společně životem a zůstanou spolu navždy. Je to ten nejlepší výsledek věštby.“ 

Margery vrhla další znepokojený pohled na desku. „Vážně? Vážně, madam Altheo? Myslíte, že je to dobré, když, když pořád... dělají tohle?“

„Samozřejmě, Margery. Je to dobré. Dva lidé silného ducha, spojení navždy.“ 

Margery se dotkla prstem spodního rtu a zvedla oči k Althee. „Ale kdo to je? Kdo je ten záhadný muž, kterého mám potkat?“

Althea pokrčila rameny. „Je příliš brzo, aby se to dalo říct. Ale kameny říkají, že potkáš muže...“ - na efekt spojila palce a ukazováčky pevně dohromady - „a vy dva budete pořád spolu. Gratuluji ti, Margery. Vypadá to, že nemáš daleko k tomu, abys našla štěstí, které tak hledáš.“

„Kdy? Jak brzo?“ 

Althea znovu pokrčila rameny. „Je příliš brzo, než aby se to dalo říct. Kameny jen říkají, že se to stane, ne kdy se to stane. Možná zítra, možná příští rok. Ale důležité je, že brzo potkáš muže, který na tebe bude hodný, Margery. Teď musíš mít oči otevřené. Neschovávej se ve svém domě, nebo ho propásneš.“

„Ale když kameny říkají...“ 

„Kameny říkají, že je silný a že ho můžeš získat, ale neříkají, že je to jisté. Záleží na tobě a na něm. Buď k němu otevřená, až vstoupí do tvého života, jinak by mohl jen projít, aniž by si tě všimnul.“ 

„Budu, madam Altheo.“ Přesvědčení v jejím hlase sílilo. „Budu. Budu připravená, takže až náhodou vstoupí do mého života, poznám ho a on pozná mne, přesně jak kameny předpověděly.“ 

„Dobře.“ 

Žena zalovila v koženém váčku visícím u jejího opasku a vytáhla minci. Dychtivě ji podávala Althee, potěšená výsledkem věštby.

Friedrich sledoval, jak Althea věští, téměř čtyřicet let. Za celou tu dobu nikdy nebyl svědkem toho, že by někomu zalhala.

Žena vstala a natáhla ruku. „Můžu vám pomoct, madam Altheo?“

„Děkuji ti, drahá, ale pomůže mi Friedrich, až později. Teď chci ještě chvíli zůstat u své desky.“ 

Žena se usmála, možná snila o novém životě, který ji čeká. „No, tak tedy, nejlepší bude, když už půjdu, než den pokročí... než se setmí. A taky cesta zpátky je dlouhá.“ Naklonila se na stranu a zamávala od spojovacích dveří. „Zdravím vás, mistře Friedrichu.“

Déšť prudce bušil do okna. Obloha, jak si Friedrich všiml, potemněla a jejich dům uprostřed močálu zahalila šedavým přítmím. Friedrich vstal od pracovního stolu a zamával. „Dovolte, abych vás doprovodil ke dveřím, Margery. Jistě máte někoho, kdo na vás čeká, aby vás odvezl zpátky, že?“

„Můj zeť je tam na okraji kaňonu, kde začíná cesta dolů, a čeká tam s koňmi.“ Zastavila se mezi dveřmi a ukázala na jeho dílo na stole. „To jste udělal moc krásnou věc.“ 

Friedrich se usmál. „Doufám, že v paláci najdu zákazníka, který si myslí to samé.“

„Najdete, určitě najdete. Děláte krásné věci. Každý to říká. Ti, kdo vlastní nějaké vaše dílo, se mohou pokládat za šťastlivce.“ 

Šťastná Margery se uklonila Althee a znovu jí poděkovala, pak si vzala svůj plášť z ovčí kůže z háku u dveří. Usmála se na rozzlobenou oblohu a oblékla si plášť a stáhla si kapuci přes hlavu, celá netrpělivá vydat se už na cestu, aby našla nového muže. Zpátky to bude dlouhá cesta. Než Friedrich zavřel dveře, varoval Margery, aby za každou cenu zůstávala na stezce a dávala si pozor na každý krok, který udělá na cestě ven z kaňonu. Řekla mu, že si bude jeho pokyny pamatovat a řídit se jimi a slíbila, že bude opatrná.

Díval se za ní, jak pospíchá pryč a mizí ve stínech a mlze, a pak zavřel pečlivě dveře před tím psím počasím. Když byl zpátky uvnitř domu, znovu zavládlo ticho. Venku hlubokým basem zarachotil hrom, jako kdyby byl s něčím nespokojený.

Friedrich se došoural ke své ženě. „No tak, dovol mi, abych ti pomohl do křesla.“

Althea sebrala kameny. Znovu jí zarachotily v ruce jako kosti duchů. Přitom, jak byla vždycky taktní, jí vůbec nebylo podobné, že mu neodpověděla, když k ní promluvil. Ještě víc jí bylo nepodobné, že znovu vrhla kameny, když už zákazník odešel. Při věšteckém vrhání kamenů používala své nadání pro magii způsobem, kterému nemohl plně porozumět, věděl však, jak ji to vyčerpává. Věštecké vrhání kamenů jí odčerpávalo sílu, až zůstávala chvíli úplně izolovaná od světa a přála si cokoli, jen ne znovu je vrhat.

Teď však byla jak očarovaná nějakou nevyslovenou potřebou.

Otočila zápěstí, rozevřela dlaň a hodila kameny na desku tak lehce, tak graciézně, jako on zacházel se svými éterickými zlatými lístky. Hladké, temné kameny nepravidelných tvarů se rozkutálely, poskakovaly po desce a rozhodily se po pozlacené Milosti.

Během jejich společného života ji Friedrich viděl vrhat kameny snad desettisíckrát. Stávalo se, že podobně jako její zákazníci se snažil rozeznat v jejich rozložení nějaký řád, vzor. Nikdy se mu to nepodařilo.

Althee pokaždé.

Rozeznávala význam, který žádný jiný smrtelník nemohl vidět. V náhodném seskupení kamenů viděla skrytou věštbu, jakou dokáží rozluštit jen čarodějky. Magický řád.

V samotném aktu vrhu kamenů žádný řád nebyl. Byl to dopad kamenů, který řídily síly, o nichž se neodvážil uvažovat, síly, jež promlouvaly jen k čarodějkám prostřednictvím jejich nadání. V tom náhodném motivu rozhozených kamenů uměla Althea vyčíst toky sil světem živých a dokonce, jak se obával, i světem mrtvých, i když o tom nikdy nemluvila. Přestože si byli duševně i tělesně tak blízcí, byla tohle jediná věc, kterou nemohli ve svém životě sdílet.

Tentokrát, jak se kameny koulely a klátily po desce, se jeden z nich zastavil přesně uprostřed. Dva se zastavily v opačných rozích čtverce, kde se dotýkal vnějšího kruhu. Dva skončily v protilehlých bodech, kde se dotýkaly čtverec a vnitřní kruh. Poslední dva se dokutálely až za vnější kruh, do míst představujících podsvětí.

Zablýsklo se a o pár sekund později pronikavě zahřmělo.

Friedrich jen nevěřícně zíral. Uvažoval o tom, s jakou asi pravděpodobností mohou kameny skončit na konci svého pádu na těchhle určitých místech Milosti. Ještě nikdy neviděl, že by po dopadu vytvořily nějaký pravidelný vzor.

Althea zírala na svou desku také.

„Viděla jsi někdy něco podobného?“ zeptal se. 

„Bohužel ano,“ řekla tiše a shrábla kameny svými půvabnými prsty. 

„Vážně?“ Byl si jistý, že by si tak nepravděpodobný případ, jako byla tahle překvapivá pravidelnost, určitě pamatoval. „A kdy to bylo?“ 

Zachrastila kameny v polootevřené dlani. „Při čtyřech předchozích hodech. Tohle bylo už popáté, naprosto stejně, kdy každý jednotlivý kámen skončil na stejném místě jako předtím.“

Pak znovu hodila kameny na desku. V tu chvíli jako by se obloha roztrhla a nápor deště zaduněl na střeše. Ten hluk se ozvěnou rozšířil po celém domě. Friedrich bezděčně na okamžik sjel pohledem nahoru ke stropu a pak společně s Altheou sledoval, jak se kameny kutálí a poskakují po desce.

První kámen se dokutálel na přesný střed Milosti a tam se zastavil. Zablesklo se. Ostatní kameny se převalovaly na pohled naprosto přirozeně a zastavily se očividně normálním způsobem, až na to, že na přesně stejných místech jako předtím.

„Šest,“ řekla šeptem Althea. Zaduněl hrom. 

Friedrich nevěděl, jestli to říká jemu nebo jen pro sebe.

„Ale první čtyři hody byly pro tu ženu, pro Margery. Vrhala jsi kameny pro ni. Tedy pro její věštbu.“ 

I jemu to znělo spíš jako úpěnlivá prosba než jako zdůvodnění.

„Margery za mnou přišla pro věštbu,“ řekla Althea. „To ale neznamená, že jí kameny chtěly nějakou poskytnout. Kameny se rozhodly, že tahle věštba patří mně.“ 

„Tak co to tedy znamená?“ 

„Nic,“ řekla. „V každém případě zatím nic. V tuto chvíli je to jen možnost - jako hradba bouřkových mračen nad obzorem. Kameny mohou ještě říci, že nás tahle bouře mine.“ 

Díval se, jak sbírá kameny, a přepadl ho pocit nesmírného strachu. „To stačí - musíš si odpočinout. Co kdybych ti teď pomohl vstát, Altheo? Připravím ti něco k jídlu.“ Díval se, jak sbírá s desky poslední kámen, ten ze středu. „Nech už ty kameny být. Uvařím ti trochu dobrého teplého čaje.“

Nikdy nemyslel na kameny jako na něco zlověstného. Teď měl pocit, že přivolávají do jejich životů nějaké neznámé nebezpečí.

Nechtěl, aby jimi hodila znovu.

Sedl si vedle ní. „Altheo...“

„Psst, Friedrichu.“ Řekla to bezbarvým hlasem, ani hněvivě ani vyčítavě, prostě jen chtěla vyjádřit nezbytnost. Déšť zabubnoval na střechu se zuřivou prudkostí. Z okapů se s hukotem valila voda. Tma za okny ochabovala v přívalu blesků. 

Poslouchal chřestění kamenů, a jako by k němu promlouvaly kosti mrtvých. Poprvé v jejich společném životě cítil něco jako obrannou nenávist k těm sedmi kamenům, které měla v dlani, jako kdyby byly nějaký milenec, který mu ji přišel odloudit.

Ze svého zlatého a rudého polštáře hodila Althea znovu kameny na Milost.

Když se převalovaly po desce, pozoroval rezignovaně, jak se zastavují, naprosto přirozeně, přesně na stejných místech. Vlastně by ho překvapilo, kdyby dopadly jinak.

„Sedm,“ zašeptala. „Sedmkrát sedm kamenů.“ 

Zaduněl hrom, hlubokým rezonujícím tónem, jako vyjádření nespokojenosti duchů v podsvětí.

Friedrich položil své ženě ruku na rameno. Do jejich domu něco přišlo - a vpadlo do jejich životů. Nemohl to vidět, věděl však, že to tam je. Pocítil najednou velikou únavu, jako kdyby na něj současně dolehly všechny roky jeho života, až se cítil být velmi starý. Zajímalo by ho, jestli to stejné v menším měřítku pociťuje Althea, pokaždé, když je tak vyčerpaná z věštění. Vždycky ho jímala hrůza, když plaval v tak emocionálně bouřlivých vodách. Jeho svět, jeho pozlacovačská práce se zdála být tak prostá, tak blažená v nevědomosti o vírech bouřlivých sil všude kolem.

Avšak nejhorší ze všeho bylo, že nemohl Altheu před tou neviditelnou hrozbou ochránit. V tom byl naprosto bezmocný.

„Altheo, co to znamená?“ 

Ani se nepohnula. Upřeně se dívala na ty hladké tmavé kameny rozeseté po její Milosti.

„Přichází Ten, který slyší hlasy.“ 

Oslepivě a rozzlobeně se zablesklo a pokoj se rozsvítil bílou září. Jiskřivý kontrast mezi jasným světlem a dusivým stínem působil až závrať. Pak následoval mohutný úder, to zarachotil hrom se silou, která otřásla zemí. V bezprostředním sledu přišel trhavý třesk; ten hluk přidal zvukový zmatek, aby se ve svém účinku vyrovnal se světelným zábleskem.

Friedrich polkl. „Víš který?“

Natáhla se a pohladila jeho ruku, která pořád spočívala na jejím rameni. „Říkáš čaj? Z toho deště na mne jde zima. Trochu čaje bych si dala.“

Sjel pohledem od jejích usmívajících se vrásčitých očí ke kamenům Milosti. Z nějakého důvodu mu v tu chvíli na jeho otázku nechtěla odpovědět. Tak jí dal jinou.

„Proč tvoje kameny padají takhle, Altheo? Co může něco takového znamenat?“ 

Blízko znovu udeřil blesk. Třesk hromu zněl, jako kdyby blesk rozštípnul vzduch z pevného kamene. Pěsti deště bušily do okna v netrpělivých záchvatech.

Althea konečně odtrhla zrak od okna, od toho záchvatu Stvořitelovy zuřivosti, a otočila se znovu k desce. Natáhla ruku a položila ukazováček na kámen uprostřed.

„Stvořitel?“ hádal nahlas Friedrich, dřív než ho mohla pojmenovat. 

Zakroutila hlavou. „Lord Rahl.“

„Ale hvězda uprostřed představuje Stvořitele - jeho dar.“ 

„Ano, představuje, v Milosti. Ale nesmíš zapomínat, že je to věštba. To je něco jiného. Věštba Milost jen používá a v téhle věštbě kámen ve středu představuje člověka s nadáním, s darem od Stvořitele.“ 

„Ale pak by to mohl být kdokoli,“ řekl Friedrich. „Kdokoli s nadáním.“ 

„Ne. Čáry z osmi vrcholů hvězdy představují Stvořitelův dar, jak prochází životem, oponou mezi světy a za vnější kruh do podsvětí. Tak představují Stvořitelův dar, který neposkytl nikomu jinému - dar magie obou světů, světa živých i světa mrtvých, magie aditivní i subtraktivní. Ten kámen ve středu se dotýká obou.“ 

Rychle se znovu podíval na kámen ve středu Milosti. „Ale proč by měl znamenat lorda Rahla?“

„Protože právě on je za tři tisíce let jediný, kdo se narodil s oběma stránkami tohoto daru. Za celou dobu, dokud tento dar nezískal, žádný z kamenů, které jsem hodila, neskončil na tomto místě. Žádný tam ani skončit nemohl. 

Jak je to dlouho? Dva roky, od té doby, co nastoupil na trůn po svém otci? Nebo méně, od té doby, co se v něm jeho dar probudil - což samo osobě vyvolává otázky se samými znepokojivými odpověďmi.“

„Ale já si velice jasně vzpomínám, že jsi mi před lety řekla, že i Darken Rahl používal obě stránky daru magie.“ 

S pohledem upřeným někam do svých temných vzpomínek zakroutila Althea hlavou. „On také používal subtraktivní síly, ale tu schopnost nezískal od narození. Nabízel Strážci podsvětí za jeho služby nevinné dětské duše. Darken Rahl si omezené užití takových sil musel kupovat. Ale tenhle člověk, tenhle lord Rahl, se už s oběma stránkami toho daru narodil, tak jako někteří za dávných dob.“

Friedrich si nebyl jistý, jak tomu má rozumět, co by mohlo znamenat to nebezpečí, které tak silně pociťoval. Živě si vybavoval ten den, kdy nový lord Rahl převzal moc. Když došlo k té velké události, byl Friedrich zrovna v paláci, aby prodal své drobné pozlacené sošky. Toho dne poprvé uviděl nového lorda Rahla, Richarda.

Byl to jeden z těch momentů v životě, na které se nikdy nezapomíná - za Friedrichova života to byl jen třetí Rahl, který se stal vládcem. Friedrich si jasně vzpomínal, jak nový lord Rahl, vysoký, silný, s pohledem dravce, kráčel palácem, zdál se být duchem nepřítomný, ale současně jako by tam patřil odjakživa. A pak ještě ten meč, který měl, legendární meč, který se v D'Haře neobjevil od té doby, co byl Friedrich ještě malý chlapec, pocházející z dávných dob ještě předtím, než byly postaveny hranice izolující D'Haru od ostatního světa.

Nový lord Rahl kráčel chodbami Paláce lidu spolu s nějakým starcem - čarodějem, jak se povídalo - a s nějakou vznešenou ženou. Ve srovnání s tou ženou, s dlouhými bohatými vlasy, oděnou do bílých saténových šatů, veškerá vznešenost a velkolepost paláce vypadala obyčejně a jednotvárně.

Zdálo se, že Richard Rahl a ta žena patří k sobě. Friedrich si všiml zvláštního způsobu, jak se na sebe dívali. Oddanost, věrnost a citové pouto v šedých očích toho muže a v zelených očích té ženy byly zrovna tak hluboké jako neklamné.

„A co ty ostatní kameny?“ zeptal se. 

Althea ukázala za větší kruh Milosti, kam se odvažovaly jen pozlacené paprsky Stvořitelova daru, na dva temné kameny umístěné ve světě mrtvých.

„Ti, co slyší hlasy,“ řekla. 

Přikývl, když se jeho podezření potvrdilo. Ve věcech magie se nestávalo často, že by dokázal uhodnout pravdu z toho, co se zdálo být samozřejmé.

„A zbytek?“ 

Althea se upřeně dívala na čtyři kameny spočívající ve vrcholech obrazců a pak tiše, až její hlas téměř zanikl v šumění deště, řekla: „To jsou ochránci.“

„Ochraňují lorda Rahla?“  

„Ochraňují nás všechny.“ 

Pak si všiml slz stékajících po jejích pobledlých tvářích.

„Modli se,“ zašeptala, „aby jich bylo dost, jinak nás všechny Strážce dostane.“ 

„Chceš říct, že existují jen tihle čtyři, kdo nás ochraňuje?“ 

„Jsou i jiní, ale tihle čtyři jsou ústřední. Bez nich by bylo všechno ztraceno.“ 

Friedrich si ovlhčil jazykem rty, plný obav o osud těch čtyř ochránců stojících proti Strážci mrtvých. „Altheo, víš, kdo ti čtyři jsou?“

Otočila se, objala ho a přitiskla svou tvář k jeho. Bylo to tak dětské gesto, jak si jen dokázal představit, gesto, které ho zasáhlo přímo do srdce, až bolestně pocítil svou lásku k ní. Něžně ji svýma ochraňujícíma pažema objal, aby ji utěšil a povzbudil, i když ve skutečnosti nemohl udělat nic, aby ji chránil před věcmi, kterých se oprávněně obávala.

„Odnesl bys mě do mého křesla, Friedrichu?“ 

Přikývl a zvedl ji, zatímco ona ho objímala kolem krku. Její odumřelé, neužitečné nohy se volně klátily ve vzduchu. Žena s takovou mocí, že si dokáže kolem domu v zimě vynutit teplou a deštěm skrápěnou bažinu, a přece ho potřebuje, aby ji donesl na její křeslo. Jeho, Friedricha, obyčejného člověka, kterého miluje - muže bez daru. Muže, který ji miluje.

„Neodpověděla jsi mi na mou otázku, Altheo.“ 

Její paže kolem jeho krku ztuhly.

„Jeden z těch ochranných kamenů,“ šeptala, jsem já.“ 

Friedrichovy doširoka rozevřené oči se vrátily k Milosti a ke kamenům na ní. Poklesla mu čelist, když uviděl, že jeden z těch čtyř kamenů se rozpadl na prach.

Althea se ani nemusela dívat. „Jeden byla moje sestra,“ řekla. Jak byla schoulená v jeho náručí, pocítil, že žalostně zavzlykala. „A teď už jsou jen tři.“

Kapitola patnáctá

Jennsen uhýbala z cesty záplavě lidí hrnoucí se silnicí z jihu. Schoulená těsně k Sebastianovi kvůli ochraně před větrem, chvilku dokonce uvažovala o tom, že by se prostě stočila do klubíčka na zmrzlé zemi vedle cesty a chvíli spala. V žaludku jí kručelo hlady.

Když Rezka ukročila stranou, Jennsen jí přitáhla otěže. Betty, s očima, ušima i ocasem ve střehu, se pevně tiskla k Jennseninu stehnu, aby se uklidnila. Kozička, která už zřejmě také ani necítila nohy, si občas rozmrzele odfrkla směrem k procházejícím davům. Když ji Jennsen chlácholivě popleskala po tlustých bocích, okamžitě se Bettin vztyčený ocásek proměnil v třepetající se rozmazanou čmouhu. Rychle se podívala nahoru na Jennsen, bleskovým pohybem jazyka olízla Rezčin čenich a pak složila nohy pod sebe a lehla si k Jennseniným nohám.

Sebastian, s rukou kolem Jennseniných ramen, přelétl očima všechny ty vozy, vozíky, káry a lidi, co je míjeli na jejich cestě k Paláci lidu. Rachocení vozů, hovor a smích, šoupám nohou a klapání koňských podkov se spojovaly dohromady v monotónní hukot přerušovaný řinčením kovu a rytmickým vrzáním náprav. Oblaka prachu zvednutá vším tím pohybem v sobě nesla vůni jídla smíšenou s pachem lidí a zvířat a na jazyku po nich zůstávala blátivá příchuť.

„Tak co uděláme?“ zeptal se tiše Sebastian. 

Chladné svítám zalilo vzdálené příkré srázy obrovské náhorní plošiny zářivým levandulovým světlem. Zdálo se, že samotné ty srázy se tyčí snad tisíc stop nad Azritskými planinami, avšak to, co na nich postavili lidé, se zvedalo ještě víš. Nespočetné střechy za impozantními hradbami, propojené dohromady do masivní konstrukce tvořící město na náhorní plošině. Chabé zimní sluneční paprsky dodávaly vznosným mramorovým stěnám a sloupům teplou záři.

Jennsen byla ještě hodně malá, když ji matka odtud odvedla. Vzpomínky z dětství na to, jak tady s matkou žily, nepřipravily její dospělou vnímavost na skutečnou nádheru paláce. Stálo před ní srdce D'Hary, vznešené a hrdé, triumfující nad pustou neúrodnou zemí. Její pocit úcty kalila jen jediná vada - že je to také po předcích zděděný domov lorda Rahla.

Jennsen si rychlým pohybem přejela rukou po obličeji a zavřela oči, aby zmírnila pulzující bolest hlavy, aby přestala myslet na to, co to znamená být kořistí lorda Rahla. Měli za sebou těžkou, vyčerpávající cestu. Každý večer, když se zastavili, využil Sebastian příkrov tmy k tomu, aby prohledal okolí, zatímco ona začínala stavět tábor. Mnohokrát se rychle vrátil zpátky s hroznou zprávou, že se jejich pronásledovatelé blíží. I když byla vyčerpaná a z pocitu marnosti jí stoupaly slzy do očí, museli pak všechno sbalit a pokračovat v útěku.

„Myslím, že jsme sem přišli z jistého důvodu,“ odpověděla mu konečně. „Teď není vhodná doba, abychom ztráceli odvahu.“ 

„Teď máme poslední šanci ztratit odvahu.“ 

Jen chvilku sledovala varovný výraz v jeho modrých očích a pak mu odpověděla tím, že se znovu vnořila do plynoucí řeky lidí. Betty vyskočila na všechny čtyři, přitiskla se k Jennsenině noze a civěla na tu spoustu cizích lidí. Sebastian zaujal pozici blízko Jennsen na druhé straně.

Starší žena na dvoukolovém vozíku vedle nich se na Jennsen usmála. „Nechceš mi prodat svou kozu, děvče?“

Jennsen, která v jedné ruce držela Bettin provaz spolu s Rezčinými otěžemi a druhou si přidržovala kapuci pláště proti poryvům chladného větru, se usmála, ale rozhodně nesouhlasně zakroutila hlavou. Když jí žena v dvoukoláku taženém koněm vrátila zklamaný úsměv a začala odjíždět pryč, všimla si Jennsen tabulky na vozíku, oznamující, že se tam prodávají klobásy.

„Paní? Prodáváte dneska vaše klobásy?“ 

Žena se natáhla dozadu, odstrčila stranou víko a sáhla rukou do jednoho z kotlíků, tlustě ovinutých pokrývkami a plachtovinou. Když ji vytáhla, držela v ní tlusté nožičky klobás.

„Čerstvé, z dnešního rána. Máte zájem? Jen stříbrnou penci a určitě stojí za to.“ 

Když Jennsen dychtivě přikývla, podal Sebastian ženě odpovídající minci. Rozřízl klobásu na dvě půlky a jednu podal Jennsen. Byla úžasně teplá. Jennsen rychle zhltla několik soust, skoro je nežvýkala. Byla to úleva, když mohla otupit ostří svého hlodavého hladu. Teprve pak, když už měla první sousta v žaludku, si začínala uvědomovat její chuť.

„Je skvělá,“ zavolala na ženu. Ta se usmála; zdálo se, že ji ta poklona vůbec nepřekvapila. Jennsen srovnala krok s dvoukolákem a zeptala se: „Neznáte náhodou ženu jménem Althea?“ 

Sebastian vrhl kradmý pohled kolem sebe na lidi jdoucí v doslechu. Žena, která tou otázkou vůbec nebyla šokovaná, se naklonila blíž k Jennsen.

„Takže jsi přišla pro věštbu?“ 

I když si tím nemohla být jistá, pomyslela si Jennsen, že není těžké uhodnout, jak to ta žena myslela. „Ano, pro věštbu. Nevíte náhodou, kde bych ji našla?“

„No, děvče, já ji neznám, ale znám jejího manžela, Friedricha. Chodí do paláce prodávat své pozlacené sošky.“ 

Spousta lidí, kteří šli po cestě stejným směrem, vypadala na to, že přišli prodávat své zboží. Jennsen si matně vzpomínala, že když byla malá, vřel palác aktivitou, davy lidí přicházely každý den, aby tam prodávaly všechno možné, od potravin po šperky. Mnohá z měst poblíž míst, kde Jennsen žila, když byla starší, měla své dny, kdy se konaly trhy. Palác lidu však bylo město, kde se prodej a koupě zboží odehrávaly každý den. Vzpomínala si, jak ji matka brala s sebou ke stánkům na nákupy jídla a jednou, když chtěla koupit látku na šaty.

„Nevěděla byste, kde bychom mohli toho muže, Friedricha, najít? Nebo někoho jiného, kdo k nim zná cestu?“  

Žena ukázala dopředu směrem k paláci. „Friedrich má malý stánek na tržišti. Až tam nahoře. Jak jsem slyšela, tak k tomu, aby ses dostala k Althee, musíš být pozvána. Doporučovala bych ti, aby sis nejdřív promluvila s Friedrichem, tam nahoře.“

Sebastian položil ruku Jennsen na záda a nahnul se přes ni. „Tam nahoře?“ zeptal se ženy.

Přikývla. „Však víte. Až tam nahoře, kde je palác. Já tam nahoru nejdu.“

„A kde své klobásy prodáváte?“ zeptal se. 

„No, mám dvoukolák a koně a tak zůstávám dole na cestě a prodávám je těm, co jdou do paláce nebo z paláce. Nedovolí vám vzít si ty koně nahoru, kdybyste chtěli jít hledat Altheina manžela. Ani vaši kozu. Uvnitř jsou rampy pro koně vojáků a těch, kdo tam přicházejí v úředních záležitostech, ale zásobovací vozy a podobně většinou používají silnici na východním svahu. Nedovolí každému, aby jel na koni nahoru. To mohou jen vojáci.“ 

„No dobrá,“ řekla Jennsen. „Zdá se, že je budeme muset někde ustájit, až půjdeme nahoru hledat Altheina manžela.“ 

„Friedrich nepřichází často. Budete mít velké štěstí, když ho zastihnete. Přesto by bylo nejlepší, kdybyste si s ním mohli promluvit.“ 

Jennsen spolkla další sousto klobásy. „Nevíte, jestli tu bude dneska? Nebo které dny chodí do paláce?“

„Je mi líto, děvče, ale to nevím.“ Žena si natáhla na hlavu nadměrně velký rudý šátek a uvázala si ho pod bradou na pevný uzel. „Čas od času ho vídám, a to je všecko, co vím. Jednou nebo dvakrát jsem mu prodala klobásy, které pak donesl domů své ženě.“ 

Jennsen rychle pohlédla nahoru, tam, kde se hrozivě rýsoval Palác lidu. „Řekla bych, že se tam budeme muset podívat.“

Ještě nebyli ani uvnitř a už Jennsen divoce bušilo srdce. Všimla si, jak Sebastianovy prsty klouzají kradmo po plášti a dotýkají se jílce meče. Nemohla odolat, aby nepřejela předloktím po svém boku a neověřila si uklidňující skutečnost, že její nůž je stále na svém místě pod pláštěm. Doufala, že se v paláci nezdrží dlouho. Až zjistí, kde Althea bydlí, budou moci odejít. Čím dřív, tím lépe.

Zajímalo by ji, jestli je v paláci také lord Rahl, nebo jestli je na válečné výpravě v Sebastianově vlasti. Silně cítila s jeho lidem, vydaným na milost a nemilost svému pánu, lordu Rahlovi - člověku, o němž věděla, že v sobě nemá ani špetku slitování.

Během cesty k Paláci lidu se Jennsen vyptávala Sebastiana na jeho vlast. Podělil se sní o některá přesvědčení a základy víry lidí ze Starého světa, vyprávěl jí, jak jsou citliví k osudu svých bližních, jak touží po Stvořitelově milosti. Zaníceně mluvil o milovaném duchovním vůdci Starého světa bratru Narevovi a o jeho žácích, příslušnících Řádu, kteří učí, že blaho bližních není jen odpovědnost, ale že je to také svatá povinnost všech lidí. Jennsen si nikdy nemyslela, že by mohla existovat země s tak soucitnými lidmi.

Sebastian jí řekl, že Císařský řád se vetřeleckým vojskům lorda Rahla urputně brání. Jennsen si snad nejlíp ze všech lidí dovedla představit, jaké to je bát se tohoto muže. Právě tímhle strachem trpěla, když musela jít do paláce. Bála se, že jestli tam lord Rahl je, mohl by pomocí svých magických schopností poznat, že ona je mu nablízku.

Právě kolem nich opačným směrem projížděla uspořádaná kolona vojáků v kroužkové a černé kožené zbroji. Jejich zbraně - meče, sekyry a kopí - se v ranním slunci výhružně blýskaly. Jennsen měla pořád zrak sklopený k zemi před sebe a snažila se na vojáky vůbec nedívat. Bála se, že by ji mohli v davu rozpoznat, jako kdyby byla označená nějakou zářící značkou, kterou mohou vidět jen oni. Kapuci pláště měla nasazenou, aby skryla své rudé vlasy, protože se bála, že by přitahovaly nevítanou pozornost.

Když se Jennsen se Sebastianem blížili k velkým portálům na plošinu, dav zhoustl. Po Azrithských pláních až k jižním útesům se táhly provizorní ulice ze stánků, které zde postavili drobní obchodníci. Nově příchozí se usazovali, kde jen našli místo. Přestože bylo dost chladno, zdálo se, že všichni jsou v dobré náladě, když začínali vystavovat své zboží. Mnozí už čile obchodovali.

Zdálo se, že d'hařanští vojáci jsou úplně všude. Všichni to byli urostlí muži, všichni nosili stejné kožené a kroužkové brnění a vlněnou uniformu. Každý z nich byl ozbrojen alespoň mečem, většina však měla další zbraně - sekyru, kladivo s bodci nebo dýku. Vojáci byli sice ostražití a neustále ve střehu, obchodníky však neobtěžovali a v jejich živnosti jim nepřekáželi.

Žena, která prodávala klobásy, zamávala Jennsen a Sebastianovi na rozloučenou a sjela s vozíkem z cesty na volné místo vedle tří mužů, kteří tam na krátkém pultíku vystavili své soudky s vínem. Ti tři, se stejnými silnými čelistmi, širokými rameny a rozcuchanými blond vlasy, byli očividně bratři.

„Dejte si pozor, komu svěříte svá zvířata!“ ještě za nimi křikla prodavačka klobás. 

Mnozí z obchodníků, kteří na planině postavili své stánky, měli nějaká zvířata a zdálo se, že je pro ně lehčí obchodovat tam, kde jsou, než jít nahoru do paláce. Jiní, pouliční prodavači, se potulovali davem a nabízeli své zboží procházejícím. Možná, že se jejich prosté zboží lépe prodávalo těm, kdo přišli na trh pod širým nebem. Někteří, jako ta žena s dvoukolákem, přišli, aby prodávali jídlo, které připravili, a protože byla spousta lidí tady dole, nemuseli jít nahoru do paláce. Jennsen měla dojem, že není sama, že i jiní jsou rádi, že mohou být co nejdál od dozajista větší úřední kontroly a ještě většího počtu stráží ve vlastním palácovém komplexu.

Sebastian si všeho všímal, aniž by vypadal podezřele. Jennsen si představovala, jak zrakem mechanicky sčítá nepřátelská vojska. Ostatním to jistě bude připadat, jako kdyby se v pokusem z té rozmanitosti nabízeného zboží jen rozhlížel po prodávajících, Jennsen si však všimla, že jeho zrak je zaostřený do větší dálky, k obrovitým portálům mezi vysoko se tyčícími kamennými sloupy.

„Co bychom teď měli udělat s koňmi?“ zeptala se. „A s Betty?“ 

Sebastian ukázal rukou na jednu z ohrad, kde byli hlídáni koně. „Budeme je muset nechat tam.“

Jennsen se nelíbilo, že kromě toho, že je tak blízko sídla člověka, který se ji neustále snaží zabít, je ještě v tlačenici takového davu lidí. Byla tak rozrušená z pocitu akutního nebezpečí, že nedokázala pořádně přemýšlet. Nechat Betty ve stáji ve městě, to byla jedna věc, ale nechat svou celoživotní přítelkyni tady, mezi těmito lidmi, to bylo něco jiného.

Pokývla bradou směrem k otrhaným, zanedbaným mužům, provozujícím ohradu pro zvířata. Zrovna byli plně zabráni do hry v kostky.

„Myslíš, že můžeme svěřit naše zvířata takovýmhle lidem? Vždyť vypadají jako nějací zloději. Možná bys tu mohl zůstat s koňmi a já bych se šla podívat po Altheinu manželovi.“ 

Sebastian přestal pozorovat vojáky u vchodu a otočil se k ní. „Jenn, nemyslím, že je to dobrý nápad, rozdělit se na takovémhle místě. A kromě toho nechci, abys tam šla sama.“

Hodnotila starost, zračící se v jeho očích. „A co když se dostaneme do potíží? To si vážně myslíš, že bychom si mohli cestu ven probojovat?“

„Ne. Musíš používat svou hlavu - prostě mít všech pět pohromadě a být připravená rychle reagovat. Doprovodil jsem tě až sem a teď tě neopustím a nenechám tě tam jít samotnou.“ 

„A co když na nás vytasí meče?“ 

„Kdyby to došlo tak daleko, tak by nás v místě, jako je tohle, boj nezachránil. Důležitější je lidi vystrašit, odradit, aby si dvakrát rozmysleli, jak nebezpečná bys mohla být, aby to při první příležitosti neskončilo bojem. Musíš blufovat.“ 

„Ale v tom se já vůbec nevyznám!“ 

Krátce, rachotivě se zasmál. „Ale ty to přece umíš docela dobře! Vždyť jsi to zkusila i se mnou, pamatuješ, tu první noc, když jsi kreslila tu Milost.“

„Ale u toho jsi byl jen ty a moje matka. Když je kolem tolik lidí, tak je to docela jiné!“ 

„Taky jsi to použila v hostinci, když jsi té hostinské ukázala své rudé vlasy. Tvoje chování jí rozvázalo jazyk. A ty muže sis dokázala udržet od těla také jen svým vystupováním a pohledem. Sama jsi ty muže vystrašila natolik, že tě nechali na pokoji.“ 

Takhle o tom nikdy nepřemýšlela. Viděla své chování spíš jako důsledek prostého zoufalství než jako vykalkulované klamání.

Když se jí Betty otřela temenem hlavy o nohu, zběžně ji pohladila po uších a dívala se, jak ti muži, kteří mezitím nechali hraní, přebírají koně od nějakých poutníků. Nelíbilo se jí, jak hrubě s koňmi zacházejí a že používají rákosky místo uklidňujících gest rukou.

Jennsen těkala zrakem v tlačenici, dokud nezahlédla rudý šátek. Svinula povolený provaz, kterým byla uvázána Betty, a vyrazila. Rezku táhla za sebou. Překvapený Sebastian rychle vykročil, aby s ní udržel krok.

Žena s rudým šátkem zrovna upravovala své kotlíky s klobásami, když se k ní Jennsen protlačila. „Paní?“

Zdvihla oči a mhouřila je proti slunečnímu světlu. „Ano, děvče? Ještě klobásky?“ Zdvihla pokličku. „Jsou dobré, že ano?“

„Jsou skvělé, ale zrovna jsem si říkala, jestli byste nám za jistou odměnu nepohlídala naše koně a moji kozu?“ 

Žena vrátila pokličku zpátky. „Vaše zvířata? Ale já přece nejsem žádný stájník, děvče.“

Jennsen držela provaz i otěže jednou rukou a druhou se opřela o bok dvoukoláku. Betty složila nohy pod sebe a lehla si vedle kola. „Myslela jsem si, že by se vám na chvíli mohlo ve společnosti mé kozičky líbit. Betty je hodná a neměla byste s ní žádné problémy.“

Žena se usmála a nakoukla přes okraj dvoukoláku dolů. „Tak ona se jmenuje Betty? No, myslím, že bych vám tu kozičku mohla pohlídat.“

Sebastian ženě podal stříbrnou minci. „Kdybyste mohla společně s vaším koněm pohlídat i ty naše, byli bychom klidní, že jsou v dobrých rukou a že je nespustíte z očí.“

Žena pečlivě prozkoumala minci a pak si prohlížela Sebastiana kritičtěji. „A jak dlouho budete pryč? Koneckonců, až doprodám své klobásy, budu se chtít vrátit domů.“

„Moc dlouho ne,“ řekla Jennsen. „Chceme jen najít toho muže, o kterém jste nám řekla - Friedricha.“ 

Sebastian ledabyle ukázal na minci, kterou ta žena pořád držela v ruce. „Až se vrátíme, tak vám dám druhou, jako poděkování za to, že jste pohlídala naše zvířata. A jestli se nevrátíme dřív, než vyprodáte své klobásy, tak vám dám dvě jako kompenzaci za to, že jste na nás musela čekat.“

Konečně žena přikývla. „Tak dobrá. Budu prodávat pořád na tomhle místě. Přivažte kozičku tuhle ke kolu a já vám ji pohlídám, dokud se nevrátíte.“ Pak ukázala přes rameno. „A koně můžete uvázat vedle mého, támhle. Mojí klisničce se bude v jejich společnosti líbit.“

Betty si dychtivě sebrala kousek mrkve z Jennseniných prstů. Rezka pošťouchla Jennsen do ramene, aby ji nevynechala, a tak jí Jennsen musela dát také kousek toho vzácného pamlsku a nakonec podala ještě další kousek Sebastianovi, aby věčně hladový Péťa nepřišel zkrátka.

„Kdybyste mě nemohli najít, tak se ptejte po Irmě, prodavačce klobás.“ 

„Děkuju vám, Irmo.“ Jennsen pohladila Betty po uších. „Jsem vám vděčná za vaši pomoc. Ani se nenadějete a budeme zpátky.“ 

Když se vmísili do davu slévajícího se ke vchodu na velkou plošinu, položil Sebastian Jennsen ruku kolem pasu, aby se držela blízko něj, a doprovázel ji tak do rozevřeného chřtánu paláce lorda Rahla.

Jennsen ještě z dálky zaslechla Bettino vyčítavé mečení, jak si kozička stěžovala, že ji opustila.

Kapitola šestnáctá

Lidi procházející mezi obrovskými sloupy tiše a pozorně sledovali vojáci v nablýskaných krunýřích a se vztyčenými píkami, jejichž hroty, ostré jako břitva, se na slunci jen blýskaly. Když svou pozornost obrátili k Jennsen a Sebastianovi, dala si dívka pozor, aby se jim nedívala do očí. Se sklopenou hlavou postupovala stejným krokem jako ostatní lidé šourající se kolem šiku vojáků. Nevěděla, jestli vojáci jim dvěma věnovali nějakou zvláštní pozornost, žádný se však nenatáhl, aby ji zajal, a tak prostě pokračovala dál.

Obrovský vchod připomínající jeskyni byl vykládán nějakým světlým kamenem. Jennsen měla pocit, že vchází do grandiózní haly a ne do tunelu vedoucího na plošinu o velikosti hory. Cestu osvětlovaly syčící pochodně v železných nosičích zapuštěných do stěn, které vytvářely tečkovanou světelnou linii. Vzduch voněl hořící pryskyřicí, uvnitř však bylo teplo, protože tam nepronikal zimní vítr.

Po stranách, vytesané ve skále, byly řady místností. Většinou to byly jen prosté dutiny s nízkou přední zídkou, za níž obchodníci prodávali své zboží. Stěny mnohých z těchto malých krámků byly na přivábení zákazníků nazdobené látkami živých barev nebo lakovanými dřevěnými deskami. Zdálo se, že kdokoli, kdo sem přijde, si tu může zařídit krámek a prodávat své zboží. Jennsen si domyslela, že ti maloobchodníci a řemeslníci uvnitř musí za své krámky platit nájem, mají však pro své obchody teplé a suché místo kryté před rozmary počasí, kde se zákazníci jistě rádi zastaví.

U ševce čekal hlouček živě se bavících lidí, až budou jejich boty opraveny, jiní se stavěli do fronty na světlé pivo, na chléb nebo na misky s dušeným masem, z nichž se valila pára. Nějaký muž s monotónním hlasem, který k jeho stánku přitahoval davy, prodával masové pirohy. Na jednom hlučném místě, pořád plném lidí, ženám upravovali vlasy sponkami, natáčeli, nebo zdobili barevnými sklíčky uspořádanými do jemných řetízků. Jinde se ženy mohly nechat nalíčit nebo si nechat nalakovat nehty. V dalších stáncích se prodávaly překrásné stužky -některé z nich vypadaly jako čerstvě utržené květiny - na ozdobení šatů. Podle druhu mnohých z těchto obchodů a služeb si Jennsen uvědomila, že mnozí ze zákazníků chtějí vypadat co nejlépe, než se vydají nahoru do paláce, kde se chtějí nejen sami dívat, ale také být viděni.

Zdálo se jí, že pro Sebastiana je tohle všechno zrovna tak úžasné a udivující jako pro ni. Jennsen se zastavila u stánku momentálně bez zákazníků, kde nějaký menší muž s nevadnoucím úsměvem vystavoval cínové konvičky a džbánky.

„Buďte tak laskavý, pane, neznáte náhodou pozlacovače jménem Friedrich?“  

„Tady dole není nikdo, kdo by se tak jmenoval. Takové jemnější věci se obvykle prodávají až nahoře.“ 

Když byli pohlceni hlouběji do podzemního vchodu, položil Sebastian znovu jednu ruku Jennsen kolem pasu. Uklidňovala ji jeho blízkost, jeho hezká tvář, a tentokrát se na ni usmíval. Svými bílými vlasy trčícími jako hřebíky se ode všech odlišoval - byl cosi jedinečného, zvláštního. Zdálo se jí, že za jeho modrýma očima se skrývá spousta odpovědí na záhady velkého světa, který nikdy nepoznala. Kvůli němu málem zapomněla na bolest způsobenou ztrátou matky.

Došli k sérii masivních železných vrat, otevřených dokořán a vpouštějících pomalu postupující davy. Procházet takovými vraty bylo docela zastrašující, když věděla, že kdyby se vrata zavřela, byla by uvnitř jako v pasti. Za nimi bylo široké schodiště z mramoru bledšího než sláma a protkaného bílými žilkami, vedoucí k velkým podestám lemovaným robustním kamenným zábradlím. Jako kontrast k obrovským železným vratům na plošinu byly některé z postranních místností uzavřené jemně vyřezávanými dřevěnými dveřmi. V obílených chodbách dobře osvětlených lampami s odrazovým sklem člověk málem zapomínal, že je uvnitř skály.

To schodiště se zdálo být nekonečné a na několika místech se větvilo do různých směrů. Některá z odpočívadel ústila do širokých průchodů, kam mířilo množství lidí. Bylo to jak město za věčné noci, osvětlené stovkami nástěnných svítilen s odrazovým sklem a lamp na tyčích. Podél cesty stály hezké kamenné lavičky, kde si lidé mohli odpočinout. V některých patrech byly další malé krámky s chlebem, sýry a masnými výrobky, a před některými byly postaveny stolky a lavice. Místo toho, aby to tam vypadalo tmavě a nepřístupně, působilo to uvnitř útulným, možná dokonce romantickým dojmem.

Některé z průchodů, uzavřené masivními dveřmi a hlídané strážemi, by mohly být kasárny. Na jednom místě si Jennsen všimla spirálovité rampy, po které sjížděl jízdní oddíl.

Jennsen si město pod palácem pamatovala jen velmi mlhavě zdob, kdy byla ještě malé děcko. A teď, s tou nekonečnou záplavou pozoruhodností, to pro ni bylo místo zázraků.

Jak rostla únava jejích nohou z toho namáhavého výstupu po schodech a z tolika průchodů, bylo jí jasné, proč tak mnoho lidí raději zůstává se svými obchody dole na planině. Cesta nahoru byla dlouhá, jak co do vzdálenosti, tak do času, a dost namáhavá. Z rozhovorů, které vyslechla, bylo zřejmé, že mnoho z příchozích si svůj pobyt v paláci, rozlehlém jako celé město, prodlouží, že si tam pronajmou pokoje.

Jennsen a Sebastian byli nakonec za svou námahu odměněni, když se znovu vynořili na denním světle. Tři řady balkónů, na přední straně se sloupky podpírajícími oblouky, shlížely dolů na mramorovou halu. Seshora množství zasklených oken propouštělo dovnitř světlo a vytvářelo zářivý koridor, nepodobný ničemu, co kdy Jennsen viděla. Jestliže ona byla tím zázrakem dojatá, zdálo se, že Sebastian je jako zasažený bleskem.

„Jak jen vůbec mohli lidé něco takového postavit?“ zašeptal. „Proč by dokonce něco takového chtěli?“ 

Jennsen neuměla odpovědět ani na jednu z těch otázek. A přece, i když tak moc nenáviděla ty, kdo vládli její vlasti, palác ji naplňoval úctou. Byla to stavba vytvořená lidmi s představivostí, s fantazií přesahující všechno, co si sama dokázala vymyslet.

„Na světě je tolik potřebných lidí,“ šeptal si pro sebe Sebastian, „a Rahlové si postaví tenhle mramorový monument jen pro sebe.“ 

Pomyslela si, že zřejmě existuje mnoho tisíc jiných lidí než samotný lord Rahl, kteří mají z Paláce lidu užitek - ti, co si na živobytí vydělávají z toho, co palác dává dohromady, lidé všeho druhu, dokonce až po lidi, jako je paní Irma, která dole prodává klobásy. Nechtěla však v tu chvíli rozbít to úžasné kouzlo, které ji opanovalo, kdyby se to Sebastianovi snažila vysvětlit.

Koridor, protažený oběma směry, lemovaly řady dílen, ateliérů, salónů a obchodů táhnoucí se pod balkóny. Některé byly otevřené, většinou s jediným řemeslníkem, mnohé však měly zasklené výlohy a byly značně vyzdobené, s dveřmi, vývěsními štíty a množstvím lidí pracujících uvnitř. Jejich rozmanitost byla přímo ohromující. Uvnitř stříhali vlasy, trhali zuby, malovali portréty, šili šaty a prodávali všechno možné, co si jen lze představit, od běžných zemědělských produktů a koření až po drahocenné parfémy a šperky. Vůně tolika rozmanitých potravin rušila ze soustředění. Ta podívaná působila až závrať.

Jennsen zrovna byla při hledání pozlacovačova krámu plně zaujata těmi pozoruhodnostmi kolem sebe, když si všimla dvou žen v hnědých kožených uniformách. Obě měly dlouhé světlé vlasy svázány do jediného copu. Chytila Sebastiana za ruku a táhla ho do postranního průchodu. Pospíchala s ním mlčky pryč, snažila se přitom neběžet, aby to nevzbudilo podezření, ale dostat se z jejich dohledu tak rychle, jak to jen šlo. Jakmile se dostali k prvnímu z mohutných sloupů zdobících postranní sál, schovala se za něj a Sebastiana stáhla k sobě. Když se jejich směrem zatoulaly pohledy několika lidí, už oba seděli na kamenné lavici u stěny a snažili se vypadat tak normálně, jak to jen bylo možné. Z druhé strany na ně dolů shlížela socha nahého muže opírajícího se o kopí.

Opatrně a nenápadně oba vykoukli, jen tak, aby viděli, co potřebovali. Jennsen sledovala, jak ty dvě v kůži oděné ženy procházkovým tempem přecházejí křižovatku; jejich pohledy, chladné, pronikavé, inteligentní, zkoumaly kolemjdoucí po obou stranách. Byly to oči žen, které v jediném okamžiku a bez stopy lítosti dokážou rozhodnout o životě a smrti. Když se jedna z nich podívala směrem k postrannímu sálu, stáhla se Jennsen zpátky za sloup a přitiskla se ke stěně. Když konečně uviděla jejich záda, jak ta dvojice pokračovala hlavní chodbou, nesmírně se jí ulevilo.

„Co to všechno mělo znamenat?“ zeptal se Sebastian, když jí unikl úlevný povzdech. 

„Mord-Sithy.“ 

„Cože?“ 

„Ty dvě ženy. Byly to Mord-Sithy.“ 

Sebastian opatrně vykoukl, aby se po nich ještě podíval, ale ty dvě už byly pryč. „Moc toho o nich nevím, jenom že to je nějaký druh stráží.“

V tu chvíli si uvědomila, že když je cizinec, nemusí toho o těch ženách moc vědět. „Ano, svým způsobem. Mord-Sithy jsou velice speciální stráže. Je to, myslím, taková osobní stráž lorda Rahla. Chrání ho a ještě něco navíc. Umí mučením dostat z nadaných lidí informace.“

Zřetelně jí viděl na očích, jak se dívá na takové chování. „Máš zřejmě na mysli z lidí ovládajících jednoduchou magii.“

„Jakoukoli magii. Dokonce i z čarodějek. I z kouzelníků.“ 

Zdálo se, že Sebastian tomu nevěří. „Kouzelník ovládá mocnou magii. Mohl by ji jednoduše použít a ty ženy rozdrtit na prach.“

Matka Jennsen vyprávěla o Mord-Sithách, jak jsou nebezpečné, a že se jim musí stůj co stůj vyhnout. Matka se před ní nikdy nesnažila skrývat podstatu smrtelných nebezpečí.

„Ne. Mord-Sithy mají schopnost přivlastnit si magii jiných lidí - dokonce i mocných čarodějů a čarodějek. Ovládnou nejen danou osobu, ale i její magii. Mord-Sithám se nedá uniknout, jedině když samy člověka propustí.“ 

Zdálo se, že Sebastian je z toho ještě zmatenější než dřív. „Jak to myslíš, že si přivlastní magii někoho jiného? To mi nedává smysl. Co by s takovou magií mohly dělat, když patří jinému? To by bylo, jako kdyby člověk někomu vytrhl zuby a snažil se s nimi kousat.“

Jennsen si přejela rukou dozadu po hlavě, pod kapuci, aby skryla rudé kadeře, které jí vyklouzly ven. „To já nevím, Sebastiane. Slyšela jsem, že umí obrátit proti nadaným jejich vlastní magii, aby jim ublížily - aby jim způsobily bolest.“

„Tak proč bychom se jich měli bát my?“ 

„Umějí mučením dostat cokoli z nadaných nepřátel lorda Rahla, ale ublížit mohou komukoli. Všimnul sis zbraně, kterou nosí?“  

„Ne. Neviděl jsem u nich žádnou zbraň. Měly jen něco jako malé bičíky z rudé kůže.“ 

„Tak to je ta jejich zbraň. Jmenuje se Agiel. Mají ho na řetízku kolem zápěstí, aby byl pořád po ruce. Je to magická zbraň.“ 

Uvažoval nad tím, co řekla, ale zřejmě tomu pořád nerozuměl. „A co s ním dělají, s tím jejich Agielem?“

Jeho chování se změnilo; od nedůvěřivosti přešel ke klidnějšímu analytickému kladení otázek. Znovu dělal práci, na kterou ho vyslal Jagang Spravedlivý.

„Nejsem žádný expert na tuhle věc, ale podle toho, co jsem slyšela, jediný dotek Agielu může způsobit cokoli od nesnesitelné bolesti přes polámání kostí až po okamžitou smrt. To samotná Mord-Sitha rozhoduje, jak velká bolest to bude, jestli se mají kosti zlámat, nebo jestli máš či nemáš po dotyku zemřít.“ 

Díval se znovu směrem ke křižovatce a přemýšlel nad tím, co mu řekla. „Proč se jich tak bojíš? Když o těch věcech víš jen z doslechu, proč se jich tak bojíš?“

Teď nechtěla věřit pro změnu zase ona. „Sebastiane, lord Rahl mě pronásleduje celý můj život. Tyhle ženy jsou jeho osobní zabijáci. Nemyslíš, že by se jim moc líbilo, kdyby mě mohly přivést k nohám svého pána?“

„To musím připustit.“ 

„Aspoň, že dnes měly uniformu hnědou. Když cítí nebezpečí, nebo když se chystají někoho mučit, obléknou se do rudé kožené uniformy. Na rudé kůži není krev tak vidět.“ 

Přejel si oběmi dlaněmi přes oči a pak dozadu po bílých vlasech. „Jennsen Daggettová, ty žiješ v děsivé zemi.“

Jennsen Rahlová, málem ho v návalu sebelítosti opravila. Jennsen po matce, Rahlová po otci.

„Myslíš, že to nevím?“ 

„A co když ti ta čarodějka nebude chtít pomoct?“ 

Šťourala do vystouplé nitky na koleně. „Nevím.“

„Půjde po tobě. Lord Rahl tě nikdy nenechá na pokoji. Nikdy nebudeš svobodná.“ 

...dokud ho nezabiješ, byla slova, která vynechal, jak Jennsen zřetelně cítila.

„Althea mi musí pomoci... Už je mi zle z toho, jak se pořád musím bát,“ řekla Jennsen se slzami na krajíčku, „už mám dost toho věčného skrývání a utíkání.“ 

Položil jí něžně ruku na rameno. „Chápu tě.“

V tu chvíli nemohla mít žádná jiná slova víc významu. Dokázala z vděčnosti jen přikývnout.

Jeho hlas byl teď vzrušenější. „Jennsen, my máme ženy se stejným nadáním pro magii, jako má Althea. Patří k jedné sektě, která se jmenuje Sestry světla a kdysi sídlila v Paláci proroků ve Starém světě. Když Richard Rahl napadl Starý svět, tak ten palác zničil. Říkají, že to bylo nádherné, zvláštní místo, ale on ho srovnal se zemí. Teď jsou Sestry s císařem Jagangem a pomáhají mu. Možná by ti naše čarodějky také mohly pomoci.“

Zvedla hlavu k jeho starostlivým očím. „Vážně? Možná ty, které jsou u císaře, budou znát způsob, jak mě skrýt před vražednou magií mého nevlastního bratra... Ale on je vždycky jen půl kroku za mnou a čeká, kdy klopýtnu, aby mě mohl uchopit do svých spárů. Sebastiane, nemyslím, že bych se dokázala dostat tak daleko. Althea mě už jednou pomohla skrýt před lordem Rahlem. Musím ji přesvědčit, aby mi pomohla znovu. Kdyby nechtěla, tak se obávám, že už mi nezbyde žádná naděje a že mě chytí.“

Znovu se vyklonil a rozhlédl, pak se na ni usmál, aby jí dodal sebedůvěru. „Najdeme Altheu. Její magie tě skryje a pak budeš moci odtud uniknout.“

Už se cítila lépe a tak mu úsměv oplatila.

Usoudili, že Mord-Sithy už jsou pryč a že už jim od nich nehrozí žádné nebezpečí, a tak se vrátili do haly a pokračovali v hledání Friedricha. Vyptávali se oba na několika různých místech, až nakonec Jennsen potkala člověka, který pozlacovače znal. Se znovuzrozenou nadějí přešli hlouběji do palácového komplexu, podle instrukcí, které dostali, až do míst, kde se spojovaly hlavní průchody.

Tady, na křižovatce dvou hlavních chodeb, Jennsen ke svému překvapení našla tiché čtvercové náměstí s jezírkem temné vody. Kolem jezírka byly místo obvyklého mramoru dlaždice. Čtyři sloupy na vnějším okraji dlaždic podpíraly střechu s širokým otvorem, teď v zimě zakrytým panely z olovnatého skla. Zešikmené sklo dodávalo světlu linoucímu se dolů na dlaždice mihotavý, nestálý charakter.

V jezírku, nesymetricky mimo střed - jak Jennsen cítila přesně tam, kdy být měl - stál tmavý poďobaný balvan se zvonem. Na to, že se nacházela uprostřed takového rušného místa, to byla pozoruhodně tichá svatyně.

Když Jennsen uviděla nádvoří se zvonicí, zajiskřila jí v paměti vzpomínka na podobná místa. Vybavila si, že pokaždé, když se zvon rozezněl, přicházeli na taková místa lidé, ukláněli se a monotónně deklamovali svou oddanost lordu Rahlovi. Měla podezření, že takové vzdávání pocty je cena, kterou musí zaplatit za čest, že jim je dovoleno pobývat v jeho paláci.

Na nízké zídce kolem jezírka posedávali lidé, polohlasně spolu mluvili a pozorovali oranžové ryby klouzající temnou vodou. Dokonce i Sebastian se upřeně několik minut díval, než pokračovali dál.

Všude byli vojáci v plné pohotovosti. Zdálo se, že někteří z nich hlídkují na klíčových místech. Strážní oddíly pochodovaly sály, stráže si všímaly každého, některé lidi zastavovaly, aby si s nimi promluvily. Na co se vojáci ptali, to Jennsen nevěděla, ale dělalo jí to značné starosti.

„Co vlastně řekneme, když nás budou vyslýchat?“ zeptala se. 

„Nejlepší je neříkat nic, dokud nemusíš.“ 

„Ale co když musíš?“ 

„Řekni jim, že žijeme na farmě na jihu. Farmáři jsou dost izolovaní a kromě života na svých farmách toho moc neznají, takže nebude nijak podezřelé, když budeme tvrdit, že nic jiného neznáme. Přišli jsme si prohlédnout palác a možná i koupit pár maličkostí - koření a podobně.“ 

Jennsen se už s farmáři setkala a nemyslela si, že jsou tak neznalí a neobeznámení se světem, jak byl zřejmě přesvědčen Sebastian. „Farmáři sami pěstují a sbírají koření,“ řekla. „Neřekla bych, že by potřebovali jít do paláce a kupovat si ho.“

„No dobrá, tak... tak jsme sem přišli, abychom koupili nějakou pěknou látku, abys mohla dítěti ušít šaty.“ 

„Dítěti? Jakému dítěti?“ 

„Našemu dítěti. Jsi moje žena a teprve nedávno jsi zjistila, že nosíš pod srdcem dítě.“ 

Jennsen jasně cítila, jak jí rudnou tváře. Nemohla tvrdit, že je těhotná - vždyť by to vedlo jen kdalším otázkám.

„No tak dobrá. Jsme farmáři a přišli jsme si sem koupit pár maličkostí - koření a tak. Vzácné koření, které sami nepěstujeme.“ 

Jeho jedinou odpovědí byl kosý pohled a úsměv. Jeho ruka se vrátila k Jennseninu pasu, jako kdyby chtěl zahnat její rozpaky.

Šli dál podle instrukcí, které dostali, a za další křižovatkou širokých chodeb zabočili doprava do jiné haly. Tahle hala byla také lemována krámky. Jennsen okamžitě našla ten s pozlacenou hvězdou visící nad vchodem. Nevěděla, jestli to je schválně nebo ne, ale ta hvězda měla osm cípů stejně jako hvězda Milosti. Kreslila Milost dost často, aby to věděla.

Se Sebastianem po boku pospíchala ke stánku. Její radost pohasla, když na místě našli jen prázdnou židli, bylo však dosud ráno a tak si pomyslela, že Friedrich asi ještě nepřišel. Ani nejbližší stánky ještě neměly otevřeno.

Zastavila se o několik stánků dál, kde prodávali kožené nádoby. „Nevíte, jestli dneska přijde pozlacovač?“ zeptala se muže pracujícího za stolem.

„Je mi líto, ale nevím,“ řekl a ani nezvedl oči od své práce a pokračoval ve vyřezávám ozdob jemným dlátkem. „Já jsem tu zrovna začal pracovat.“ 

Pospíchala k dalšímu obsazenému stánku, kde prodávali závěsy s vyšitými pestrobarevnými scénami. Otočila se, aby něco řekla Sebastianovi, ale uviděla, že se vyptává někoho u jiného, nepříliš vzdáleného stánku.

Žena za krátkým pultíkem zrovna vyšívala modrý potůček stékající z hor, nastehovaný na napjatém čtverci hrubě tkaného plátna. Některé ze scenérií byly vkomponovány do polštářů vystavených na regálu v zadní části místnosti.

„Paní, nevíte, jestli tu dnes bude pozlacovač?“ 

Žena zdvihla hlavu a usmála se na ni. „Je mi líto, ale pokud vím, tak tu dneska nebude.“

„Ach, chápu.“ Jennsen, zaražená a zklamaná tou novinou, váhala, protože nevěděla, co má teď udělat., A nevěděla byste alespoň, kdy se vrátí?“ 

Žena protlačila jehlu skrz látku a udělala modrý steh vody. „Ne, to taky nemohu říct. Když jsem ho viděla naposledy, bylo to víc jak před týdnem, tak říkal, že se tu možná nějakou dobu neobjeví.“

„Ale proč? Nevíte proč?“ 

„To nevím.“ Vytáhla dlouhé modré vlákno a napjala je. „Někdy je jistou dobu pryč a pracuje na svém zlacení, dokud toho neudělá tolik, aby se mu vyplatilo cestovat do paláce.“ 

„Nevíte náhodou, kde bydlí?“ 

Žena k ní vzhlédla zpod vrásčitého obočí. „Proč to chceš vědět?“

Jennsen horečně přemýšlela. Nakonec řekla jedinou věc, která jí přišla na mysl - to, co se dozvěděla od Irmy, prodavačky klobás, která jí hlídala Betty. „Chci tam jít pro věštbu.“

„Aha,“ řekla ta žena a její podezřívavost roztála ještě dřív, než protáhla další steh. „Takže to je ve skutečnosti Althea, koho chceš navštívit.“ 

Jennsen přikývla. „Když jsem byla ještě malá, vzala mě k Althee moje matka. Protože matka... umřela, ráda bych Altheu navštívila znovu. Myslím, že by mi to mohlo přinést útěchu, kdybych si k ní zašla pro věštbu.“

„To s tvojí matkou je mi líto, děvče. Chápu, jak to myslíš. Když jsem ztratila svou matku, bylo to pro mne také těžké období.“ 

„Mohla byste mi říct jak najdu Althein dům?“ 

Odložila šití stranou a přistoupila k nízké zídce na přední straně stánku. „Althein dům je odtud dost daleko - na západě, cesta vede pustou krajinou.“

„Azrithskými planinami.“ 

„Správně. Odtud na západ se krajina postupně mění, je členitější, s horami. Když se stočíš severním směrem na odvrácenou stranu největší hory s vrcholem pokrytým sněhem, která leží přímo na západ odsud, držíš se pod srázem, který tam najdeš, a pak pokračuješ pořád dolů do nížiny, dostaneš se do nebezpečné oblasti. Do bažiny. Tam žijí Althea a Friedrich.“ 

„V bažině? Ale ne v zimě.“ 

Žena se naklonila blíž a ztišila hlas. „Ano, dokonce i v zimě, jak lidi říkají. Altheina bažina. Je to také pěkně děsivé místo. Někteří říkají, že to není přirozené místo, jestli víš, co tím chci říct.“

„Chcete říct její... magie...?“ 

Pokrčila rameny. „Někteří to říkají.“

Jennsen na poděkování přikývla a opakovala popis cesty. „Odvrácená strana největší hory s vrcholem pokrytým sněhem na západ odsud, zůstat pod srázem a jít na sever. Pak dolů do bažiny.“

„Do odporné, nebezpečné bažiny.“ Žena se dlouhým nehtem poškrábala ve vlasech. „Ale nechtěj tam jít bez pozvání!“ 

Jennsen se rychle rozhlédla kolem, aby dala znamení Sebastianovi, ale v tu chvíli ho zrovna nikde nebylo vidět. „A jak se člověk může nechat pozvat?“

„Většinou o to lidi požádají Friedricha. Často je vidím, jak sem přijdou, promluví si s ním a zas odejdou, dokonce se ani nepodívají na jeho práci. Myslím, že se vždycky zeptá Althey, jestli je chce přijmout, a když se sem potom vrátí se svým pozlaceným dílem, tak je pozve. Někdy mu lidi dávají dopisy, aby je donesl své ženě. 

Někteří tam prostě odejdou a čekají. Slyšela jsem, že někdy Friedrich za takovými lidmi vyjde ven z bažiny a předá jim Altheino pozvání. Jiní se vrátí od hranic bažiny, aniž by byli pozváni dál, jejich dlouhé čekání bylo zbytečné. Ale nikdo, nikdo se neodváží jít do bažiny nepozván. Alespoň se nikdo nevrátil zpátky, aby o tom vyprávěl, jestli víš, jak to myslím.“

„Chcete říct, že tam budu muset jít a prostě čekat? Čekat, dokud nás ona nebo její manžel nepřijdou pozvat?“ 

„Myslím, že ano. Ale Althea nepřijde. Slyšela jsem, že ta nikdy z bažiny nevychází. Taky bys sem mohla chodit každý den, až se sem Friedrich nakonec vrátí, aby prodal své pozlacené dílo. Ještě nikdy nebyl pryč déle než měsíc. Řekla bych, že se do paláce vrátí nejpozději za pár týdnů.“ 

Týdnů! Jennsen nemohla zůstat na jednom místě, čekat týdny, zatímco ji lidé lorda Rahla hledají a den ode dne jsou blíž. Podle toho, jak blízko podle Sebastiana jsou, si nemyslela, že by jí zbývaly dny, natož týdny, do doby, než ji dostihnou.

„Tak vám děkuju, moc jste mi pomohla. Myslím, že sem znovu přijdu, abych se podívala, jestli se Friedrich vrátil, a zeptala se ho, jestli si můžu přijít pro věštbu.“ 

Žena se usmála, znovu se posadila a sebrala své vyšívání. „To možná bude nejlepší.“ Zvedla oči od práce. „Je mi líto, co se stalo s tvou matkou, děvče. Je to zlé, já vím.“

Jennsen se zalily oči slzami. Mlčky přikývla, protože se bála, že ji v tu chvíli zradí hlas. Myslí jí probleskla jistá živá scéna. Ti muži, všude plno krve, ta hrůza, když se na ni vrhli, pohled na matku zhroucenou na podlaze, probodnutou, se zmrzačenou rukou... Jennsen s úsilím odehnala tu vzpomínku pryč, ze strachu, že by ji utrápila žalem a hněvem.

Měla teď jiné starosti. Absolvovali se Sebastianem dlouhou a obtížnou cestu uprostřed zimy, aby našli Altheu, aby získali její pomoc. Nemůžou teď čekat a doufat, že nakonec budou pozváni - vždyť jim jsou muži lorda Rahla v patách! Naposledy, když Jennsen zakolísala ve svém odhodlání, promeškala svou příležitost - a Lathea byla zavražděna. To samé by se mohlo stát i teď. Musí se dostat k Althee dřív než ti muži, když nic jiného, tak proto, aby jí alespoň řekla o její sestře, aby ji varovala.

Jennsen přelétla pohledem rozlehlou halu a hledala Sebastiana. Nemůže být přece daleko. Pak ho zahlédla na druhé straně širokého průchodu, byl k ní otočen zády a zrovna odcházel od stánku, kde prodávali stříbrné šperky.

Ještě neudělala ani dva kroky, když uviděla, že se kolem něj vyrojila spousta vojáků, kteří ho obklíčili ze všech stran. Jennsen ztuhla na místě. Sebastian také. Jeden z vojáků špičkou svého meče opatrně nadzvedl Sebastianův plášť a odkryl tak jeho sérii válečných zbraní. Jennsen byla příliš vystrašená, nedokázala se ani pohnout ani udělat další krok.

Půl tuctu blýskavých a jako břitva ostrých pík se sklonilo na Sebastiana. Meče vylétly z pochev. Okolní lidé rychle ustupovali, jiní se otáčeli, aby se podívali, co se děje. Uprostřed kruhu d'hařanských vojáků hrozivě se nad ním tyčících zvedl Sebastian ruce na znamení, že se vzdává.

Poddej se!

V tu chvíli se rozezněl zvon, ten vzadu na čtvercovém náměstí s jezírkem.

Kapitola sedmnáctá

Jediný dlouhý zvuk zvonu svolávajícího lidi k pobožnosti se ozvěnou vracel rozsáhlými halami. Dva urostlí muži uchopili Sebastiana za paže a odváděli ho pryč. Jennsen se bezmocně dívala, jak ho ostatní d'hařanští vojáci obklopují v sevřené formaci blýskající se ocelí, která má nejenom držet zajatce v patřičných mezích, ale i zabránit jakémukoli případnému pokusu o jeho osvobození. Okamžitě jí bylo jasné, že tihle strážní jsou připraveni na každou eventualitu a nebudou nic riskovat, když nevědí, jestli by tenhle jediný ozbrojený muž nemohl být předznamenáním síly, schopné vzít palác ztečí.

Jennsen viděla, že tam jsou i jiní, návštěvníci paláce jako Sebastian, co mají po boku meče. Možná podezření vojáků vzbudilo to, že Sebastian měl pestrou sbírku válečných zbraní a všechny nosil skrytě. Ale on přece nic neudělal! Byla zima - bylo jen přirozené, že nosil plášť. Nikomu neublížil. Jennsen měla nutkám rozkřiknout se na vojáky, aby ho nechali být, bála se však, že kdyby to udělala, sebrali by ji také.

Lidé, kteří se stáhli pryč od možných problémů, se spolu se všemi, kdo se ještě procházeli po halách, začali přesouvat na čtvercové náměstí. I lidé z krámků nechali své práce a připojili se k ostatním. Činnosti vojáků nikdo nevěnoval zvláštní pozornost. V odpověď na to jediné zazvonění, ještě visící ve vzduchu, se vytratil smích a hovor se ztišil do uctivého šepotu.

Když Jennsen viděla, jak vojáci postrkují Sebastiana do postranní haly, zachvátila ji panika. Jeho bílé vlasy kontrastovaly s tmavým mramorem stěn. Nevěděla, co má dělat. Vždyť sem přišli jen vyhledat pozlacovače! Chtělo se jí křičet na vojáky, aby se zastavili. Jenže se k tomu neodvážila.

Jennsen!

Jennsen neustupovala proudu těl a snažila se pohledem sledovat Sebastiana a jeho doprovod. Lord Rahl ji pronásleduje a teď dostal i Sebastiana. Matka byla zavražděna a teď odvádějí Sebastiana. To není spravedlivé!

Dívala se, chtěla udělat něco, co by ty vojáky zastavilo, ale bála se a styděla se za svůj strach. Vždyť Sebastian toho pro ni tolik udělal! Přinesl pro ni tolik obětí! Dokonce riskoval život, aby ji zachránil!

V panice Jennsen začala dýchat nepravidelně, trhaně. Ale co by mohla udělat?

Poddej se!

To, co dělají Sebastianovi, co dělají jí, nevinným lidem, není spravedlivé! Jejím strachem začal prosakovat, prýštit a sílit hněv.

Tu vash misht.

Sebastian sem šel jenom kvůli ní. Vždyť ho o to požádala.

Tu vash misht.

A teď se sám dostal do obrovských potíží.

Grushdeva du kalt misht.

Ta slova zněla tak opravdově! Rozhořela se v ní, nesená plameny rozpalujícího hněvu.

Lidé se na ni tlačili. Zavrčela mezi stisknutými zuby a snažila se protáhnout tlačenicí za vojáky odvádějícími Sebastiana. To není spravedlivé! Chtěla je nějak zastavit. Jen zastavit. Zastavit!

Frustrovala ji vlastní bezmocnost. Bylo jí z toho všeho zle. Kdyby se nechtěli zastavit, kdyby šli dál, její zuřivost by to jen posílilo.

Poddej se!

Ruka jí sjela pod plášť. Přivítal ji dotyk chladné oceli. Její prsty se sevřely kolem rukojeti nože. Cítila na kovu vyrytý znak domu Rahlů, pálil ji do dlaně.

Nějaký voják ji jemně postrčil a obrátil do směru pohybu davu. „Pobožnost je tímhle směrem, madam.“

Bylo to řečeno jako návrh, avšak návrh obalený kolem jádra, které bylo rozkazem.

Ve svém hněvu zvedla oči a podívala se do jeho zastíněných očí. Viděla oči mrtvého muže. Viděla takové vojáky ve svém domě - mrtvého muže na podlaze, muže, kteří přišli pro ni, muže sápající se na ni. Skrz krvavě rudý závoj viděla jen záblesky pohybu.

Když se s tím vojákem dívali jeden druhému do očí, cítila, jak se čepel u jejího pasu vysouvá z pochvy.

Nějaká ruka ji zatahala za paži. „Tudy, děvče. Já ti ukážu, kde to je.“

Jennsen zamžourala. Byla to ta paní, která jí popsala cestu k Altheinu domu. Žena, která seděla v paláci toho vražedného bastarda lorda Rahla a vyšívala mírumilovné scenérie hor a potůčků.

Jennsen zírala na tu ženu, na její nevysvětlitelný úsměv, a snažila se, aby jí to všechno dalo nějaký smysl. Zjišťovala, že všechno kolem ní je podivně nepochopitelné. Uvědomovala si jen, že v ruce svírá rukojeť svého nože a že touží uvolnit jeho čepel.

Nůž však z neznámého důvodu tvrdošíjně zůstával na svém místě.

Pak si Jennsen, nejdřív přesvědčená, že ji musela ovládnout nějaká zlá magie, uvědomila, že ta žena ji pevně svírá mateřským objetím rukou kolem pasu. Aniž by si to uvědomovala, ta žena držela Jennsenin nůž v pochvě. Jennsen se vzepřela a bránila se tomu, aby ji odtáhla.

Teď se v ženiných očích objevilo zřetelné varování. „Nikdo nevynechá pobožnost, děvče. Nikdo. Dovol mi, abych tě tam dovedla.“

Voják s pochmurným výrazem ve tváři sledoval, jak se Jennsen podrobila a nechala se vést tou ženou. Obě se vmísily do proudu lidí mířících na náměstí a vojáka nechaly za sebou. Jennsen se podívala do ženiny usmívající se tváře. Zdálo se jí, že celý svět plave v podivném světle. Hlasy kolem ní byly jen šmouhy, jen útržky zvuků, kterými v její mysli pronikaly ozvěny strašlivých výkřiků z jejího domova.

Jennsen!

Její pozornost zaujal znovu ten hlas, ostrý a zřetelný, pronikající šepotem kolem ní. Jennsen poslouchala, ve střehu, co jí řekne.

Vzdej se své vůle, Jennsen!

To jí dávalo nějakým instinktivním způsobem smysl.

Vzdej se svého těla, Jennsen!

Zdálo se jí, že na ničem jiném už nezáleží. Nic z toho, oč se během svého života pokoušela, jí nepřineslo záchranu, bezpečnost či klid. Naopak, všechno se zdálo být ztracené. Jako kdyby už neměla co ztratit.

„Tak jsme tady, děvče,“ řekla ta žena. 

Jennsen se rozhlížela kolem sebe. „Cože?“

„Jsme na místě.“ 

Jennsen cítila, jak se koleny dotýká dlážděné podlahy, když ji ta žena přiměla, aby si klekla. Všude kolem byli lidé. Před nimi byl čtverec s jezírkem klidné vody uprostřed. Jennsen však chtěla jen ten hlas.

Jennsen! Poddej se!

Hlas se změnil, zdrsněl, stal se velitelským. Rozdmýchával plameny jejího hněvu, její zlosti, její zuřivosti.

Jennsen se ohnula dopředu. Celá se třásla v návalu bezmezného vzteku. Kdesi v nejzapadlejším koutě její mysli ječel vzdálený děs. Navzdory tomu vzdálenému neblahému tušení to teď byla jen její zuřivost, která ovládala její mysl.

Poddej se!

Viděla, že jí z úst visí šňůrky slin a odkapávají na zem, jak těžce oddychovala skrz rozevřené rty. Na dlaždice pod jejím obličejem dopadaly slzy. Teklo jí z nosu. Dýchala přerývaně a oči měla tak doširoka rozevřené, až to bolelo. Třásla se po celém těle, jako kdyby byla uprostřed nejchladnější, nejtemnější zimní noci. A nedokázala to zastavit.

Lidé se hluboce ukláněli s dlaněmi přitisknutými na dlaždice. Chtělo se jí vytáhnout nůž.

Toužila po tom hlasu.

„Náš pán Rahl nás vede.“ 

To nebyl ten hlas. Byli to lidé kolem ní, kteří jednohlasně deklamovali svou oddanost lordu Rahlovi. Když začali, všichni se sklonili ještě víc dopředu, až se dotýkali čely dlážděné podlahy. Nějaký voják, který tam hlídkoval, se přesunul blíž a pozoroval, jak Jennsen klečí s ohnutými zády a s rukama na podlaze a nekontrolovatelně se třese.

Zatímco se Jennsen neustále třásla a lapala po dechu, váhavě, kousek po kousku jí hlava klesala, až se dotkla čelem podlahy.

„Náš pán Rahl nás učí.“ 

To nebylo to, co chtěla slyšet!

Chtěla ten hlas. Toužila po něm, žíznila po něm. Chtěla svůj nůž. Chtěla vidět krev.

„Náš pán Rahl nás ochraňuje,“ deklamovali jednohlasně lidé. 

Jennsen lapající namáhavě po dechu a stravovaná nenávistí v tu chvíli nechtěla nic jiného než ten hlas a nahou čepel svého nože. Avšak její dlaně zůstávaly jako přilepené na dlaždicích.

Čekala na ten hlas, ale uslyšela jen vyznám oddanosti.

„Ve tvém světle vzkvétáme. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme, abychom ti sloužili. Naše životy patří jen tobě.“ 

Jennsen si na to nejdřív jen mlhavě vzpomínala z dob svého dětství, kdy žila v paláci. Když to teď znovu slyšela, vracela se jí vzpomínka jako povodeň. Ta slova dobře znala. Říkala je, když byla malá. Když pak před lordem Rahlem s matkou utíkaly z paláce, zakázala si to vyznání oddanosti určené člověku, který se ji i její matku snažil zabít.

A teď, i když toužila po tom hlasu, který chtěl, aby se mu poddala, aniž by si to uvědomovala - skoro jako kdyby to dělal někdo jiný - se její třesoucí se rty začaly pohybovat a formovat ta slova.

„Náš pán Rahl nás vede. Náš pán Rahl nás učí. Náš pán Rahl nás ochraňuje. Ve tvém světle vzkvétáme. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme, abychom ti sloužili. Naše životy patří jen tobě.“ 

Rytmus těchto šeptaných slov naplnil velkou halu, kde bylo mnoho lidí, ale jen jediný hlas, jasně znějící mezi stěnami. Vší silou naslouchala, jestli znovu uslyší ten druhý hlas, který ji doprovázel téměř tak dlouho, jak si dokázala pamatovat, avšak neozval se.

Teď byla Jennsen bezmocně unášena s ostatními. Jasně se slyšela, jak vyslovuje ta slova.

„Náš pán Rahl nás vede. Náš pán Rahl nás učí. Náš pán Rahl nás ochraňuje. Ve tvém světle vzkvétáme. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme, abychom ti sloužili. Naše životy patří jen tobě.“ 

Znovu a znovu Jennsen polohlasně říkala to vyznání oddanosti spolu s ostatními. Znovu a znovu, bez přestávky na nadechnutí. Znovu a znovu, avšak beze spěchu.

To monotónní deklamování naplnilo její mysl. Lákalo ji, promlouvalo k ní. Stalo se jedinou náplní její mysli, když ho opakovala znovu a znovu. Naplnilo ji tak dokonale, že nezbyl prostor pro cokoli jiného.

A nějak ji uklidnilo.

Čas plynul, jako nějaká vedlejší věc, nepatrná, nedůležitá.

To tiché deklamování jí nějak přineslo pocit klidu a míru. Připomnělo jí to, jak se Betty vždycky utiší, když jí jemně hladí uši. I Jennsenina zuřivost byla nějak vyhlazena. Vzpírala se tomu, ale kousek po kousku byla vtažena do toho vyznání, do toho slibu, pohlazena a upokojena.

Pochopila, proč se tomu říká oddanost nebo zbožnost.

Navzdory všemu ji to citově vyčerpalo a pak naplnilo hlubokým klidem, vyrovnaným pocitem, že je sama toho všeho součástí.

Už se těm slovům nevzpírala. Povolila si je šeptat a nechat je odnášet pryč úlomky bolesti. V tu chvíli, když tam klečela s čelem na dlaždicích a nedělala nic jiného, než že vyslovovala ta slova, byla od všeho osvobozená.

Jak deklamovala spolu s ostatními, stín vrhaný na podlahu příčkami oken z olovnatého skla se pohnul trochu stranou a ona byla najednou zaplavena sluneční září. Měla pocit tepla a bezpečí. Bylo to jako matčino hřejivé objetí. Její tělo bylo najednou nějak lehčí. Měkká záře kolem Jennsen připomněla, jak si vždycky představovala dobré duchy.

Okamžik na to čas vyznání skončil.

Jennsen se narovnala a pomalu se odtlačila od podlahy, aby si sedla s ostatními. Bez jakéhokoli varování se jí z očí vyhrnula záplava slz.

„Něco není v pořádku?“ 

Nad ní se skláněl nějaký voják.

Sousední žena položila Jennsen ruku na ramena.

„Nedávno jí umřela matka,“ vysvětlovala tiše. 

Voják přešlápl, očividně celý nesvůj.

„To je mi líto, madam. Dovolte mi, abych vám a vaší rodině vyjádřil upřímnou soustrast.“ 

Jennsen viděla v jeho modrých očích, že to myslí opravdově.

Naplněná úžasem a neschopná ze sebe vydat slova se dívala, jak odchází, ohromný a svalnatý, v několika vrstvách kůže, zabiják lorda Rahla pokračující ve své pochůzce. Empatie v brnění. Kdyby věděl, kdo Jennsen je, vydal by ji do rukou těch, kteří by se už postarali, aby dlouho trpěla, než by přišla vysvobozující smrt.

Jennsen zabořila obličej do ramene neznámé ženy a plakala pro svou matku, v jejímž objetí jí vždycky bylo tak dobře.

Matka jí scházela tak moc, že se to téměř nedalo vydržet. A teď se navíc ještě hrozně bála o Sebastiana.

Kapitola osmnáctá

Jennsen poděkovala ženě, jež si vydělávala na živobytí vyšíváním venkovských scenérií a vysvětlila jí, jak se dostat k Altheinu domu. Teprve když od ní odcházela, uvědomila si, že ani nezná její jméno. Ale na tom vlastně nezáleželo. Obě ztratily matku. Měly jedna pro druhou hluboké porozumění.

Teď, když skončilo vyznání oddanosti, se znovu zvedl hluk vydávaný tou spoustou lidí v paláci a zesílený ozvěnou mezi mramorovými stěnami a sloupy. Halou zvonil smích. Lidé se vrátili zpátky ke svým starostem, nakupovali, prodávali, debatovali o svých potřebách. Stráže se vydaly na své pochůzky a palácové služebnictvo, většinou ve světlých hábitech, se vydalo za svými povinnostmi, k doručování vzkazů a jiným věcem, o kterých se Jennsen mohla jen dohadovat. Na jednom místě zrovna dělníci opravovali panty obrovitých dubových dveří do postranního průchodu.

Služebnictvo, zabývající se úklidem, se také vrátilo ke své práci, všude se utíral prach, vytíralo, leštilo. Kdysi byla jednou z těchto žen i Jennsenina matka. Dohlížela na práce v částech paláce nepřístupných veřejnosti, v oficiálních místnostech, kde se projednávaly vládní záležitosti, v těch křídlech paláce, kde sídlili vyšší úředníci a palácový personál a kde také samozřejmě byly pokoje lorda Rahla.

Po tom snad hodinovém deklamování oddanosti měla Jennsen mysl tak čistou, jako kdyby absolvovala dlouhý a potřebný odpočinek. V tom stavu klidu, ale naprosté bdělosti, kdy se cítila krásně odpočatá, ji napadlo řešení. Teď už věděla, co musí udělat.

Pohybovala se rychle, vracela se zpátky stejnou cestou, jakou přišla. Nesměla ztrácet čas. Z balkónů nahoře se dívali dolů do haly lidé, kteří žili v Paláci lidu a zabývali se svou obvyklou prací. Pozorovali návštěvníky obdivující zázraky té obrovské stavby. Jennsen se proplétala davem a soustředila se na to, aby byla připravená reagovat.

Sebastian ji varoval, aby neběžela a nezavdávala tak lidem příčinu k podezření, že něco není v pořádku. Napomínal ji, aby jednala normálně, že si jí pak lidé nevšimnou. A přece, pobývat v paláci znamenalo vystavit se tak akutnímu nebezpečí, že jeho samotného nakonec chytili, i když věděl, jak se má chovat. Kdyby Jennsen vzbudila podezření, tak by ji vojáci jistě zastavili. A kdyby ji začali vyslýchat a zjistili, kdo je...

Jennsen toužila po tom, aby se k ní Sebastian vrátil. Strach o něj ji popoháněl skrz halu. Musí ho těm d'hařanským vojákům vyrvat, než mu udělají něco strašného. Věděla, že každá minuta v jejich zajetí pro něj představuje smrtelné nebezpečí.

Kdyby ho mučili, tak by to možná nevydržel. Kdyby přiznal, kdo je, odsoudili by ho na smrt. Při myšlence, že by byl Sebastian popraven, jí kolena téměř vypovídala službu. Při mučení se lidé přiznávají k čemukoli, ať už je to pravda nebo není. Jestli se rozhodnou podrobit ho mučení, aby se k něčemu přiznal, tak je ztracen. Z představy Sebastiana na mučidlech se jí udělalo tak zle, až se jí zatočila hlava.

Musí ho zachránit!

Ale aby se jí to povedlo, musí získat pomoc té čarodějky. Kdyby jí Althea pomohla, kdyby na ni seslala nějaké ochranné kouzlo, tak by se Jennsen mohla pokusit Sebastiana vysvobodit. Althea jí musí pomoct! Jistě tu čarodějku přesvědčí. Závisí na tom Sebastianův život.

Došla ke schodišti, kterým vyšli nahoru. Lidé stále ještě proudili nahoru do haly, někteří z nich byli po tom namáhavém výstupu celí zalití potem a těžce oddychovali. Avšak jen málokdo šel dolů. Jennsen se zastavila na okraji schodiště, opřela se rukou o mramorové zábradlí a důkladně se rozhlížela kolem, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje nebo nepozoruje. Přestože cítila nutkání rozběhnout se, donutila se rozhlížet se kolem sebe nenuceně. Někteří lidé se na ni dívali, ale ne víc než na všechny ostatní. Vojáci na stráži byli dost daleko od ní. Jennsen vyrazila dolů.

Šla tak rychle, jak to jen bylo možné, aby nevypadala, že běží o život - o Sebastianův život. Ale ve skutečnosti to tak bylo. Nebýt jí, tak by se do takové bryndy nedostal.

Myslela si, že sestup bude snadný, ale po stovkách schodů zjistila, že chůze ze schodů nohy velmi unavuje.

Tou námahou jí jen hořely. Řekla si, že když nemůže běžet, nebude se alespoň zastavovat a odpočívat a tak bude venku dřív.

Na podestách zahýbala za roh nejkratší cestou, aby šetřila kroky. Když se nikdo nedíval, brala schody po dvou. Když musela přejít frekventovanými průchody, snažila se skrýt v davu, pokud šla kolem stráží. Lidé posedávající na lavičkách, pojídající chléb či masové pirohy, popíjející světlé pivo a bavící se s přáteli si jí mezi tím množstvím procházejících sotva povšimli, byla pro nejen jedním z návštěvníků, kteří jdou kolem.

Nevlastní sestra lorda Rahla.

Znovu byla na schodech, šla rychle a nohy se jí třásly vyčerpáním z té nepřetržité námahy. Svaly ji pálily, zoufale potřebovaly odpočinek, ona jim ho však nedopřála. Místo toho ještě zrychlovala, když k tomu měla příležitost. Na volných schodech mezi dvěma podestami, kam nebylo vidět, protože se stáčely z různých směrů, se Jennsen nebezpečně řítila dolů. Znovu zpomalila, když nějaký párek, ruku v ruce, s hlavami u sebe, hihňající se šeptaným slovíčkům, dospěl na spodní podestu a zamířil nahoru.

Jak sestupovala, vzduch se ochlazoval. Na jedné úrovni, kde bylo strážných jako much na jaře ve stodole, se jí jeden z vojáků podíval zpříma do očí a usmál se na ni. Zarazilo ji to tak, že se na chvilku zastavila, pak si však uvědomila, že se na ni usmál tak, jak se muž směje na ženu, a ne jako zabiják na svou oběť. Vrátila mu jeho úsměv, zdvořile, srdečně, ale zas ne tak, aby získal dojem, že ho povzbuzuje. Pak si stáhla kapuci pevně kolem hlavy a zamířila k další sérii schodů. Když se ve chvíli, kdy zahýbala za roh, krátce podívala přes rameno, viděla ho tam stát s jednou rukou na zábradlí, jak se za ní dívá.

Usmál se znovu a zamával jí na rozloučenou, pak se vrátil ke svým povinnostem.

Jennsen, neschopná potlačit strach, sprintovala dolů po schodech, brala je po dvou, a pak halou, kolem malých stánků s potravinami, brožemi a jemně zdobenými dýkami, kolem návštěvníků sedících na kamenných lavičkách před mramorovým sloupkovým zábradlím, pak dál k další sérii schodů, až si nakonec uvědomila, že na ni lidé nějak divně zírají. Přestala běžet a zpomalila do nedbalé chůze. Snažila se kroutit tělem, aby to vypadalo, že se rozběhla jen z mladistvého temperamentu. Její taktika slavila úspěch. Viděla, že lidé, kteří na ni předtím vyvalovali oči, ji začali vnímat jen jako děvče plné života ženoucí se kolem. Vrátili se ke svým záležitostem. Fungovalo to, a tak Jennsen stejný trik použila ještě několikrát a celou cestu urazila v kratším čase.

Sotva popadajíc dech z toho dlouhého sestupu se konečně dostala do jeskyni připomínajícího vchodu se syčícími pochodněmi. Protože u portálu na náhorní plošinu bylo tolik vojáků, zpomalila a šla těsně za postarším párem, aby vzbudila dojem, že by mohla být dcerou doprovázející rodiče. Pár byl zabrán do vášnivé debaty o tom, zdali nějaký jejich přítel úspěšně rozjede obchod s parukami ve svém novém krámku nahoře v paláci. Žena to považovala za dobrý podnikatelský nápad. Muž si myslel, že přítel bude mít brzo nedostatek těch, co by mu byli ochotní prodat vlasy, a dojede na to, že stráví příliš mnoho času hledáním dalších.

Jennsen si nedovedla představit hloupější konverzaci ve chvíli, když uvěznili člověka a čeká ho mučení a pravděpodobně smrt. Pro Jennsen nebyl d'hařanský palác nic víc než hnusná smrtící past. Musí odtamtud Sebastiana dostat! Dostane ho ven!

Ani jeden z toho páru si nevšiml, že Jennsen jde těsně za nimi, s hlavou sklopenou, a přizpůsobuje se jejich pomalému tempu. Pohledy strážných tu trojici jen zběžně přelétly. V ústí té obrovské jeskyně se do Jennsen opřel závan chladného vzduchu zvenčí, až jí vyrazil dech. Po tom, co byla tak dlouho v temnotě osvětlené jen lampami, musela na jasném denním světle mhouřit oči. Jakmile se dostala na tržiště pod širým nebem, zahnula do jedné z provizorních uliček a pospíchala najít paní Irmu, prodavačku klobás.

Hnala se kolem řady stánků, stoupala si na špičky a rozhlížela se po rudém šátku. Krámky, které jí předtím připadaly tak nádherné, teď, když viděla palác, vypadaly uboze, ošuměle. Za celý svůj život Jennsen neviděla nic, co by se podobalo Paláci lidu. Nedokázala si představit, jak v tak krásné stavbě může sídlit taková ohavnost, jako je rod Rahlů.

Těsně k ní se protlačil nějaký pouliční prodavač. „Talismany pro tuhle mladou dámu? Zaručeně přinesou štěstí!“ Jennsen se nezastavovala. Smrdělo mu z úst. „Speciální magické amulety! Jistý úspěch jen za stříbrnou penci!“

„Ne, děkuji.“ 

Šel s ní, těsně před ní, ale trochu stranou. „Za pouhou stříbrnou penci, madam.“

Málem zakopla o jeho nohu. „Ne, děkuji. Nechte mě už, prosím, být!“

„Tak jen měděnou penci.“ 

„Ne!“ Jennsen do něj pokaždé strčila, když do ní narazil, jak se tak tlačil blíž a žvanil o svých talismanech. Pořád před ni otáčel obličej, vzhlížel přihrbený nahoru k ní, šoupal nohama a šklebil se na ni. 

„Dobré talismany, moc dobré, dámo.“ Pořád do ní vrážel, když se snažila jít dál, když natahovala krk a hledala v té záplavě lidí rudý šátek. „Přinesou vám štěstí!“ 

„Už jsem řekla, že žádné nechci!“ Když o něj málem zakopla, energicky do něj strčila. „Prosím vás, nechte mě už být!“ 

Ulehčené si oddychla, když z opačného směru přišel nějaký starší člověk a ten neodbytný prodavač se vrhl k němu. Slyšela ještě chvíli jeho hlas, jak slábne někde vzadu, když se pokoušel prodat tomu muži magický talisman za stříbrnou penci. Pomyslela si, jaká je to ironie, když tady takový člověk prodává magii a ona ho odmítne, protože pospíchá, aby získala magii od někoho jiného.

Najednou se Jennsen prudce zastavila, když přešla prázdné místo a došla ke stolu se soudky vína. Zvedla oči a uviděla známé tři bratry. Jeden zrovna naléval zákazníkovi víno do koženého pohárku a zbylí dva zvedali plný sud z jejich vozu.

Jennsen se otočila a nevěřícně zírala na prázdné místo. Tam přece dřív byla se svými klobásami paní Irma! Měla najednou pocit, jako kdyby jí srdce vystoupilo až do hrdla. Irma má naše koně! Irma má Betty!

V panice sevřela paži muži za pultem, jehož zákazník už odešel.

„Prosím vás, mohl byste mi říct, kde je paní Irma?“ 

Zvedl oči a mžoural do slunce. „Ta paní, co prodává klobásy?“

Jennsen přikývla. „Ano. Kde je? Přece ještě nemohla odejít! Měla přece na prodej tolik klobás!“

Muž se zašklebil. „Povídala, že když je vedle nás, co prodáváme víno, tak jdou její klobásy na odbyt rychleji než kdy předtím.“

Jennsen jen zírala. „Ona už je pryč?“

„Je to škoda, velká škoda. Když vedle nás prodávala klobásy, byl větší zájem i o naše víno. Lidé jedli ty její kořeněné kozí klobásy a pak je museli zapít naším vínem.“ 

„Její co?“ špitla Jennsen. 

Mužův úsměv ochabnul. „Její klobásy. Něco není v pořádku, madam? Vypadáte, jako kdyby vám právě poklepal na rameno nějaký duch z podsvětí.“

„Co jste to říkal, že prodává?... Kozí klobásy?“ 

Přikývl; zdálo se, že je trochu znepokojený. „Kromě jiných. Ochutnal jsem je všechny, ale ty kořeněné kozí klobásy mi chutnaly ze všech nejvíc.“ Zvedl palec přes rameno a ukázal na své dva bratry. „Joe má nejradši její hovězí klobásy a Clayton, tak ten má rád vepřové, ale já dávám přednost kozím.“

Jennsen se celá třásla a nebylo to ze zimy. „A kde teď je? Musím ji najít!“

Muž se podrbal ve svých kudrnatých světlých vlasech. „To bohužel nevím. Přichází sem pravidelně prodávat klobásy. Většina z lidí kolem ji už někdy viděla. Je to hodná paní, nikdy jí nechybí úsměv a vlídné slovo.“

Jennsen cítila, jak jí mrznoucí slzy stékají po tvářích. „Ale kde je? Kde bydlí? Musím ji najít!“

Muž sevřel Jennsen paži, jako kdyby se bál, že by mohla upadnout. „Je mi líto, madam, ale to nevím. Proč? V čem je problém?“

„Má moje zvířata. Moje koně. A Betty.“ 

„Betty?“ 

„Moji kozu. Má je u sebe. Zaplatili jsme jí, aby je pohlídala, než se vrátíme.“ 

„Ach.“ Zdálo se, že je skleslý z toho, že pro ni nemá lepší zprávy. „To je mi líto. Její klobásy šly moc dobře na odbyt, pořád, až je nakonec vyprodala. Obvykle jí to trvá celý den, než vyprodá všechny, co stačí vyrobit, řekl bych, že to ale někdy jde líp. Když jí klobásy došly, posadila se u nás a dlouho se s námi bavila. Nakonec si povzdechla a řekla, že už musí jít domů.“ 

Jennsen horečně přemýšlela. Měla pocit, že se s ní točí celý svět. Nevěděla, co má dělat. Byla jako omráčená, celá zmatená. Ještě nikdy se necítila být tak osamělá.

„Prosím vás,“ řekla hlasem přidušeným proudem slz, „prosím vás, nemohla bych si pronajmout jednoho z vašich koní?“ 

„Z našich koní? Ale jak bychom pak dopravili náš vůz domů? Ostatně, jsou to tažní koně. Nemáme žádné sedlo, ani jezdeckou výstroj, ani...“ 

„Prosím! Mám peníze.“ Zašátrala u opasku. „Můžu vám zaplatit.“ 

Prohmatávala se kolem pasu, ale nemohla najít svůj malý kožený měšec se zlatými a stříbrnými mincemi. Rychle rozepjala plášť a horečně hledala. Tam, na opasku vedle nože, našla jen malý kousek koženého poutka, čistě odříznutý.

„Můj měšec... můj měšec je pryč.“ Nemohla popadnout dech. „Moje peníze...“ 

Mužova tvář zplihla lítostí, když ji pozoroval, jak tahá za zbytek šňůrky u opasku. „Všude kolem se potulují zlí lidé a koukají, kde by co mohli ukrást...“

„Ale já je moc potřebuju!“ 

Zmlkla. Otočila se a pátrala očima po tom pouličním prodavači amuletů. V mysli se vrátila zpátky k tomu, jak to všechno bylo. Pořád se na ni tlačil a vrážel do ní. Ve skutečnosti jí odřezával váček. Dokonce si ani přesně nevybavovala, jak vypadal, věděla jen, že byl otrhaný a zanedbaný. Nechtěla se mu dívat do tváře, setkat se s jeho pohledem. Nemohla teď popadnout pořádně dech, jen zoufale těkala očima sem a tam a snažila se najít člověka, který jí ukradl všechny její peníze.

„Ne...“ kňourala, příliš přemožená posledními událostmi, než aby věděla, co má říci. „Ne, ach prosím, ne!“ Zhroutila se a sedla si na zem vedle stolu. „Potřebuju koně. Dobrotiví duchové, potřebuju koně!“ 

Muž chvatně nalil trochu vína do pohárku a sedl si vedle ní na bobek, když viděl, jak pláče. „Tumáte, napijte se!“

„Nemám peníze,“ dokázala ze sebe vypravit mezi vzlyky. 

„To je zadarmo,“ řekl a usmál se na ni soucitným, trochu pokřiveným úsměvem, při němž ukázal rovné bílé zuby. „To vám pomůže. Vypijte to do dna.“ 

Jeho dva blonďatí bratři, Joe a Clayton, stáli za pultem s rukama v kapsách a s hlavami skloněnými. Očividně jim bylo ženy, o kterou pečoval jejich bratr, líto.

Ten naklonil pohárek u Jennseniných úst a snažil se ji přimět, aby se napila. Nepřestávala vzlykat a tak se jí část toho vína rozlila po bradě, část se jí dostala do úst a musela ho polknout.

„Proč potřebujete koně?“ zeptal se jí. 

„Musím se nějak dostat do Altheina domu.“ 

„K Althee? K té staré čarodějce?“ 

Jennsen přikývla a setřela si rozlité víno z brady a slzy s tváří.

„Byla jste tam pozvána?“ 

„Ne,“ připustila Jennsen. „Ale musím tam jít.“ 

„Proč?“ 

„Je to otázka života nebo smrti. Potřebuju, aby mi Althea pomohla, nebo jeden muž zemře.“ 

Dřepěl vedle ní, pořád držel pohárek, ze kterého jí nabídl víno, a jeho oči se odvrátily od jejích a zastavily se na loknách rudých vlasů pod kapuci.

Pak si ten velký muž položil ruce na kolena a vstal, přešel ke svým bratrům a opustil Jennsen, která se snažila, ale bez úspěchu, potlačit své slzy zoufalství. Jennsen plakala také z obav o Betty. Betty byla její přítelkyní a družkou a jediným spojením s matkou. Ta nešťastná kozička se teď pravděpodobně cítila být opuštěná a nemilovaná. V té chvíli by Jennsen dala všechno, všechno, za to, aby mohla vidět Bettin vztyčený vrtící se ocásek.

Pak si řekla, že tam nemůže jen tak sedět a chovat se jak malé děcko. To by k ničemu nevedlo. Musí něco udělat. Ve stínu paláce lorda Rahla nenajde žádnou pomoc a nemá peníze. Nemůže být na nikom závislá - s výjimkou Sebastiana - a nemá naději, že by jí někdo kromě něj pomohl. Teď jeho život závisí jen na tom, co ona udělá. Nemůže tu sedět a litovat se. Jestli ji matka něco naučila, tak především nevzdávat se.

Nevěděla, co má dělat, aby zachránila Betty, ale přinejmenším si uvědomila, o co se musí pokusit, aby pomohla Sebastianovi. To bylo to nejdůležitější, co teď musela udělat. Zatím jen plýtvala drahocenným časem.

Jennsen vstala, rozzlobeně si setřela slzy s obličeje a pak si dlaní zastínila oči před sluncem. Byla v paláci dlouho, takže bylo obtížné to odhadnout, ale spočítala si, že už musí být pozdní odpoledne. Z polohy slunce na obloze, když vzala v úvahu roční období, usoudila, kde je západ. Kdyby tak měla Rezku, tak by tu cestu zvládla rychleji. Nebo kdyby měla peníze, to by si mohla pronajmout nebo koupit koně.

Nemělo smysl tesknit po tom, co ztratila a nemohla znovu získat. Bude muset jít pěšky.

„Díky za to víno,“ řekla blonďákovi, který ji znervózňoval tím, jak si ji prohlížel. 

„Rádo se stalo,“ řekl a sklopil oči. 

Když Jennsen vyrazila pryč, zdálo se, že sebral odvahu. Vykročil na prašnou cestu a uchopil ji za paži. „Počkejte, madam. Kam chcete jít?“

„Život jednoho muže závisí na tom, jestli se dostanu k Althee. Nemám na vybranou. Musím jít pěšky.“ 

„Jakého muže? Co se přihodilo, že jeho život závisí na tom jestli se setkáte s Altheou?“ 

Jennsen pohlédla do mužových nebesky modrých očí a jemně odstrčila jeho ruku. Velký blonďák, se silnými čelistmi a svalnatý; připomněl jí v tu chvíli vojáka, který zavraždil její matku.

„To vám bohužel nemůžu říct.“ 

Jennsen si přidržela kapuci pláště těsněji u hlavy proti ostrému náporu větru a znovu vyrazila. Než stačila ujít tucet kroků, blonďák udělal několik mnohem delších, jemněji sevřel paži a tak ji donutil zastavit.

„Poslyšte,“ řekl tiše, když se na něj zamračila, „máte vůbec nějaké zásoby?“ 

Jennsenin zamračený pohled zvadnul a znovu musela potlačovat slzy z pocitu marnosti. „Všechny jsou u našich koní. Všechno teď má Irma, ta prodavačka klobás. Kromě mých peněz - ty má ten kapsář.“

„Takže nemáte nic.“ Nebyla to otázka, spíš posměch nad tak naivním plánem. 

„Mám sebe a vím, co musím udělat.“ 

„A máte v úmyslu vyrazit za Altheou, v zimě, pěšky a bez zásob?“ 

„Celý život jsem žila v lesích. Nějak se obejdu.“ 

Snažila se vyprostit, jeho silná ruka však držela její paži bezpečně. „Možná ano, ale Azrithské planiny nejsou lesy. Není tam nic, co by vám mohlo posloužit za úkryt. Ani kousek dřeva, abyste si mohla rozdělat oheň. Když slunce zapadne, je tam země chladná jak Strážcovo srdce. Nemáte zásoby, nemáte nic. Co budete jíst?“

Tentokrát škubla rukou mnohem silněji a povedlo se jí vyprostit. „Nemám jinou možnost. Možná to nechápete, ale jsou věci, které člověk musí udělat, i kdyby tím dával v sázku svůj život, nebo jinak ten život nic neznamená a nemá smysl žít.“

Než ji mohl znovu zastavit, vběhla Jennsen do řeky lidí plynoucí provizorními ulicemi. Proplétala se davem kolem prodavačů potravin a nápojů, které si nemohla koupit. To jí připomnělo, že od té doby, co snědla ráno tu klobásu, neměla nic v ústech. Vědomí, že Sebastian by se nemusel dožít dalšího jídla, dodalo jejím krokům naléhavosti.

Zabočila do první provizorní ulice, jež vedla na západ. S jižním zimním sluncem zahřívajícím levou stranu tváře vzpomínala na sluneční svit v paláci, když se zúčastnila vyznání oddanosti, a na to, jak jí připomínal matčinu náruč.

Kapitola devatenáctá

Jennsen se proplétala mezi lidmi v náhodně vzniklých uličkách pod náhorní plošinou a představovala si, že kráčí mezi stromy v lesích, kde se cítila nejvíc jako doma. Tam také toužila být, v nějakém tichém hvozdu, v bezpečí mezi stromy, a spolu se svou matkou pozorovat, jak Betty uštipuje jemné výhonky rostlin. Někteří z lidí odpočívajících u stánků, obchodnici za pulty, nebo ti, co se jen tak procházeli, se dívali jejím směrem, ona však s hlavou neustále sklopenou pokračovala rychlým tempem dál.

Hrozně se bála o Betty. Ta paní, co vyráběla a prodávala klobásy, Irma, měla i klobásy z kozího masa. Teď bylo Jennsen jasné, proč chtěla Betty nejdřív koupit. Ta ubohá kozička byla teď nejspíš celá zkormoucená a vystrašená, když si ji odváděl někdo, koho neznala. Ale i když se Jennsen o Betty tak moc bála a tak moc toužila po tom, aby ji našla a získala zpátky, nemohla dát této své touze přednost před záchranou Sebastianova života.

Když procházela kolem stánků s potravinami, jen jí to připomnělo, jak je hladová, zvlášť po tom dvojím namáhavém zdolávání schodů do paláce. Od rána nejedla a ráda by si koupila něco k jídlu, na to však neměla nejmenší šanci. Mnozí tu připravovali jídla na otevřených ohních živených dřevem, které si museli přinést s sebou. Na pánvích syčelo máslo, česnek a koření. Všude kolem se táhl kouř z opékaného masa. Ty opojné vůně způsobily, že její hlad narostl a stal se téměř nesnesitelným.

Když už téměř blouznila hladem, vzpomněla si Jennsen znovu na Sebastiana. Každá chvilka, o kterou se opozdí, může pro něj znamenat další ránu bičem, další řeznou ránu, další vykloubený úd, další zlomenou kost. Další chvíli agónie. Když na to pomyslela, stoupala jí žluč do hrdla. Není divu, že sem přišel, aby pomohl porazit D'Haru.

Najednou jí otřásla myšlenka mnohem strašnější: Mord-Sithy! Když Jennsen cestovala s matkou po D'Haře, tak se snad nikdo nebál ničeho nebo nikoho tak, jako se ony bály Mord-Sith. Jejich schopnost působit bolest byla přímo legendární. Říkalo se, že na této straně Strážcovy ruky nemají Mord-Sithy sobě rovných.

Co kdyby ti D'Hařané k mučení Sebastiana použili jednu z nich? On sice neovládá magii, ale na tom by nezáleželo. S tím jejich Agielem - a kdoví čím ještě - mohou Mord-Sithy ublížit každému. Zmocnit se osoby ovládající magii je přece jen jejich další, doplňková schopnost. Člověk bez nadání k magii, jako je Sebastian, by pro ně představoval jen krátkou krvavou zábavu.

Když se dostala do míst, kde trh pod širým nebem končil, dav prořídl. Provizorní ulice, kterou procházela, se scvrkla až do nicoty v momentě, kdy Jennsen došla k poslednímu stánku, v němž nějaký vyčouhlý muž prodával kožené postroje a hromady použitých kování a jiného příslušenství pro nákladní povozy. Za jeho vozem plně naloženým součástkami a náhradními díly už byla jen pustá otevřená krajina. Po jižní cestě se pohyboval nekonečný zástup lidí. Jennsen viděla oblaka prachu, vyznačující jak vzdálenější úseky jižní cesty, tak i její větvení na jihozápad a jihovýchod. Na západ nevedla žádná cesta.

Několik málo lidí z okraje tržiště na ni letmo pohlédlo, když vyrazila, osamělá, k zapadajícímu slunci. I když se někteří dívali jejím směrem, nikdo za ní do té pustiny Azrithských planin nešel. Jennsen se ulevilo, když byla konečně sama. Potvrdilo se jí, že být mezi lidmi je skutečně tak nebezpečné, jak se vždycky obávala. Rázně kráčela západním směrem a tržiště brzy nechala daleko za sebou.

Vklouzla rukou pod plášť pro uklidňující pocit, když se dotkla svého nože. Přitištěný k jejímu tělu byl teplý, jako kdyby to byla nějaká živá věc a ne stříbro a ocel.

Alespoň že jí ten zloděj sebral jen peníze a ne nůž. Kdyby si měla vybrat mezi těmi dvěma věcmi, rozhodla by se pro nůž. Celý život se s matkou dokázaly o sebe postarat bez většího množství peněz. Ale nůž byl pro jejich způsob života nezbytný. Když člověk žije v paláci, potřebuje peníze. Když žije venku, v přírodě, potřebuje nůž, a Jennsen nikdy neviděla lepší nůž, než byl tenhle, navzdory jeho původu.

Pomalu přejížděla prsty po ozdobném písmenu R na stříbrné rukojeti. Někteří lidé potřebují nůž, i když žijí v paláci, pomyslela si.

Otočila se, aby se podívala zpátky, a ulevilo se jí, když zjistila, že ji nikdo nesleduje. Náhorní plošina se scvrkla v dálce, až všichni lidé pod ní vypadali jako drobní mravenci hemžící se kolem. Byl to dobrý pocit, být tak daleko od paláce, věděla však, že když chce zachránit Sebastiana, bude se tam po návštěvě u Althey muset vrátit.

Chvilku šla pozpátku, aby si alespoň dočasně ulevila od ledového větru štípajícího ji do tváře, a její pohled stoupal vzhůru po cestě klikatící se po příkrém svahu až k masivním kamenným hradbám obklopujícím palác. Protože přišli se Sebastianem z jihu, tuhle cestu nemohla vidět. Na jednom místě cesty se přes obzvlášť zrádnou puklinu ve skále klenul padací most. Byl zdvižený. Jako kdyby samotné srázy nebyly dost odstrašující; vysoké kamenné hradby kolem Paláce lidu by zabránily jakémukoli pokusu dostat se dovnitř bez dovolení.

Doufala, že dostat se k Althee nebude podobně těžké.

Kdesi v tom rozlehlém palácovém komplexu drží v zajetí Sebastiana. Zajímalo by ji, jestli si Sebastian myslí, že je navždy opuštěný a ztracený, tak jak si to nejspíš myslí Betty. Šeptala modlitbu k dobrým duchům a prosila je, aby se Sebastian nevzdával naděje, a aby mu nějak dali vědět, že se ho chystá vysvobodit.

Když ji chůze pozpátku a pohled na Palác lidu unavily, otočila se. Teď musela čelit náporu větru, který jí čas od času vyrážel dech. Ostré poryvy jí vháněly suchou písčitou půdu do očí.

Okolní krajina byla plochá, suchá a jednotvárná, terén byl většinou tvrdý, neprostupný, tu a tam protkaný širokými pásy řídké písčité půdy. Místy byl žlutohnědý povrch zbarven temněji hnědě, jako kdyby byl politý silným čajem. Vegetace tam bylo málo, a to jen nízké, ubohé rostlinky, teď v zimě hnědé a křehké.

Na západě se táhla rozeklaná linie hor. Ta uprostřed vypadala, že by mohla mít na vrcholku sněhovou čepičku, ale proti slunci se to nedalo s určitostí říci. Jennsen se neodvažovala odhadovat, jak daleko ta hora je. Protože se nikdy v takovém typu terénu nepohybovala, bylo pro ni obtížné odhadnout na té pusté planině vzdálenosti. Přesto jí bylo jasné, že ty hory mohou být hodiny, nebo dokonce dny vzdálené. Alespoň že se nemusí plahočit hlubokým sněhem, jak byli se Sebastianem často nuceni na své cestě do Paláce lidu.

Jennsen si uvědomila, že dokonce i v zimě bude potřebovat vodu. Usoudila, že v bažinách bude vody dost. Také si dobře vzpomínala, že žena, která jí popsala cestu, říkala, že je to dost daleko, ale už neřekla, co to pro ni je dlouhá cesta. Možná pro ni představuje dlouhou cestu to, co je pro Jennsen jen rychlá chůze několik málo hodin. Možná měla ta žena na mysli dny. Jennsen tiše šeptala modlitbu, aby to nebyly dny, i když se jí představa cestování bažinou nikterak nelíbila.

Když přes hučení větru zaslechla nějaký rachotivý zvuk, otočila se a uviděla oblak prachu stoupající v dálce za ní. Mhouřila oči a nakonec poznala, že je to vůz, jedoucí jejím směrem.

Otáčela se na všechny strany a prohledávala tu pustou krajinu, jestli nezahlédne nějaké vhodné místo, kde by se mohla schovat. Nelíbila se jí představa, že by ji polapili takhle osamělou ve volné krajině. Napadlo ji, že nějací lidé z toho trhu pod širým nebem si jí všimli, jak odchází, a pak se rozhodli, že počkají, až bude dál, až bude sama, a teprve pak na ni zaútočí.

Rozběhla se. Protože ten vůz přijížděl od paláce, běžela stejným směrem, jako předtím šla - na západ, k temnému šrámu hor. V běhu lapala po dechu, až ji z ledového vzduchu rozbolelo v krku. Před ní se rozkládala jednotvárná pláň, bez jediné pukliny, ve které by se mohla skrýt. Soustředila se na temnou linii hor, běžela k nim ze všech sil, ale i když nepolevovala, věděla, že jsou příliš daleko.

Za chvíli se přinutila zastavit. Vždyť se chová jako blázen! Přece nemůže běžet rychleji než koně! Zlomila se v pase, s dlaněmi na stehnech se snažila popadnout dech a dívala se, jak se k ní ten vůz hrozivě blíží. Jestli ji někdo chce přepadnout, tak ztrácet síly během je ta nejnesmyslnější věc, co může udělat.

Otočila se znovu tváří ke slunci a pokračovala v chůzi, ale takovým tempem, které ji nevysilovalo. Jestli ji za chvíli čeká boj, tak alespoň nebude bez dechu. Možná to je jen někdo, kdo se vrací domů, a nakonec zabočí jiným směrem. Nejspíš si jich všimla jen proto, že jejich vůz tak rachotí a zvedá prach. A oni ji pravděpodobně ani nezpozorovali.

Vtom ji napadla deprimující myšlenka: možná už Mord-Sithy mučením ze Sebastiana vynutily přiznání! Možná už ho jedna z těch nemilosrdných žen zlomila. Jennsen se bála pomyslet, co by sama dělala, kdyby jí někdo metodicky začal lámat kosti. Skutečně nebyla schopná čestně říct, jak by se zachovala, kdyby byla podrobena tak nesnesitelnému mučení.

Možná jim Sebastian ve své nesnesitelné agónii vyzradil Jennsenino jméno. Ví o ní všechno. Ví, že jejím otcem byl Darken Rahl. Ví, že Richard Rahl je její nevlastní bratr. Ví, že chce jít za tou čarodějkou pro pomoc.

Možná mu slíbili, že ho přestanou mučit, když ji zradí. Mohla by mu vyčítat jeho zradu, za takových okolností?

Možná je ten vůz uhánějící k ní plný velkých, strašlivých d'hařanských vojáků, kteří ji přicházejí chytit. Možná ta pravá hrůza má začít teprve teď. Možná je tohle ten den, kterého se celý život bojí!

Když jí slzy zděšení začaly štípat do očí, vklouzla Jennsen rukou pod plášť, aby se přesvědčila, že její nůž lehce vyklouzne z pochvy. Trochu ho povytáhla, pak ho zasunula zpátky, až zaslechla uklidňující kovové klapnutí, když se usadil ve svém pouzdře.

Minuty se táhly a Jennsen pomalu šla a čekala, až ji ten vůz dostihne. Potlačovala strach a snažila se vybavit si všechno, co ji matka naučila o zacházení s nožem. Je sama, ale není bezmocná. Ví, co má dělat. Řekla si, že na tohle nesmí zapomínat.

Jestli však jich proti ní bude příliš velká přesila, tak jí nic nepomůže. Až příliš živě si vybavovala, jak se ti muži v jejím domě na ni rychle vrhli a jak byla v tu chvíli bezmocná. Pravda, tehdy ji překvapili, ovšem na tom nezáleží - chytili ji. To jediné bylo důležité. A nebýt Sebastiana...

Když se znovu otočila, aby si to ověřila, vůz už se k ní hrozivě blížil. Zaujala pevný postoj a plášť nechala rozevřený, aby mohla jedním rychlým hmatem popadnout nůž a překvapit útočníka. Překvapení může být jejím cenným spojencem, ale také jediným, ve kterého může doufat.

Pak její pohled připoutal trochu křivý, ale zářivý úsměv, plný rovných zubů. Vysoký blonďák zajel blíž se svým povozem, rozhazujícím štěrk a zvedajícím mračno prachu. Když zastavil koně a zabrzdil ruční brzdou, odvál vítr prach pryč. Byl to ten člověk z tržiště, ten muž vedle Irmina místa, ten, který jí dal napít vína. Byl ve voze sám.

Protože si nebyla jistá jeho úmysly, měla pravou ruku - tu, kterou vládla nožem - v pohotovosti a promluvila k němu úsečně: „Co tu děláte?“

Nepřestával se usmívat. „Přišel jsem vám nabídnout svezení.“

„A co vaši bratři?“ 

„Nechal jsem je tam pod palácem.“ 

Jennsen mu nedůvěřovala. Vždyť nemá žádný důvod, aby ji svezl! „Děkuju vám, ale myslím, že bude lepší, když se vrátíte ke svým záležitostem.“ Znovu vyrazila západním směrem.

Seskočil z vozu a s žuchnutím přistál na zemi. Rychle se otočila, aby byla připravená, kdyby ji napadl.

„Poslyšte, já z toho nemám dobrý pocit,“ řekl. 

„Z čeho?“ 

„Nikdy bych si neodpustil, kdybych jen nečinně přihlížel, jak jdete na smrt - a přesně to by se vám stalo, takhle bez vody, bez jídla, bez ničeho. Přemýšlel jsem o tom, co jste říkala, že jsou věci, které člověk prostě musí udělat, jinak by život neměl smysl a nestálo by za to žít. Nemohl bych sám se sebou žít, kdybych věděl, že jste někde tady a jdete si pro smrt.“ Jeho tvrdošíjnost slábla a hlas měl nějak prosebnější. „No tak, vylezete si nahoru a dovolíte mi, abych vás svezl?“ 

„A co vaši bratři? Předtím, než jsem zjistila, že jsem přišla o všechny peníze, jste mi nechtěl pronajmout koně a řekl jste mi, že musíte jet domů.“ 

Zahákl si palec za opasek, zřejmě smířený s tím, že jí musí podat vysvětlení. „No dobrá, dneska šlo naše víno tak dobře na odbyt, že jsme vydělali pěknou sumičku. Joe a Clayton chtěli tak jako tak zůstat v paláci a pro změnu se trochu pobavit. Za všechno může ta paní Irma, co prodávala své kořeněné klobásy hned vedle nás.“ Pokrčil rameny. „Takže, když nám pomohla tak vydělat, mám teď šanci vám pomoct. Protože vám odvedla vaše koně a zásoby, počítám, že svézt vás je to nejmenší, co pro vás můžu udělat. Tak nějak se to tím trochu vyrovná. Je to jen svezení. Není to, jako kdybych riskoval život, nebo tak něco. Jen malá pomoc, kterou nabízím člověku, o kterém vím, že ji potřebuje.“

Jennsen jeho pomoc jistě mohla přijít vhod, bála se však tomu cizímu člověku důvěřovat.

„Jmenuju se Tom,“ řekl, jako kdyby jí četl myšlenky. „Budu vám vděčný, když mi dovolíte, abych vám pomohl.“ 

„Jak to myslíte?“ 

„Jak jste sama řekla - některé věci musí člověk udělat, aby byl život trochu smysluplnější.“ Tím nejkratším z letmých pohledů si povšimnul jejích rudých loken vykukujících zpod kapuce pláště, pak zvážněl. „Takhle se budu cítit... prostě budu mít dobrý pocit, že jsem něco takového udělal.“ 

První odvrátila oči ona. „Jmenuju se Jennsen. Ale já ne...“

„No tak! Mám trochu vína...“ 

„Nemám víno ráda. Mám po něm jen žízeň.“ 

Lehce pokrčil rameny. „Mám taky spoustu vody. Také jsem přivezl nějaké masové pirohy. Vsadím se, že budou ještě teplé, když si pospíšíte a hned si je vezmete.“

Pozorně si prohlížela jeho modré oči, tak modré, jako měl její otec. Přesto, oči tohohle muže měly v sobě jakousi prostou upřímnost. Jeho úsměv nebyl nijak drzý, spíš nesmělý.

„To nemáte ženu, ke které byste se měl vrátit?“ 

Tentokrát to byl Tom, kdo uhnul očima a díval se do země. „Ne; madam. Nejsem ženatý. Hodně cestuju. Neumím si představit, že by si nějaká žena mohla oblíbit takový způsob života. Kromě toho, takhle nemám moc příležitostí poznat někoho natolik dobře, abych pomýšlel na ženění. Přesto upřímně doufám, že jednou najdu ženu, která bude chtít spojit svůj život s mým, ženu, která mě rozveselí, ženu, se kterou budu moct žít v souladu.“

Jennsen překvapilo, že právě tahle otázka mu vehnala červeň do tváří. Zdálo se jí, že smělost, s jakou s ní hovořil a nabídl jí svezení, bude asi troufalejší, než je zřejmě jeho obvyklé chování. Na to, jak byl přívětivý, byl až nepříjemně stydlivý. Něco na tom, že ona, osamělá žena v pustině, takového velkého a silného muže uvedla do rozpaků svou otázkou o věcech srdce, ji uklidňovalo.

„Jestli vám nebudu na obtíž, jestli neuškodím vašemu obchodu, kterým si vyděláváte na živobytí...“ 

„Ne,“ skočil jí do řeči. „Ne, to ne - vůbec ne.“ Mávl rukou zpátky k náhorní plošině. „Dneska jsme měli značný zisk a tak si můžeme dovolit krátký odpočinek. Mým bratrům to vůbec nevadí. Cestujeme všude a kupujeme různé zboží, které je k mání za rozumnou cenu, všechno od vína přes koberce až po kuřata, a pak to vozíme sem a prodáváme. Když bratry nechám trochu oddychnout, tak budou vážně rádi.“ 

Jennsen přikývla. „To svezení by mi dost pomohlo, Tome.“

Zvážněl. „Vím. V sázce je život jednoho muže.“

Tom se vydrápal nahoru na vůz a podal jí ruku. „Opatrně, madam.“

Uchopila jeho velkou dlaň a našlápla na železnou loukoť. „Jmenuju se Jennsen.“

„Jak jste řekla, madam.“ Jemně ji vytáhl nahoru na kozlík. 

Jakmile se usadila, vytáhl Tom zezadu nějakou deku a složenou ji položil Jennsen na klín; zřejmě nechtěl být tak troufalý, že by ji rozprostřel. Když si Jennsen deku upravila přes kolena, z vděčnosti za tu teplou vlněnou pokrývku se na něj usmála. Znovu se natáhl dozadu a chvilku se hrabal pod stohem značně opotřebovaných houní, až nakonec vytáhl malý balíček. Usmál se svým trochu pokřiveným úsměvem a podal Jennsen pirohy, zabalené v bílém plátně. Měl pravdu; byly ještě teplé. Pak ještě vytáhl měch s vodou a položil ho na kozlík mezi sebe a Jennsen.

„Můžete jet vzadu, jestli to máte raději. Vzal jsem spoustu dek, abyste byla v teple. Mohlo by to pro vás být pohodlnější sedět na nich než na dřevěném kozlíku.“ 

„Zatím je mi tu dobře,“ řekla. Zvedla v gestu piroh. „Až dostanu zpátky své zásoby a své peníze, tak vám za všechno zaplatím. Zapisujte si všechno a já vám pak zaplatím.“ 

Uvolnil brzdu a švihnul opratěmi. „Když si to přejete, ale já na tom netrvám.“

„Já ano,“ řekla, když se vůz rozjel. 

Jakmile byli v pohybu, uhnul z jejího západního kurzu víc na severozápad.

Okamžitě se jí vrátila její podezřívavost. „Co to děláte? Kam to jedete?“

Zdálo se, že je z její obnovené nedůvěry trochu překvapený. „Říkala jste, že chcete jít za Altheou, ne?“

„Ano, ale bylo mi řečeno, že mám jít na západ až k nejvyšší hoře s vrcholem pokrytým sněhem, a pak mám na druhé straně jít na sever podél srázu a...“ 

„Aha,“ řekl, když si v tu chvíli uvědomil, co si myslela a proč. „Takhle by to bylo, kdybyste chtěla, aby vám to zabralo jeden den navíc.“ 

„Proč by mi ta žena říkala, abych šla cestou, která zabere víc času?“ 

„Nejspíš proto, že je to cesta, kterou chodí k Althee všichni, a ona nevěděla, že spěcháte.“ 

„Ale proč všichni chodí tou cestou, když je delší?“ 

„Lidé chodí tou cestou, protože se bojí bažiny. Tou cestou se nakonec dostanete nejblíž k Althee, chci říct, že pak musíte jít jen tím nejkratším úsekem bažiny. Nejspíš to je jediná cesta, o které ta žena ví.“ 

Jennsen se musela chytit zábradlí, protože vůz zrovna poskočil na hrbolu skalnatého terénu. Tom měl pravdu, dřevěný kozlík nebyl příliš pohodlný a vůz určený k převážení těžkých nákladů nadskakoval víc, když byl teď prázdný.

„Ale neměla bych se také bát té bažiny?“ zeptala se nakonec. 

„Myslím, že ano.“ 

„No, a proč bych tedy měla jít tou druhou cestou?“ 

Zkoumavě se na ni zadíval a jeho pohled se znovu jen velmi krátce zastavil na jejích vlasech. Na takové chování byla Jennsen zvyklá. Většina lidí si nemohla pomoci, prostě se museli podívat.

„Říkala jste, že je v sázce život jednoho muže,“ řekl, když jeho plachost zmizela. „Touhle cestou to trvá mnohem kratší dobu, protože když pojedeme po téhle straně hory, o které vám řekla, tak si nadjedeme a nebudeme muset jet tím klikatým kaňonem pod srázy. Problém je v tom, že budete muset jít do té bažiny z opačné strany a tak budete muset projít větší močálovitý úsek, abyste se dostala k Altheinu domu.“ 

„A to nezabere víc času, jít větší úsek skrz bažinu?“ 

„Ano, ale i když se musí jít větším kusem bažiny, tak se vsadím, že ušetříte tak jako tak jeden den. To dělá dohromady úsporu dvou dní.“ 

Jennsen neměla bažiny ráda. Přesněji, neměla ráda ten druh živočichů, co žije v bažinách.

„Není to mnohem nebezpečnější?“ 

„Kdyby to nebylo velmi důležité, tak byste nevyrazila bez zásob - sama jste řekla, že je to věc života nebo smrti. Když jste byla ochotná riskovat život, tak jsem si řekl, že budete chtít ušetřit tolik času, kolik jen bude možné. Když ale chcete, tak vás můžu vzít tou delší cestou, s menším úsekem močálem. Nechám to na vás, ale jestli vám záleží na rychlosti, tak si uvědomte, že tou cestou by to trvalo o dva dny déle.“ 

„Ne, máte pravdu.“ Masový piroh ji hřál do dlaně. Byl to dobrý pocit, svírat ho v prstech. Tom musí být starostlivý člověk, když jí ho přinesl. „Děkuju vám, Tome, že jste myslel na to jak mi ušetřit čas.“ 

„Kdo je ten muž jehož život je v sázce?“ 

„Přítel,“ odpověděla. 

„Musí to být váš dobrý přítel.“ 

„Nebýt jeho, byla bych teď mrtvá.“ 

Mlčel a řídil vůz k temnému pruhu hor v dálce. Jennsen přemítala nad tím, co ji může v bažině čekat. A co bylo ještě horší - dělala si starosti, co by se mohlo stát Sebastianovi, kdyby jí Althea nepomohla včas.

„Za jak dlouho?“ zeptala se. „Za jak dlouho budeme u bažiny?“ 

„Záleží na tom, kolik sněhu je v průsmyku, a ještě na pár dalších věcech. Touhle cestou nejezdím moc často, takže vám to nemůžu s jistotou říct. Když ale pojedeme celou noc, tak jsem si dost jistý, že budeme na zadním okraji bažiny zítra ráno.“ 

„A za jak dlouho se pak dostanu k Althee? Myslím přes tu bažinu.“ 

Podíval se na ni trochu rozpačitě. „Je mi líto, Jennsen, ale to nevím. Nikdy jsem ještě v Altheině bažině nebyl.“

„Nemůžete mi říct alespoň hrubý odhad?“ 

„Znám přibližně rozlohu tohohle kraje a nemyslím si, že by vám to mělo zabrat víc než den, tam i zpátky. Ale to vážně jen hádám. A to nepočítám, jak dlouho se zdržíte u Althey.“ Jeho rozpaky se vrátily. „Dostanu vás k Althee, jak nejrychleji budu moci.“ 

Jennsen si uvědomovala, že bude muset Althee říct o lordu Rahlovi - jak o svém otci, tak o současném lordovi Rahlovi, Richardovi, svém nevlastním bratrovi. Nebylo by dobré, kdyby Tom měl odhalit, kdo Jennsen je, nebo co má v úmyslu. Přinejmenším by vyprchala jeho ochota. Také si myslela, že by neškodil nějaký důvod, aby zůstal před bažinou, jinak by mohl dostat podezření.

Zakroutila hlavou. „Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste zůstal u vozu a u koní. Jestli pojedete celou noc, tak si budete potřebovat odpočinout, abyste byl připravený, až se vrátím. To nám ušetří čas.“

Přemýšlel nad jejími slovy a pak přikývl. „To zní rozumně. Ale já bych mohl...“

„Ne. Jsem vám vděčná za svezení, za jídlo a vodu i za teplou deku, ale nedovolím vám, abyste tam riskoval život. Nejvíc mi pomůžete, když počkáte u vozu a budete připravený hned vyjet zpátky, až se vrátím.“ 

Dívala se, jak mu vítr čechrá jeho světlé vlasy, když o tom přemýšlel. „Tak dobrá, když si to přejete. Jsem rád, že jste mě nechala, abych vám pomohl. Kam pojedeme, až se vrátíte od Althey?“

„Zpátky do paláce,“ odpověděla. 

„Pak tedy, když budeme mít štěstí, dovezu vás zpátky do paláce pozítří.“ 

To byly tři dny; tři dny pro Sebastiana. Nevěděla, jestli mu zbývají tři dny, nebo tři hodiny. Nebo dokonce tři minuty. Ale dokud bude naděje, že ještě žije, musí jít do té bažiny.

Navzdory Jennseniným pochybnostem o úkolu, který měla před sebou, jí chutnal masový piroh báječně. Byla tak hladová, že by jí zachutnalo téměř všechno. Vytáhla z pirohu velký kus masa a mezi palcem a ukazováčkem ho podala Tomovi.

Když ho dožvýkal, řekl: „Krátce po západu slunce vyjde měsíc, takže až dojedu do průsmyku, uvidím dost dobře na to, abych mohl jet dál. Vzadu je spousta přikrývek. Až se setmí, měla byste si tam vlézt a - pokud budete moci - trochu se na zítřek prospat. Ten odpočinek budete moc potřebovat. Já si zdřímnu ráno, až půjdete navštívit Altheu. Až se vrátíte, pojedu celou noc a odvezu vás rovnou do paláce. Doufám, že tak můžeme ušetřit dostatek času, abyste pomohla svému příteli.“

Kymácela se na kozlíku vedle toho velkého muže, se kterým se teprve nedávno seznámila a který tohle všechno dělal pro cizí ženu.

„Děkuju vám, Tome. Jste hodný člověk.“ 

Zašklebil se. „Maminka mi to vždycky říkala.“

Právě když si Jennsen ukousla další sousto, dodal: „Doufám, že lord Rahl si myslí totéž. Řeknete mu to také, až ho uvidíte, že ano?“

Nevěděla, jak to myslel, a bála se ho na to zeptat. Horečně přemýšlela a přitom žvýkala sousto, plná ústa jí v tu chvíli sloužila jako výmluva za pozdržení odpovědi. Když něco řekne, může jí to nechtěně způsobit potíže. V sázce je Sebastianův život. Jennsen se rozhodla, že se bude sladce usmívat a hrát tu hru s ním. Konečně sousto polkla.

„Samozřejmě.“ 

Podle lehkého, ale dokonalého úsměvu, který mu zkřivil ústa, když potěžkával otěže a díval se dopředu, to byla správná odpověď.

Kapitola dvacátá

Náhle ji do očí bolestivě udeřilo světlo. Jennsen zvedla ruku proti tomu jasu a uviděla, že Tom z ní stahuje přikrývky. Protáhla se a zazívala, ale pak, když si plně uvědomila, proč je v zadní části vozu, kde jsou a proč tam jsou, zívnutí náhle skončilo. Posadila se. Vůz stál na okraji nějaké travnaté louky.

Jennsen se opřela rukou o hrubou fošnu na okraji povozu, na horní hraně opotřebováním celou ohlazenou, a mžouravě se rozhlížela kolem. Za vozem se tyčila rozeklaná šedivá skála, v jejíchž puklinách, trhlinách a štěrbinách se statečně držely nízké keříky, zkroucené a přičáplé jako proti vytrvalému větru. Její pohled stoupal po zvětralé skále až tam, kde se ztrácela v mlze. Na jejím úpatí, za okrajem louky a vedle úzké průrvy roztínající skálu, byl pás husté vegetace. Tom musel nějak vmanévrovat vozem mezi prudké srázy. Dva velcí tažní koně stáli ještě ve svých postrojích a uždibovali z husté trávy.

Vepředu, za loukou, terén klesal do pološera mezi rozložitými stromy, šlahouny popínavých rostlin a všude visícím mechem. Zpod zeleného příkrovu vycházely podivné zvuky, volání, klapání a hvízdání.

„Uprostřed zimy...“ bylo jediné, co jí přišlo na mysl. 

Tom zvedl krmné vaky ze zadní části vozu. „Mohlo by to také být pěkné místo, kde strávit zimu,“ řekl a kývnul hlavou dolů ze svahu na tu bujnou změť porostu, „nebýt toho, co prý odtamtud vylézá. Kdyby to nebyla pravda, tak bych se vsadil, že by se našel nějaký blázen, který by se zrovna teď o to pokoušel. Jenže ti, co se o to pokusili, byli staženi do bažiny nějakým strašlivým tvorem a už nikdy se odtamtud nedostali zpátky.“

„Chcete říct... vy si vážně myslíte, že tam jsou... nějaké nestvůry, či co?“ 

Opřel se předloktími o okraj vozu a nahnul se k ní. „Jennsen, já neschvaluju, když někdo leká dámy. Když jsem byl ještě malý kluk, někteří z chlapců rádi mávali a kroutili hady před děvčaty jen proto, aby slyšeli jejich křik. Já jsem to nikdy neudělal. Nesnažím se vás postrašit.

Ale nemohl bych sám se sebou žít, kdybych vám dovolil tam jen tak bezstarostně jít, jako kdyby to byl nějaký výlet, a vy byste pak už nikdy odtamtud nevyšla ven. Možná jsou to jen hloupé řeči, to nevím, nikdy jsem tam nebyl. Neznám nikoho, kdo by tam někdy šel bez pozvání - a ti pozvaní tam chodí druhou stranou. Říká se, že se tam nedá jít zadem a přežít, aby člověk o tom mohl vyprávět. Jediný, kdo se o to mermomocí chce pokusit, jste vy. Vím, že tu jste z velmi důležitých důvodů, a tak si nemyslím, že byste tu chtěla jen tak posedávat a čekat, až vás pozvou.“

Jennsen na sucho polkla. Na jazyku cítila kyselou pachuť. Přikyvovala, protože nevěděla, co na to má říct.

Tom si odehnal dozadu světlé kadeře padající mu do čela. „Chtěl jsem vám jen povědět pravdu o tom, co vím.“ Zvedl vaky a vykročil ke koním.

Ať je tam, co je tam. Musí tam jít a to je vše. Nemá na výběr; jestli chce dostat Sebastiana z rukou jeho věznitelů, tak tam jít musí. Jestli chce s konečnou platností uniknout lordu Rahlovi, tak tam jít musí.

Sáhla pod plášť a dotkla se rukojeti svého nože. Není přece nějaká městská slečinka, která se bojí vlastního stínu, která se neumí ubránit!

Je Jennsen Rahlová!

Jennsen odkopla přikrývky a vylezla z vozu, jako opěru pro nohu přitom použila paprsek zadního kola. Tom už se vracel zpátky a nesl nějaký měch.

„Nechcete se napít? Je to voda - zavěsil jsem ji pod chomout, aby nezamrzla.“ 

Noční chlad Jennsen vysušil, měla žízeň a tak hltavě pila. Pak si všimla, že si Tom stírá pot s čela a teprve v tu chvíli si uvědomila, jak je ve skutečnosti teplo. Musela připustit, že žádná správná bažina plná nestvůr, pokud má jen trochu sebeúcty, si nedovolí zamrznout.

Tom rozevřel cípy látky balíčku, který držel v dlani. „Dáte si snídani?“

Usmála se, když uviděla masový piroh. „Tome, kromě toho, že jste dobrý člověk, jste také starostlivý.“

Zašklebil se, podal jí piroh a pak odešel, aby vypřáhl koně. Ještě na ni zavolal: „Nezapomeňte, co jste mi slíbila, že to taky řeknete lordu Rahlovi!“

Než aby byla vtažena do jakéhokoli druhu konverzace spojené s jejím pronásledovatelem, změnila Jennsen raději předmět hovoru. „Budete přesně na tomhle místě, že ano? Myslím, až se vrátím. Budete na mne čekat, abychom mohli hned vyrazit zpátky?“

Zvedal zrovna postroj. Zamžoural na ni. „Máte mé slovo, Jennsen. Neopustím vás tady.“

Podle jeho výrazu to byla přísaha. Vděčně se na něj usmála. „Měl byste si trochu odpočinout. Jel jste celou noc.“

„Pokusím se.“ 

Ukousla si další sousto pirohu. Byl studený, ale dobrý a také sytý. Žvýkala ho a přejížděla pohledem po zelené hradbě za loukou, po temnotě uvnitř, pak kriticky zhodnotila ocelově šedou oblohu.

„Máte ponětí, kolik může být hodin?“ 

„Slunce vyšlo nanejvýš před hodinou,“ řekl, zatímco kontroloval spojení kožených popruhů. Pak ukázal zpátky, směrem, kterým přijeli. „Než jsme sjeli dolů, byli jsme nad tou vrstvou mlhy. Tam nahoře svítilo slunce.“ 

Ta představa ji ohromila, vždyť pod tím pochmurným příkrovem bylo takové šero. Vypadalo to, že úsvit má teprve přijít. Bylo k neuvěření, že nedaleko svítí slunce, Jennsen se však už s takovými mlžnými duchnami setkala, když se dívala dolů z vysoko položených míst.

Když dojedla masový piroh a setřela si drobty z dlaně, postavila se a čekala, až Tom uvolní podpěnku kolem mocného břicha jednoho ze svých koní. Obě velká, dobře udržovaná zvířata byli šedáci s černou hřívou i ocasem. Byli to ti největší koně, jaké kdy viděla. Zdáli se jí být až nadměrně velcí, než k nim znovu přešel Tom. Vedle něj už nevypadali tak impozantně, zvlášť když je láskyplně poplácal. Zřejmě se jim ten dobře známý dotyk líbil.

Oba koně otáčeli hlavy za Tomem, když z nich snímal všechny části postroje, nebo kulili své tmavé oči na Jennsen, avšak mnohem větší pozornost oba věnovali stínům za hranicí louky. Uši měli pořád napjaté a zaměřené na bažinu.

„Už radši vyrazím. Nemůžu ztrácet čas.“ Přikývl. „Děkuju vám, Tome. Kdybych neměla další možnost vám to říct, tak vám děkuju, že jste mi pomohl. To, co jste udělal vy, by mnoho lidí neudělalo.“ 

Znovu se objevil jeho nesmělý úsměv a zasvítily rovné bílé zuby. „Většina lidí by vám pomohla. Ale já jsem rád, že jsem ten, kdo to udělat mohl.“

Jennsen si byla jistá, že měl na mysli něco, čemu tak docela neporozuměla. Ať už to bylo cokoli, ona měla teď větší starosti.

Její pohled přitáhly zvuky přicházející z bažiny a opakující se jako ozvěnou. Nedalo se posoudit, jak velké jsou ty stromy, protože jejich vrcholy mizely v mlze. Ale podle toho, jak se zdály být dlouhé, musely být jejich kmeny obrovité. Dolů z mlhy se snášely šlahouny zkroucených popínavých rostlin, jež zahalovaly větve obrovských stromů, jako kdyby se je pokoušely jakýmsi chvatem povalit do tmy dole.

Jennsen prohledávala okraj bažiny a našla něco jako skalní hřeben spadající z konce louky, podobající se hřbetu nějakého ohromného zvířete pohřbeného pod zemí. Vybíhal dolů pod roztažené větve. Nebyla to cesta, ale vypadalo to jako místo, ze kterého by se dalo začít. Celý život žila v lesích a dokázala najít cestu tam, kde by jim ani netušili, že existuje. Dovnitř nevedly žádné stopy. Jako kdyby tam nikdy nikdo nevešel. Bude si muset najít vlastní cestu.

Na kraji louky se otočila a vyměnila si dlouhý pohled s tím velkým mužem s modrýma očima.

Pousmál se na ni - byl to výraz respektu k tomu, co právě dělala. „Kéž by byli dobří duchové s vámi a drželi nad vámi ochrannou ruku.“

„I nad vámi, Tome. Dobře se prospěte. Až se vrátím, budeme muset jet rychle zpátky do paláce.“ 

Uklonil se. „Podle vašeho rozkazu, madam.“

Zasmála se jeho udivujícím způsobům, pak se otočila a zamířila dolů do šera.

Bažina si udržovala teplo, shromážděné pod jejími hranicemi. Vlhkost byla jako nějaký duch, který čeká na okraji, aby mohl vetřelce vystrčit zpátky ven. Každým krokem bylo uvnitř temněji. Ticho bylo stejně tíživé jako vlhký vzduch, a těch několik zvuků odrážejících se temnotou ho jen akcentovalo, stejně jako rozlohu prostoru ležícího dole.

Jennsen šla po hřebenu, jenž se kroutil jednou tam a jindy zase jinam a stále hlouběji. Větve stromů po obou stranách se ohýbaly pod vahou mechů a popínavých rostlin na nich zachycených. Na některých místech, když obcházela vystouplé balvany, si Jennsen musela podřepnout, aby se protáhla pod větvemi. Jinde musela složitě odstrkovat popínavé rostliny, aby mohla dál. Nehybným tichým vzduchem se k ní zezdola táhl hnilobný zápach.

Když se otočila a podívala zpátky, viděla světelný tunel vedoucí nahoru na louku. Ve středu kruhu tlumeného světla na jeho konci rozeznávala siluetu velkého muže, jenž tam stál s rukama v bok a díval se dolů směrem k ní. V té tmě, jaká byla dole, ji zcela jistě nemohl vidět. Ona ho viděla jenom proto, že stál proti světlu. Ale přesto tam stál a díval se.

Jennsen se nemohla rozhodnout, co si o něm má myslet. Bylo dost těžké se v něm vyznat. Zdálo se, že je to člověk s laskavým srdcem, ona však nevěřila nikomu. Kromě Sebastiana. Tomu důvěřovala.

Když se její zrak přizpůsobil šeru, viděla, když se podívala zpátky, že cesta, kterou přišla, je jediná možnost, jak se dostat dovnitř, přinejmenším kolem dokola, kam dohlédla. Tam, kde skála prudce klesala, byly strmé stěny. Ta louka byla jen jakousi římsou na horském svahu příkře spadajícím do bažiny. Pod loukou byla na skalních stěnách zachycena záplava rostlin, šplhajících z bažiny vzhůru. Hřeben, který použila ke svému sestupu, byl pouhým vrásem skály umožňujícím slézt dolů. Kdyby tam nebyl, byly by skalní stěny příliš příkré.

Zhluboka se nadýchla, aby posílila svoje odhodlání, rozhlédla se kolem a vyrazila znovu dolů po klikatícím se skalním hřebenu, hlouběji a hlouběji mezi stromy. Na mnoha místech byly po obou stranách hrůzu nahánějící svahy. Jednou, když nalevo i napravo viděla jen temné propasti, měla pocit, jako kdyby šla po kamenném vlákně nataženém přes trhlinu světa. Po tom, co chvilku upřeně zírala dolů do těch strašných hloubek a představila si, že tam na ty nerozvážné čeká Strážce podsvětí, našlapovala opatrněji.

Brzo dospěla k poznání, že mnoho z těch stromů, které viděla seshora, byly jen korunové klenby vysoko se tyčících starobylých dubů, vyrůstajících ze skalních říms. Uvědomila si, že omylem považovala některé z jejich horních větví za kmeny. Jennsen nikdy neviděla tak velké stromy. Její strach málem vystřídala posvátná úcta. S ústy dokořán zírala na vrstvu za vrstvou masivních větví, kolem nichž lezla dolů. V dálce viděla hnízda, velké shluky větviček a stébel ověšené hebkým mechem a lišejníkem, usazené v rozsochách větví. Nevěděla, jestli jsou obsazená, neviděla, jaký druh ptáků si mohl postavit taková impozantní útočiště, hádala, že to musí být nějací dravci.

Když se při šplhání po skále shrbila, aby se protáhla pod hustým shlukem větví svěšených blízko nad hřebenem, otevřela se jí vyhlídka na rozlehlou krajinu skrytou pod hustými vrstvami listí horní klenby stromů. Bylo to jako celý nový svět, skrytý před lidmi, dosud nikým nenavštívený. Paprsky ztlumeného světla se stěží dostávaly tak daleko dolů. Tu a tam visely odshora z temného porostu popínavé rostliny. Jeskynním šerem plachtili tiše ptáci. Zdálky se ozývalo nějaké zvíře, které nikdy předtím neslyšela. Z jiného směru mu odpověděl vzdálený křik.

I když to místo vypadalo primitivně a zlověstně, Jennsen si pomyslela, že je také nějak tajemně krásné. Měla pocit, jako kdyby byla v nějaké podsvětní zahradě, kde se rostliny vyhřívají ve věčném přítmí. Podsvětí může být Strážcovou chladnou doménou, ale i tam Stvořitelovo věčné světlo opatruje a zahřívá dobré duše.

Svým způsobem jí ta bažina připomínala mnohé z rysů D'Hary - temná, hrozivá a nebezpečná, ale současně až bolestně krásná. Stejně jako její nůž, který v sobě nesl ohavnost rodu Rahlů a přece byl nepopiratelně znamenitý.

Stromy lpěly ke skalnatému svahu kolem ní svými kořeny, připomínajícími pařáty dravců, jako kdyby se obávaly, že budou staženy dolů k tomu, co se možná skrývá ve spodních patrech. Některé ze starobylých sosen, již dávno mrtvé, ležely napůl spadlé, zachycené okolními stromy, které jako by se jim snažily pomoci znovu nahoru. V místech pod příkrovem vegetace šplhající vzhůru po nakloněných kmenech bylo vidět mrtvé šedé dřevo. Přesto mnohé z nich spadly na zem. Jeden starý strom ležel přes cestu, jako kdyby tam roztál a přizpůsobil se obrysu hřebene, každému jeho vyvýšení i prohlubni. Rozkládající se dřevo na zemi bylo houbovité a hemžilo se hmyzem.

Seshora z větví pozorovala nějaká sova, jak Jennsen leze po čtyřech pořád dolů. Po zemi pochodovali mravenci přenášející kousky svých pokladů z vlhkého pralesa. Na spadaných listech se míhali brouci, velcí, s tvrdými leskle hnědými krovkami. Vzdálenější neznámí obyvatelé hustého podrostu lámali větve, jak se pohybovali pryč od ní.

Jennsen strávila celý život v lesích a viděla všechno, od obrovitých medvědů po novorozené kolouchy, od ptáků ke hmyzu, od netopýrů po čolky. Existovala zvířata, ze kterých měla strach, jako hadi a medvědi s mláďaty, ale znala dobře jejich zvyky. Většinou se lidí báli a obvykle jen chtěli být sami, takže ji obvykle nevystrašili. Nevěděla však, jaká zvířata by mohla číhat na tomhle temném a vlhkém místě, třeba nějací živočichové s jedovatými zuby. Nevěděla, jaké tajemné šelmy by se mohly plížit ve spodních patrech tohoto čarodějčina doupěte, šelmy, které nemají strach z nikoho a z ničeho.

Viděla pavouky, tlusté, tmavé a chlupaté, kteří pomalu hrabali nohama ve vlhkém vzduchu a hladce se spouštěli na vláknech upevněných kdesi nahoře. Mizeli v kapradí tvořícím po zemi rozprostřené koberce. Přestože tam bylo teplo a vlhko, měla Jennsen plášť zapnutý až ke krku a kapuci nataženou, aby byla lépe chráněna před tvory, jako byli třeba ti pavouci.

Pavoučí kousnutí může být zrovna tak smrtící jako každého jiného zvířete. Mrtvý je prostě mrtvý a nezáleží na příčině jeho smrtí. Strážce mrtvých neposkytuje zvláštní úlevy v případě, že smrtící jed pochází od něčeho malého a zdánlivě bezvýznamného. Strážce mrtvých obklopí věčnou tmou ty, kdo se dostanou do jeho říše - ať už z jakékoli příčiny. Není poskytována žádná milost podle toho, jak člověk zemřel.

I když se Jennsen vždycky cítila pod širým nebem jako doma, a i když byla bažina tak znepokojivě krásná, to místo Jennsen nutilo mít oči neustále na stopkách a puls zvýšený. Každá popínavá rostlina nebo chomáček zeleně, kterého se dotkla, se jí zdál být nebezpečný a nejednou ji vylekal, až nadskočila.

Celé to místo na ni dělalo dojem, jako kdyby se někde poblíž plížila smrt.

A pak najednou vepředu ten skalnatý hřbet, její jediná cesta dolů, končil v nehybném, plochém, páchnoucím, trouchnivějícím, mechem obrostlém místě křížem krážem protkaném změtí kořenů. Vypadalo to, jako kdyby se stromy té tmavé vlhkosti bály a snažily se své kořeny držet nad ní. Prostor po stranách byl zarostlý všemi druhy rozpínavé vegetace.

Všimla si charakteristického tvaru stehenní kosti, trčícího z blátivého prostoru po straně. Kost byla pokrytá chmýřovitou zelenou plísní, její základní tvar však byl rozpoznatelný. Z jakého druhu zvířete mohla pocházet, to Jennsen nevěděla. Alespoň doufala, že to je skutečně kost zvířecí.

Překvapilo ji, když přišla k blátivým místům, která skutečně vypadala, jako když to bahno vře. Lepkavé bubliny pukaly jako při pomalém varu, uvolňovaly páru a rozprskávaly kolem kapičky hustého bahna. V těch oblastech nic nerostlo. V některých místech bahno ztvrdlo do skupinek nízkých kuželů, ze kterých vystupovala nažloutlá pára.

Jak si Jennsen opatrně vybírala cestu mezi motanicí kořenů, mezi průduchy, kterými stoupala pára, mezi kypícím bahnem, a kráčela hlouběji a hlouběji do stínů bažiny, zjistila, že močálovité plochy začíná střídat stojatá voda. Nejdřív to byly louže, které vřely a syčely a uvolňovaly oblaka palčivých par. Když nechala horké prameny za sebou, narůstaly oblasti vody na velikost tůní, obklopených vysokým rákosím pnoucím se vzhůru k miriádám drobného hmyzu poletujícího společně ve velkých rojích.

Nakonec stojatá voda nabyla vrchu doopravdy, byla jako vrchní vrstva lesní půdy, jenže temná a kapalná. V černé vodě stály mrtvé kmeny jako strážní hlídající zemi páchnoucí hnilobou. Přes vodu se z míst ještě temnějších neslo halekání a volání zvířat. V některých místech pod listnatými břehy blízko okrajů rostl okřehek, vypadající jako zelení pokrytá země, a zval neopatrné ke zdánlivě lehčímu přechodu na druhou stranu. Jennsen si povšimla očí vystrčených nad okřehkem, pozorujících, jak přechází kolem.

Močálovitá půda se stala houbovitou, dokud se také postupně neponořila pod stojatou vodu. Nejdřív viděla až na dno, jen pár palců pod sklovitou hladinou, ale brzo pokleslo, až nakonec viděla pod sebou jen temnotu. V té temnotě viděla neslyšně klouzat nějaké ještě tmavší tvary.

Jennsen šla z kořene na kořen a snažila se udržet rovnováhu, aniž by musela pokládat ruce na často slizké kmeny stromů, aby tam našla oporu. Když stála na vzhůru vyčnívajících obloucích kořenů, nemusela šlápnout do vody. Bála se, že by voda mohla skrývat díru, která by ji pohltila.

S každým krokem, protože kořeny nad vodní hladinou byly pořád dál a dál od sebe, jako by se víc a víc svírala smyčka někde na dně jejího žaludku. Zaváhala, protože se obávala, že už se dostala tak daleko, že brzo dojde na místo, kde se nebude moci otočit a vrátit zpátky. Nemohla zpochybňovat svůj úsudek, že to je ta nejlepší cesta, protože nedostala příležitost, aby si mohla vybrat - vždyť to byla cesta jediná. Naklonila se a mžourala do šera, upřeně se dívala dopředu kolem závojů mechu a popínavých rostlin. Skrz mlhu a stíny a podrost se jí zdálo, že nepříliš daleko před ní terén znovu stoupá a nabízí jí sušší cestu.

Zhluboka se nadechla dusného vzduchu a natáhla nohu, aby překročila k dalšímu tlustému kořeni, nedosáhla však na něj. Trochu podřepla a natáhla se víc, snažíc se překročit ten kus tiché vody, ale bylo to prostě moc daleko. Narovnala se a přemýšlela.

Bude muset skočit na to vzdálené vyboulení tamtoho tlustého kořene. Není to žádná krátká vzdálenost, bude to muset být pořádný skok. Jen se jí nelíbilo, co by měla pod nohama, kdyby uklouzla a spadla. Také nechtěla balancovat na osamělém kořeni někde na širé rozloze vody. Kdyby skočila s dostatečnou rychlostí a dopadla na ten kořen správně, mohla by se odrazit a doskočit až na vzdálený břeh.

Konečky prstů se vzepřela o hladký, ale lepkavý kmen stromu. Alespoň že nebyl slizký, to by jí mohla v tu nejnevhodnější chvíli sklouznout ruka. V duchu odměřovala vzdálenost. I když bylo hodně z dosahu, bylo to nejbližší místo, kam mohla suchou nohou vkročit. Bude-li mít dostatečnou hybnost, bude moci přeskočit na další kořen, už na sušší zemi.

Jennsen se nadechla, zamručela námahou, odstrčila se od stromu a skočila přes volný úsek vody.

Zrovna když přistávala na výduti vyhlédnutého stromového kořenu, tak se jí ten kořen pohnul pod nohama.

Její hybnost už na něj přešla - Jennsen už nemohla změnit směr.

Kořen, tlustší než její kotník, se najednou pod ní začal svíjet a zmizel pod vodou. A okamžitě se tlustá smyčka stočila zpátky a sevřela Jennsen lýtko a zároveň další část chladných šupin šlehla nahoru a obtočila se jí kolem kolena.

Všechno se přihodilo tak rychle, že se napůl ještě snažila bránit a napůl odskočit. Chycená mezi místem, které opustila a tím, kam směřovala, ztratila rovnováhu.

Instinktivně chňapla po noži, ale když to udělala, ta věc se náhle prudce zkroutila a srazila ji po hlavě dolů. Rozpřáhla paže, aby zabránila pádu. Voda se pod ní zpěnila. Sotva stihla chytit se kořenů na kraji vodní plochy, skutečných kořenů, mokrých, ale hrubých a dřevitých pod jejími sevřenými prsty.

Ale i když zbrzdila svůj pád tím, že se zoufale zachytila těch kořenů, které byly téměř mimo její dosah, byla už pevně sevřená ve smyčkách obrovského hada, který zpod ní vyplaval na hladinu zpěněné vody.

Kapitola dvacátá první

Jennsen se vší silou přitahovala ke kořenům a snažila se vyprostit z toho sevření. Vykřikla, když s ní ty živé smyčky škubly, až se jí kořeny vysmekly z rukou, a pak ji převrátily na záda. Horečně natahovala ruce, cákala kolem sebe, šátrala po něčem, čeho by se mohla zachytit. Něčeho se dotkla, pak se znovu natáhla a sevřela tlusté kořeny nejprve jednou a pak i druhou rukou; na poslední chvíli tak zabránila tomu, aby byla stažena pod hladinu.

Z hlubin se vynořila hadí hlava a protáhla se Jennsen přes břicho, jako kdyby si chtěla prohlédnout svou vzdorovitou oběť. Byl to největší had, jakého kdy Jennsen viděla. Jeho tělo pokryté zelenými šupinami hrajícími všemi duhovými barvami se v pološeru mihotalo, jak se svaly mocného trupu protahovaly. Světlo občas po jeho délce vykouzlilo zářící pruhy. S černými pásy táhnoucími se dozadu přes jeho kruté žluté oči had vypadal, jako když má nasazenu nějakou masku. Jeho zelená hlava, rychle švihající jazykem, se jí hladce protáhla mezi prsy a zamířila k obličeji.

Jennsen vykřikla a odstrčila ji na stranu. Svalnaté hadí tělo reagovalo tím, že se svinulo a stáhlo, začalo s ní zápasit a stahovat ji do hlubších vod. Jennsen se rychle znovu konečky prstů obou rukou zachytila za kořeny. Vší silou se pokusila vytáhnout z vody, had však byl příliš těžký a příliš silný.

Snažila se kopat nohama, ale teď už je had ovinul obě. Smyčky se stahovaly, škubaly a táhly ji do hloubky. Jennsen vykašlávala vodu a přemáhala paniku, která v ní rostla, stejně prudce, stejně houževnatě, jako kdyby to bylo nějaké živoucí stvoření.

Potřebovala svůj nůž. Aby se však k němu dostala, musela by pustit ty kořeny. A kdyby je pustila, tak by ji ta bestie stáhla dolů do té černé vody a utopila.

Jen jednu ruku, řekla si. To bylo všecko, co potřebovala, jednu ruku. Mohla by vytáhnout nůž, kdyby se jednou rukou pustila. Ale jak se ten neochabující had vlnil a neustále se dostával svými smyčkami výš a výš po jejím těle - teď už ji svíral i v pase - její prsty se v panice uzamykaly pevněji a pevněji kolem kořenů.

Když se široká plochá hadí hlava vynořila z vody a znovu se jí začala plazit vzhůru po těle, sevřela Jennsen co nejpevněji kořen levou rukou. Se zoufalým odhodláním se pravou rukou pustila a hned ji cpala pod plášť. Když zatlačila, vlhká látka se zřasila. Nemohla se pod ni dostat. Hadí tlama se jí přitiskla k hrudi, jako kdyby jí chtěla dát na vědomí, že přijde na řadu mocný stisk hrudníku, až nebude moci dýchat.

Stáhla břicho a zatlačila prsty, snažila se je dostat pod hadí tělo, ale těžké smyčky ji zmáčkly paralyzující silou po celé délce trupu a zabránily jí vsunout ruku pod plášť k noži.

Zběsile se snažila dostat ke své zbrani, kroutila prsty a snažila se je zavrtat pod plášť. Had sebou najednou škubnul, zvedl těžké smyčky výš a přitlačil jí paži k tělu.

Jednou rukou se pořád ještě pevně držela kořene. Váha toho zvířete však byla taková, že se jí zdálo, že jí vytrhne ruku z ramenního kloubu, jestli se nepustí. Byla si naprosto jistá, že pustit se by bylo to nejhorší, co by mohla udělat. Ta váha však byla příliš velká. Had ji táhnul takovou silou, až se bála, že jí strhne kůži s konečků prstů.

Přes veškerou snahu cítila, jak jí prsty po kořeni sklouzávají. Když jí z bolesti stouply do očí pálivé slzy, neměla na výběr. Pustila se.

Ponořila se do temných hlubin tůně. Nakonec se dotkla nohama dna. Využila hybnosti, kterou stažením dolů získala, přidřepla a pak se vší silou, znásobenou hrůzou, odrazila od ponořených kořenů. Když vylétla na hladinu, ihned sevřela kořeny u břehu.

Had se stočil a obrátil ji na záda. Vykřikla bolestí, když jí málem vykloubil rameno. Ale během všech těch pohybů, toho stříkání, otáčení a polykám vody, na krátkou chvilku hadí sevření povolilo. Nepropásla svou šanci. Sevřela v ruce stříbrnou rukojeť.

Když se pak ta široká hlava šlehající tenkým rudým jazykem znovu přiblížila k její tváři, zdvihla nůž a špičku ostří přitlačila hadovi pod čelist. Had se zarazil, zdálo se, že si uvědomil hrozbu, jakou představovala ta jak břitva ostrá čepel. Oba zůstali bez hnutí a jen se dívali jeden na druhého. Úlevou se jí zatočila hlava, i když věděla, že jejich souboj uvázl v mrtvém bodě.

Ležela na zádech ve vodě s těžkým hadem obtočeným kolem těla. Nemohla udržovat rovnováhu ani nějak využít svou hmotnost, aby získala výhodu. Paže měla zesláblé bojem a bolely ji z toho, jak jí je had zkroutil. Byla celkově vyčerpaná. Nebylo by nijak snadné usmrtit tak velké a silné zvíře, když všechno hrálo proti ní. Dokonce i kdyby byli na souši, bylo by to těžké.

Žluté hadí oči si ji prohlížely. Moc ráda by věděla, jestli ten had je jedovatý. Jeho zuby zatím neviděla. Nebyla si jistá, zdali by byla dost rychlá, aby ho zastavila, kdyby jí zaútočil na tvář.

„Omlouvám se, že jsem na tebe šlápla,“ řekla. Ve skutečnosti si nemyslela, že jí had rozumí; svým způsobem mluvila pro sebe, uvažovala nahlas. „Lekli jsme se jeden druhého.“ 

Had zůstával nehybný a jen se na ni díval. Jazyk mu teď zůstával v zavřené tlamě. Na hlavě, zvednuté několik palců tlakem nože, pravděpodobně cítil ostrý hrot. Možná považoval hrozící nůž za jedovatý zub. To Jennsen nevěděla, uvědomovala si však, že by bylo lepší, kdyby s takovým stvořením bojovat nemusela.

Byla ve vodě, a to byla hadova doména, ne její. Nůž nenůž, výsledek byl nejistý. I kdyby ho zabila, tak by ji váha toho zvířete, jeho smyčky sevřené kolem ní pevným stiskem, mohly pořád ještě stáhnout dolů pod hladinu a utopit. Lepší bude rozloučit se bez boje - pokud to bude možné.

„A teď už běž!“ zašeptala smrtelně vážně. „Nebo se tě budu muset pokusit zabít.“ A zvedla špičku nože, aby jí bylo rozuměno, gestem, o kterém byla víc přesvědčena, že by ho had mohl pochopit. 

Nohy se jí začaly třást, když najednou cítila, že sevření povoluje. Kousek po kousku se hadí hlava stahovala zpátky. Šupinaté smyčky se uvolňovaly a klouzaly pryč z jejího trupu a nohou, až si připadala, jako když je ve vodě najednou nadnášená. Jennsen sledovala hadí hlavu, jak se stahuje zpátky, a přitom pořád držela špičku nože pod jeho čelistí, připravená při nejmenší známce nebezpečí vší silou bodnout. Konečně had sklouzl zpátky do hloubky.

Jakmile se Jennsen zbavila jeho váhy, vydrápala se na pevnou zem. Zůstala tam hezkou chvíli na všech čtyřech, s nožem v hrsti, lapala po dechu a dopřávala svým rozdrásaným nervům, aby se uklidnily. Neměla ani ponětí, co si ten had myslel, ani proč ji pustil, ani jestli by stejná věc mohla fungovat v jiný čas a na jiném místě, ale tentokrát to fungovalo a ona šeptala slova díků dobrým duchům. Kdyby skutečně měli něco společného s jejím vysvobozením ze sevření smrtících šupin, nechtěla je zklamat tím, že by jim nevyjádřila svou vděčnost.

Hřbetem třesoucí se ruky si pak setřela slzy strachu s tváře a pak se postavila na vratké nohy. Ještě se otočila a podívala na hladinu pořád ještě zkalené vody pod převislými větvemi a mechem. Při pohledu nazpět si vzpomněla, že se v jednu chvíli dotkla kořenů na dně. Když se teď dívala na zpátky na rozlohu vody, kterou překonala, pomyslela si, že voda možná kdysi stoupla o několik stop a zaplavila tu zem. Nebo se země propadla. Tak či tak, kdyby jen opatrně šla mělkou partií a nezkoušela skočit na toho v kořen proměněného hada, bylo by to mohlo pro ni být mnohem méně nepříjemné.

Měla v plánu uříznout si na zpáteční cestě dlouhou hůl, která by jí pomohla přebrodit mělčinu, osahat si cestu před sebou a dát si pozor, aby nešlápla na nějakého hada.

Ještě lapajíc po dechu se Jennsen otočila směrem k temné cestě před sebou. Vždyť se musí dostat k domu té čarodějky a plýtvá časem, jak tu tak stojí a lituje se. Sebastian potřebuje její pomoc a ne, aby se litovala!

Znovu vyrazila, promočená až na kůži. Naštěstí v bažině bylo teplo, i když to bylo uprostřed zimy. Alespoň nezmrzne. Připomněla si, jak byla mokrá, když se Sebastianem utíkali z jejího domku, po tom, co ta Čtyřka zavraždila její matku.

Zem byla v těch místech sotva pár palců nad úrovní stojaté vody, avšak s tou záplavou kořenů, které jí prorůstaly, byla dostatečně pevná, aby udržela její váhu. Tam, kde se voda dostala nad zem, byla jen mělká a nepříliš rozlehlá jezírka. I když byla hluboká jen pár palců, našlapovala v nich Jennsen opatrně a dávala si pozor, aby kořeny těsně pod hladinou nebyly ve skutečnosti číhající hadi. Věděla, že vodní hadi patří k těm nejnebezpečnějším. Jedovatý had, i když je jen stopu dlouhý, může člověka zabít. Jako u pavouka - na velikosti nezáleží, když je jeho jed smrtící.

Dostala se do jiné části bažiny, kde z puklin v zemi vystupovala pára. Kolem otvorů se vytvořila krusta barevných usazenin, většinou žlutých. Zápach v těch místech ji dusil, a tak je musela obejít okolními křovinami, aby mohla volně dýchat. Křoví bylo trnité a husté.

Podařilo se jí uříznout několik z větších větví a proklestit si cestu ke skalní římse u srázu. Držela se té římsy, až došla k tmavé tůňce, která se dala těsně u skály obejít. Hladina se pomalu vlnila, jako kdyby odtamtud něco sledovalo její pohyb. Držela nůž v pohotovosti a snažila se sledovat, kam šlape, a zároveň dávat pozor na cokoli, co by na ni mohlo vyskočit z vody. Když sáhla po opoře a uvolněný kus skály se utrhl, až málem ztratila pevnou půdu pod nohama, hodila ten kus skály do vody na tu věc, kterou nemohla vidět. Sledovalo ji to dál, dokud nedošla až na konec římsy, kde se jí pak podařilo vyšplhat na vyvýšenou stezku vedoucí k hustému porostu nějakých dlouhých rostlin se širokými listy.

Připomínalo jí to cestu kukuřičným polem. Skrz lodyhy nezřetelně viděla nějaký vzdálený pohyb. Nevěděla, co by to mohlo být, ale bylo to tak velké, že to ani vědět nechtěla. Přidala do kroku. Netrvalo to dlouho a běžela tím hustým porostem, uhýbala stonkům a krčila se pod větvemi.

Pak byla najednou znovu mezi stromy, které tu rostly hustěji vedle sebe, a tak se vrátila k opatrnému našlapování mezi kořeny. Zdálo se jí, že změť kořenů nikdy neskončí, a že postupuje trýznivě pomalu. Den se protahoval. Když se dostala na volné prostranství, či spíše na poměrně volné, dala se do klusu, aby ušetřila čas. Už byla v té bažině hodiny. Muselo už být blízko poledne.

Tom jí řekl, že si myslí, že by jí cesta tam a zpátky měla zabrat celý den. Byla však v bažině už tak dlouho, že se začínala bát, že čarodějčin dům možná minula. Především - nedalo se říct, jak je ta bažina široká. Lehce mohla kolem toho domu projít a nevšimnout si ho. Začala se bát, že přesně to se stalo.

Co kdyby ten dům nemohla najít? Co by pak udělala? Z pomyšlení, že by strávila celou noc v bažině, se vůbec neradovala. Nedalo se říct, jaký druh stvoření by vycházel v noci ven. Nemyslela si, že by se jí mohlo podařit rozdělat oheň. Při myšlence na to, že bude na tom místě ve tmě, bez nejmenší naděje na světlo měsíce nebo hvězd, se jí hrdlo sevřelo strachem.

Když se nakonec vynořila na břehu širokého jezera, zastavila se, aby popadla dech. Stromy, tlusté na spodu, kde se vynořovaly z vody, tam stály jako série sloupů podpírajících nízkou střechu zeleně. Nad jezerem bylo trochu víc světla. Po pravé straně byla skalní stěna, kde nebylo moc možností zachytit se a už vůbec ne ji překonat. Spadala rovnou do vody a naznačovala, jak hluboký by mohl ten cíp jezera být.

Když si Jennsen pečlivě prohlédla levý břeh, překvapilo ji, že tam vidí stopy nohou. Hned se tam rozběhla, poklekla na jedno koleno a zkoumala prohlubně v měkké půdě. Podle jejich velikosti to vypadalo, že jsou lidské, ale nebyly čerstvé. Sledovala stopy podél břehu a na několika místech našla rybí šupiny, zřejmě z úlovku, který byl na místě očištěn. Porost kolem byl hustý a zamotaný, avšak tráva a suchá zem na tomto konci jezera umožňovaly dobrou cestu. A ty šupiny znamenaly naději.

Na druhé straně toho tichého jezera sledovala stopy dál po zřejmě často užívané cestě hustým vrbovým porostem a pak vzhůru na výše položené území. Když se podívala skrz mezeru v zeleni, spatřila v dálce mezi stromy, za propletencem keřů a závojem popínavých rostlin, dům na malé vyvýšenině. Z komína se kroutil dým z hořícího dřeva a mísil se s šedivou mlhou nahoře, skoro jako kdyby samotný ten dým vytvářel onen bledý příkrov nad bažinou.

V šedém přítmí močálu zářilo světlo vycházející z okna v postranní stěně domu jako nějaký zlatý šperk, jako nějaký maják vítající ztracené, zoufalé, opuštěné a bezbranné. Pohled na konec její cesty, po takové hrůze a depresi, jí vehnal slzy do očí. Ty slzy by mohly být z radosti, kdyby nebyly vyvolány její strašlivou potřebou vyplakat se.

Jennsen pospíchala po stezce mezi vrbami a duby, vzhůru hustým podrostem, kolem záclon popínavých rostlin, a brzy se dostala k domu. Byl postavený na kamenných základech, jejichž jednotlivé kvádry do sebe přesně zapadaly bez malty. Stěny byly z cedrových klád. Střecha přesahovala přes úzkou verandu táhnoucí se i kolem boční stěny, se schody dolů a dozadu na cestičku k blízkému jezeru, odkud Jennsen přišla.

Jennsen vyběhla schody po dvou nahoru na verandu a když pokračovala za roh, došla ke dveřím, které měly po stranách pilíře ze silných kmenů, podpírající jednoduchý, ale hezký portikus. Přede dveřmi, pod širokými schody, byla pohodlná, dobře udržovaná cesta vedoucí do přední části bažiny. To byla zřejmě cesta, kudy přicházeli lidé pozvaní k čarodějce. Ve srovnání s cestou, kterou přišla Jennsen, to byla úplná silnice.

Jennsen neztrácela čas a zaklepala na dveře. Brzo netrpělivě zaklepala kotníky prstů znovu. Její klepání přerušilo, když se dveře rozlétly směrem dovnitř. Na prahu stál nějaký starší muž a překvapeně na ni zíral. Nad jeho hnědými vlasy už získávaly převahu ty šedivé a trochu mu už ustupovaly dozadu, ale byly pořád ještě husté. Nebyl ani štíhlý, ani zavalitý a i co do výšky byl průměrný. Jeho šaty nebyly šaty lovce nebo muže z bažiny, ale řemeslníka; jeho hnědé kalhoty, čisté a pečlivě udržované, nebyly z hrubé, ale z dražší hustě tkané látky. Na jeho zelené košili zářily drobné částečky zlata. Bezpochyby to byl ten pozlacovač, Friedrich.

Na jeho bystré tváři bylo znát, že si ji pečlivě a kriticky prohlíží, zvlášť ho zajímaly její rudé vlasy pod kapuci. „Co tu děláte?“ zeptal se. Jeho hluboký hlas ladil s jeho zjevem, nebyl však nijak přátelský.

„Přišla jsem navštívit Altheu, jestli smím.“ 

Sjel pohledem k cestě a pak zpátky k Jennsen. „Jak jste se sem dostala?“

Z jeho podezřívavého výrazu usoudila, že se pokaždé nějak dozví, kdyby někdo šel po hlavní cestě. Jennsen takové triky znala; užívaly je s matkou neustále, aby měly jistotu, že je nikdo nezastihne nepřipravené.

Jennsen ukázala na druhou stranu domu. „Přišla jsem z druhé strany. Zezadu. Od jezera.“

„Z druhé strany jezera nikdo nemůže přijít, tam nemůžu ani já.“ Naježil obočí z hnědých a šedých chlupů a ani se nesnažil o tom, co řekla, přemýšlet, nebo se jí dál ptát. „Vy lžete.“ 

Jennsen to ohromilo. „Nelžu! Přišla jsem zadní cestou. Musím se naléhavě setkat s vaší ženou, Altheou.“

„Nikdo vás nepozval. Musíte odejít. Tentokrát nescházejte z cesty, pokud víte, co je pro vás dobré. A teď už jděte!“ 

„Ale je to otázka života a smrti. Musím...“ 

Přibouchl jí dveře před nosem.

Kapitola dvacátá druhá

Jennsen stála bez hnutí přede dveřmi, které se tak náhle zavřely kousek od její tváře. Nevěděla, co má dělat. V tu chvíli byla příliš ohromená, než aby ji ovládly jiné emoce.

Zevnitř bylo slyšet ženský hlas. „Friedrichu, kdo to je?“

„Však ty víš, kdo.“ Friedrichův hlas se vůbec nepodobal tomu, jaký byl, když mluvil s Jennsen. Teď byl něžný, zdvořilý, důvěrný. 

„Tak dobrá, pusť ji dovnitř.“ 

„Ale Altheo, nemůžeš...“ 

„Pusť ji dovnitř, Friedrichu.“ Bylo to řečeno káravým tónem, ale vůbec ne nevlídným. 

Jennsen cítila, jak ji zaplavuje úleva. Skupinka argumentů, které si v duchu připravila, když se chystala znovu zaklepat, se vytrácela. Dveře se otevřely, tentokrát pomaleji.

Friedrich se na ni zadíval, ne jako někdo poražený nebo pokáraný, ale jako muž, který čelí osudu s důstojností.

„Prosím, pojďte dál, Jennsen,“ řekl tišším, srdečnějším tónem. 

„Děkuju vám,“ odpověděla mu také potichu Jennsen, poněkud překvapená a mírně znepokojená, že zná její jméno. 

Dobře si všímala všeho kolem sebe, když šla za Friedrichem do domu. Přestože venku v bažině bylo teplo, praskal v kamenném krbu menší oheň a dodával vzduchu příjemnou vůni a vítaný pocit sucha. To byl jeho pravý význam, ne teplo - sucho. Nábytek byl prostý, ale kvalitně zpracovaný a ozdobený dřevořezbami. Hlavní pokoj měl jen dvě malá okna na protilehlých stěnách. Vzadu byly další místnosti a v jedné z nich pracovní stůl s pečlivě srovnanými nástroji, umístěný pod dalším malým oknem.

Jennsen si na ten dům nevzpomínala, jestli to vůbec byl ten samý dům. Její vzpomínky na to, jak s matkou šly do Altheina domu, obsahovaly spíš dojem přátelských tváří než konkrétní vzpomínku na dům. Stěny ozdobené věcmi, které byly pastvou pro její oči, se jí zdály povědomé. Jako dítě by si jistě všimla takových vizuálních hodů. Všude byly dřevořezby ptáků, ryb a zvířat, buď samotné pověšené, nebo ve skupinkách na malých poličkách. To by pro malé dítě muselo být přímo fascinující.

Některé z nich byly nabarvené, jiné ne, ale peří, šupiny a kožešiny byly vyřezány s tak jemnou strukturou, že sošky vypadaly jako zvířata magicky proměněná ve dřevo. Jiné dřevořezby byly stylizovanější a nádherně pozlacené. Zrcadlo na zdi, umístěné nezvykle nízko, bylo lemováno ohňostrojnou raketou, jejíž paprsky byly střídavě postříbřeny a pozlaceny.

U krbu ležel na podlaze velký rudozlatý polštář. Jennsenin zrak upoutala čtvercová deska s pozlacenou Milostí, ležící na podlaze před polštářem. Byla podobná Milosti, kterou často kreslila, ale tahle Milost, jak věděla, byla skutečná. Vedle ní ležela hromádka kamínků.

V překrásně vypracovaném křesle s vysokým opěradlem a vyřezávanými područkami seděla drobná žena s velkýma černýma očima, kterou zkrášlovaly a dělaly ještě nápadnější její zlaté vlasy prokvetlé šedinami. Vodopád vlasů jí lemoval tvář a splýval až na ramena. Její zápěstí spočívala na područkách a dlouhé štíhlé prsty s grácií obtahovaly vzor spirály na jejich konci.

„Jmenuji se Althea.“ Její hlas byl laskavý, prozrazoval však nespornou autoritu. Nevstala. 

Jennsen se obřadně uklonila. „Paní, odpusťte mi, prosím, že jsem k vám takhle vpadla, nepozvaná a neočekávaná.“

„Možná nepozvaná, ale ne neočekávaná, Jennsen.“ 

„Vy víte, jak se jmenuju?“ Jennsen si příliš pozdě uvědomila, jak hloupá to byla otázka. Ta žena je přece čarodějka. Nedá se říct, kam až sahají její schopnosti, co všechno dokáže rozpoznat. 

Althea se usmála a byl na ni vskutku příjemný pohled. „Pamatuju se na tebe. Člověk nezapomíná na setkání s někým, jako jsi ty.“

Jennsen si nebyla jistá, jak to myslela, ale tak jako tak řekla: „Děkuju vám.“

Althein úsměv se rozšířil, až přimhouřila oči. „Ale vždyť ty vypadáš přesně jako tvoje matka! Nebýt těch rudých vlasů, tak bych si myslela, že jsem cestovala zpátky časem do dne, kdy jsem ji viděla naposledy; to byla zrovna v tom věku jako teď ty.“ Ukázala rukou jistou výšku.“A ty jsi tehdy byla asi takhle velká.“

Jennsen cítila, jak se barva její tváře blíží barvě jejích vlasů. Matka byla krásná, nejen moudrá a milující. Jennsen nechtěla věřit, že by mohla snést srovnání s tak atraktivní ženou, nebo se někdy alespoň přiblížit k ideálu, který pro ni matka představovala.

„A jak se jí daří?“ 

Jennsen nasucho polkla. „Maminka... maminka umřela.“ Pak ztrápeně sklopila oči. „Byla zavražděna.“

„To je mi moc líto,“ řekl Friedrich vedle ní. Soucitně jí položil ruku na rameno. „Vážně moc líto. Trochu jsem ji znal, z paláce. Byla to hodná žena.“ 

„Jak se to stalo?“ zeptala se Althea. 

„Nakonec nás dopadli.“ 

„Dopadli vás?“ Althea pozvedla obočí. „Kdo?“ 

„Přece d'hařanští vojáci. Muži lorda Rahla.“ Jennsen rozevřela plášť a ukázala jim oběma rukojeť nože. „Tohle patřilo jednomu z nich.“ 

Althein pohled zaregistroval nůž a pak se vrátil k Jennsenině tváři. „To je mi moc líto, děvče.“

Jennsen jen přikývla. „Ale já jsem vás přišla varovat. Šla jsem za vaší sestrou, Latheou...“

„Ty ses s ní před její smrtí setkala?“ 

Jennsen překvapením vyvalila oči. „Ano, setkala.“

Althea, se smutným úsměvem na rtech, potřásla hlavou. „Ubohá Lathea. Jak se jí dařilo? Chci říct, měla pěkný život?“

„To nevím. Měla pěkný dům, ale já jsem ji viděla jen krátce. Měla jsem dojem, že žije sama. Šla jsem k ní, protože jsem potřebovala pomoc. Pamatovala jsem si, že maminka se jednou zmínila o čarodějce, která nám pomohla, ale zřejmě jsem si spletla jméno. Skončila jsem u vaší sestry. Ani se mnou nechtěla mluvit. Řekla, že pro mne nemůže nic udělat a že jste to byla vy, kdo nám tehdy pomohl. Proto jsem musela jít sem.“ 

„Jak jste se sem ale dostala?“ zeptal se Friedrich a ukázal k hlavní cestě před vchodem. „Musela jste sejít z cesty.“ 

„Nešla jsem tamtudy. Přišla jsem zadní cestou.“ 

Teď se zamračila i Althea. „Žádná zadní cesta neexistuje.“

„No, cesta tam není, opravdu, ale já jsem tamtudy prošla.“ 

„Z té strany nemůže přijít nikdo,“ trvala na svém Althea. „Tam vzadu jsou jisté... nestvůry, které tu stranu střeží.“ 

„To vím. Dostala jsem se do sporu s obrovským hadem...“ 

„Vy jste viděla toho hada?“ zeptal se Friedrich. 

Jennsen přikývla. „Omylem jsem na něj šlápla. Myslela jsem, že to je kořen. Báječně jsme si to užili a já jsem si zaplavala.“

Oba na ni civěli, až z toho Jennsen byla celá nervózní.

„Ano, ano,“ řekla Althea, kterou ten had zřejmě příliš nezajímal a mávla rukou, jako kdyby takové bezvýznamné novinky chtěla smést někam pryč, „ale jistě jsi také musela vidět ostatní nestvůry.“ 

Jennsen sklouzla pohledem od Friedrichových doširoka rozevřených očí k Altheině zamračené tváři. „Neviděla jsem nic, jen toho hada.“

„Had je jen had,“ řekla Althea a mávla netrpělivě nad tím strašlivým netvorem rukou. „Tam vzadu jsou ale různé nebezpečné nestvůry. Monstra, která nenechají nikoho projít. Nikoho. Jak jsi jen mohla kolem nich projít?“ 

„Jaké nestvůry?“ 

„Magické nestvůry,“ řekla Althea pochmurným tónem. 

„Je mi líto, ale jediné, co vám můžu říct, je, že jsem tamtudy prošla a neviděla jsem nikoho jiného než toho hada.“ Pak svraštila čelo, zvedla oči ke stropu a znovu se zamyslela. „I když... skutečně jsem něco viděla, ve vodě - nějaké temné tvory pod vodou.“ 

„Ryby,“ vysmíval se jí Friedrich. 

„A v křovinách... něco jsem viděla i v křovinách. No, vlastně jsem jen viděla, jak se křoví pohybuje, a bylo mi jasné, že tam něco je. Zůstalo to však skryté.“ 

„Ty nestvůry,“ řekla Althea, „se neskrývají v křoví. Nebojí se ničeho. Nemusí se před nikým skrývat. Musely by vylézt a roztrhat tě na kusy.“ 

„Nevím, proč to neudělaly,“ řekla Jennsen. Její pohled zabloudil postranním oknem ven k nehybným rozlohám kalné vody pod stinným příkrovem popínavých rostlin. Když pomyslela na to, že se tudy bude muset vracet, pocítila svíravou bolest ze strachu. Na druhé straně byla celá frustrovaná z toho, že Sebastianův život je v sázce a ona se teď s tou čarodějkou bezúčelně baví o tom, co je či není v bažině. Koneckonců, podařilo se jí projít, takže to není tak nemožné, jak seji ti dva snaží přesvědčit. „Proč vlastně žijete tady? Chci říct, když jste tak moudrá a vůbec, tak proč žijete tady v bažině s hady?“ 

Althea zdvihla obočí. „Dávám přednost svým hadům bez rukou a nohou.“

Jennsen se nadechla a začala znovu: „Altheo, přišla jsem za vámi, protože zoufale potřebuju vaši pomoc.“

Althea zakroutila hlavou, jako kdyby to nechtěla slyšet. „Nemůžu ti pomoct.“

Jennsen ohromilo, že Althea její prosbu tak briskně odmítla.“Ale vy mi musíte pomoct!“

„Skutečně?“ 

„Prosím vás! Vždyť už jste mi jednou pomohla! Teď vaši pomoc potřebuju znovu. Lord Rahl je mi pořád blíž a blíž. Už několikrát jsem jen tak tak vyvázla životem. Jsem na konci svých sil a už vážně nevím, co mám dělat. Dokonce ani doopravdy nevím, proč mě můj otec chtěl nechat zabít.“ 

„Protože jsi jeho potomek bez nadání pro magii.“ 

„Tak. Teď jste právě vyslovila ten pravý důvod, proč to nedává žádný smysl: nejsem nadaná. Tak jaké nebezpečí bych pro něj mohla představovat? Byl to mocný čaroděj; jak bych mu mohla ublížit? Proč mě tak moc chtěl zabít?“ 

„Každý Lord Rahl zabíjí své potomky, u nichž zjistí, že nejsou nadaní.“ 

„Ale proč? To, že to dělá je výsledek, ne důvod. Musí k tomu přece mít nějaký důvod! Kdybych znala aspoň jeho důvody, možná bych přišla na to, jak s tím něco udělat.“ 

Althea znovu zavrtěla hlavou. „To nevím. Lord Rahl nemá ve zvyku se mnou probírat své záležitosti.“

„Po tom, co jsem navštívila vaši sestru a ta mi nechtěla pomoct, jsem se k ní ještě jednou vrátila, abych se jí zeptala na tu samou věc co vás, ale už byla mrtvá - zavraždili ji ti samí lidé, kteří pronásledují mne. Museli se obávat, že by mi něco řekla, a tak ji zabili.“ Jennsen si přihladila vlasy dozadu. „Je mi líto vaší sestry, doopravdy líto. Ale copak to nechápete? Jste teď také v nebezpečí, kvůli tomu, co o tom víte.“ 

„Nedovedu si představit, proč by jí měli ublížit.“ Althea se mračila, dívala se upřeně někam mimo Jennsen a přemýšlela. „To, co jsi řekla, že možná něco věděla, mi nedává žádný smysl. Nikdy s tím neměla nic společného. Lathea toho věděla mnohem míň než já. Určitě nevěděla nic o tom, proč by Darken Rahl chtěl zbavit svět zrovna tebe. Nemohla by ti říct vůbec nic.“ 

„No dobrá, i kdyby si Darken Rahl myslel, že ti z nás, co se narodili bez nadání pro magii, jsou něco podřadného, méněcenného, a prostě k ničemu - kdyby se chtěl tak říkajíc zbavit nedochůdčat ve svém vrhu - proč by také jeho syn, můj nevlastní bratr, mne chtěl zrovna tak zavile zabít? Nemohla bych uškodit svému otci a teď nemůžu nijak uškodit ani jeho synovi, přesto Richard také posílá Čtyřky, aby mě chytily.“ 

Zdálo se, že Althea pořád ještě není přesvědčená. „Jsi si jistá, že to všechno dělají lidé nového lorda Rahla? Já prostě v rozložení kamenů nevidím...“

„Přišli do našeho domu. Zabili mou matku. Viděla jsem je - bránila jsem se jim. Byli to d'hařanští vojáci.“ Vytáhla nůž z pochvy u opasku a podávala ho rukojetí napřed, aby se Althea mohla podívat. „Jeden z nich měl u sebe tohle.“ 

Althea si ho pozorně prohlédla, tak jak si lidé obvykle prohlížejí nějakou smrtící věc, ale neříkala nic.

„Proč chtěl lord Rahl zabít moji matku? Proč si rod Rahlů přeje mou smrt?“ 

„Na to neznám odpověď.“ Althea zdvihla ruce a pak je nechala spadnout zpátky na klín. „Je mi to líto, ale taková je pravda.“ 

Jennsen si před ní klekla. „Altheo, prosím vás, i když nevíte proč, já přesto potřebuju vaši pomoc. Vaše sestra mi nepomohla a řekla mi, že mi pomoct můžete jen vy.

Řekla, že jen vy vidíte díry ve světě. Nevím, co to znamená, ale musí to mít něco společného s tím vším, s magií. Prosím vás, potřebuju vaši pomoc.“

Zdálo se, že čarodějka je na rozpacích. „A co chceš, abych udělala?“

„Skryjte mě. Jako jste to udělala, když jsem byla ještě malá. Vložte na mne kouzlo, aby nepoznali, kdo jsem, nebo kde mě mohou najít - aby mě už nemohli pronásledovat. Chci jen, aby mě nechali být. Potřebuju kouzlo, které mě skryje před lordem Rahlem. 

Ale není to jen kvůli mně. Potřebuju ho také proto, abych mohla pomoct svému příteli. Potřebuju to kouzlo, aby skrylo mou pravou totožnost, abych se mohla vrátit do Paláce lidu a dostat ho ven.“

„Dostat ho ven? Jak to myslíš? Kdo je ten tvůj přítel?“ 

„Jmenuje se Sebastian. Pomohl mi, když nás ti muži napadli a zabili maminku. Zachránil mi život. Doprovodil mě do paláce, abych se s vámi mohla setkat. Vaše sestra říkala, že se máme zeptat v paláci, kde bychom vás mohli najít. Celou cestu byl se mnou, pomohl mi dostat se tam, abych vás mohla navštívit a požádat o pomoc. Šli jsme do paláce hledat pana Friedricha, abych se dozvěděla, kde žijete, a když jsme se tam dostali, tak stráže Sebastiana uvěznily. 

Copak to nechápete? Pomohl mi a kvůli tomu ho dostali. Určitě ho budou mučit! Pomáhal mi - je to moje chyba, že teď má velké potíže. Prosím vás, Altheo, potřebuju vaši pomoc, abych ho dostala ven. Potřebuju kouzlo, které mě skryje, abych se tam mohla vrátit a zachránit ho.“

Althea na ni nevěřícně zírala. „Ale proč si myslíš, že toho můžeš dosáhnout pomocí kouzla?“

„Nevím. O tom, jak magie funguje, nevím nic. Vím jen, že potřebuju, aby mi pomohla magie - že potřebuju kouzlo, které skryje moji pravou totožnost.“ 

Žena zakroutila hlavou, jako kdyby jednala s naprostým bláznem. „Jennsen, magie nefunguje tak, jak si ty představuješ. Myslíš, že tě nějak očaruju a ty pak budeš moci jít do paláce a stráže pod vlivem toho kouzla před tebou začnou otevírat dveře?“

„No já nevím...“ 

„Ovšemže nevíš. Proto ti taky vysvětluju, že to takhle nefunguje. Magie není klíčem, který by ti všude otvíral dveře. Magie není něco, co by okamžitě - šup - řešilo problémy. Magie by tvoje problémy jen zvětšila. Když zjistíš, že máš ve svém stanu medvěda, nebudeš přece zvát dovnitř druhého. Dva medvědi by nebyli lepší než jeden.“ 

„Ale Sebastian potřebuje moji pomoc. A já potřebuju magii, abych mu tu pomoc mohla poskytnout.“ 

„Kdybys tam šla, jak si představuješ, a použila nějaký druh“ - mávla rukou, jako kdyby hledala nějaké slovo, kterým by to vyjádřila - „nevím čeho, kouzelného prachu, nebo tak nějak, abys otevřela dveře vězení a dostala svého přítele ven, co si myslíš, že by se stalo? Že vy dva byste pak mohli šťastně uniknout a tím by to skončilo?“ 

„No já nevím... vlastně...“ 

Althea se opřela o loket a nahnula se dopředu. „Nemyslíš, že lidé, kteří spravují palác, budou chtít vědět, jak se to mohlo stát, aby se tomu příště vyvarovali? Nemyslíš, že několik naprosto nevinných lidí, kteří mají na starost hlídám dveří, bude mít velké problémy, že nechali vězně uprchnout, a že by kvůli tomu mohli hodně trpět? Nemyslíš, že palácoví úředníci budou chtít uprchlého vězně zpátky? Nemyslíš, že kdybys použila k jeho útěku takové prostředky, tak budou přesvědčeni, že tvůj přítel musí být mnohem nebezpečnější, než si původně mysleli? Nemyslíš, že by během mimořádných opatření přijatých k dopadení tak nebezpečného vězně mohlo být ublíženo mnoha naprosto nevinným lidem? Nemyslíš, že by mohli vyslat celou armádu včetně několika magicky nadaných, aby pročesali venkov, než se dostane příliš daleko?

A nemyslíš,“ řekla nakonec čarodějka tím nejvážnějším tónem, „že tak mocný mág, jako je vládce D'Hary lord Rahl, by mohl mít v zásobě nějaké rozhodně velice nepříjemné a bolestivě prodloužené smrtelné překvapení pro kohokoli, kdo by se proti němu odvážil použít kouzlo nějaké ubohé staré čarodějky - a navíc v jeho vlastním paláci?“

Jennsen civěla s otevřenými ústy do černých očí, upřených na ni. „O tom všem jsem nikdy nepřemýšlela.“

„To mi neříkáš nic nového.“ 

„Ale... jak tedy můžu Sebastiana odtamtud dostat? Jak mu můžu pomoct?“ 

„Řekla bych, že musíš vymyslet způsob, jak ho dostat ven - jestli je to vůbec možné - ale musíš přitom vzít v úvahu všechno, co jsem ti právě řekla, dokonce ještě víc. Vylámat díru do zdi, aby se tudy dostal na svobodu, by znamenalo, že budete mít brzy v patách smečku honicích psů, že ano? To by ses dostala do stejných problémů, jako kdybys použila magii. Místo toho musíš přijít na způsob, jak je přesvědčit, aby ho pustili sami. Pak tě nebudou pronásledovat, aby ho dostali zpátky.“ 

To všechno Jennsen dávalo smysl. „Jak bych toho mohla dosáhnout?“

Čarodějka pokrčila rameny. „Jestli je to vůbec možné, tak bych se vsadila, že to dokážeš. Vždyť jsi všechno přežila a je z tebe čestná mladá žena, unikla jsi přece Čtyřkám, našla jsi mě a dostala ses bez úhony do mého domu. Už jsi toho dokázala hodně. Musíš být jen pevně odhodlaná to udělat. Nezačínej ale tím, že sebereš klacek a začneš píchat do vosího hnízda!“

„Já si ale nedovedu představit, jak bych to dokázala bez použití magie. Vždyť jsem úplná nula.“ 

„Úplná nula,“ posměšně opakovala Althea a opřela se o opěradlo křesla. Začínala být jako učitelka ztrácející trpělivost se studentkou, která si vede nevalně při vyučovací hodině. „Jsi někdo; jsi Jennsen, bystrá, inteligentní dívka. Neměla bys přede mnou klečet a přiznávat svou nevědomost, neměla bys mi říkat, co nemůžeš udělat, a místo toho žádat jiné, aby to udělali za tebe. 

Jestli chceš být v životě otrokem, tak dál všude choď a pros, aby pro tebe druzí něco udělali. Oni ti vyhoví, ale brzo zjistíš, že za to musíš zaplatit svou možností vybrat si, svou svobodou, a nakonec i svým životem. Udělají to pro tebe, a výsledkem bude, že s nimi budeš svázaná navždy, že se za mizernou cenu budeš muset vzdát své identity. Pak - a jenom pak - budeš úplná nula, otrok, protože sis to zavinila jen a jen sama.“

„Ale, možná... možná, že v tomhle případě je to jinak. ..“ 

„Slunce vychází na východě; neexistují žádné výjimky jenom proto, že si to přeješ. Vím, o čem mluvím, a to ti povídám, magie není řešení. Co si myslíš? Kdybys byla očarovaná, aby nepoznali, že jsi dcera Darkena Rahla, myslíš, že by se mohli přetrhnout, jen aby ti otevřeli dveře? Neotevřou dveře do cely tvého přítele nikomu, pokud nebudou přesvědčeni, že to udělat musí. Nebude v tom žádný rozdíl, když budeš proměněná v šestinohého králíka - neotevřou ti přece ty dveře jen proto, že jsi se pomocí magie proměnila v šestinohého králíka.“ 

„Ale magie...“ 

„Magie je prostředek, ne řešení.“ 

Jennsen si umínila, že musí zůstat klidná, i když se jí chtělo chytit tu ženu za ramena a třást s ní, dokud by nesouhlasila s tím, že jí pomůže. Nechtěla promarnit svou šanci na pomoc jako kdysi u Lathey. „Jak to myslíte, že magie není řešení? Magie je přece mocná.“

„Máš nůž. Ukázala jsi mi ho.“ 

„To je pravda.“ 

„A když máš hlad, budeš tím nožem mávat někomu před obličejem a chtít jeho chléb? Ne. Přiměješ je, aby ti dali chléb, tím, že jim za něj dáš peníze.“ 

„Chcete říct, že si myslíte, že by se nechali podplatit?“ 

Další povzdech. „Ne. Podle toho, co vím, ti můžu říct, že se podplatit nedají - přinejmenším ne běžným způsobem. Ale ten princip není tak docela bez obdoby.

Když Friedrich chce chléb, nepoužije nůž, aby ho vzal těm, co ho mají - přinejmenším ne tak, jak ty chceš použít magii. Použije nůž, aby vyřezal sošky, a pak je pozlatí. Prodá to, co udělal svým nožem, a pak vymění peníze za chléb.

Chápeš? Kdyby použil nůž - nástroj - aby problém chleba řešil přímo, tak by mu to nakonec přineslo víc škody než užitku. Stal by se zlodějem a jako takového by ho pronásledovali. Používá místo toho svou hlavu; nůž používá jen jako nástroj, aby vytvořil něco pomocí své mysli a tak vyřešil problém, jak získat chléb svým nožem.“

„Chcete tedy říct, že bych měla použít magii nepřímo? Musím tedy přece jen použít magii jako nástroj?“ 

Althea těžce vzdychla. „Ne, dítě. Zapomeň na magii. Musíš použít svou hlavu. Magie přináší jen problémy. Použij svou hlavu.“

„To jsem udělala,“ řekla Jennsen. „Nebylo to nic lehkého, ale použila jsem svou hlavu, abych se k vám dostala a požádala o pomoc. Teď potřebuju kouzlo, jako nástroj, který mi pomůže - který mě skryje. V tom smyslu to bude nástroj, jak navrhujete.“ 

Althea odvrátila oči, dívala se do krbu a pozorovala třepotající se plamínky. „Takhle ti pomoct nemůžu.“

„Myslím, že mi nerozumíte. Pronásledují mě mocní lidé. Potřebuju jen nějaké kouzlo, které by skrylo mou totožnost - jak jste to udělala, když jsem byla malá, když jsem žila s matkou v paláci.“ 

Stařena pořád ještě upřeně zírala do plamenů. „Nemůžu to udělat. Nemám tu moc.“

„Ale máte. Vždyť už jste to jednou udělala.“ Vynořil se před ní celý její život, plný frustrace, strachu, smutku a marnosti - a přinesl s sebou hořké slzy. „Přece jsem necestovala takovou dálku a nepřetrpěla všechno to strádání, abych teď od vás uslyšela vaše ne! Lathea mě odmítla a řekla mi, že jen vy vidíte díry ve světě a že jen vy mi můžete pomoct. Musím získat vaši pomoc, vaše kouzlo, které by mě skrylo. Prosím vás, Altheo, vždyť tu žebrám o svůj život!“ 

Althea se jí nechtěla podívat do očí. „Nemůžu ti dát takové kouzlo.“

Jennsen potlačila slzy. „Prosím vás, Altheo, chci jen mít pokoj. A vy máte tu moc.“

„Nemám to, co sis ve své mysli vykonstruovala. Už jsem ti pomohla jediným způsobem jakým jsem mohla.“ 

„Jak tu jen můžete sedět, když víte, že jim lidé trpí a umírají - a nepomoct jim? Jak můžete být tak sobecká, Altheo? Jak mi můžete odmítat pomoc, kterou tak potřebuju?“ 

Friedrich vsunul ruku pod Jennseninu paži a postavil ji na nohy. „Promiňte, ale už jste se vyptala na všechno, co jste chtěla. Slyšela jste, co Althea říkala. Jestli jste chytrá, použijete to, co jste se dozvěděla, abyste si pomohla sama. Teď už je čas, abyste odešla.“

Jennsen se od něj odtáhla. „Vždyť chci jen pomocné kouzlo! Jak může být tak sobecká?“

Friedrichovi vzplály oči hněvem, na jeho hlase však nebylo nic znát. „Nemáte právo nám tohle říkat. Nic o tom nevíte, o obětech, které přinesla. Je čas, abyste...“

„Friedrichu,“ řekla Althea tichým hlasem, „co kdybys nám připravil trochu čaje?“ 

„Altheo, neexistuje žádný důvod, proč bys měla něco z toho vysvětlovat - a nejmíň ze všeho jí!“ 

Althea se na něj usmála. „To je v pořádku.“

„Vysvětlovat co?“ zeptala se Jennsen. 

„Může se ti zdát, že se k tobě můj manžel chová hrubě, ale je to jen proto, že nechce, abych tě znepokojovala. On ví, že někteří lidé odtud odcházejí nešťastní z poznatků, které jsem jim svěřila.“ Stočila své černé oči k manželovi. „Uděláš nám trochu čaje?“ 

Friedrich zkřivil tvář do utrápeného výrazu a pak rezignovaně přikývl.

„Jak jste to myslela?“ zeptala se Jennsen. „Jaké poznatky? Co jste mi ještě neřekla?“ 

Zatímco Friedrich šel ke kredenci a vytahoval konvici a šálky, aby je pak postavil na stůl, pokynula Althea Jennsen, aby se posadila na polštář před ní.

Kapitola dvacátá třetí

Jennsen se uvelebila na rudozlatém polštáři na podlaze proti čarodějce.

„Před mnoha lety,“ začala Althea s rukama sepjatýma na klíně nad černobíle vzorovanými šaty, „víc, než bys asi uvěřila, jsem cestovala se svou sestrou do Starého světa, na jih za velkou bariéru.“ 

Jennsen si řekla, že prozatím bude nejlepší, když bude mlčet a poslouchat, a nebude mluvit o tom, co už zná - že ten nový lord Rahl ve své dobyvatelské mánii zničil velkou jižní bariéru, aby mohl Starý svět napadnout, a že Sebastian přišel ze Starého světa, aby se pokusil najít nějaký způsob, jak pomoci císaři Jagangovi Spravedlivému zastavit invazi D'Hařanů. Pomyslela si, že kdyby tomu všemu sama porozuměla trochu líp, mohla by možná nakonec přijít na to, jak přesvědčit Altheu, aby jí pomohla.

„Šla jsem do Starého světa, abych navštívila místo, kterému se říká Palác proroků,“ pokračovala Althea. O něm také Jennsen slyšela od Sebastiana. „Mám nadání pro velice primitivní druh věštění. Chtěla jsem se o něm naučit co nejvíc, zatímco moje sestra se chtěla přiučit o lécích a podobných věcech. Chtěla jsem se také dozvědět všechno o takových lidech, jako jsi ty.“ 

„Já?“ podivila se Jennsen. „Jak to myslíte?“ 

„Předkové Darkena Rahla byli stejní jako on. Všichni pokaždé sprovodili ze světa každého svého potomka bez nadání k magii, hned jak se dozvěděli, že se narodil. Lathea a já jsme byly mladé a horlivé, chtěly jsme pomáhat potřebným a těm, o kterých jsme si myslely, že jsou nespravedlivě pronásledováni. Chtěly jsme naše nadání využít k tomu, abychom změnily svět k lepšímu. Přestože jsme tam chtěly studovat rozdílné věci, šly jsme tam ze skoro stejných důvodů.“ 

Jennsen si pomyslela, že to, co Althea právě řekla, má hodně blízko k tomu, jak se sama cítí, a že jde přesně o ten druh pomoci, o kterou ji žádala. Věděla však, že zrovna není pravá chvíle, aby to Althee připomněla. Místo toho se zeptala: „Proč jste musely cestovat takovou dálku až do Paláce proroků, abyste se naučily takové věci?“

„Čarodějky z Paláce proroků jsou proslulé tím, že mají zkušenost s mnoha věcmi, s čaroději, s magií, ale především se záležitostmi, které mají co dělat s tímto světem a se světy za ním.“ 

„Světy za ním?“ Jennsen ukázala na prostor za vnějším pozlaceným kruhem Milosti, položené nedaleko ní. „Máte na mysli svět mrtvých?“ 

Althea se opřela pohodlněji a chvilku přemýšlela. „No, ano, ale ne tak docela. Rozumíš Milosti?“ Althea se odmlčela, dokud Jennsen nepřikývla. „Čarodějky v Paláci proroků toho vědí hodně o vzájemném působení nadání k magii a hráze mezi světy, o jejich vztazích - prostě o tom, jak to všechno do sebe zapadá. Říkají si Sestry světla.“

Jennsen sebou trhla, protože si vzpomněla, jak jí Sebastian říkal, že Sestry světla jsou teď s císařem Jagangem. Sebastian jí nabídl, že ji k Sestrám světla dovede. Řekl, že si myslí, že by jí možná mohly pomoct. Zřejmě musí mít něco společného se Stvořitelovým světlem a hlavně s nadáním, darem Stvořitele, symbolizovaným středem Milosti.

Pak ji napadlo ještě něco. „Má to něco společného s tím, co mi řekla Lathea? Že vidíte... díry ve světě, jak tomu říkala?“

Althea se usmála z uspokojení, jaké má učitel, když vidí, že jeho žák koketuje s objevem. „To je jen špička ledovce. Víš, potomci lorda Rahla - každého lorda Rahla už po tisíce let - kteří nemají nadání, jsou jiní než všichni ostatní. Jste pro ty z nás, kteří nadání mají, díry ve světě.“ „Co to přesně znamená - díry ve světě?“

„Jsme k vám slepí.“ 

„Slepí? Ale vždyť mě vidíte. Lathea mě také viděla. Tomu nerozumím.“ 

„Nemyslím tím slepí na oči. Slepí s naším nadáním.“ Mávla rukou k Friedrichovi, stojícímu u ohně s železnou konvicí, a pak obloukem k oknu. „Všude kolem nás jsou živí tvorové. Vidíš je očima - vidíš Friedricha a stromy a tak dále stejně jako já a každý jiný.“ Zvedla prst a snažila se to co nejjasněji vysvětlit. „Já je ale také vidím prostřednictvím svého nadání. 

I když tě vidíme očima, ti z nás, kteří mají dar magie, tě pomocí něj vidět nemohou. Darken Rahl tě nemohl vidět jinak než já. Ani nový lord Rahl. Pro ty s nadáním představuješ díru ve světě.“

„Ale, ale,“ zajíkala se zmatená Jennsen, „to nedává smysl. On mě pronásleduje. Poslal na mne ty vojáky - měli napsané na papírku mé jméno.“ 

„Mohou tě pronásledovat, ale jen tradičním způsobem. Pomocí magie tě najít nemohou. Jeho nadání je k tobě slepé. Aby tě vypátral, musí kromě své inteligence a vychytralosti použít zvědy, úplatky a hrozby. Kdyby to tak nebylo, mohl by za tebou místo vrahů s tvým jménem na papírku poslat nějakou magickou bestii, aby tě roztrhala na kusy, a on by se pak už o tebe nemusel starat.“ 

„Chcete říct, že už teď jsem pro něj neviditelná?“ 

„Ne. Já tě znám. Pamatuju si tvé rudé vlasy. Poznala jsem tě, protože si pamatuju tvou matku a ty vypadáš jako ona. Takhle tě znám - způsobem, jakým každý někoho zná a pozná. Darken Rahl, kdyby ještě žil, by tě také možná poznal, pokud by si pamatoval tvou matku. Ti, kdo ho znali, by docela dobře v tobě mohli poznat něco z něj, jako poznávám já, vedle matčiných rysů. Mohl by tě poznat běžnými způsoby, jako člověk bez nadání. Mohl by tě najít obvyklými prostředky. Ovšem kdyby se na tebe on nebo někdo s nadáním podíval, poznali by, že jsi potomek nějakého Rahla bez daru magie - protože tě vidět mohou. 

Ale pomocí magie tě Darken Rahl najít nemohl. To nejde. Pro ty z nás, kteří mají dar magie, jsi v mnoha směrech stejná jako kdokoli jiný, až na to, že jsi díra ve světě.“

Jennsen se mračila. Uvědomila si to až tehdy, když Althea zaťukala kotníky prstů o sebe, a v reakci na její zamračený obličej se zamyslela.

„Když jsem byla v Paláci proroků,“ řekla nakonec Althea, „seznámila jsem se tam s jednou ženou, čarodějkou, jako jsem já, Adií. Přicestovala samotná do Starého světa ze vzdálené země, aby se tam naučila, co bude moci. Adie ale byla slepá.“ 

„Slepá? Ona mohla cestovat samotná, když byla slepá?“ 

Althea se při vzpomínce na tu ženu lehce usmívala. „Ó ano. Místo očí používala svůj dar. Všechny čarodějky -všichni lidé s nadáním - mají stejné schopnosti. Navíc u některých je nadání větší, asi jako lidé s velkými svaly jsou silnější než já. Jako Friedrich. Je silnější, pokud jde o svaly. Ty máš vlasy jako ostatní, ale máš je rudé. Někdo má světlé, někdo černé, jiný hnědé. Vedle toho, co mají všichni společné, má každý člověk jiné charakteristické rysy.

Stejně je to s magií. Neexistují pouze rozdíly v jednotlivých aspektech magie, ale i síla těchto aspektů je různá. Magie některých z nás je velmi mocná, jiných slabá. Každý z nás je individuum. Každý z nás je jedinečný naší schopnosti, v našem nadání, stejně jako ty jsi jedinečná zase jiným způsobem.“

„A co ta vaše přítelkyně, Adie?“ 

„Ach ano, Adie měla oči úplně slepé, ale naučila se vidět prostřednictvím svého daru. Její dar jí řekl o světě kolem ní víc než moje oči mně. Adie viděla lidi pomocí svého nadání líp než já svýma očima. Podobně jako lidé bez nadání, kteří oslepnou, jsou závislí na svém sluchu a tak se naučí slyšet líp než třeba ty nebo já. 

Adie používala své nadání k magii. Cítila tu nepatrnou jiskru Stvořitelova daru, kterou má v sobě každý - samotný život, a ještě něco navíc, stopu, otisk Stvoření.

Hlavně jde o to, že pro mne, pro Darkena Rahla, pro Adii neexistuješ. Jsi díra ve světě.“

Z důvodů, které byly zpočátku pro Jennsen zcela nepochopitelné, jí projela vlna strachu. A pak ten pocit strachu začal dostávat pevnou formu. Cítila, jak se jí oči zalévají slzami.

„To mi nedal život Stvořitel jako všem ostatním? To jsem přišla k životu nějakým jiným způsobem? Jsem snad nějaký druh... monstra? Můj otec mě chtěl zabít, protože jsem nějaká nestvůrnost přírody?“ 

„Ne, ne, dítě,“ řekla Althea, předklonila se a pohladila Jennsen po vlasech, aby ji uklidnila, „tak jsem to vůbec nemyslela.“ 

Jennsen se ze všech sil snažila ovládnout tu novou formu hrůzy. Skrz závoj slz viděla Altheinu tvář s účastným výrazem, sklánějící se nad ní. „Nejsem ani součástí světa. Proto mě nadaní nemohou vycítit. Lord Rahl chtěl jen svět zbavit omylu přírody, špatnosti.“

„Jennsen, nevkládej mi do úst slova, která jsem neřekla. Teď mě dobře poslouchej!“ 

Jennsen přikývla a otřela si oči. „Poslouchám.“

„To, že jsi jiná, ještě neznamená, že jsi špatná.“ 

„Tak co tedy jsem, když ne monstrum nepatřící do díla Stvořitele, do tohoto světa?“ 

„Mé drahé dítě, ty jsi pilíř světa.“ 

„Ale v jste řekla...“ 

„Řekla jsem, že tě lidé s darem magie nemohou pomocí něj vidět. Neřekla jsem, že neexistuješ, nebo že nejsi jako my všichni, součástí světa.“ 

„Tak proč jsem jednou z těch... věcí? Jednou z těch děr ve světě?“ 

Althea zakroutila hlavou. „To nevím, dítě. Ale naše neznalost není důkazem něčeho špatného. Sova vidí v noci. Jsi snad špatná, protože tě lidé v noci nevidí a sova ano? Z toho, že jeden člověk má nějak omezené schopnosti, přece nevyplývá, že jiný člověk je špatný. Znamená to jen jediné - že omezení existují.“

„Ale jsou všichni potomci lorda Rahla takoví?“ 

Althea se důkladně zamyslela, než odpověděla. „Ti, co opravdu nemají dar magie, jsou. Ti, co se narodili s alespoň jiskřičkou nadání, nejsou. Může to být tak nepatrná a nepoužitelná stopa, že je nemožné zjistit, že vůbec existuje, dá se odhalit jen způsobem, o které jsem ti řekla. Prakticky vzato by se na ně mělo pohlížet jako na lidi bez daru magie, až na to, že mají jednu vlastnost, která je odlišuje od tebe - nejsou díry ve světě. Proto jsou také zranitelní. Tihle potomci Rahlů mohou být vystopováni pomocí magie a pak zlikvidováni.“

„Mohlo by to být tak, že to platí pro většinu potomků lorda Rahla, a ti, co jsou jako já, díry ve světě, jsou mnohem vzácnější?“ 

„Ano,“ připustila Althea tiše. 

Jennsen v jednoslovné odpovědi vycítila jisté skryté napětí. „Naznačujete snad, že je v tom všem ještě něco jiného, než že pro nadané představujeme díry ve světě?“

„Ano. To také byl jeden z důvodů, proč jsem šla studovat k Sestrám světla. Chtěla jsem líp porozumět vztahu mezi darem magie a životem, jak ho známe - s dílem Stvořitele.“ 

„Objevila jste něco? Pomohly vám Sestry světla?“ 

„Bohužel ne.“ Althea se zamyšleně dívala někam mimo ni. „Asi by se mnou souhlasilo málo lidí, jestli vůbec někdo, ale mám za to, že všichni lidé - s jedinou výjimkou takových, jako jsi ty, potomků lorda Rahla, kteří se narodili bez daru magie - v sobě mají tu nepatrnou jiskřičku magie, která, i když je nepostižitelná jakýmkoli jiným způsobem, je spojuje s nadanými a tak i s větším světem, celým Stvořitelovým dílem.“ 

„Nechápu, co by to znamenalo pro mne nebo pro kohokoli jiného.“ 

Althea pomalu zakroutila hlavou. „Jistě je v tom víc, než znám já. Mám podezření, že je v tom něco mnohem a mnohem důležitějšího.“

Jennsen si nedokázala představit, co by to mohlo být. „Kolik potomků Rahlů se narodilo skutečně bez nadání?“

„Pokud vím, tak jen velice zřídka se každému lordovi Rahlovi narodí víc než jeden potomek s darem magie. Jak se říká - jeho sémě může počít jen jednoho pravého dědice.“ Althea zdvihla ukazováček a naklonila se k Jennsen. „Je však možné, že i když ti ostatní jsou v běžném smyslu bez nadání, mohou v sobě mít tu jinak neviditelnou a jalovou jiskřičku magie, že je podle ní objeví a zlikviduje dřív, než se o tom takoví, jako jsem já, vůbec dozvědí. 

Je docela možné, že těmi, co se skutečně vyskytují zřídka, jsou lidé jako ty, stejně jako jediný oficiálně uznaný dědic, a proto jsi také přežila, aniž by si tě takoví, jako jsem já, všimli. To by zvrátilo naše představy o tom, co je běžné a co vzácné. Jak jsem řekla, jsem přesvědčená, že je v tom mnohem víc, než vím, nebo dokážu pochopit. Ale všichni takoví, jako jsi ty, co nemají ani tu jinak nepostřehnutelnou jiskřičku daru magie, všichni jsou...“

„Pilíře světa,“ vskočila jí Jennsen sarkasticky do řeči. 

Althea se uchichtla. „Možná to takhle zní líp.“

„Ale pro nadané jsme díry ve světě.“ 

Althein smích povadnul. „Je to tak. Kdyby tu teď byla Adie, slepá očima a vidoucí magií, a ty jsi stála před ní, viděla by všechno kromě tebe. Byla by vůči tobě slepá.

Pro Adii, která vidí jen pomocí svého nadání, bys byla skutečnou dírou ve světě.“

„Nemám z toho o sobě dobrý pocit.“ 

Althein úsměv se vrátil. „Copak to nechápeš, dítě? Dokazuje to jen jisté omezení. Pro toho, kdo je slepý, je dírou ve světě každý.“

Jennsen o tom přemýšlela. „Takže je to jen věc vnímavosti. Některým lidem jen chybí schopnost vnímat mě jistým omezeným způsobem.“

Althea přikývla. „Správně. Ale protože lidé s darem magie často svou schopnost používají mimovolně, tak jako ty zrak, je pro ně velice zneklidňující, když se setkají s někým, jako jsi ty.“

„Zneklidňující? Proč je to zneklidňuje?“ 

„Když si smyslové vjemy odporují, vždycky to člověka zneklidní.“ 

„Ale vždyť mě přece vidí, tak proč je to zneklidní?“ 

„No, představ si, že slyšíš nějaký hlas, ale nevidíš žádný zdroj toho hlasu.“ 

Tohle si Jennsen nemusela představovat. Věděla až moc dobře jak znepokojující to je.

„Nebo si představ,“ pokračovala čarodějka, „že mě vidíš, ale když natáhneš ruku, aby ses mě dotkla, tak mnou tvoje ruka projede, jako kdybych tu nebyla. Nerozrušilo by tě to?“ 

„Zřejmě ano,“ připustila Jennsen. „Je na nás ještě něco, čím se odlišujeme? Něco jiného, než že jsme díry ve světě pro magicky nadané?“ 

„To nevím. Jen nesmírně zřídka je možné narazit na někoho, jako jsi ty, kdo je ještě na živu. I když je docela možné, že existují i jiní, a jednou jsem slyšela nějaké řeči, že by snad měl někdo takový žít u léčitelů, kterým se říká Raug'Moss, s jistotou vím jenom o tobě.“ 

Když byla Jennsen ještě hodně malá, tyhle léčitele s matkou navštívily. „A nevíte, jak mu říkali?“

„Slyšela jsem, že Drefan, ale nevím, jestli je to pravda. A i kdyby byla, tak pravděpodobnost, že je ještě na živu, je velice malá. Lord Rahl je lord Rahl. On je sám sobě zákonem. Darken Rahl, stejně jako většina jeho předků, pravděpodobně zplodil mnoho dětí. Je velice nebezpečné tajit před ostatními, kdo je otcem takového dítěte. Jen málokteří by to riskovali, takže o většině takových, jako jsi ty, se hned vědělo a okamžitě byli usmrceni. Zbylé nakonec stejně našli.“ 

Jennsen přemýšlela nahlas: „Nemohlo by to být tak, že tahle vlastnost je pro nás něco jako ochrana? Existují zvířata, která mají zvláštní vlastnosti, a ty jim pomáhají po narození přežít. Třeba koloušci, ti mají po těle skvrny, které jim pomáhají skrýt se, být neviditelní pro dravce - jsou pro ně také něco jako díry ve světě.“

Althea se usmála nad tím názorem. „Myslím, že by to mohlo být zrovna tak dobré vysvětlení jako každé jiné. Protože ale znám magii, čekala bych, že důvod bude komplikovanější. Všechno ve světě hledá rovnováhu. Problém vysoké a vlků směřuje k jakési střední cestě -skvrny pomáhají kolouškům přežít, ale zároveň ohrožují existenci vlků, kteří potřebují potravu. Takové věci působí obousměrně. Kdyby vlci snědli všechny kolouchy, tak by vysoká vymřela a vlci, kdyby neměli jiný zdroj potravy, by také vymřeli, protože porušili rovnováhu mezi nimi a vysokou. Žijí vedle sebe v rovnováze, která umožňuje oběma živočišným druhům přežít, ale za cenu smrti několika jednotlivců.

U magie je rovnováha rozhodující. To, co se při povrchním pohledu zdá být jednoduché, se často ukáže složitější, s mnohem komplexnějšími příčinami. Mám za to, že takoví, jako jsi ty, udržují nějaký složitý druh rovnováhy a že být dírou ve světě je jenom jakási doplňková známka.“

„A možná, že součástí té rovnováhy je i to - podobně jako jsou někteří koloušci chyceni, přestože mají ochranné skvrny - že mě někteří lidé s darem magie mohou vidět. Vaše sestra přece říkala, že vy díry ve světě vidíte.“ 

„Ne, ve skutečnosti nevidím. Prostě jsem se naučila pár triků se svým darem, skoro stejně jako Adie.“ Jennsen se zakabonila, protože znovu byla celá zmatená, a tak se jí Althea zeptala: „Můžeš vidět ptáka za bezměsíčné noci?“ 

„Ne. Když nesvítí ani měsíc, tak je to nemožné.“ 

„Nemožné. Ne, ne tak docela.“ Althea ukázala k obloze a pokývla dlaní, jako kdyby znázorňovala, že něco nahoře letí. „Uvidíš, jak hvězdy potemněly, když pták přelétl. Kdybys pozorovala díry v obloze, tak bys jistým způsobem viděla i ptáky.“ 

„Jen jiný druh vidění.“ Jennsen se usmála nad tak chytrým nápadem. „Takže takhle vidíte takové, jako jsem já?“ 

„Tohle přirovnání je ten nejjednodušší způsob, jak ti to vysvětlit. Má to však svá omezení. Takhle můžeš vidět ptáka v noci, jen když letí proti pozadí hvězd, když na obloze nejsou žádné mraky a tak dále. S takovými, jako jsi ty, to funguje podobně. Prostě jsem se naučila trik, který mi dopomůže k tomu, abych tě viděla, ale ten trik je velmi omezený.“ 

„Když jste šla do Paláce proroků, zdokonalila jste se tam ve své věštecké schopnosti? Možná by mi to mohlo nějak pomoci s tím, co musím udělat.“ 

„Nic, co má vztah k věštění, ti pomoci nemůže.“ 

„Ale proč ne?“ 

Althea naklonila hlavu dopředu, jako kdyby pochybovala, jestli Jennsen dává pozor. „Odkud věštba pochází?“

„Od věštců.“ 

„A věštci mají pro tuhle schopnost velké nadání. Věštění je druh magie. Ale nadaní tě pomocí svého daru přece nemohou vidět! Pro ně jsi díra ve světě. Takže věštba, protože pochází od věštců, tě také nemůže vidět. 

Já mám špetičku nadání k věštění, ale nejsem vědma. Když jsem byla u Sester světla, protože takové věci patřily do mých zájmů, strávila jsem studiem věštění v jejich sklepech desítky roků. Četla jsem díla sepsaná během věků významnými proroky. A můžu ti říct, jak ze své osobní zkušenosti, tak z toho všeho, co jsem přečetla, že proroctví jsou k tobě slepá, stejně, jako by k tobě byla slepá Adie. Pokud jde o proroctví, tak takoví, jako jsi ty, nikdy neexistovali, neexistují a nebudou existovat.“

Jennsen se posadila na paty. „Opravdu díry ve světě.“

„V Paláci proroků jsem se setkala s jedním prorokem, Nathanem, a i když jsem se nedozvěděla nic o lidech, jako jsi ty, naučila jsem se něco o svém talentu. Většinou jsem se jen dozvěděla, jak je omezený. Nakonec mě věci, které jsem se tam dozvěděla, začaly znepokojovat.“ 

„Jak to myslíte?“ 

„Palác proroků byl postaven před mnoha tisíci lety a nepodobá se žádnému jinému z míst, která znám. Celý palác a okolí obklopuje jedinečné kouzlo. To kouzlo deformuje způsob, jak lidé uvnitř stárnou.“ 

„Vás také proměnilo, stejným způsobem?“ 

„Ó ano. Změní každého. Ti, kdo žijí v Paláci proroků pod vlivem toho kouzla, stárnou pomaleji. Zatímco lidé vně paláce zestárnou přibližně o deset patnáct let, ti uvnitř jen o rok.“ 

Jennsen se zatvářila pochybovačně. „Jak by k takové věci mohlo dojít?“

„Nic nezůstává stejné. Svět se pořád mění. Svět za velké války před třemi tisíci lety se velmi lišil od našeho. Od té doby se hodně změnil. Když byla postavena velká bariéra na jihu D'Hary, byli jiní i kouzelníci. Tehdy měli nesmírnou moc.“ 

„I Darken Rahl měl nesmírnou moc.“ 

„Ne. Darken Rahl, i když byl mocný mág, se vůbec nemůže srovnávat s mágy té doby. Oni ovládali síly, o kterých Darken Rahl jen snil.“ 

„Takže mágové jako oni, s tím jejich druhem nesmírné moci, všichni vymřeli? Od té doby se už nenarodil žádný takový čaroděj?“ 

Althea se dívala někam mimo ni a vážným tónem odpověděla: „Od té velké války se už nenarodil žádný mág jako oni. Dokonce čarodějové vůbec se rodí stále méně často. Ale poprvé po třech tisících letech se znovu jeden narodil. Je to tvůj nevlastní bratr, Richard.“

Ukázalo se, že její pronásledovatel je mnohem hrůzostrašnější, než mu Jennsen přisuzovala dokonce i ve své nejbujnější fantazii. Není divu, že lidé lorda Rahla matku zabili a jsou neustále Jennsen v patách. Tenhle nový lord Rahl je celkově mocnější a nebezpečnější než jeho otec.

„Protože to byla tak jedinečná, přímo epochální událost, někteří v Paláci proroků věděli o Richardovi už dlouho předtím, než se narodil. Kolem toho člověka, toho válečného čaroděje, bylo mnoho dychtivého očekávání.“ 

„Válečného čaroděje?“ Jennsen se ten název vůbec nelíbil. 

„Ano. Bylo mnoho sporů o význam proroctví o jeho narození, dokonce i o význam toho pojmenování - válečný čaroděj. Když jsem byla v paláci, měla jsem dvakrát příležitost krátce se setkat s prorokem, o kterém jsem ti říkala, s Nathanem. S Nathanem Rahlem.“ 

Jennsen překvapením otevřela ústa. „Nathan Rahl? Chcete říct, pravý Rahl?“

Althea se usmála nejen při své vzpomínce, ale i Jennseninu překvapení. „O ano, pravý Rahl. Velitelský, mocný, inteligentní, okouzlující a nepředstavitelně nebezpečný. Držely ho tam zavřeného za neproniknutelnými magickými štíty, aby nemohl způsobit žádnou škodu. Přesto se mu to někdy podařilo. Ano, skutečný Rahl. Také byl přes devět set let starý.“

„To je nemožné,“ vykřikla Jennsen, dřív než měla čas si to líp promyslet. 

Friedrich, stojící nad ní, zakašlal. Podal šálek čaje, ze kterého se kouřilo, své ženě a pak jiný Jennsen. S otázkou v očích se Jennsen znovu podívala na Altheu.

„Já sama jsem téměř dvě stě let stará,“ řekla Althea. Jennsen jen vyvalovala oči. Althea vypadala staře, ale ne zas tak moc. 

„Dalo by se říct, že ta věc s mým věkem a jak to kouzlo zpomalilo mé stárnutí souvisí s tím, jak jsem přišla do styku s tvou matkou a tebou, když jsi byla ještě malá.“ Althea těžce vzdychla a usrkla trochu čaje. „Což mě přivádí k tomu, co jsi chtěla vědět - proč ti svou magií nemůžu pomoct.“ 

Jennsen upila malý doušek čaje a pak se rychle podívala na Friedricha, který vypadal asi tak starý jako Althea. „Vy jste také tak starý?“

„Ne,“ zašklebil se, „Althea pro mne ukradla kolébku.“ 

Jennsen si všimla pohledů, které si ti dva vyměnili. Byl to ten druh důvěrných letmých pohledů mezi dvěma lidmi, kteří k sobě mají velice blízko. Viděla v jejich očích, že mohou jeden druhému číst ty nejskrytější myšlenky a pocity. Ona s matkou na tom byly taky tak, dokázaly poznat myšlenky té druhé z nejnepatrnějšího pohybu očí. Byl to druh komunikace, jehož nutnou podmínkou je nejen důvěrná známost, ale také láska a vzájemný respekt.

„Seznámila jsem se s Friedrichem, když jsem se vrátila ze Starého světa. Tehdy jsem zestárla jen asi tak jako on. Žila jsem samozřejmě mnohem déle, moje tělo však nezestárlo tak, aby to na něm bylo vidět, protože jsem žila pod vlivem kouzla Paláce proroků. 

Když jsem se vrátila, angažovala jsem se v mnoha záležitostech a jednou z nich bylo i to, jak bych mohla pomoci takovým, jako jsi ty.“

Jennsen visela na každém z jejích slov. „A tehdy jste se seznámila s mojí matkou?“

„Ano. Víš, to kouzlo v paláci, které ohnulo čas, mi vnuklo nápad, jak bych takovým, jako jsi ty, mohla pomoci. Věděla jsem, že obvyklé očarování by v tomhle případě vůbec nepomohlo. Zkoušeli to jiní, ale neuspěli; Rahlovi potomci byli zabiti. Já jsem místo toho vsadila na nápad neočarovat tebe, ale ty, kdo s tebou a tvojí matkou přijdou do styku.“ 

Jennsen se s očekáváním naklonila k Althee. V tu chvíli si byla jistá, že se konečně dostává k jádru toho, co by se mohlo projevit jako pomoc, kterou u Althey hledala. „A co jste udělala? Jaký druh magie jste použila?“

„Použila jsem magii, abych změnila lidské vnímání samotného času.“ 

„Tomu nerozumím. Jak to fungovalo?“ 

„No, jediný způsob, jak tě Darken Rahl mohl hledat, jsem ti už vysvětlila - jen obvyklými prostředky. Trochu jsem se mu v těch obvyklých prostředcích povrtala. Udělala jsem to tak, aby ti, kdo o tobě vědí, vnímali čas jinak.“ 

„Pořád tomu ještě nerozumím. Jak - co - jste je přinutila vnímat? Čas je čas.“ 

Althea se k ní naklonila se lstivým úsměvem ve tváři. „Donutila jsem je, aby si mysleli, že jsi se zrovna narodila.“

„Kdy?“ 

„Pořád. Pokaždé, když přišli na nějakou nitku zpráv o tobě jako o dítěti Darkena Rahla, vnímali tě a také o tobě podali zprávu jako o novorozenci. Když ti byly dva měsíce, deset měsíců, čtyři roky, šest let, pořád v tobě viděli novorozence, nehledě na to, jak dlouho o tobě věděli. Kouzlo zpomalilo jejich vnímání času jen ve vztahu k tobě, takže pokaždé pátrali po právě narozeném dítěti a ne po dospívající dívce. 

Takhle jsem tě až do tvých šesti let schovávala jim přímo před nosem. To pomýlilo jejich výpočty o šest let. Dnes si bude každý, kdo tě podezříval, myslet, že ti je kolem čtrnácti, zatímco je ti přes dvacet, protože ještě když působení kouzla skončilo, byli přesvědčeni, že jsi zrovna přišla na svět - a tobě už bylo šest let. Od té chvíle teprve začali počítat tvoje stáří.“

Jennsen se zvedla na kolena. „Ale to by mohlo fungovat. Jen to musíte udělat znovu. Kdybyste takové kouzlo použila znovu, stejně jako když jsem byla malá, fungovalo by to stejně, nebo ne? Pak by nevěděli, že jsem už dospělá. Už by mě nepronásledovali. Hledali by novorozeně. Prosím vás, Altheo, udělejte to znovu! Udělejte to, co jste už jednou udělala!“

Koutkem oka Jennsen zahlédla Friedricha, teď seděl u svého pracovního stolu a byl k ní otočený zády. Z výrazu Altheiny tváře poznala, že řekla něco špatně, a že to bylo přesně to, co čarodějka chtěla, aby řekla.

Jennsen si uvědomila, že to byla svým způsobem past, do které zrovna spadla.

„Byla jsem tehdy mladá a suverénní ve svých magických dovednostech,“ řekla Althea. V jejích černých očích zasvítila jiskra vzpomínky na to skvělé období jejího života. „Během tisíce let se jen hrstka lidí dostala za velkou bariéru a zpátky. Já jsem to dokázala. Studovala jsem u Sester světla, přijímala mě jejich představená a také velký prorok. Vykonala jsem věci, jakých bylo schopno jen nemnoho lidí. Bylo mi hodně přes sto let a byla jsem ještě mladá, měla jsem hezkého, okouzlujícího manžela, který byl přesvědčený, že kdyby se mi zachtělo, tak bych mohla jít třeba na měsíc a zpátky. 

Bylo mi hodně přes sto let a přesto jsem byla mladá, měla jsem celý život před sebou; moudrá věkem, a přece mladá. Byla jsem chytrá, ach jak jsem byla chytrá a mocná čarodějka. Byla jsem zkušená, erudovaná a přitažlivá, měla jsem mnoho přátel a okruh lidí, kteří přímo hltali každý můj názor.“

Dlouhými elegantními prsty Althea zdvihla lem své sukně a odkryla své nohy.

Jennsen se při pohledu na ně stáhla zpátky.

Teď si uvědomila, proč Althea za celou dobu nevstala; její nohy byly atrofické, deformované, jen seschlé kosti pokryté suchou blankou bledé kůže. Jako kdyby odumřely už před léty a nebyly pohřbeny, protože zbytek Althey byl stále na živu. Jennsen nechápala, jak se ta žena dokáže vyhnout tomu, aby nekřičela v neustálé agónii.

„Bylo ti šest,“ řekla čarodějka strašlivě klidným a tichým hlasem, „když Darken Rahl konečně zjistil, co jsem udělala. Byl to velice vynalézavý člověk. Mnohem chytřejší, jak se ukázalo, než mladá čarodějka, které bylo kolem sta let. 

Než mě chytil, stačila jsem jen říct své sestře, aby varovala tvou matku.“

Jennsen si na ten útěk vzpomínala. Když byla malá, utíkaly společně s matkou z paláce. Bylo to v noci. Krátce po tom, co k jejich dveřím někdo přišel. S matkou si v temné hale něco šeptali. A pak Jennsen s matkou utekly.

„Ale on... vás nezabil.“ Jennsen polkla. „Byl k vám milosrdný - ušetřil váš život.“ 

Althea se přidušeně zasmála. Byl to prázdný smích, výsměch té nesmírně naivní představě.

„Darken Rahl se někdy nespokojil s tím, že by ty, kteří se mu znelíbili, prostě zabil. Dával přednost tomu, aby dlouho žili - smrt by pro ně byla vysvobozením, chápeš? Kdyby byli mrtví, jak by mohli litovat, jak by mohli trpět, jak by mohli posloužit jako příklad ostatním? 

Nedovedeš si představit, a já ti to ani nemohu začít popisovat, hrůzu takového zajetí, dlouhé chůze, když tě k němu vedou, nebo jaké to je, být v moci toho člověka, nebo jaké to je, dívat se nahoru do jeho nevzrušené tváře, do jeho chladných modrých očí, a vědět, že jsi vydána na milost a nemilost člověku, který neví, co je to milosrdenství. Nedovedeš si představit, jaké to je, když víš, že v jediném strašlivém okamžiku všechno, co jsi, všechno, co máš, všechno, v co jsi vživotě doufala, se má navždy změnit.

Bolest bys asi zřejmě očekávala. Moje nohy by mohly být částečně jejím důkazem.“

„Je mi to tak líto,“ šeptala Jennsen mezi slzami a tiskla si obě ruce na prsa, jak jí žalem rozbolelo u srdce. 

„Ale bolest nebyla z toho nejhorší. Zdaleka ne. Zbavil mě všeho, co jsem měla, ale dostatečně jsem si toho nevážila. Mé moci, mému daru, udělal něco ještě horšího než mým nohám. Ty to nemůžeš vidět - jsi k tomu slepá. Já to vidím den co den. Ujišťuju tě, že to bolí, ani si nedovedeš představit jak. 

Ale ani tohle všechno mu nebylo dost. Jeho nelibost nad tím, co jsem udělala, abych tě před ním skryla, tím teprve začínala. Vykázal mě sem, do tohoto nízko položeného, smrdutého místa s teplými prameny a ohavnými výpary. Uvěznil mě tu a kolem mne vytvořil - pomocí mé vlastní magické moci, o kterou mě připravil - bažinu s monstry. Chtěl mě mít blízko u sebe, chápeš? Několikrát mě navštívil, jen proto, aby mě mohl vidět v mém vězení.

Jsem vydána na milost a nemilost těm věcem tam venku, vzniklým pomocí mého vlastního nadání, daru, k němuž už nemám přístup. Nikdy se nebudu moci odtud odplazit jen pomocí svých rukou, ale i kdybych se o to pokusila, nebo kdyby mi někdo pomohl, tak by mě ty šelmy, stvořené z mé vlastní magické energie, roztrhaly na kusy. Nemůžu je odčarovat, ani kdyby na tom závisela moje záchrana.

Nechal vepředu cestičku, abych mohla dostávat potraviny a zásoby, abych měla jistotu, že budu mít, co potřebuju. Friedrich tady musel pro nás postavit tenhle dům, protože já tohle místo nemůžu nikdy opustit. Darken Rahl mi popřál dlouhý život - život, který mohu strávit tak, že budu neustále trpět za to, že jsem se mu znelíbila.“

Jennsen poslouchala a celá se třásla; nebyla schopná nic říct. Althea zvedla ruku a ukázala svým graciézním ukazováčkem k zadnímu pokoji.

„Tenhle muž, který mě miluje, musel být všeho svědkem. Friedrich byl odsouzen k životu, kdy se stará o zmrzačenou ženu, svou lásku, která už pro něj nemůže být manželkou v tělesném smyslu.“ 

Přejela si dlaní po kostnatých nohách, něžně, jako kdyby je viděla takové, jaké byly kdysi. „Už nikdy jsem neměla potěšení z toho být se svým manželem jako žena s mužem. Můj manžel už nikdy nemohl to potěšení sdílet a těšit se z intimních půvabů ženy, kterou miluje.“

Odmlčela se, aby se uklidnila, pak pokračovala. „Jako součást mého trestu mi Darken Rahl nechal schopnost používat moje nadání v jedné věci, která mě bude pronásledovat každý den: ve věštění.“

Jennsen se neudržela a musela se na něco zeptat. Myslela si totiž, že to musí být nitka možné útěchy, která téhle ženě zbyla. „Je to část vašeho daru - nemůže vám to přinést trochu radosti?“

Černé oči se na ni znovu upřely. „Líbil se ti ten poslední den s tvou matkou - den předtím, než umřela?“

„Ano,“ řekla nakonec Jennsen. 

„Smála ses a povídala sis s ní?“ 

„Ano.“ 

„A co kdybys věděla, že příští den bude zavražděna? Co kdybys to všechno viděla, dávno před tím, než se to má stát? Dny, týdny, nebo dokonce roky před tím? Kdybys věděla, co se stane, kdy se to stane, a znala každičký příšerný detail? Kdybys viděla pomocí své magie tu strašlivou scénu, tu krev, to utrpení, to umírání. Líbilo by se ti to? Pociťovala bys přesto tu radost, užila by sis ten smích?“ 

Jennsen tiše odpověděla: „Ne.“

„Tak vidíš, Jennsen Rahlová, nemohu ti pomoct, ne proto, že bych byla sobecká, jak ses vyjádřila, ale protože i kdybych chtěla, nezbyla mi žádná magická moc, abych tě očarovala. Musíš v sobě najít schopnosti pomoci si sama, svobodnou vůli vykonat to, co je třeba. Jenom tak můžeš v životě skutečně uspět. 

Nemohu ti dát kouzlo, které by tvoje problémy vyřešilo. Strávila jsem velkou část svého života tím, že jsem trpěla za poslední kouzlo, které jsem pro tebe udělala. Kdyby se to týkalo jen mne, tak bych to snášela ochotně, protože jsem udělala to, v co jsem věřila; na vině je zlý člověk, ne nevinné dítě. Přesto trpím den co den, protože není zničen jen můj život, ale i Friedrichův. On by mohl mít...“

„Nemohl bych mít nic.“ Najednou se objevil za Jennsen. „Považuji každý den svého života za své privilegium, protože v něm jsi ty. Tvůj úsměv je slunce pozlacené samotným Stvořitelem, a rozjasňuje mou maličkost. Jestli je to cena za všechno, co jsem získal, pak ji platím rád. Nesnižuj kvalitu mého štěstí, Altheo, tím, že ho banalizuješ nebo bagatelizuješ.“ 

Althea se znovu podívala dolů na Jennsen. „Vidíš? Tohle je moje dennodenní mučení - uvědomovat si, co nejsem schopná být, co nejsem schopná udělat pro tohohle člověka.“

Jennsen vzlykala u jejích nohou.

„Magie,“ zašeptala seshora Althea, je problém, který nepotřebuješ.“ 

Kapitola dvacátá čtvrtá

Jennseniny myšlenky bloudily v zoufalé mlze osamění. Bažinu vnímala jen proto, že ji měla pod nohama, kolem sebe i nad sebou, její mysl však tápala ještě nepřehlednějším a zamotanějším propletencem, než byly všechny ty pokroucené věci kolem ní. Jak se ukázalo, mnohé z toho, čemu doposud věřila, bylo jinak. Znamenalo to, že nejenom ztratila mnohé ze svých nadějí, ale také většinu z předpokládaných řešení svých problémů.

A co bylo ještě horší - Jennsen se setkala tváří v tvář s utrpením, strádáním a hlubokým žalem, které samotná její existence způsobila těm, kdo se jí snažili pomoci.

Přes záplavu slz málem neviděla na cestu. Pohybovala se bahnem téměř poslepu.

Čas od času zakopla; když upadla, chvíli se plazila dál, pak odpočívala, opřená o větev starého sukovitého stromu, přitom vzlykala v mučivé agónii. Bylo jí, jako kdyby se vrátil se vším všudy den, kdy byla zavražděna její matka - stejná sklíčenost, stejná zmatenost, stejná šílenost toho všeho, stejná hořká beznaděj - tentokrát však kvůli Altheinu zmučenému životu.

S pláčem vrávorala hustým porostem a podpěru hledala u stonků popínavých rostlin. Po matčině smrti dodalo hledání té čarodějky a její pomoci Jennseninu životu směr a cíl. Teď nevěděla, co má dělat. Cítila se být ztracená, ztracená uprostřed svého života.

Jennsen se proplétala úsekem, kde z puklin v zemi vystupovala pára. Všude kolem ní se ozýval rozzlobený řev par, valících se z podzemí v celých oblacích. Plahočila se odporným puchem kolem průduchů s vařící podzemní vodou zpátky do hustého porostu. Trnité keře jí poškrábaly ruce, široké listy ji řezaly do tváře. Když došla k temnému jezírku, belhala se po římse, zachytávala se skály, s pláčem se tiskla k okraji. Kus skály, kterého se držela, se jí v ruce rozpadl. Zoufale se snažila udržet rovnováhu, chňapla po jiném výčnělku, zachytila se a v poslední chvíli tak zabránila pádu.

Ohlédla se skrz závoj slz přes rameno na rozmazanou temnou vodní plochu. Napadlo ji, jestli by nebylo lepší, kdyby spadla, kdyby ji pohltila hlubina a bylo po všem. Připadalo jí to jako laskavá náruč, něžný konec. Jako mír a klid, po kterých tak toužila. Konečně klid.

Kdyby teď prostě zemřela, hned teď, na tomhle místě, byl by to konec jejího beznadějného boje. Skončilo by její trápení a zármutek. Pak by možná mohla být se svou matkou a ostatními dobrými duchy v podsvětí.

Pochybovala však, že by dobří duchové vzali mezi sebe sebevrahy. Vzít život, s výjimkou případů, kdy člověk brání jiný život, je špatné. Kdyby se teď Jennsen vzdala, tak by všechno, co její matka udělala, všechny její oběti přišly nazmar. Matka, čekající na věčnosti, by Jennsen asi neprominula, že zahodila svůj život.

Také Althea ztratila téměř všechno, aby jí pomohla. Jak by Jennsen mohla opominout takové hrdinství - nejen Altheino, ale také Friedrichovo? Přestože se cítila být za to všechno zodpovědná, nemohla se vzdát života.

Bylo jí však, jako kdyby ukradla Althee všechny životní šance. Nehledě na to, co ta žena říkala, měla Jennsen trýznivý pocit hanby za to, co Althea musela kvůli ní vytrpět. Althea bude v téhle mizerné bažině uvězněná navždy, den co den bude pykat za to, že se pokusila Jennsen skrýt před Darkenem Rahlem. I když rozum Jennsen říkal, že za to může Darken Rahl, její srdce říkalo něco jiného. Althee už nikdo nevrátí svobodný život, kdy mohla chodit, kdy mohla jít, kam se jí zachce, a mít potěšení ze svého daru magie.

Kromě toho - jaké má Jennsen vlastně právo očekávat, že jí někdo pomůže? Proč by se kvůli ní měli jim lidé vzdát svého života, své svobody? Co ji opravňuje, aby na nich požadovala takové oběti? Jennsenina matka nebyla jediná, kdo kvůli ní trpěl. Althea a Friedrich jsou připoutáni k bažině, Lathea byla zavražděna a Sebastian je ve vězení. Dokonce i Tom, čekající teď nahoře na louce, musel nechat stranou svou živnost, aby jí přišel na pomoc.

Tolik lidí se jí snažilo pomoct a strašlivě na to doplatilo. Jak ji to vůbec mohlo napadnout, že může připoutat jiné ke svým přáním? Proč by se měli vzdát svých potřeb a dokonce i životů pro její? Ale jak by se teď mohla obejít bez jejich pomoci?

Když měla římsu a hluboké jezírko za sebou, začala se plahočit nekonečnou změtí kořenů. Zdálo se jí, že jí schválně podrážejí nohy. Dvakrát zakopla, upadla a rozvalila se na zemi. Pokaždé hned vstala a pokračovala v cestě.

Když upadla potřetí, udeřila se tak silně do tváře, že byla bolestí jako omráčená. Přejížděla si prsty po lícní kosti, pak po čele, protože byla přesvědčená, že si musela něco zlomit. Nenašla žádnou krev, ani vystouplou kost. Ležela mezi kořeny, které se jako hadi proplétaly všude kolem ní, a styděla se za všechno to trápení, které přinesla do života tolika lidí.

A pak pocítila hněv.

Jennsen!

Připomněla si matčina slova: „Nikdy nenos plášť viny, protože představuje zlo.“

Jennsen se zvedla na rukou. Kolik dalších lidí se asi pokusilo pomoct takovým, jako je ona, potomkům lorda Rahla, a zaplatili za to svými životy? Kolik jich ještě bude? Proč by neměli, jako Jennsen, žít své vlastní životy?

Jen lord Rahl nese zodpovědnost za ty zničené životy!

Jennsen! Poddej se!

Cožpak to nikdy neskončí?

Grushdeva du kalt misht.

Sebastian je jen nejnovější z nich. Nemučí ho zrovna v tuhle chvíli kvůli ní? Zaplatí také svým životem za to, že jí pomohl?

Poddej se!

Ubohý Sebastian. Pocítila bodavou bolest u srdce, jak po něm zatoužila. Byl na ni tak hodný, tak jí pomohl! Tak statečný! Tak silný!

Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht.

Ten hlas, naléhavý, velitelský, jí zněl ozvěnou v hlavě a šeptal slova, která jí nedávala žádný smysl. Potácivě se postavila na nohy. Cožpak nikdy nebude mít svůj vlastní život - dokonce ani svou vlastní mysl? To musí být pořád pronásledována jak lordem Rahlem, tak tím hlasem?

Jenn...

„Nech mě být!“ 

Musí pomoct Sebastianovi!

Znovu se dala do pohybu, pokládala opatrně jednu nohu před druhou, odstrkávala liány a listy a větve stranou, prořezávala se podrostem. V té husté mlze pod klenbou korun stromů byla tma jak za soumraku. Neměla ponětí, která denní doba by mohla být. Trvalo jí hodně dlouho, než se dostala k Altheinu domu. Uvnitř byla také dost dlouho. Podle všeho už mohlo být kolem západu slunce. V nejlepším případě mohlo být pozdní odpoledne, ne dříve. A ještě měla před sebou hodiny, než se dostane na louku, kde čeká Tom.

Přišla sem pro pomoc, ale ta pomoc byla jen iluze, klamná představa její mysli. Celý život spoléhala na svou matku a tak očekávala, že jí pomůže i Althea. Teď se musela smířit s tím, že si musí pomoci sama.

Jennsen! Poddej se!

„Ne! Nech mě být!“ 

Byla z toho všeho tak unavená! Teď byla navíc ještě rozzlobená.

Jennsen spěchala bažinou, cákala kolem sebe vodou, šla po kořenech a kamenech, pokud to bylo možné. Musí pomoct Sebastianovi! Musí se dostat zpátky k němu! Tom na ni čeká. Tom ji odveze zpátky.

Ale co potom? Jak ho má dostat ven? Dřív se spoléhala na Altheu, že jí pomůže nějakým druhem magie. Teď věděla, že žádná taková pomoc neexistuje.

Lapajíc z toho namáhavého běhu bažinou po dechu, zastavila se před vodní plochou, kde se dopoledne střetla s tím hadem. Upřeně se dívala na tu klidnou, tichou tůň, ale nic neviděla. Nad hladinou nevystupovaly žádné hadí smyčky, které by vypadaly jako kořeny. Stmívalo se. Nemohla vědět, jestli v temných stínech pod listy větví sklánějících se z břehů něco nečíhá.

V sázce je Sebastianův život! Jennsen se začala brodit kalnou vodou.

Když byla asi v polovině, vzpomněla si, že si chtěla uříznout nějakou větev, až se vrátí k téhle tůni, aby zkoušela hloubku a lépe udržovala rovnováhu. Zastavila se a váhala, jestli se přece jen nemá vrátit a uříznout si nějakou hůl. Zpátky to bylo stejně daleko jako dopředu a tak se brodila dál. Pod nohama ucítila pevné dno tvořené kořeny, skutečnými kořeny, a opatrně po nich našlapovala. Překvapilo ji, že dokud stála na kořenech, dosahovala jí voda jen ke kolenům, a když si zdvihla sukně, dokázala je bez problémů udržet suché.

Něco jí vrazilo do nohy. Jennsen ucukla. Zahlédla záblesk šupin. Uklouzla jí noha. Pak s opojným ulehčením zjistila, že to byla jen ryba, prchající pryč.

Jak se tak snažila udržet rovnováhu a znovu najít pevnou oporu pro nohu, našlápla ztěžka do bezedné černé hloubky. Měla sotva čas nadechnout se a už byla pod vodou.

Obklopila ji tma. Jak klesala, viděla nad sebou vír bublinek. Horečně kopala kolem sebe a snažila se najít dno nebo cokoli, co by jí pomohlo zastavit její sestup. Nic nenašla. Byla v hluboké vodě, zatížená svými mokrými šaty. Dolů ji teď stahovaly i její těžké boty.

Jennsen mávala kolem sebe rukama a podařilo se jí dostat hlavu nad hladinu, ale jen na tak dlouho, že se mohla nadechnout, než znovu klesla pod vodu. Byl to pro ni děsivý šok. Vší silou pohybovala rukama a snažila se vyplavat na hladinu, avšak její šaty byly kolem ní jako síť, bránily jí v jakékoli účinné akci. Oči rozšířené hrůzou, rudé vlasy rozevláté ve vodě, viděla jen chabé paprsky tlumeného světla, mihotající a třpytící se, sotva pronikající kalnou hlubinou kolem ní.

Stalo se to všechno tak rychle, tak strašně rychle. Navzdory tomu, jak moc se snažila udržet při životě, prokluzoval jí mezi prsty. Zdálo se jí to všechno naprosto neskutečné.

Jennsen!

Ze všech stran se k ní blížily nějaké stíny. Její plíce toužily po vzduchu. Althea říkala, že nikdo nemůže projít bažinou zadní cestou. Jsou tam nestvůry, které člověka roztrhají na kusy. Jennsen měla na cestě k ní štěstí. Teď s hrůzou viděla, že se k ní blíží nějaký temný přízrak. Nebude mít to štěstí dvakrát.

Nechtěla zemřít. Věděla, že o smrti uvažovala, ale teď jí bylo jasné, že nikdy nechtěla doopravdy zemřít. Byl to její, jen její život. Její vzácný život. Nechtěla o něj přijít.

Pokusila se plavat ke hladině, ke světlu, ale všechno bylo najednou tak pomalé, tak husté, tak těžké.

Jennsen!

Ten hlas zněl najednou velice naléhavě.

Jennsen!

Něco do ní narazilo. Zahlédla záblesky měňavé zeleni.

Je to ten had!

Kdyby mohla, ječela by hrůzou. Namáhala se, nemohla však uniknout, musela se jen dívat, jak ji to dlouhé temné tělo pod ní obtáčí, jak se kolem ní svinuje, výš a výš.

Jennsen byla příliš vyčerpaná, než aby se mohla bránit. Plíce ji pálily nedostatkem vzduchu. Pasivně sledovala, jak se noří dolů řídkými paprsky světla, jak se víc a víc vzdaluje od hladiny, od života. Znovu se pokusila plavat ke světlu a ke vzduchu, její olověné paže se však sotva pohnuly, jak mořské řasy vznášející se ve vodě. Překvapilo ji to, vždyť vždycky byla dobrý plavec.

Jennsen!

Teď už se topila.

Obklopily ji temné smyčky.

Se vším oblečením, s těžkým pláštěm, nožem, botami a tak vyčerpaná - nemluvě o momentu překvapení a faktu, že se stačila nadechnout jen napůl, než se ponořila - nebyla teď schopná plavat.

Bolelo to.

Vždycky si myslela, že smrt utopením bude něco jako laskavé objetí něžnými vodami. Nebyla. Bolelo to víc než cokoli, co doposud zažila. Pocit bezmocnosti při tom dušení byl strašný. Bolest drtící Jennseninu hruď byla ostrá a nesnesitelná. Zoufale ji chtěla nějak zastavit. Bojovala proti té bolesti, bránila se panice, stravovaná neodkladnou potřebou vzduchu. Ve strachu, že by mohla vdechnout vodu, pevně sevřela hrdlo. Zoufale se potřebovala nadechnout.

Bolelo to.

Jennsen cítila závity hadova těla, jak se jí dotýkají, jak ji objímají. Uvažovala o tom, jestli se ho přece jen neměla pokusit zabít, když k tomu měla příležitost. I teď by zřejmě mohla vytáhnout nůž. Byla však tak slabá...

Bolelo to.

Hadí smyčky proti ní zatlačily. Jennsen se přestala v té tiché tmě bránit. Už neměla proč.

Jennsen!

Podivila se, proč ji tentokrát ten hlas nevyzval, aby se poddala, tak jak to dělal pokaždé. Považovala to za ironii, protože konečně rezignovala a ten hlas ji o to nežádal, ale jen ji oslovil.

Pak ucítila, jak ji něco udeřilo do ramene. Něco tvrdého. Pak do hlavy. A znovu do stehna.

Zjistila, že je tlačena proti břehu, odkud se do vody sklánělo množství kořenů. Aniž by si plně uvědomovala, co dělá, chytila se těch kořenů a snažila se vytáhnout. Tvor pod ní ji nepřestával jemně tlačit nahoru.

Pak se dostala nad hladinu. Po hlavě se jí řinula voda zároveň s náhlým náporem zvuků do uší. S doširoka rozevřenými ústy divoce lapala po vzduchu. Pak se vytáhla natolik, že se mohla rameny opřít o spleť kořenů. Nedokázala se vytáhnout úplně z vody, ale hlavně, že měla hlavu nad hladinou a mohla dýchat. Nohy se jí klátily, volně se vznášely ve vodě.

Se zavřenýma očima ztěžka oddychovala a křečovitě se držela kořenů třesoucími se prsty, aby znovu nesklouzla do vody. Ten zoufale, hladově nadechovaný vzduch jí báječně plnil plíce. S každým vdechem a výdechem cítila, jak se jí vrací síla.

Nakonec se kousek po kousku, ruku po ruce začala přitahovat za kořeny nahoru, až se jí podařilo vytáhnout na břeh. Svezla se na bok, lapala po dechu, kašlala, přitom se třásla a pozorovala hladinu vody šplouchající jen kousíček od ní. Radostí z prostého faktu, že znovu dýchá vzduch, se jí zatočila hlava.

Pak uviděla hadovu hlavu, jak se vynořuje z vody, lehce, ladně, tiše. Pozorovaly ji žluté oči v černém pruhu. Vzájemně se pak chvíli jeden na druhého upřeně dívali.

„Děkuju ti,“ zašeptala Jennsen. 

Had, když se přesvědčil, že je na břehu, že dýchá, že žije, sklouzl zpátky do vody.

Jennsen neměla ponětí, co si myslel, nebo proč se ji znovu nepokusil zabít, když to tentokrát mohl lehce udělat. Možná si po jejich prvním střetnutí pomyslel, že by pro něj Jennsen mohla být příliš velké sousto, nebo že by se najednou mohla začít bránit.

Ale proč jí pomohl? Nemohla to být známka respektu? Možná ji prostě považoval za konkurenci ve shánění potravy a chtěl ji dostat ze svého teritoria, ale nechtělo se mu s ní znovu bojovat. Nevěděla, proč ji vynesl na hladinu, uvědomovala si však, že jí tím zachránil život. Nenáviděla hady a tenhle had ji zachránil před utopením!

Jeden z tvorů, kterých se bála nejvíc, se stal jejím zachráncem.

Ještě pořád lapala po dechu - nemluvě o faktu, že se jí ještě nevrátila schopnost racionálně uvažovat, po tom, co byla tak blízko smrti - a už se znovu začala pohybovat, po všech čtyřech se drápala výš. Z vlasů a šatů jí stékaly proudy vody. Nemohla ještě vstát, nedůvěřovala ještě svým nohám, a tak se plazila. Dělalo jí dobře už to, že se může pohybovat. Zanedlouho se zotavila natolik, že mohla vrávoravě vstát. Musela jít dál. Čas se jí rychle krátil.

Chůze ji ještě víc oživila. Vždycky ráda chodila. Znovu se cítila plná života jako kdysi. Uvědomovala si, jak moc se jí chce žít. Chtěla, aby Sebastian také žil.

Pospíchala spletí popínavých rostlin a trnitých keřů, přes zkroucené kořeny a mezi stromy. Její obavy polevily, když konečně došla do míst, kde z mechem pokryté země stoupala vzhůru skalní stěna. Vešla na skalnatý hřeben s pocitem úlevy, že se jí v nepřehledné bažině podařilo najít ten důležitý orientační bod a že konečně může šplhat vzhůru z vlhkého dna močálu. Tou dobou se už stmívalo a dobře věděla, že cesta nahoru bude dlouhá. Nechtěla za žádnou cenu strávit noc dole v bažině, ale také si nechtěla srazit vaz ve tmě na skalní stěně.

Tyhle obavy ji popohnaly. Dokud je světlo, musí dál. Když klopýtla, vzpomněla si, že na některých místech jsou po stranách prudké srázy. Pokárala se, že není opatrnější. Kdyby se zřítila ve tmě ze srázu, tak tam nebude žádný ochotný had, aby ji zachytil.

Cestou vzhůru si v mysli probírala všechno, co jí řekla Althea. Doufala, že něco z toho by mohlo být užitečné. Nevěděla, jak by mohla Sebastiana dostat ven z vězení, ale věděla, že se o to musí pokusit - vždyť byla jeho jedinou nadějí. Sebastian jí zachránil život, teď ona musí zachránit život jemu.

Nesmírně toužila po jeho úsměvu, po jeho modrých očích, po jeho na všechny strany trčících bílých vlasech. Pomyšlení na to, že ho mučí, bylo pro ni nesnesitelné. Musí ho dostat z jejich spárů!

Jak ale má uskutečnit tak beznadějnou věc? Především se tam musí vrátit. Pak, jak doufala, už nějaký způsob vymyslí.

Tom ji zaveze do paláce. Už na ni musí čekat, jistě plný obav. Tom. Proč jí vlastně Tom pomohl? Tahle otázka jí zasvítila v mysli jako nějaký zlatý nuget, význačný bod pro odpověď na její problémy, podobně jako skalní hřeben vedoucí vzhůru, ven z bažiny. Na rozdíl od něj však nevěděla, kam vede.

Tom jí pomohl. Proč?

Vlekla se vzhůru po prudkém svahu a v duchu se přitom soustředila na tuhle otázku. Řekl, že by sám se sebou nemohl žít, kdyby ji nechal jít do Azrithských planin samotnou, bez zásob. Řekl, že by zemřela, a to že nemůže dopustit. To jí připadalo jako správná věc.

Věděla však, že v tom je ještě něco jiného. Vypadalo to, že byl odhodlaný pomoct jí, skoro jako kdyby to byla jeho morální povinnost. Nikdy se nezeptal, co vlastně Jennsen musí udělat, jen jak chce postupovat, a pak udělal všechno, aby jí pomohl.

Tom také říkal, že by o jeho pomoci měla povědět lordu Rahlovi, že by mu měla říct, že Tom je dobrý člověk. Ta vzpomínka se jí neustále honila hlavou. I když to zřejmě byla jen improvizovaná poznámka, myslel to vážně. Ale co tím vlastně chtěl říct?

Přemílala to v hlavě a stoupala skalnatým svahem, nahoru mezi stromy, mezi větvemi a listy. Vlhkým vzduchem se ozývala zvířata, vzdálená podivná stvoření. Jiná, ještě dál, jim odpovídala stejným, ozvěnou se opakujícím halekáním, výskáním a hvízdáním. V teplých vlnách k Jennsen stoupal pach bažiny.

Pak si vzpomněla, že Tom uviděl její nůž, když hledala svůj váček s penězi, který jí ten pouliční prodavač ukradl. Rozevřela tehdy plášť a zjistila, že kožené poutko jejího váčku je přeříznuté. Tehdy si Tom musel jejího nože všimnout.

Jennsen se zastavila a narovnala se v kříži. Nemohl by ji Tom považovat za nějakého... nějakého zplnomocněnce, nebo agenta lorda Rahla? Nemyslí si snad Tom, že ona plní nějaké důležité poslání jménem lorda Rahla? Nemyslí si, že ona lorda Rahla důvěrně zná?

To ten nůž mu vnukl myšlenku, že ona je nějaký výjimečný člověk? Možná to bylo tím, že byla tak pevně odhodlaná vydat se na zdánlivě neuskutečnitelnou cestu. Jistě věděl, jakou důležitost Jennsen té cestě přikládá. Možná to bylo tím, že mu řekla, že se jedná o otázku života nebo smrti.

Znovu vyrazila a prolézala úsekem, kde se musela krčit pod těžkými větvemi, svěšenými blízko u skály. Na jeho konci se znovu zastavila a rozhlédla se kolem sebe. Uvědomila si, že se rychle stmívá. S obnoveným pocitem naléhavosti se pak šplhala vzhůru příkrým svahem.

Připomněla si, jak se Tom díval na její rudé vlasy. Kvůli těm rudým vlasům se jí lidé často báli. Mysleli si, že jsou známkou toho, že má dar magie. Jennsen jejich strach vědomě využívala, aby byla před nimi v bezpečí. Večer toho dne, kdy se seznámila se Sebastianem, udělala všechno pro to, aby si myslel, že má nějaké magické schopnosti, pomocí nichž by se bránila, kdyby měl nějaké nepřátelské úmysly. Lidský strach také využila, aby si udržela od těla ty muže v hostinci.

Všechny tyhle věci vířily Jennsen hlavou, když lezla nahoru, sotva popadajíc dech při tom namáhavém výstupu. Obklopovala ji tma. Nebyla si jistá, jestli za takových podmínek dojde až k Tomovi na louku, věděla však, že se o to pokusit musí. Kvůli Sebastianovi musí pokračovat v cestě.

Vtom ji něco temného švihlo přímo do tváře. Jennsen vyrazila přiškrcený výkřik a málem spadla. Ta temná věc pak s třepetáním křídel odlétla. Netopýr. Jennsen si přitiskla dlaň na divoce bušící srdce. Tlouklo stejně rychle jako netopýří křídla. Ta drobná stvoření vylétala, aby chytala hmyz, kterého teď bylo ve vzduchu plno.

Pak si Jennsen uvědomila, že ve svém leknutí mohla lehce udělat krok zpátky a zřítila by se dolů. Hrůza pomyslet, že jediná malá nepozornost v té tmě, leknutí, uvolněná skála nebo sklouznutí ji může dostat za okraj, odkud už není návratu. Věděla však, že zůstat v noci v bažině by mohlo být zrovna tak fatální.

Vyčerpaná z útrap toho dne, ze všech těch náhlých leknutí, lezla dál, klopýtala ve tmě, šátrala rukama po skále a hledala cestu. Snažila se držet se skalního hřebene a nezabloudit stranou, kde, jak věděla, jsou nalevo i napravo příkré srázy. Také se obávala, jaká stvoření by ještě mohla vylézt ze tmy a vrhnout se na ni, zrovna když si bude myslet, že už je z bažiny venku.

Althea říkala, že nikdo nemůže projít bažinou zadní cestou. V tom se Jennsen zmocnily další obavy: co když po setmění bude v nebezpečí i Tom? Pod rouškou noci by jeden z těch tvorů mohl vylézt z bažiny a napadnout ho. Co když, až se dostane na louku, najde Toma i jeho koně roztrhané monstry vytvořenými Altheinou magií? Co bude dělat pak?

Už měla obav dost a dost. Řekla si, že už si nebude vymýšlet další.

Vtom se vypotácela ven do otevřené krajiny. Hořel tam oheň. Civěla na něj a snažila se srovnat si všechno v hlavě.

„Jennsen!“ Tom vyskočil od ohně a pospíchal k ní. Položil jí svou velkou paži kolem ramen, aby ji uklidnil. „Drazí duchové! Jste v pořádku?“ 

Přikývla, příliš vyčerpaná, než aby mohla promluvit. Tom její přikývnutí nemohl vidět - už běžel k vozu. Jennsen sklesla dolů a ztěžka se posadila do trávy. Těžce oddychovala, překvapená, že je konečně v cíli své cesty. Zároveň ji naplnila nepopsatelná úleva, že už má bažinu za sebou.

Tom přiběhl zpátky s nějakou dekou. „Jste promočená až na kůži,“ řekl, když ji balil do té pokrývky. „Co se stalo?“

„Šla jsem si zaplavat.“ 

Na chvilku jí přestal utírat cípem deky obličej a zamračil se na ni. „Nechci vám mluvit do vašich věcí, ale nemyslím si, že by to byl dobrý nápad.“

„Ten had by s vámi souhlasil.“ 

Zamračil se ještě víc a sehnul se blíž k jejímu obličeji. „Had? Co se tam vlastně stalo? Co jste myslela tím, že by ten had se mnou souhlasil?“

Jennsen, která ještě pořád nemohla pořádně popadnout dech, jen mávla rukou, aby to pustil z hlavy. Tak moc se bála, že kvůli tmě bude muset zůstat dole jako v pasti, že prakticky celou poslední hodinu do prudkého svahu běžela, navíc k námaze, kterou vynaložila předtím. Teď byla se silami v koncích.

Provalil se všechen její potlačovaný strach. Ramena se jí začala třást. Uvědomila si, že se křečovitě drží Tomovy svalnaté paže, jako kdyby jí šlo o život. Zdálo se, že si toho nevšiml, a jestli ano, tak to nedával najevo. Stáhla se zpátky, přestože to byl dobrý pocit, být si vědoma jeho síly, jeho spolehlivých svalů, jeho upřímné starostlivosti.

Tom ji ochranářsky zahalil ještě větším kusem pokrývky. „Podařilo se vám dostat se k Althee?“

Přikývla a když jí podal měch s vodou, hltavě pila.

„Přísahám, že jsem nikdy neslyšel, že by se někomu podařilo vrátit se z té bažiny zpátky - kromě těch, co šli druhou stranou a byli pozváni. Viděla jste nějakou z těch šelem?“ 

„Měla jsem kolem těla obtočeného hada, tlustšího, než je vaše paže. Viděla jsem ho pěkně zblízka - opravdu víc, než bych chtěla.“ 

Tiše hvízdnul. „A pomohla vám ta čarodějka? Dostala jste od ní, co jste chtěla? Je tedy všechno v pořádku?“ Najednou se zarazil a zdálo se, že své zvědavosti přitáhl otěže. „Promiňte. Klepete se zimou a jste promáčená. Neměl bych se vás tolik vyptávat.“

„Měly jsme s Altheou dlouhý rozhovor. Nemůžu říct, že bych dostala to, co jsem chtěla, ale znát pravdu je lepší, než se honit za iluzemi.“ 

Na jeho očích a v tom, jak se přesvědčil, jestli je dobře zabalena do teplé deky, bylo znát, že ho to znepokojilo. „Když jste nezískala potřebnou pomoc, tak co teď budete dělat?“

Jennsen se zhluboka nadechla, aby si dodala odvahy, a zároveň vytáhla svůj nůž. Držela ho za čepel Tomovi před obličejem, tak, aby oheň dobře osvětloval rukojeť. Ozdobné kovové R se třpytilo, jako kdyby bylo pokryto drahokamy. Držela ho před sebou jako nějaký talisman, jako nějaké oficiální prohlášení odlité ve stříbře, jako požadavek z vyšších míst, který nelze odmítnout.

„Musím se dostat zpátky do paláce.“ 

Tom ji okamžitě popadl do své mocné náruče, jako kdyby nevážila víc než ovečka, a odnesl ji k vozu. Pak ji zvedl přes jeho okraj a jemně uložil dozadu do měkkého hnízdečka z pokrývek.

„Nemějte žádné obavy - dovezu vás tam. Tu těžší část už máte za sebou. Teď si pěkně odpočiňte v těchhle teplých dekách a nechte mě, abych vás tam dovezl.“ 

Jennsen se ulevilo, že se její tušení potvrdilo. Přesto se teď cítila nějak slizká, jako kdyby znovu spadla do bažiny. Vždyť mu lhala a využívala ho! To nebylo správné, nevěděla však, co jiného by mohla udělat.

Než od ní odešel, sevřela mu paži. „Tome, nebojíte se mi pomáhat, když jsem zapletená do něčeho tak...“

„Nebezpečného?“ dokončil větu za ni. „To, co dělám, se vůbec nedá srovnávat s tím, co jste vy riskovala tam dole.“ Ukázal na její rozcuchané rudé vlasy. „Nejsem nic výjimečného, jako jste vy, ale jsem rád, že jste mi dovolila udělat to málo, co jsem udělat mohl.“ 

„Já ale nejsem ani zdaleka tak výjimečná, jak si myslíte.“ Najednou si připadala malinká. „Jen prostě dělám, co musím.“ 

Tom k ní přinesl další přikrývky. „Potkávám mnoho lidí. Na to, abych poznal, že jste výjimečná, nepotřebuju dar magie.“

„Vy dobře víte, že jde o tajnou záležitost a že vám nemohu říct, co vlastně dělám. Je mi to líto, ale nemohu.“ 

„Samozřejmě, že nemůžete. Jen výjimeční lidé mají tak výjimečnou zbraň. Neočekávám, že byste mi řekla jediné slovo, a na nic se neptám.“ 

„Děkuju vám, Tome.“ Jennsen mu vděčně stiskla paži. Připadala si v tu chvíli sama sobě odporná, že ho tak využívá a on je tak upřímný. „Můžu vám jen říct, že je to důležité poslání a vy jste v tom všem pro mne obrovská pomoc.“ 

Usmál se. „Osušte se a zabalte se do těch dek. Brzo budeme zpátky na Azrithských pláních. Pro případ, že jste zapomněla, tak tam venku je zima. Jestli zůstanete takhle mokrá, tak zmrznete.“

„Děkuju vám, Tome. Jste dobrý člověk.“ Jennsen se schoulila do přikrývek, příliš po tom martyriu vyčerpaná, než aby mohla dál sedět. 

„Spoléhám na vás, že to povíte lordu Rahlovi,“ řekl Tom a nenuceně se zasmál. Pak rychle uhasil oheň a vyšplhal se na kozlík. 

Bezelstně jí pomáhal s věcí, o které musel být přesvědčen, že je přinejmenším riskantní. Bála se představit si, co by mu mohli udělat, kdyby ho přistihli, jak pomáhá dceři Darkena Rahla. Teď si myslel, že pomáhá lordu Rahlovi, a vlastně dělal pravý opak, aniž by si byl vědom, co riskuje.

A než bude všemu konec, vystaví ho Jennsen ještě většímu riziku.

Navzdory jejím obavám, že pospíchají zpátky do paláce člověka, který ji chce zabít, navzdory úzkosti z toho, co ji čeká, úzkosti, ze které se jí zvedal žaludek, navzdory zklamání, že nezískala pomoc, ve kterou doufala, navzdory hlubokému žalu z toho, co se dozvěděla od Althey, navzdory chladu, ve kterém si připadala, že má šaty jako z ledu, a navzdory poskakujícímu vozu Jennsen brzy tvrdě usnula.

Kapitola dvacátá pátá

Jennsen se kymácela na kozlíku a sledovala, jak se obrovská náhorní plošina postupně blíží. Ranní slunce osvětlovalo vysoké kamenné zdi Paláce lidu a dodávalo jim teplou zářivou pastelovou barvu. Přestože se vítr utišil, zůstával ranní vzduch mrazivě chladným. Po hnilobném puchu bažiny Jennsen tu nevýraznou, suchou, kamenitou vůni otevřené pláně jen přivítala.

Konečky prstů si masírovala čelo ve snaze zmírnit tupou pulzující bolest hlavy. Tom jel celou noc, zatímco ona spala vzadu na drkotajícím voze, ale ani dobře, ani dost dlouho. Alespoň se trochu vyspala a do rána se jim podařilo vrátit se zpátky.

„Škoda, že tu není lord Rahl.“ 

Jennsen, vyrušená ze zadumání vzhlédla. „Cože?“

 „Lord Rahl.“ Tom ukázal do dálky napravo, k jihu. „Škoda, že tu není, aby vám pomohl.“ 

Ukázal jižním směrem, tam, kde leží Starý svět. Jennsenina matka občas vyprávěla o vazbách spojujících d'hařanský lid s lordem Rahlem. Pomocí starobylé tajemné magie jsou prý D'Hařané schopni vycítit, kde v tu chvíli lord Rahl je. I když síla tohoto spojení je u různých D'Hařanů různá, mají ho všichni.

Co z těchto vazeb získává lord Rahl, to Jennsen nevěděla. Považovala je za další prostředek nadvlády nad jeho lidmi. V případě její matky však tato vazba napomohla k tomu, aby úspěšně unikaly z jeho spárů.

Podle matčina popisu o této vazbě Jennsen věděla, z neznámých důvodů z ní však nikdy nepocítila ani náznak. Možná u ní byla velice slabá, jako u některých D'Hařanů, tak slabá, že ji prostě cítit ani nemohla. Matka říkala, že to nemá nic společného s mírou oddanosti lordu Rahlovi, že je to čistě magické spojení a jako takové se řídí jinými kriterii, než co k tomu člověku kdo cítí.

Jennsen si vzpomínala na chvíle, kdy matka stála na zápraží jejich domu, nebo u okna, nebo se zastavila někde v lese, a dívala se někam k horizontu. Jennsen věděla, že v takových chvílích její matka cítí pomocí té vazby Darkena Rahla, ví, kde je a jak je jim blízko. Škoda, že se matka vždy dozvěděla, jen kde je samotný lord Rahl a ne ty bestie, které za nimi poslal.

Tom, rodilý D'Hařan, bral tuto vazbu jako samozřejmost a právě poskytl Jennsen cennou informaci - totiž že lord Rahl není v paláci. Tahle novinka povzbudila její naděje. O jednu překážku méně, o jednu věc, které se obávala, méně!

Lord Rahl musí být někde na jihu, nejspíš ve Starém světě válčí proti tamnímu lidu, jak jí řekl Sebastian.

„Ano,“ řekla konečně, „to je velká škoda.“ 

Trh pod plošinou už byl v plném proudu. Nad davy lidí pospíchajícími sem a tam po jižní cestě stoupala oblaka prachu. Jennsen by ráda věděla, jestli je mezi nimi i Irma, prodavačka klobás. Chyběla jí Betty. Tak moc se jí chtělo znovu uvidět její ocásek, divoce kmitající, uslyšet její mečení z radosti, že se znovu setkala se svou celoživotní přítelkyní.

Tom zamířil se svým spřežením k trhu, do míst, kde se s bratry usadili, aby prodali svůj náklad vína. Možná dnes půjde Irma na stejné místo. Aby se Jennsen dostala nahoru do paláce stejnou cestou jako minule, musela by Betty znovu opustit. Čekal by ji dlouhý výstup po všech těch schodech a pak pátrání, kde je Sebastian uvězněn.

Vůz drkotal po tvrdém nerovném terénu Azrithských planin a Jennsen se upřeně dívala na prázdnou cestu klikatící se nahoru k okraji plošiny.

„Jeďte touhle cestou,“ řekla. 

„Cože?“ 

„Jeďte cestou přímo do paláce.“ 

„Jste si jistá, Jennsen? Nemyslím, že to je rozumné. Je to cesta vyhrazená jen pro oficiální záležitosti.“ 

„Jeďte tou cestou.“ 

Neodpověděl, pobídnul však koně doleva, ne jako dřív směrem k trhu, ale k úpatí cesty do paláce. Koutkem oka viděla, jak co chvíli vrhá kradmý pohled na svou záhadnou cestující.

U úpatí hory, v místech, kde cesta začínala stoupat, stáli na stráži vojáci a sledovali, jak se k nim blíží. Když se k nim vůz dostal blíž, vytáhla Jennsen svůj nůž.

„Nezastavujte,“ řekla Tomovi. 

Nevěřícně na ni zíral. „Cože? Ale já musím! Oni mají luky, víte.“

Jennsen se dívala pořád dopředu. „Jen jeďte dál.“

Když dojeli k těm vojákům, pozvedla Jennsen nůž. Držela ho za čepel, takže rukojeť vyčnívala nad její pěstí. Paži měla napjatou a strnulou, mířila s ní dolů na chumel mužů, aby viděli, co jim oznamuje. Ani se na ně nepodívala, pohled měla upřený na cestu před sebou, ukazovala jim jen nůž, jako kdyby se nechtěla obtěžovat diskusí s nimi.

Všechny páry očí sledovaly tu rukojeť s ozdobným písmenem R, které se kolem nich mihlo. Nikdo se nepohnul, aby vůz zastavil nebo vytáhl z toulce šíp. Tom si potichu hvízdnul. Vůz se třásl a s rachotem se valil dál.

Cesta se klikatila tam a zase zpátky a plynule stoupala vzhůru. Na některých úsecích bylo místa dost, občas se však cesta zužovala, takže vůz musel jet nebezpečně blízko závratnému srázu. Každá zatáčka nabízela novou vyhlídku, nový pohled na rozlohu Azrithských planin roztažených daleko dole. V dálce planiny lemovaly tmavomodré hory.

Když dojeli k padacímu mostu, museli zastavit - byl zvednutý. Jennsenina sebedůvěra i víra v její plán zeslábla, když si uvědomila, že právě tohle, a ne její drzé blufování, bylo pravděpodobně příčinou, že ji tak lehce stráže dole nechaly projet. Vojáci dole věděli, že se přes propast nedostane jinak, než když jí tamní stráže spustí padací most. Věděli, že Jennsen nemůže jen tak vtrhnout do paláce. Zároveň se nechtěli dostat do sporu s ženou, která má něco, co může být svým způsobem oficiální propustka, vydaná samotným lordem Rahlem. A co bylo ještě horší, Jennsen si uvědomovala, že ji teď vojáci také odřízli v místě, odkud nemůže uniknout ani doufat, že jí přijdou na pomoc nějaké posily, které by stráže musely považovat za potenciální vetřelce. Jakýkoli nepřátelský výpad by d'hařanští vojáci na tomhle místě lehce zastavili a se vší pravděpodobností útočníky zajali, nebo na místě pobili.

Nebylo divu, že jí Tom radil, aby nejela touhle cestou.

Velcí tažní koně, povzbuzeni úsilím při stoupání, pohazovali hlavami. Jeden z vojáků se před ně postavil a chopil se udidel, aby je zklidnil. K vozu přicházeli další strážní. Jennsen seděla nad srázem a i když viděla, že zadní část vozu hlídá několik mužů, většina strážných se blížila z Tomovy strany.

„Dobrý den, seržante,“ křikl Tom. 

Oslovený muž pečlivě prohlédl vnitřek vozu a když zjistil, že je prázdný, zvedl oči k dvojici na kozlíku. „Dobrý den.“

Jennsen věděla, že není vhodná chvíle, aby zaváhala. Když teď neuspěje, bude všechno ztraceno. Nejen, že Sebastian ztratí veškerou naději, ale i ona se k němu pravděpodobně připojí v palácovém žaláři. Nemohla si dovolit ztrácet nervy. Když byli vojáci dostatečně blízko, natáhla se přes Toma a napřáhla ruku s nožem směrem k seržantovi, tak, aby dobře viděl rukojeť, jako kdyby mu rychle ukazovala nějakou z vlastní propustku.

„Spusťte most!“ řekla dřív, než měl čas se jí na cokoli zeptat. 

Seržant zaregistroval rukojeť a pak se jí podíval přímo do očí. „V jaké záležitosti přijíždíte?“

Sebastian jí řekl, jak má blufovat. Vysvětlil jí, že to vlastně dělá instinktivně celý život, že to pro ni není nic nepřirozeného. Teď to musela udělat vědomě, pokud ho měla zachránit, a sama se z toho dostat živá a zdravá. I když cítila srdce až v krku, dokázala před tím mužem udržet přísný a prázdný výraz.

„V záležitosti lorda Rahla. Spusťte most!“ 

Pomyslela si, že ho možná její tón nějak zarazil, nebo ho její neočekávaná odpověď znepokojila. Viděla, že úroveň jeho obezřetnosti vzrostla a jeho rysy ztvrdly. Přesto se nedal.

„Potřebuju poněkud víc než jen tohle, madam.“ 

Jennsen otáčela nožem, proplétala ho sem a tam nad, pod a mezi prsty a naleštěný kov se na slunci blýskal, až se najednou prudce zastavil s rukojetí namířenou z Jennseniny pěsti k tomu vojákovi, s ozdobným R před jeho očima. Pak záměrně stáhla svou kapuci dozadu a odhalila tak pohledům těch mužů vodopád rudých vlasů v ranním slunci. Viděla jim na očích, že chápou, co jim naznačuje.

„Vím, že máte své povinnosti,“ řekla Jennsen sledovým klidem, „ale já také. Jsem tu s oficiálním posláním od lorda Rahla. Jsem si jistá, že si dovedete představit, jak by byl lord Rahl nespokojen, kdybych se o jeho záležitostech bavila s každým, kdo se na ně zeptá. Proto mě ani nenapadne, abych to udělala, ale můžu vám říct, že bych tu nebyla, kdyby se nejednalo o záležitost života nebo smrti. Seržante, plýtváte mým drahocenným časem. Okamžitě spusťte ten most!“ 

„A jaké je vaše jméno, madam?“ 

Jennsen se naklonila přes Toma, aby se mohla zamračit přímo na seržanta.

„Jestli nespustíte ten most, seržante, a to ihned, budete si mě navždy pamatovat jako madam Průšvih, seslanou na vás samotným lordem Rahlem.“ 

Seržant, s podporou několika tuctů mužů s píkami, samostříly, meči a sekyrami, necouvnul. Podíval se na Toma.

„Jaká je vaše role v tom všem?“ 

Tom pokrčil rameny. „Jen dělám kočího. Být vámi, seržante, tak tohle je jediná dáma, kterou bych nechtěl zdržovat.“

„Vážně?“ 

„Vážně,“ řekl Tom s jistotou v hlase. 

Seržant se díval dlouho a upřeně Tomovi do očí. Nakonec si ještě jednou pozorně prohlédl Jennsen, pak se otočil a gestem ruky pokynul jednomu ze svých mužů, aby spustil padací most.

Jennsen ukázala nožem směrem k paláci. „Jak můžu najít místo, kde držíme vězně?'

Když se převody rozřinčely a most začal klesat, otočil se seržant zpátky k Jennsen.

„Ptejte se u stráží nahoře, madam. Ukáží vám cestu.“ 

„Děkuju vám,“ řekla Jennsen rázně, posadila se zpříma a zadívala se dopředu na klesající most. Jakmile se zaduněním zapadl na své místo, pokynul jim seržant, že mohou jet dál. Tom přikývl a švihnul opratěmi. 

Jennsen musela svou roli hrát celou cestu, pokud měla mít šanci na úspěch. Zjistila, že jí přitom k věrohodnosti napomáhá její skutečný hněv. Zneklidnilo ji však, že Tom sehrál při úspěchu jejího blufu také jistou roli. Nechtěla, aby jí pomáhal ve všem. Rozhodla se, že bude rozumné hněv neskrývat a před dalšími strážemi mu dát plný průchod.

„Vy chcete vidět vězně?“ zeptal se Tom. 

Uvědomila si, že mu nikdy neřekla, proč se vlastně musí vrátit do paláce. „Ano. Uvěznili omylem jistého muže. Přišla jsem dohlédnout na to, aby byl neprodleně propuštěn.“

Tom měl zrovna plno práce s otěžemi, aby usměrnil koně, když se snažil srovnat vůz v serpentině. „Ptejte se po kapitánovi Lernerovi,“ řekl nakonec.

Jennsen se na něj rychle podívala, překvapená, že jí místo námitek řekl jméno. „Je to váš přítel?“

Otěže mu seděly v rukou náramně lehce a s nacvičenou precizností vedly koně zatáčkou. „Nevím, jestli ho můžu nazvat svým přítelem. Jednou nebo dvakrát jsem s ním měl nějaké jednání.“

„Víno?“ 

Tom se usmál. „Ne. Jiné věci.“

Zřejmě neměl v úmyslu prozradit, jaké věci to byly. Jeli podél náhorní plošiny a Jennsen pozorovala široké panorama Azrithských planin s horami v pozadí. Někde za těmi pláněmi a za těmi horami bude její svoboda.

Nahoře se cesta narovnala a zamířila k velké bráně v masivní vnější hradbě paláce. Stráže před branou na ně mávly, že mohou dál, a pak sérií krátkých hvizdů na píšťaly daly znamení neviditelným kolegům uvnitř hradeb. Jennsen pochopila, že nepřijeli neohlášeni.

Málem jí vyrazilo dech, když projeli krátkým tunelem masivní vnější hradbou. Uvnitř se před nimi rozevřel rozlehlý prostor. Cestu stáčející se k hoře schodů dlouhé dobrou polovinu míle vroubily trávníky a živé ploty. Tyhle prostory za hradbami se hemžily vojáky v dobře vypadajících uniformách z kůže a kroužkové zbroje, přes které nosili vlněné tuniky. Mnozí, s píkami vztyčenými v přesně stejném úhlu, lemovali cestu. Tihle muži očividně berou svou práci vážně. Ne, tyhle muže by nepřekvapilo nic, co by se sem dostalo zezdola po cestě.

Tom si to všechno bezstarostně prohlížel. Jennsen se snažila dívat pořád dopředu. Snažila se vypadat mezi tou nádherou netečně.

U té hory schodů je očekával uvítací výbor složený z dobré stovky vojáků. Tom vjel do kapsy, kterou vytvořili, když zablokovali cestu. Jennsen si všimla, že na schodech nad vojáky stojí tři muži v hábitech. Dva z nich měli hábity stříbřité. Mezi nimi, o jeden schod výš, stál nějaký starší muž v bílém hábitu a obě ruce měl zasunuté do opačných širokých rukávů lemovaných zlatými prýmky, které se na slunci třpytily.

Tom zabrzdil vůz ruční brzdou a jeden z vojáků se chopil koní, aby stáli klidně. Než mohl Tom slézt z kozlíku, položila mu Jennsen ruku na předloktí a tak ho zastavila.

„Dál už nechoďte.“ 

„Ale vy...“ 

„Už jste toho pro mne udělal dost. Pomohl jste mi s tou částí, kde jsem to potřebovala. Odtud už to zvládnu sama.“ 

Rozvážným pohledem svých modrých očí přelétl stráže kolem vozu. Zdálo se, že s ní nechce souhlasit. „Nemyslím, že by bylo nějak na škodu, kdybych šel s vámi.“

„Bude lepší, když se vrátíte ke svým bratrům.“ 

Sjel pohledem k její ruce na své paži a pak se jí podíval rovnou do očí. „Když si to přejete.“ Pak ztišil hlas až téměř k šepotu. „Uvidím vás ještě někdy?“

Znělo to víc jako přání než jako otázka. Jennsen nedokázala odmítnout tak prostou věc, ne po tom všem, co pro ni udělal.

„Budeme muset zajít dolů na trh koupit si nějaké koně. Zastavím se u vašeho stánku, hned jak tady budu hotova, hned jak mého přítele propustí.“ 

„Slibujete?“ 

Zašeptala: „Musím vám ještě zaplatit za vaše služby, pamatujete?“

Znovu se mu na tváři objevil ten jeho pokřivený úsměv. „Ještě nikdy jsem se nesetkal s někým, jako jste vy, Jennsen. Já...“ Všiml si vojáků, uvědomil si, kde je, a odkašlal si. „Jsem vám vděčný, že jste mě nechala sehrát mou drobnou roli, madam. V ostatním se budu držet toho, co jste mi řekla.“

Už riskoval dost tím, že ji dovezl tak daleko - riskoval, aniž by o tom věděl. Jennsen z celého srdce doufala, že Tom z jejího krátkého úsměvu pozná, jak upřímně je mu vděčná za jeho pomoc, protože si nemyslela, že by si mohla dovolit dodržet svůj slib, že za ním ještě přijde, než se Sebastianem odjedou.

Svou svalnatou rukou pak Tom ještě sevřel Jennseninu paži, aby ji zadržel na slovo na rozloučenou, a řekl, potichu, ale vážným tónem: „Ocel proti oceli, aby on mohl být magií proti magii.“

Jennsen neměla ponětí, co tím myslel. Opětovala jeho žhavý pohled a odpověděla mu jediným energickým přikývnutím.

Protože nechtěla, aby si vojáci mysleli, že by mohla být málo přísná, otočila se, seskočila z vozu a postavila se před muže, který vypadal, že je jejich velitelem. Dovolila mu jen povrchní pohled na svůj nůž a hned ho zasunula do pochvy u opasku.

„Potřebuju mluvit s člověkem, který zodpovídá za všechny vězně, kteří tu jsou. Kapitán Lerner, pokud mi paměť slouží.“ 

Svraštil obočí. „Chcete mluvit s kapitánem vězeňských stráží?“

Jennsen nevěděla, jakou má ten člověk vojenskou hodnost. Vlastně nevěděla o vojenských záležitostech téměř nic, kromě toho, že se ji po většinu jejího života vojáci jako tihle snaží zabít. Mohl to být generál, nebo, co mohla vědět, třeba kaprál. Když si toho muže kriticky prohlédla, jeho oblečení, jeho věk, jeho držení těla, usoudila, že rozhodně vypadá spíš jako kaprál. Bála se však,že se v jeho hodnosti zmýlí, a tak se rozhodla, že bude lepší, když ji vynechá.

Jennsen jeho otázku odbyla strohým mávnutím ruky. „Nemám času nazbyt. Samozřejmě budu potřebovat eskortu. Myslím, že postačíte vy a několik vašich mužů.“

Když začala stoupat po schodišti, ohlédla se přes rameno a uviděla, že Tom na ni zamrkal. Povzbudilo ji to. Vojáci se rozestoupili, aby vůz mohl odjet, a tak švihnul opratěmi a donutil své tahouny zabrat. Jennsen byla strašně nerada, že odjíždí člověk, jehož přítomnost ji dosud uklidňovala a povzbuzovala. Přinutila se na své obavy nemyslet.

„Vy tam,“ řekla a ukázala na muže v bílém hábitu, „doveďte mě k vězňům.“ 

Muž, jemuž řídnoucími šedivými vlasy prosvítal vrchol hlavy, zvedl ukazováček, což stačilo k tomu, aby se většina z chaoticky se pohybujících strážných vrátila na své posty. Důstojník se záhadnou hodností a tucet jeho vojáků zůstali za Jennsen.

„Mohu vidět ten nůž?“ řekl muž v bílém hábitu mírným hlasem. 

Jennsen si řekla, že tenhle člověk, který může gestem ruky nechat odejít stráže z jejich postů, musí být někdo významný. Významní lidé v paláci lorda Rahla by mohli mít dar magie. Napadlo ji, že kdyby měl nadání, viděl by ji jako díru ve světě. Také ji napadlo, že zrovna není vhodný okamžik, aby ze sebe začala soukat nějaké přiznání, a už vůbec ne, aby se pokusila vzít do zaječích. Musela doufat, že je to nějaký palácový úředník a že dar magie nemá.

Mnozí z vojáků se pořád dívali na ni. Jennsen ledabyle vytáhla nůž z pochvy u opasku. Beze slov, ale s výrazem jasně vyjadřujícím, že ztrácí trpělivost, podržela nůž tomu člověku před očima, aby mohl vidět ozdobné R na rukojeti.

Chvíli si tu zbraň prohlížel a pak svou pozornost věnoval znovu Jennsen. „A je pravý?“

„Ne,“ odsekla Jennsen. „Z falšovala jsem si ho včera večer u táborového ohně. Dovedete mě tam, kde držíte vězně, nebo ne?“ 

Aniž by pohnul jediným svalem ve tváři, nabídl jí vlídně ruku. „Račte mě laskavě následovat, madam.“

Kapitola dvacátá šestá

Palácoví úředníci mu plavně uhýbali z cesty, když stoupal do toho kopce schodů, se dvěma muži ve stříbrných hábitech po stranách. Jennsen si od nich udržovala odstup, který pokládala za velitelskou vzdálenost. Když si muž v bílém všiml, že Jennsen zůstává pozadu, zpomalil, aby ho mohla dostihnout. Jennsen zpomalila také a udržovala si ten odstup. Muž se nervózně ohlížel, pak ještě víc zpomalil. Jennsen zpomalila ještě víc, až se ti tři muži, ona i vojáci za ní neohrabaně loudali krok za krokem.

Když došli na další podestu širokého mramorového schodiště, zalitého sluncem, podíval se ten člověk znovu rychle přes rameno. Jennsen mu netrpělivě pokynula. Konečně pochopil, že nemá v úmyslu jít s ním, ale čeká od něj, že povede celé to procesí. Přistoupil na to a zrychlil krok, aby jí umožnil jít za ním v takové vzdálenosti, v jaké chtěla, a smířil se s tím, že je pro ni jen obyčejný vyvolávač.

Důstojník s neznámou hodností a tucet jeho vojáků stoupali do schodů drobnými krůčky, snažili se tak udržovat od Jennsen stejnou vzdálenost, jakou ona od palácových úředníků. Bylo to pro ně nečekané a obtížné. To právě Jennsen chtěla; stejně jako její rudé vlasy, dávalo jim tohle divadélko podnět k přemýšlení, důvod ke znepokojení.

V pravidelných intervalech byl hladký výstup po mramorových schodech přerušován širokými podestami, aby si nohy mohly na chvíli odpočinout. Na vrcholu schodiště, za kolosálními sloupy, byla dovnitř otevřená vysoká bronzová brána s reliéfy. Průčelí paláce rýsující se nad nimi představovalo jednu z nejvelkolepějších scenérií, jakou Jennsen kdy spatřila. Neměla však ani pomyšlení na architektonické krásy vchodu do paláce. Přemýšlela, co ji čeká uvnitř.

Prošli stínem mohutných sloupů a vchodem; tucet vojáků se Jennsen pořád ploužilo v patách a jejich zbraně, opasky a kroužková brnění řinčely. Zvuk jejich holínek na naleštěné mramorové podlaze se ozvěnou odrážel od stěn velké vstupní haly lemované rýhovanými sloupy.

Hlouběji v paláci se lidé pospíchající za svou prací, bavící se ve dvojicích či trojicích nebo procházející se po balkónech, zastavovali, aby si prohlédli to nezvyklé procesí. Zvědavě si prohlíželi úředníky v bílém a stříbrných hábitech a tucet strážných v uctivé vzdálenosti, doprovázející ženu s rudými vlasy. Podle jejího oblečení, tak kontrastujícího s upraveným a čistým oděvem ostatních, bylo zřejmé, že do paláce právě přicestovala. Jennsen se necítila nijak trapně kvůli svým šatům, naopak - byla ráda, že přispívají k pocitu záhadnosti a naléhavosti. Reakce těchto lidí také musela nakazit její doprovod.

Muž v bílém něco pošeptal svým společníkům ve stříbrných hábitech, ti přikývli a pospíchali napřed, až zmizeli za rohem. Stráže následovaly Jennsen v odměřené vzdálenosti.

Celé to procesí se proplétalo labyrintem krátkých chodeb a pak dolů úzkým postranním schodištěm. Jennsen a její eskorta několikrát zatočili protínajícími se zšeřelými chodbami, prošli dveřmi do širokých hal a občas sestoupili po různých schodištích, až už Jennsen nebyla schopná zapamatovat si cestu. Podle toho, jak byly některé ze zašlých schodů zaprášené, a podle zatuchlého vzduchu v očividně málo používaných chodbách si Jennsen uvědomila, že ji muž v bílém vede palácem zkratkou, aby se dostala tam, kam potřebuje, co nejrychleji.

To ji také povzbudilo, protože to znamenalo, že ji berou vážně. Posílilo to její sebedůvěru a smělost při hraní její role. Připomněla si, že je důležitá osoba, zvláštní zmocněnec samotného lorda Rahla a že se nenechá nikým zastrašit. Tihle lidé tu jsou jen proto, aby jí asistovali. Je to jejich práce. Jejich povinnost.

Protože bylo nemožné zapamatovat si všechny ty zatáčky a náhlé obraty, které udělali, soustředila se místo toho na to, co by měla udělat a co by měla říkat, a snažila si to pořádně promyslet.

Muž v bílém zkontroloval svůj doprovod a pak začal sestupovat po točitém kamenném schodišti. Otlučeným nátěrem železného zábradlí prostupovala matně červená rez. Nepohodlné příkré schodiště se kroutilo dolů, až konečně vyústilo do nízké chodby, osvětlené strašidelně se chvějícím plamenem pochodní v krátkých stojanech na podlaze, místo lamp s odrazovými skly, jaké byly v chodbách nahoře.

Dva hodnostáři ve stříbrných hábitech, kteří šli napřed, už čekali pod schodištěm. Pod nízko položenými stropními trámy visel šedý kouř a celý prostor byl načichlý hořící smolou. V chladném vzduchu Jennsen viděla obláčky svého dechu. Podvědomě cítila, jak hluboko pod Palácem lidu jsou. Probleskla jí nepříjemná vzpomínka na to, jak jí bylo, když se potápěla v té kalné, bezedné tůni v bažině. Tady, v hlubinách paláce, cítila podobný tlak na hrudi, když si uvědomila tu nepředstavitelnou váhu nad hlavou.

Viděla, že napravo v temné kamenné chodbě je řada dveří, oddělených pravidelnými mezerami. U některých z těch dveří zahlédla něco jako prsty svírající okraje malých okének. Odněkud ze tmy chodby se ozvalo suché, ozvěnou se vracející zakašlání. Když se podívala směrem k neviditelnému zdroji toho zvuku, měla silný pocit, že je to místo, kam nejsou lidé posílám k potrestání, ale na smrt.

Před železem pobitými dveřmi uzavírajícími chodbu nalevo stál muž s mohutnou svalnatou postavou, rozkročený, s rukama za zády a bradou vysunutou. Jeho držení těla, jeho velikost, způsob, jakým na ni upíral svůj pronikavý pohled - to všechno Jennsen málem vyrazilo dech.

V tu chvíli se jí chtělo odtamtud utéct. Jak si jen mohla myslet, že se jí to povede? Koneckonců, kdo je? Úplná nula!

Althea jí ale řekla, že to není pravda, dokud ze sebe sama nulu neudělá. Jennsen si přála, aby měla sama tolik důvěry ve vlastní schopnosti, jako má Althea zřejmě v ni.

Muž v bílém hábitu se podíval Jennsen do očí a s gestem rukou jí představoval: „Kapitán Lerner. Jak jste si přála.“ Pak se otočil ke kapitánovi a ukázal druhou rukou na Jennsen: „Zvláštní zmocněnkyně lorda Rahla. Podle toho, co říká.“

Kapitán se na něj neradostně usmál.

„Děkuji vám,“ řekl pak vojákům, kteří Jennsen eskortovali. „To je všechno.“ 

Muž v bílém otevřel ústa a chystal se něco říct; když se však setkal s jeho pohledem, rozmyslel si to a mlčky se uklonil. S rukama roztaženýma tak, jak slepice shání dohromady kuřata, pak odvedl ty dva úředníky ve stříbrných hábitech a vojáky s sebou pryč.

„Hledám muže, o kterém jsem se doslechla, že tu byl uvězněn,“ řekla Jennsen obrovi stojícímu přede dveřmi. 

„Kvůli čemu?“ 

„Někdo zazmatkoval. Byl uvězněn omylem.“ 

„Kdo říká, že šlo o omyl?“ 

Jennsen vytáhla nůž z pochvy a nenuceně ho držela za čepel, aby si mohl prohlédnout rukojeť. „Já.“

Jeho ocelově šedé oči krátce zaznamenaly znak na rukojeti. Přesto pořád zaujímal stejný uvolněný postoj a bránil jí v cestě k železným dveřím a chodbě za nimi. Jennsen otočila nůž v prstech, uchopila ho za rukojeť a lehce ho zasunula do pochvy u opasku.

„Kdysi jsem jeden takový taky nosil,“ řekl a kývnul hlavou směrem k noži, který Jennsen vrátila do pouzdra. „Před pár lety.“ 

„Ale teď už ne?“ Zatlačila mírně na rukojeť, dokud neuslyšela, že nůž v pochvě zaklapnul. Ten tichý zvuk se ozvěnou vrátil ze tmy za ní. 

Pokrčil rameny. „Jednou to člověka začne unavovat, riskovat pořád život pro lorda Rahla.“

Jennsen se bála, že by se jí mohl začít na lorda Rahla vyptávat, že by se zeptal na něco, co by nevěděla, ale vědět měla. Pokusila se tuhle možnost vyloučit.

„Vy jste tedy sloužil pod Darkenem Rahlem. To bylo dřív, než přišel můj čas. Musela to být velká čest, znát ho.“ 

„Je mi jasné, že jste toho člověka neznala.“ 

Jennsen se lekla, že právě neprošla první zkouškou. Naivně si myslela, že každý, kdo lordu Rahlovi slouží, musí být jeho loajálním stoupencem. Myslela si, že s tímhle předpokladem bezpečně vyjde. Nevyšla.

Kapitán Lerner otočil hlavu a odplivl si. Pak se na ni znovu podíval s vyzývavým výrazem ve tváři. „Darken Rahl byl zvrácený bastard. Dal bych všechno za to, kdybych mu ten jeho nůž mohl vrazit mezi žebra a několikrát otočit.“

Přestože byla Jennsen plná úzkosti, dokázala před ním udržet chladný výraz. „Tak proč jste to neudělal?“

„Když se celý svět zblázní, nevyplatí se být duševně zdravý. Nakonec jsem jim řekl, že už jsem příliš zestárnul, a vzal jsem funkci tady dole. Pak někdo mnohem lepší, než jsem kdy byl já, poslal Darkena Rahla ke Strážci podsvětí.“ 

Jennsen tak nečekané prohlášení vyvedlo z rovnováhy. Nevěděla, jestli tenhle člověk skutečně Darkena Rahla nenáviděl, nebo jestli to, co právě řekl, nebylo jen proto, aby ukázal, že je loajální novému lordovi Rahlovi, Richardovi, který svého otce zabil a chopil se moci. Pokusila se vzpamatovat, aby na ní nebylo nic znát.

„No, Tom říkal, že nejste hloupý. Řekla bych, že věděl, o čem mluví.“ 

Kapitán se rozesmál, spontánním, hlubokým, dunivým smíchem, který nečekaně přinutil i Jennsen, aby se usmála nad tím, jak se jeho smích neshoduje s jeho zjevem; jak se takhle může smát člověk, který jinak vypadá jako miláček smrti.

„Tom to jistě bude vědět.“ Přitiskl si pěst na srdce na pozdrav. Výraz jeho tváře změknul do nenuceného úsměvu. Tom Jennsen znovu pomohl.  

Jennsen si také přitiskla pěst na srdce a opětovala tak jeho pozdrav. Připadalo jí to jako správná věc. „Jmenuju se Jennsen.“

„Těší mě, Jennsen.“ Pak si povzdechl. „Možná kdybych znal nového lorda Rahla jako vy, mohl bych ještě sloužit s vámi. Ale tehdy jsem to vzdal a šel jsem radši sem dolů. Nový lord Rahl všechno změnil, všechna pravidla - řekl bych, že převrátil celý svět vzhůru nohama.“ 

Jennsen se obávala, že se dostává na nebezpečný terén. Nevěděla, jak to ten člověk myslí, a bála se nějak na to zareagovat. A tak prostě jen přikývla a vrátila se k tomu, proč tam přišla.

„Teď chápu, proč mi Tom řekl, že se mám obrátit na vás.“ 

„O co jde, Jennsen?“ 

Zhluboka se nadechla, aby se připravila. Už si to snad stokrát promyslela, posoudila ze všech stran. Byla připravená dostat se k jádru věci z jakéhokoli úhlu.

„Velice dobře víte, že my, co sloužíme lordovi Rahlovi v těchhle funkcích, nemůžeme připustit, aby každý věděl, co děláme nebo kdo jsme.“ 

Kapitán Lerner přikývl. „Samozřejmě.“

Jennsen zkřížila ruce na prsou a snažila se vypadat uvolněně, i když jí srdce tlouklo jako zvon. Dostala se přes nejriskantnější předpoklad; její odhad byl tedy správný.

„No, pracoval pro mne jeden muž,“ pokračovala Jennsen. „Doslechla jsem se, že byl uvězněn. To mě nepřekvapilo. Ten chlapík je nápadný jak bílá vrána v hejnu - ale k tomu, co jsme dělali, to právě bylo potřeba. Naneštěstí si ho musely všimnout i stráže. Kvůli našemu poslání a kvůli lidem, se kterými jsme jednali, byl po zuby ozbrojený, a to zřejmě rozčílilo ty strážné, co ho zastavili. 

Nikdy předtím tu nebyl, tak nemohl vědět, komu má věřit, a kromě toho - jsou to zrádci, komu jsme na stopě.“

Kapitán se zamračil a škrábal se zamyšleně na bradě. „Zrádci? Tady, v paláci?“

„Nevíme to s jistotou. Tajní agenti mohou být všude - vždyť po nich taky jdeme - takže si jistě netroufl nikomu důvěřovat. Kdyby se dostalo k nepovolaným uším, kdo ve skutečnosti je, ohrozilo by to nás ostatní. Pochybuju, že by vám prozradil své pravé jméno, i když se to mohlo stát - jmenuje se Sebastian. V nebezpečí, jaké nám hrozí, jistě ví, že čím míň toho řekne, tím menšímu riziku vystavuje ostatní z našeho týmu.“ 

Zdálo se, že její smyšlenka zabrala, upřeně se na ni díval a rozpomínal se.

„Ne... žádný vězeň neudal tohle jméno.“ Svraštil obočí a usilovně přemýšlel. „Jak vypadá?“ 

„Ne moc starší než já. Modré oči. Krátké bílé vlasy.“ 

Kapitán okamžitě podle toho popisu poznal, o koho jde. „Tak tenhle.“

„Takže moje informace byla správná? Máte ho.“ 

Chtělo se jí popadnout toho člověka za jeho koženou uniformu a zatřást s ním. Chtěla se ho zeptat, jestli Sebastiana mučili. Chtělo se jí rozkřiknout se na něj, aby ho ihned pustil.

„Ano, máme ho. Pokud je to ten muž, o kterém mluvíte. V každém případě odpovídá vašemu popisu.“ 

„Dobře. Potřebuju ho zpátky. Mám pro něj neodkladný úkol. Nemůžu si dovolit sebemenší zdržení. Musíme ihned vyrazit, dokud stopa nevychladla. Nejlepší by bylo, kdybychom kolem jeho propuštění nedělali velký humbuk. Musíme vyklouznout, aniž bychom vzbudili pozornost, musíme přijít do co nejmenšího kontaktu s vojáky. Té buňce tajných agentů se pravděpodobně podařilo vetřít se do naší armády.“ 

Kapitán Lerner zkřížil ruce na prsou, vzdychl a pak se k ní trochu naklonil a díval se na ni asi tak, jak se velký bratr dívá na svou menší sestru. „Jennsen, jste si jistá, že patří k vašim lidem?“

Jennsen se bála, že by mohla svoje blufování přehnat. „Byl pro ten úkol vybrán hlavně proto, že ho vojáci nepodezřívali, že je jedním z nás. Když se na něj podíváte, nikdy byste to neřekl. Sebastian v praxi prokázal, že se dokáže dostat k tajným agentům velice blízko, aniž by tušili, že je jedním z našich lidí.“

„Ale jste si jistá jeho věrností? Jste si naprosto jistá, že ten člověk neznamená pro lorda Rahla žádné nebezpečí?“ 

„Sebastian je jedním z mých lidí - tím jsem si jistá - ale už si nejsem jistá, jestli ten muž, kterého vězníte, je můj Sebastian. To bych ho nejdřív musela vidět. Proč?“ 

Kapitán se díval zamyšleně stranou a kroutil hlavou. „Nevím. Strávil jsem spoustu roků s podobným nožem po boku, jak vy začínáte, a v místech, kam si ho ani vzít nemůžete, aby nikdo nepoznal, kdo ve skutečnosti jste. Ani vám nemusím říkat, že když je člověk neustále v takovém nebezpečí, získá někdy zvláštní smysl k posouzení lidí. Něco na tom chlapíkovi s bílými vlasy mě nutí, abych byl ve střehu.“

Jennsen nevěděla, co mu na to má říci. Kapitán byl dvakrát tak velký jako Sebastian, takže to, co ho znepokojovalo, nemohlo být Sebastianovo vzezření, jeho fyzické předpoklady. Ty samozřejmě také nejsou žádným indikátorem možného nebezpečí. Například Jennsen by nejspíš kapitána Lernera přemohla v souboji na nože. Možná kapitán Lerner nějak vycítil, jak je Sebastian smrtelně nebezpečný v zacházení se zbraněmi. Však kapitánovy oči před chvílí pozorně sledovaly, jak Jennseniny prsty ovládají nůž.

Možná kapitán z různých detailů poznal, že Sebastian není D'Hařan. To by mohlo situaci zkomplikovat, Jennsen si však předem promyslela, jak to vysvětlit, pro každý případ.

„Má Tom pořád tolik elánu?“ zeptal se kapitán. 

„Ó, však ho znáte. Teď zrovna prodává víno, John a Clayton mu pomáhají.“ 

Kapitán na ni nevěřícně vytřeštil oči. „Tom - a jeho bratři? Prodávají víno?“ Kroutil hlavou a zubil se od ucha k uchu. „Rád bych věděl, co má vlastně za lubem.“

Jennsen pokrčila rameny. „No, to víno zrovna prodává v tuhle chvíli, samozřejmě. Ti tři cestují po celé zemi, kupují různé zboží, pak ho vozí sem a tady ho prodají.“

Zasmál se tomu a poplácal ji po rameni. „To zní, jako kdyby to tvrdil on sám. Není divu, že vám důvěřuje.“

Jennsen byla naprosto zmatená a za žádnou cenu se nechtěla zaplést do další nebezpečné diskuse o Tomovi, při níž by se brzy prozradila. O Tomovi toho ve skutečnosti moc nevěděla - a tenhle člověk ho zřejmě znal velmi dobře.

„Myslím, že bude nejlepší, když si prohlédnu toho chlapíka, kterého tu držíte. Jestli je to Sebastian, musím mu nakopat zadek a rychle ho dostat, kam potřebuju.“ 

„Dobrá,“ řekl kapitán Lerner a energicky přikývl. „Jestli je to váš člověk, tak se alespoň konečně dozvím jeho jméno.“ Otočil se k železem pobitým dveřím a hrabal se v kapse, dokud nenašel klíč. „Jestli je to on, tak má štěstí, že jste si pro něj přišla dřív, než se tu objeví jedna z těch ženštin v rudé kůži, aby ho vyslechla. Pak by jí vyžvanil mnohem víc než jen své jméno. Ušetřil by sobě i vám spoustu problémů, kdyby nám byl hned řekl, co tu dělá.“ 

Jennsen se úlevou a radostí zatočila hlava, když slyšela, že Mord-Sithy Sebastiana nemučily. „Když člověk vyřizuje záležitosti lorda Rahla, musí držet jazyk za zuby,“ řekla. „Sebastian zná cenu naší práce.“

Kapitán zamručel na souhlas a otočil klíčem v zámku. Západka se s jasným kovovým kliknutím uvolnila. „Pro tohohle lorda Rahla bych držel jazyk za zuby - i kdyby mě vyslýchala Mord-Sitha. Ale vy musíte nového lorda Rahla znát líp než já a tak bych řekl, že vám to nemusím zdůrazňovat.“

Jennsen mu neporozuměla, a ani se ho na nic nevyptávala. Když kapitán zatáhl, dveře se pomalu otevřely a za nimi se objevila dlouhá chodba, osvětlená po celé délce několika málo svíčkami. Po obou stranách byly dveře s malými zamřížovanými okénky. Když procházeli kolem nich, z některých se protáhlo asi půl tuctu paží ven, prosily, natahovaly se, chňapaly. Ze tmy se jinými ozývala změť hlasů, vesměs kletby a nadávky. Podle těch rukou a množství hlasů Jennsen poznala, že v každé cele je několik vězňů.

Jennsen šla za kapitánem dál a dál do nitra pevnostního vězení. Když někteří z mužů vykoukli ven a uviděli ženu, volali za ní oplzlé poznámky. Ty obscénní, vulgární výkřiky a pošklebování ji šokovaly. Skryla však své pocity i své obavy a nasadila si na tvář neproniknutelnou masku.

Kapitán Lerner se držel uprostřed chodby a čas od času odstrčil natažené ruce. „Dávejte pozor,“ varoval ji.

Jennsen se zrovna chystala zeptat proč, když po ní někdo hodil něco kašovitého. Minulo ji to a rozstříklo se to po protější zdi. Byla konsternovaná, když zjistila, že jsou to fekálie. Pak se přidalo ještě několik vězňů. Jennsen se musela krčit a uskakovat, aby se tomu vyhnula. Kapitán najednou kopl do dveří cely, ze které se někdo chystal hodit další. Zvuk toho kopnutí se ozvěnou odrážel chodbou a zapůsobil jako postačující varování. Vězňové se stáhli zpátky do hlubin svých cel. Nasupený kapitán pokračoval v chůzi, teprve když se přesvědčil, že porozuměli jeho hrozbě.

Jennsen se neudržela a musela se šeptem zeptat: „Z čeho jsou tihle muži obviněni?“

Kapitán se podíval přes rameno. „Z různých věcí. Vraždy, znásilnění a podobně. Pár z nich jsou špióni - druh lidí, po kterých jdete.“

Z odporného zápachu toho místa se Jennsen dusila. Nenávist těch vězňů byla pochopitelná, ale nehledě na to, jak moc sympatizovala se zajatci vojáků lorda Rahla, s muži bojujícími proti jeho krutovládě, jejich chování svědčilo proti nim a jen dokládalo správnost obvinění ze zvrácenosti. Kapitán Lerner najednou zabočil do postranní chodby a Jennsen se mu držela v patách.

Z poličky vytesané v kamenné stěně kapitán sebral lampu a zapálil ji nejbližší svíčkou. Záře lampy jen trochu víc osvětlila ten zlý sen a způsobila, že byl ještě hrozivější. Jennsen posedla děsivá vize, že je odhalena a že skončí na tomto místě. Neubránila se představě, že je zavřená v cele s muži, jako jsou tihle. Věděla, co by jí udělali. Musela si připomenout, aby dýchala pomaleji, klidněji.

Kapitán otevřel další dveře, za nimiž byla nízká chodba se dveřmi v menších rozestupech. Hádala, že to jsou cely pro jednoho vězně, samotky. V tom se z jednoho kénka vynořila chňapající ruka, špinavá a plná otevřených ran, a snažila se ji chytit za plášť. Setřásla ji a šla dál.

Kapitán Lerner odemkl další dveře na konci chodby a vešli do ještě menšího prostoru, sotva širšího než jeho ramena. Z toho pokřiveného, těsného prostoru připomínajícího puklinu ve skále naskočila Jennsen husí kůže. Tady z okének ve dveřích netrčely žádné ruce. Kapitán se zastavil a zvedl lampu, aby se podíval malým otvorem ve dveřích napravo. Zřejmě spokojený s tím, co uviděl, podal lampu Jennsen a dveře odemkl.

„Do téhle sekce dáváme zvláštní vězně,“ vysvětloval. 

Aby otevřel dveře, musel použít obě ruce a celou svou váhu. Pohnuly se s pronikavým protestem. Jennsen překvapilo, když uvnitř uviděla jen maličký prostor s druhými dveřmi. Proto se do téhle chodby nenatahovaly žádné ruce. Cely měly dvojité dveře, aby byl případný útěk ztížen. Kapitán odemkl druhé dveře a vzal si lampu zpátky.

Pak se sehnul mezi dveřmi a osvětlil prostor před sebou, jeho hřmotná postava na okamžik Jennsen uvrhla do tmy. Jakmile byl uvnitř, nabídl jí ruku, aby jí pomohl, aby nezakopla o vysoký práh. Jennsen sevřela jeho mohutnou ruku a vešla do cely. Ta byla větší, než čekala, zdálo se, že je vytesaná v pevné skále. Stopy po dlátech v kamenných stěnách byly důkazem toho, jak těžká práce to musela být. Z tak bezpečného vězení by se žádný vězeň nemohl prokopat.

Na lavici vytesané v protější stěně seděl Sebastian. Od okamžiku, kdy Jennsen vstoupila do cely, z ní nespouštěl oči. Zdálo se jí, že v těch jeho modrých očích vidí, jak moc touží dostat se ven. Přesto na sobě nedal znát žádné emoce a nic neříkal. Podle jeho chování by se nikdo nemohl dovtípit, že ji zná.

Plášť měl pečlivě složený a používal ho na chladné kamenné lavici jako polštář. Vedle něj měl hrnek s vodou. Šaty měl upravené, nebyly na nich žádné známky, že by ho nějak týrali.

Byla tak ráda, že zase vidí jeho tvář, jeho oči, jeho bílé vlasy. Olízl si rty, své hezké rty, které se na ni tak často usmívaly. Teď si však úsměv nemohl dovolit. Jennsen měla pravdu. Když ho teď viděla živého a nezraněného, skutečně zatoužila rozběhnout se k němu, obejmout ho a rozplakat se v jeho náručí úlevou.

Kapitán kývnul lampou. „Je to on?“

„Ano, kapitáne.“ 

Udělala další krok; Sebastian na ní visel očima. Musela se na chvilku odmlčet, aby se ujistila, že už ovládne svůj hlas. „To je v pořádku, Sebastiane. Tady kapitán Lerner už ví, že jsi jeden z mého týmu.“ Poklepala na rukojeť svého nože. „Můžeš mu plně důvěřovat, tvou pravou totožnost si ponechá pro sebe.“

Kapitán Lerner napřáhl ruku. „Těší mě, že vás poznávám, Sebastiane. Omlouvám se za to nedorozumění. Nevěděli jsme, kdo jste. Jennsen mi vysvětlila vaše poslání. Také jsem kdysi sloužil a chápu nutnost utajení.“

Sebastian vstal a stiskl mu ruku. „Nic se nestalo, kapitáne. Nemůžu vinit naše lidi z toho, že dělají svou práci.“

Sebastian nevěděl, jaký má Jennsen plán. Zdálo se, že čeká, až mu poskytne nějaké vodítko. Jennsen mu s netrpělivým gestem položila otázku, o níž věděla, že na ni nemůže odpovědět, ale takovým způsobem, aby mu zároveň naznačila, co má říkat.

„Navázal jsi spojení s některým z těch tajných agentů, než tě zastavila ta stráž? Zjistil jsi totožnost některého z nich a získal jeho důvěru? Máš aspoň nějaká jména?“ 

Sebastian pochopil a přesvědčivě si povzdechnul. „Bohužel ne. Zrovna jsem přijel a neměl jsem příležitost, než mě ti strážní...“ Jeho pohled sjel ke dveřím. „Mrzí mě to.“

Kapitánův pohled přelétal z jednoho na druhého.

Jennsen předstírala shovívavost. „No dobrá, nemůžu mít strážným za zlé, že jsou v paláci ostražití. Teď ale nemáme moc času. Udělala jsem jistý pokrok v našem pátrání a objevila několik důležitých nových kontaktů. Dost to spěchá. Ti lidé jsou velice opatrní a já potřebuju, aby ses s nimi zkontaktoval. Nezdá se mi, že by si třeba nechali platit pití od ženy - mohlo by to u nich vzbudit podezření - a tak to chci nechat na tobě. Musím nalíčit jiné pastičky.“

Sebastian přikývl, jako kdyby byl dopodrobna obeznámený s tou fiktivní prací. „Dobře.“

Kapitán natáhl ruku. „Tak tedy pojďme, abyste se oba mohli co nejdřív věnovat svému poslání.“

Sebastian vykročil za Jennsen ven z cely, ale ještě se ohlédnul zpátky. „Kapitáne, budu potřebovat své zbraně. A všechny peníze, co jsem měl ve váčku. Jsou to peníze lorda Rahla a já je potřebuju, abych splnil jeho rozkazy.“

„Všechno je to u mne. Nic nechybí - máte mé slovo.“ 

Když byli venku, ve stísněné chodbičce, uzamkl kapitán Lerner celu. Měl lampu, a tak na něj Jennsen se Sebastianem čekali. Když Jennsen vykročila, natáhl kapitán ruku, sevřel jí paži a tak ji zastavil.

Jennsen ztuhla a zadržela dech. Cítila, jak Sebastianova ruka klouže kolem jejího pasu a hledá rukojeť nože.

„Je pravda, co se povídá?“ zeptal se kapitán. 

Jennsen k němu otočila hlavu. „Co myslíte?“

„Myslím o lordu Rahlovi. Jaký je... nevím, jak to vyjádřit... jiný. Slyšel jsem to od lidí - od lidí, co se s ním setkali, co bojovali po jeho boku. Vyprávějí, jak vládne tím svým mečem, jak umí bojovat a tak, ale co víc, mluví o něm, jaký je to člověk. Je pravda, co se o něm říká?“ 

Jennsen nevěděla, jak to myslí. Bála se pohnout, bála se cokoli říct, nevěděla, jak má na takovou otázku odpovědět. Nevěděla, co lidé, a zvlášť d'hařanští vojáci, říkají o novém lordu Rahlovi.

Věděla, že by toho člověka mohli společně se Sebastianem okamžitě zabít. Na jejich straně by byl moment překvapení. Sebastian, s rukou na jejím noži, jistě myslel na to samé.

Stejně by se však ještě museli nějak dostat ven z paláce. Kdyby ho zabili, tak by vojáci pravděpodobně jeho mrtvolu brzo objevili. A d'hařanští vojáci zcela určitě nejsou nedbalí. I kdyby Jennsen se Sebastianem mrtvého kapitána vězeňské stráže někam schovali, kontrola vězňů by brzy odhalila, že Sebastian chybí. Pak by jim zbývala jen velmi malá naděje, že uniknou.

Ještě horší však bylo, že si Jennsen nedovedla představit, že by tohohle člověka mohla zabít. I když to byl d'hařanský voják, necítila k němu žádné nepřátelství. Připadal jí jako slušný člověk, ne jako nějaký zloduch. Tom ho zřejmě měl rád a kapitán si Toma vážil. Probodnout člověka, který se ji pokouší zabít, to byla jedna věc, ale tohle by bylo něco docela jiného. Nemohla by to udělat.

„Za toho člověka bychom položili své životy,“ prohlásil přesvědčivým hlasem Sebastian. „Raději bych se od vás nechal mučit a třeba i zabít, než bych řekl jediné slovo, z obavy, že by to mohlo vystavit lorda Rahla nebezpečí.“ 

„Já taky,“ dodala tiše Jennsen, „nemyslím skoro na nic jiného než na lorda Rahla. Dokonce se mi o něm zdá.“ 

Řekla pravdu, ale pravdu, která ho měla oklamat.

Kapitán se zasmál a vykročil, zřejmě spokojený s odpovědí, protože pustil Jennseninu paži.

Jennsen cítila, jak se Sebastianova ruka pomalu odtahuje od jejího nože.

„Řekl bych, že tím je řečeno vše,“ ozval se kapitán z blízké tmy. „Sloužil jsem dlouho. Už jsem ztratil naději, že bych se kdy odvážil snít o takové věci.“ Zaváhal a pak pokračoval. „A co jeho žena? Je skutečně zpovědnicí, jak se povídá? Slyšel jsem o zpovědnicích vyprávět legendy, ještě z dob, kdy nebyly hranice, nikdy jsem si ale nebyl jistý, jestli to je pravda.“ 

Žena? Jennsen nevěděla, že lord Rahl má nějakou manželku. Nedokázala si ho představit s manželkou, nebo jak by asi taková žena vypadala. Jennsen ani nemohla pochopit, proč by se měl lord Rahl, který může mít jakoukoli ženu, která mu padne do oka, a pak ji odložit, kdy se mu zlíbí, obtěžovat s tím, že by si nějakou bral za manželku.

Dokonalou záhadou bylo pro Jennsen také to, co by mohlo znamenat „zpovědnice“. Samotný titul „zpovědnice“ jí připadal zlověstný.

„Je mi líto,“ řekla konečně. „Nikdy jsem se s ní nesetkala.“ 

„Já taky ne,“ řekl Sebastian. „Ale slyšel jsem o ní to samé co vy.“ 

Kapitán se rezervovaně zasmál. „Jsem rád, že jsem se dožil toho, že konečně přišel lord Rahl, jako je tenhle, a vládne D'Haře tak, jak se vládnout má.“

Jennsen šla za ním, znepokojená jeho slovy, znepokojená tím, že je rád, že tenhle lord Rahl chce dobýt celý svět a vládnout mu jménem D'Hary.

Jennsen se už nemohla dočkat, až budou venku z vězení a pryč z paláce. Rychle se vraceli zpátky úzkými chodbami, železnými dveřmi a kolem natažených rukou vězňů. Tentokrát na vězně kapitán varovně zavrčel a to stačilo k tomu, aby se uklidnili.

Když chvatně procházeli posledními železem pobitými dveřmi před schodištěm, všichni tři se náhle zarazili. Čekala tam na ně vysoká atraktivní žena s dlouhým světlým copem a uzavírala jim únikovou cestu. Výraz její tváře připomínal blesk připravený udeřit.

Na sobě měla rudou koženou uniformu.

Nemohl to být nikdo jiný než Mord-Sitha.

Kapitola dvacátá sedmá

Ta žena měla ruce bezstarostně sepjaté za zády. Její výraz však byl všechno, jenom ne bezstarostný. Od kamenných stěn se ozvěnou odrážel klapot jejích bot, jak vykročila směrem k nim - blížící se temný bouřkový mrak, síla, která nezná, co to je strach.

Jennsen přeběhla po těle vlna husí kůže od kolen až po šíji, kde se jí postavily jemné chloupky.

Pravidelným odměřeným krokem obešla kolem nich jednou dokola, přitom si je prohlížela od hlavy k patám, jako krouží jestřáb, když si prohlíží myš. Jennsen si všimla Agielu, zbraně Mord-Sith, visícího na jemném řetízku u ženina zápěstí. Věděla, jak smrtonosná tahle zbraň může být, i když vypadá jen jako tenký kožený bičík, ne delší než asi stopu.

 „Přišel za mnou jeden velice rozrušený úředník,“ řekla Mord-Sitha tichým, hedvábným hlasem. Její vražedný pohled úmyslně těkal z Jennsen na Sebastiana a zase zpátky. „Domníval se, že je třeba, abych sešla sem dolů a podívala se, co se tu děje. Zmínil se o ženě s rudými vlasy. Zdálo se mi, že si myslí, že ta žena by mohla znamenat nějaké potíže. Co si myslíš, že ho tak znepokojilo?“ 

Kapitán, který stál za Jennsen, udělal krok stranou. „Neděje se tu nic, čím byste se měla zabývat...“

Rychlým pohybem zápěstí si přitáhla Agiel do hrsti a současně namířila na kapitánův obličej. „Tebe jsem se neptala. Ptala jsem se téhle mladé ženy.“

Její planoucí pohled se vrátil k Jennsen. „Proč si myslíš, že říkal, že je potřeba, abych šla sem dolů? No?“

Jennsen!

„Protože,“ řekla Jennsen, jež nemohla odvrátit pohled od těch chladných modrých očí, „je to nafoukaný hňup a nelíbilo se mu, že ho ignoruji, přestože nosí bílý hábit.“ 

Mord-Sitha se usmála. Nebyl to veselý úsměv, ale neradostný respekt před pravdivostí toho, co Jennsen právě řekla.

Podívala se na Sebastiana a její úsměv se vypařil. Když se její pohled znovu vrátil k Jennsen, vypadal, jako když dokáže řezat ocel. „Nafoukaný nebo ne, to nic nemění na skutečnosti, že byl právě propuštěn vězeň jen na základě tvého slova.“

Jennsen!

„Moje slovo postačuje.“ Jennsen rozzlobeně popadla nůž a rychle té ženě ukázala jeho rukojeť. „Tohle moje slovo jistě podpoří.“ 

„Tohle,“ zasyčela svým hedvábným hlasem Mord-Sitha, „neznamená vůbec nic.“ 

Jennsen cítila, jak se jí hrne krev do tváře. „Znamená to...“

„Myslíš si, že jsme hloupí?“ Mord-Sithina těsně přiléhající rudá kožená uniforma zavrzala, když se nahnula blíž. „Že když sem přijdeš a začneš nám mávat rukojetí toho nože před nosem, tak se naše schopnost myslet někam vypaří?“ 

Přiléhající kožený oblek prozrazoval tělo zrovna tak pěkně tvarované jako statné. Jennsen si připadala před touto dokonalou bytostí malá a ošklivá. A co bylo ještě horší, připadala si naprosto neschopná hrát dál svou připravenou roli před ženou tak sebevědomou, jako byla tahle Mord-Sitha, před ženou, která zřejmě její smyšlenou historku prokoukla. Jennsen však věděla, že kdyby teď zaváhala, budou jak ona, tak Sebastian prakticky mrtví.

Pokusila se odpovědět co nejostřejším tónem: „Tenhle nůž nosím pro lorda Rahla, jeho jménem, a vy se tomu musíte podrobit.“

„Vážně? A proč?“ 

„Protože tenhle nůž je důkazem, jakou důvěru ve mne lord Rahl chová.“ 

„Aha. Takže jen proto, že ho náhodou máš, si máme myslet, že ti ho lord Rahl svěřil? Že ti důvěřuje? Jak máme vědět, že jsi ten nůž někde nenašla? Co?“ 

„Našla? Vy jste se...“ 

„Nebo jste možná ty a tenhle vězeň pravého majitele toho nože přepadli ze zálohy - a zabili ho - jenom proto, abyste získali kýžený předmět, protože jste doufali, že vám dodá věrohodnosti.“ 

„Nechápu jak si můžete myslet, že...“ 

„Nebo jsi zbabělá a zabila jsi majitele toho nože ve spánku? Nebo dokonce nemáš ani tolik odvahy a koupila jsi ten nůž od hrdlořezů, kteří ho zabili. Je to tak? Prostě jsi ho získala od pravého vraha?“ 

„Ovšemže ne!“ 

Mord-Sitha se naklonila ještě blíž, až Jennsen cítila na tváři její dech. „Možná jsi muže, kterému patřil, svedla, a když ti ležel mezi nohama, tak tvůj spolupachatel, tenhle, mu ho ukradl. Nebo jsi jen děvka a ten nůž byl dar od vraha a zloděje za tvou milostnou přízeň?“

Jennsen couvla. „Já... já bych...“

„Ukazovat nám tu zbraň nic nedokazuje. Skutečnost je taková, že nevíme, komu ten nůž patří.“ 

Poddej se!

„Je můj!“ trvala na svém Jennsen. 

Mord-Sitha se narovnala a zvedla obočí. „Vážně?“

Kapitán si zkřížil ruce na prsou. Sebastian stál vedle Jennsen a ani se nepohnul. Jennsen zadržovala slzy panického strachu, deroucí se ven. Místo toho se snažila nasadit vzdorný výraz.

Jennsen! Poddej se!

„Mám důležité poslání v zájmu lorda Rahla,“ procedila Jennsen mezi sevřenými zuby. „Na tohle nemám čas.“ 

„Ó,“ posmívala se Mord-Sitha, „důležité poslání v zájmu lorda Rahla. No, to vážně zní důležitě.“ Zkřížila ruce na prsou. „Jaké poslání?“ 

„To je moje věc, ne vaše.“ 

Mrazivý úsměv se vrátil. „Je v tom magie? Ano? Magie?“

„To vás nemusí zajímat. Chovám se přesně podle rozkazu lorda Rahla a vy byste udělala dobře, kdybyste si to zapamatovala. Moc by se mu nelíbilo, kdyby se dozvěděl, že do toho strkáte nos.“ 

Obočí se znovu zvedlo. „Strkám nos? Milá mladá dámo, o Mord-Sithách se nikdy nedá říct, že do něčeho strkají nos. Kdybys byla tím, co říkáš, tak bys přinejmenším tohle věděla. Mord-Sithy existují jen proto, aby chránily lorda Rahla. Nemyslíš, že by to ode mne bylo hrubé zanedbání povinnosti, kdybych si nevšímala tak zvláštní, podivné události?“

„Ne... už jsem vám řekla...“ 

„A co když lord Rahl zjistí, že je smrtelně raněný, a než umře, tak se mě zeptá, co se stalo? Mám mu říct, že se tu objevila dívka s pěkným nožem a požadovala, abychom jí vydali velice podezřelého mlčenlivého vězně, a my jsme byli tím nožem a jejíma modrýma očima tak oslněni, že jsme si mysleli, že jí musíme okamžitě vyhovět. Co tomu říkáš?“ 

„Samozřejmě musíte...“ 

„Ukaž mi něco ze své magie!“ Mord-Sitha natáhla ruku a promnula pramínek Jennseniných vlasů mezi palcem a ukazováčkem. „No? Maličký kousek magie, abys mě přesvědčila. Kouzlo, očarování, nějakou oslňující ukázku tvojí dovednosti. Jestli chceš, vyvolej třeba blesk. Když ne blesk, tak co aspoň jednoduchý plamínek vznášející se vzduchem?“ 

„Já ne...“ 

„Předveď nějaké kouzlo, čarodějnice!“ Byl to rozkaz, smrtelně vážně míněný rozkaz. 

Poddej se!

Jennsen, rozzlobená na ten hlas, ale ještě víc na Mord-Sithu, odehnala plesknutím její ruku od svých vlasů. „Nech toho!“

Rychleji, než se zdálo být možné, se Sebastian na tu ženu vrhl. Ale ještě rychleji se v její pěsti objevil Agiel. Vrazila jeho špičku Sebastianovi do ramene, ještě když byl uprostřed skoku.

Sebastian vykřikl, když ho ta zbraň na místě zarazila. Žena klidně přitiskla Agiel proti jeho rameni a srazila ho tak k zemi. Sebastian jen ležel zhroucený na podlaze a naříkal.

Jennsen se vrhla k Mord-Sithě. Jediným rychlým pohybem žena vstala a napřáhla Agiel proti Jennsenině tváři, aby ji zastavila. Sebastian se jí svíjel bolestí pod nohama.

Jennsen v tu chvíli myslela jen na Sebastiana, jen na to, aby se k němu dostala, aby mu mohla pomoci. Popadla Agiel a odstrčila ho i s ženinou rukou stranou. Pak si klekla na jedno koleno vedle Sebastiana. Ten se válel ze strany na stranu, choulil se a třásl, jako kdyby do něj uhodil blesk.

Uklidnil se, když se ho něžně dotkla a řekla mu, aby jen klidně ležel. Když se trochu zotavil a pokoušel se posadit, chytila ho Jennsen pod rameny, aby mu pomohla. Opřel se o ni, těžce dýchal a bylo na něm vidět, jak přetrvávajícím bolestivým účinkem té zbraně trpí. Několikrát zamrkal, aby si pročistil slzící oči, a snažil se zaostřit zrak. Jennsen, zděšená tím, co pouhý dotyk Agielu způsobil, pohladila Sebastiana po tváři. Zvedla mu bradu, chtěla vědět, jestli ji poznává, jestli je v pořádku. Stěží se dokázal sám posadit, ale krátce přikývl.

„Vstaňte!“ Nad nimi se hrozivě tyčila Mord-Sitha. „Oba!“ 

Sebastian ještě nemohl. Jennsen vyskočila a vzdorovitě se té ženě postavila. „Tohle nepřipustím! Až o tom řeknu lordu Rahlovi, nechá tě zbičovat!“

Mord-Sitha se mračila. Napřáhla Agiel. „Dotkni se ho!“

A Jennsen znovu sevřela její zbraň a odstrčila ji stranou. „Nech toho!“

„Funguje,“ mumlala si Mord-Sitha pro sebe, „vím, že funguje - cítím to.“ 

Otočila se a zkusmo přitiskla tu hroznou věc ke kapitánově paži. Ten vykřikl a klesl na kolena.

„Přestaň!“ Jennsen znovu chytila rudý bičík a odtáhla ho od kapitána. 

Mord-Sitha na ni nevěřícně zírala. „Jak to děláš?“

„A co?“ 

„Jak je možné, že se ho dotýkáš a nebolí tě to? Proti dotyku Agielu přece není nikdo imunní - ani sám lord Rahl!“ 

Jennsen si uvědomila, že se stalo něco neslýchaného. Nerozuměla tomu, ale věděla, že se v téhle zmatené situaci musí chopit své příležitosti.

„Chtěla jsi vidět něco z mé magie - tak jsi to viděla.“ 

„Ale jak...“ 

„Myslíš, že by mi lord Rahl svěřil ten nůž, kdybych nebyla dostatečně způsobilá?“ 

„Ale Agiel...“ 

Kapitán se drápal na nohy. „Co to s vámi sakra je? Vždyť bojuju za stejnou věc jako vy.“

„A ta věc je chránit lorda Rahla,“ odsekla Mord-Sitha. Zvedla Agiel. „Pomocí tohohle ho bráním. Musím zjistit, co s tím není v pořádku, jinak bych selhala.“ 

Jennsen natáhla ruku a pevně sevřela prsty kolem té zbraně, přitom se dívala Mord-Sithě zpříma do očí. Řekla si, že si musí být neustále vědoma, koho před nimi hraje, a pokračovat v rozehrané roli. Snažila se přemýšlet, co by asi udělala, kdyby skutečně byla jedním z elitních agentů lorda Rahla.

„Chápu tvoje obavy,“ řekla Jennsen odhodlaně. Rozhodla se, že nepropásne nečekanou šanci, i když jí sama plně neporozuměla. „Vím, že chceš chránit lorda Rahla. 

Všichni sdílíme tuhle oddanost a svatou povinnost. Naše životy patří jemu. Já mám důležitý úkol, při němž dělám vlastně to, co ty - ochraňuju lorda Rahla. Nevíš, co všechno je v něm zahrnuto, a já nemám čas ani na to, abych ti to začala vysvětlovat.

Už toho všeho bylo dost. Lord Rahl je v nebezpečí života. Nesmím už ztrácet čas. Když mě nenecháš dělat mou práci, tak ho ohrozíš a já tě odstraním z cesty, tak jak bych odstranila cokoli, co ho ohrožuje.“

Mord-Sitha rozvažovala nad Jennseninými slovy. Co si myslela, o tom neměla Jennsen ani ponětí, ale samotnou tu vlastnost - totiž schopnost uvažovat - si Jennsen nikdy s Mord-Sithami nespojovala. Vždycky si myslela, že to jsou nemyslící vražedné stroje. Tahle žena však Jennsen přesvědčila, že je velice rozumná, přemýšlivá bytost.

Nakonec se Mord-Sitha sehnula, sevřela Sebastiana pod paží a pomohla mu vstát. Když klidně stál, otočila se k Jennsen.

„Ráda bych se nechala zbičovat - a protrpěla bych i horší věci - kdyby to pomohlo chránit lorda Rahla. Tak pojďme - a rychle!“ Krátce, ale upřímně se na Jennsen usmála a pak ji poklepala po rameni. „Ať tě chrání dobří duchové!“ Pak trochu zaváhala. „Ale stejně bych ráda věděla, jak je to možné, že necítíš sílu Agielu. Taková věc prostě není možná!“ 

Jennsen nesmírně překvapilo, že se tak špatný člověk odváží vzývat dobré duchy. Teď byla dobrým duchem i Jennsenina matka. „Mrzí mě to, ale tohle patří k věcem, které bych ti kvůli nedostatku času ani nemohla vysvětlovat. Ostatně bezpečnost lorda Rahla závisí na tom, jestli to udržím v tajnosti.“

Žena si ji dlouho a upřeně prohlížela. „Jmenuju se Nyda,“ řekla nakonec. „Přísahej mi, osobně mně, že uděláš, co říkáš, a že ho budeš chránit.“

„To ti přísahám, Nydo. Teď už ale musím jít. Už vážně nemám čas - na nic.“ 

Než Jennsen mohla vykročit, sevřela Mord-Sitha v hrsti její plášť i s šaty pod ním na rameni. „Tohohle lorda Rahla si nemůžeme dovolit ztratit, jinak bychom ztratili všechno. Kdybych někdy zjistila, že jsi mi lhala, tak ti slibuju dvě věci. Za prvé - nenajdeš nikde díru dost hlubokou, aby ses v ní přede mnou skryla, a za druhé - tvoje smrt překoná jakoukoli noční můru, všechny zlé sny, jaké kdy kdo měl. Vyjádřila jsem se jasně?“

Když Jennsen viděla nelítostné odhodlání v Nydiných očích, dokázala jen němě přikývnout. Mord-Sitha se otočila a začala stoupat po schodech. „Tak pojďme!“

„Jste v pořádku?“ zeptal se kapitán Sebastiana. 

Sebastian si smetl špínu s kolen a zamířil ke schodům. „Radši bych se nechal zbičovat než tohle, ale řekl bych, že to přežiju.“

Kapitán se ušklíbl na souhlas a masíroval si bolavou paži. „Mám vaše věci nahoře, pod zámkem. Vaše peníze i zbraně.“

„Peníze lorda Rahla,“ opravil ho Sebastian. 

Jennsen netoužila po ničem jiném, než aby už byli pryč z paláce. Pospíchala po schodech nahoru a nutila se, aby se nerozběhla.

„Ach,“ křikla na ně Mord-Sitha dolů se schodů. Zastavila se s rukou na rezavém zábradlí a čekala, až k ní dojdou. „Zapomněla jsem vám něco říct.“ 

„Co jsi nám zapomněla říct?“ zeptala se Jennsen. „Máme naspěch.“ 

„Víš, ten hodnostář, který za mnou přišel, ten v bílém hábitu.“ 

„Ano?“ zeptala se Jennsen, když k ní došla. 

„Potom, co byl u mne, se ještě chystal vyhledat mága Rahla a dovést ho dolů, aby se na tebe taky podíval.“ 

Jennsen cítila, jak jí mizí krev z tváře.

„Lord Rahl je přece daleko na jihu,“ řekl kapitán, jenž zrovna došel na jejich úroveň. 

„Ne lord Rahl,“ řekla Nyda. „Mág Rahl. Čaroděj Nathan Rahl.“ 

Kapitola dvacátá osmá

Jennsen si to jméno, Nathan Rahl, pamatovala. Althea jí řekla, že se s ním setkala ve Starém světě, v Paláci proroků. Říkala také, že to je pravý Rahl. Říkala, že je mocný mág a že je nepředstavitelně nebezpečný, takže ho tam věznili za neproniknutelnými magickými štíty, kde nemohl způsobit žádnou škodu, a přesto se mu to někdy podařilo. Althea také tvrdila, že Nathanu Rahlovi je přes devět set let.

Ten starý čaroděj se tedy nějak musel přes ty neproniknutelné magické štíty dostat.

Jennsen chytila Mord-Sithu za rameno. „Nydo, co tu dělá?“

„To nevím. Nesetkala jsem se s ním.“ 

„Je moc důležité, aby nás neuviděl.“ Jennsen postrčila Nydu, aby si pospíšila. „Nemám teď čas ti to vysvětlovat, ale on je nebezpečný.“ 

Na vrcholu schodiště se Nyda rozhlédla na obě strany a pak se obrátila k Jennsen. „Nebezpečný? Jsi si tím jistá?“

„Ano!“ 

„Dobrá. Tak pojďte za mnou.“ 

„Potřebuju svoje věci,“ řekl Sebastian. 

„Tady.“ Kapitán ukázal na nedaleké dveře. 

Zatímco Nyda hlídala, šel Sebastian dovnitř za kapitánem Lernerem. Jennsen stála s roztřesenými koleny ve dveřích a dívala se, jak kapitán pokládá lampu na zem a odemyká další, vnitřní dveře. Pak kapitán se Sebastianem vešli do místnosti za těmi dveřmi a lampu si vzali s sebou. Jennsen slyšela útržky slov a zvuky věcí vytahovaných z police.

S každou ubíhající sekundou Jennsen málem slyšela čarodějovy kroky, jak se k nim dostává blíž a blíž. Kdyby je chytil, tak by Sebastianovi byly jeho zbraně k ničemu. Kdyby je Nathan Rahl uviděl, hned by poznal, kdo Jennsen je - díra ve světě, potomek Darkena Rahla bez daru magie. Pak už by se z toho nemohla dostat žádným blufováním. Konečně by ji měli.

Ze dveří se vynořil Sebastian, následovaný kapitánem. „Pojďme.“

Teď vypadal prostě jako muž v tmavozeleném plášti, stejně jako dřív. Málokdo by ho podezříval, že pod pláštěm skrývá celou sbírku zbraní. Jen jeho modré oči a hřebíky bílých vlasů ho odlišovaly od ostatních; možná právě proto ho tehdy stráže zastavily.

Kapitán chytil Jennsen za paži. „Jak řekla ona,“ - kývl hlavou k Mord-Sithě - „ať jsou s vámi pořád dobří duchové.“

Podal jí lampu. Jennsen mu šeptem upřímně poděkovala a pak pospíchala za Mord-Sithou a Sebastianem. Kapitán vězeňských stráží se vrátil ke svým povinnostem.

Nyda je vedla neosvětlenými chodbami a prázdnými místnostmi. Pospíchali úzkou puklinou beze stropu - alespoň když se Jennsen podívala nahoru, neviděla nic než tmu. Pod nohama měli podle všeho skálu. Stěna napravo byla z obyčejného přitesaného kamene. Nalevo však byla chodba obložena obrovskými kvádry z kropenatého růžového mramoru. Každý z těch hladkých kvádrů byl větší než jakýkoli dům, ve kterém kdy Jennsen žila, přesto k sobě přiléhaly tak těsně, že by se do mezer mezi nimi nevešla ani čepel nože.

Na konci chodby s těmi obrovskými kvádry se museli přikrčit, aby prošli nízkými dvířky ven na úzký můstek pro pěší. Tvořila ho železná konstrukce s dřevěnými fošnami, přemosťující širokou propast ve skalním podloží. Jennsen ve světle své lampy viděla, že skalní stěny po obou stranách příkře spadají dolů a mizí v hlubinách. Světlo lampy nepostačovalo, aby dohlédla až na dno. Na tom útlém pásku můstku zavěšeném nad obrovským prázdným prostorem si Jennsen připadala droboučká jako nějaký mraveneček.

Mord-Sitha se najednou zastavila a s rukou na železném zábradlí se ohlédla přes rameno. „Proč je Nathan Rahl nebezpečný?“ Bylo zřejmé, že jí tahle otázka už delší dobu vrtá hlavou. „Jaké potíže ti může způsobit?“ Její ostrým tónem pronesená slova se odrážela od okolních skalních stěn.

Když se Jennsen zastavila uprostřed té lávky nad černou propastí, cítila, jak se jí houpá pod nohama. Točila se jí z toho hlava. Mord-Sitha čekala na odpověď. Jennsen se snažila přemýšlet, co by řekla. Rychlý pohled na Sebastianovu bezvýraznou tvář jí řekl, že jeho také nic nenapadá. Rychle se rozhodla smíchat několik pravdivých údajů, pro případ, že by Nyda o tom člověku něco věděla.

„Je to prorok. Unikl z míst, kde ho věznili, z míst, kde nemohl nikomu uškodit. Drželi ho tam, protože je nebezpečný.“ 

Mord-Sitha si přetáhla svůj dlouhý světlý cop přes rameno, přejížděla po něm dlaní nahoru a dolů a přemýšlela nad Jennseninymi slovy. Bylo zřejmé, že ještě nehodlá pokračovat v cestě. „Slyšela jsem, že je to docela zajímavý muž.“ V jejích očích se objevil vyzývavý výraz.

„Je nebezpečný,“ trvala na svém Jennsen. 

„Proč?“ 

„Může ohrozit moje poslání.“ 

„Jak?“ 

„Už jsem ti to řekla - je prorok.“ 

„Proroctví může být užitečné. Může ti pomoci ve tvém úkolu - chránit lorda Rahla.“ Svraštila čelo ještě hrozivěji. „Proč bys měla odmítat takovou pomoc?“ 

Jennsen si vzpomněla, co Althea říkala o věštění. „Mohl by mi říct, jak umřu, dokonce i který den. Co kdybys byla jediná, kdo může uchránit lorda Rahla před blížícím se nebezpečím, a věděla bys, že zrovna zítra máš nějakým děsivým způsobem zemřít? Znala bys přesnou hodinu i mučivé podrobnosti své smrti. To by tě mohlo dostat do stavu ochromujícího strachu a tak v panice, která by tě zachvátila, kdybys věděla přesně, kdy a jak zemřeš, bys nebyla schopná lorda Rahla účinně chránit.“

„Nebo by to taky mohlo pomoci,“ řekla Nyda. „Kdybys věděla, že se má stát něco zlého, mohla bys tomu zabránit.“ 

„Pak by to už nebylo proroctví, nebo ano?“ 

Nyda si hladila cop a uvažovala, jaké by to mělo důsledky.

„Ale kdybys znala nějakou strašnou předpověď, tak bys možná to proroctví mohla odvrátit a neštěstí zabránit.“ 

„Kdybys mohla proroctví nějakým způsobem odvrátit, tak bys zněj udělala falešné proroctví. Kdyby bylo falešné, kdyby se nevyplnilo, tak by to bylo jen pošetilé stařecké bezobsažné žvanění. Jak by se pak to proroctví dalo rozeznat od výkřiků nějakého šílence, který o sobě prohlašuje, že je prorok? 

Ale není to bezobsažné žvanění,“ pokračovala Jennsen. „Je to proroctví. Kdyby ten prorok chtěl nějak uškodit mému poslání, mohl by mi povědět něco hrozného o mé budoucnosti. A kdybych o tom věděla, mohla bych selhat a zklamat lorda Rahla.“

„Chceš říct,“ zeptala se Nyda, „že si myslíš, že by to bylo podobné, jako když se chystám někoho dotknout Agielem? Že je to přinutí ucuknout?“ 

„Ano. Jenže kdybychom znali proroctví a ucukli, jak říkáš, bude to lord Rahl, kdo se kvůli naší slabosti a strachu dostane do nebezpečí.“ 

Nyda pustila cop a lehce položila ruku na zábradlí. „Já bych ale neucukla, kdybych věděla, že mám zemřít, zvlášť kdybych zachraňovala život lordu Rahlovi. Jako Mord-Sitha jsem kdykoli připravená zemřít. Každá Mord-Sitha touží zemřít v boji za lorda Rahla, a ne v posteli, stará a bezzubá.“

Jennsen by ráda věděla, jestli je ta žena šílená, nebo jestli by mohla být skutečně tak oddaná.

„Statečná slova,“ vložil se do jejich rozhovoru Sebastian. „Ale chtěla bys na to vsadit život lorda Rahla?“ 

Nyda se mu podívala zpříma do očí. „Kdyby byl v sázce můj život? Ano. Necukla bych, kdybych věděla, kdy a jak mám zemřít.“

„Pak musím uznat, že jsi lepší než já,“ řekla Jennsen. 

Nyda bez váhání přikývla. „Nečekala bych, že budeš jako já. Nosíš sice ten nůž, ale nejsi Mord-Sitha.“

Jennsen chtěla, aby už Nyda pokračovala v cestě. Kdyby tu ženu nedokázala přesvědčit a musela s ní bojovat, tak tohle by bylo pro souboj moc špatné místo. Mord-Sitha byla silná a rychlá. Sebastian byl vzadu a nemohl by jí příliš pomoci. Kromě toho se Jennsen točila hlava z toho, jak se křečovitě držela zábradlí můstku, kymácejícího se nad propastí. Trpěla závratí a na svůj cit pro rovnováhu ve výškách nebyla nikdy moc pyšná.

„V takové situaci bych se snažila ze všech sil, abych lorda Rahla nezklamala,“ řekla Jennsen, „ale přísahat bych na to nechtěla. Nelíbilo by se mi, kdyby život lorda Rahla závisel na tom, jak se zachovám.“ 

Nyda přikývla. „To zní rozumně.“ Konečně se otočila a znovu vykročila po můstku.“Ale stejně bych se pokusila to proroctví změnit!“

Jennsen si potichu oddychla a vlekla se těsně za ní. Její slova ovlivnila Mord-Sithu víc, než se zdálo být možné, a Jennsen nechápala proč.

Naklonila se přes zábradlí, ale pořád neviděla dno propasti. „Proroctví se nedá změnit, pak už by to nebylo proroctví. Proroctví přichází od proroků, kteří pro to mají nadání.“

Nyda měla cop znovu přehozený přes rameno a hladila ho. „Ale když je prorok, tak zná budoucnost, a jak jsi řekla, ta se změnit nedá, jinak by to nebylo proroctví - takže by ti jen mohl říct, co se stane. On to nemůže změnit, ty to nemůžeš změnit. Stane se to tak jako tak, ať už ti to řekne nebo ne. Kdybys měla selhat při ochraně lorda Rahla kvůli tomu, že ti to řekl, tak by takovou věc předvídal. Bylo by to předurčené a tedy součástí proroctví, kterým by to všechno začalo.“

Jennsen si odehnala pramínek vlasů z očí. Postupovala po můstku a držela se při tom pevně zábradlí. Mozek jí pracoval na plné obrátky, jak se snažila najít logickou odpověď. Nevěděla, jestli to, co říkala, je pravdivé nebo ne, myslela si však, že to zní přesvědčivě a má zamýšlený účinek. Potíž byla v tom, že Nyda neustále kladla otázky, na které bylo pro Jennsen stále těžší a těžší odpovídat. Měla pocit, jako kdyby klesala do té prázdnoty dole a jakýkoli pokus se z ní dostat má za následek, že sklouzne ještě hlouběji. Ze všech sil se snažila, aby na jejím hlase nebylo znát ani stopy zoufalství.

„Copak ty to nechápeš? Proroci nevidí všechno o každém člověku, jako kdyby celý svět a každá jednotlivost, která se má stát, byla nějaká velká hra podle scénáře, který si prorok přečetl. Prorok může vidět jen některé věci - možná jen ty věci, jaké si sám vybere. Ale může se pokusit ovlivnit jiné věci, věci, které nevidí.“ 

Nyda se na ni přes rameno zamračila. „Jak to myslíš?“

Jennsen vycítila, že její jediná šance je v tom, že bude Nydu udržovat v obavách o jejího lorda Rahla. „Chci říct, že kdyby chtěl lordu Rahlovi uškodit, mohl by mi říct něco, co by mě přinutilo couvnout, prostě ucuknout, i když takovou událost nevidí.“

Nydin zamračený výraz ještě potemněl. „Chceš říct, že by mohl lhát?“

„Ano.“ 

„Ale proč by Nathan Rahl chtěl lordu Rahlovi uškodit? Jaký by k tomu mohl mít důvod?“ 

„Jak už jsem řekla, je nebezpečný. Proto ho uvěznili v Paláci proroků. Kdo ví, jaké k tomu měli ještě důvody, o kterých my nemáme ani tušení. Kdo ví, proč považovali za nutné takového člověka izolovat.“ 

„To pořád nedává odpověď na otázku, proč by mág Rahl měl chtít ublížit lordu Rahlovi.“ 

Jennsen bylo, jako kdyby se nacházela uprostřed souboje na nože - jako kdyby se snažila krýt před ostrou čepelí slov té ženy. „On není jen prorok, je také čaroděj. Má dar magie. Nevím, jestli chce lordu Rahlovi ublížit - možná, že ne - ale nechci riskovat život lorda Rahla jen proto, abych se to dozvěděla. Vím toho o magii dost, abych si uvědomovala, že není dobré vrtat se v magických záležitostech, které přesahují moje schopnosti. Prvořadý je pro mne život lorda Rahla. Netvrdím, že jsem si jistá, že se mu Nathan Rahl rozhodl ublížit, říkám jen, že mým úkolem je chránit lorda Rahla a nechci nic riskovat s takovou magií, které se nemůžu postavit.“

Nyda otevřela ramenem dveře na konci můstku. „Proti tomu nemůžu nic mít. Nemám ráda cokoli, co nějak souvisí s magií. Ale jestli ten prorok a čaroděj nějak ohrožuje lorda Rahla, bude lepší, když tu zůstaneš, abychom to prověřily.“

„Nevím, jestli Nathan Rahl představuje nějakou hrozbu, mám však neodkladnou práci. Jsem na stopě záležitosti, o které vím s jistotou, že je pro lorda Rahla smrtelně nebezpečná. Mojí povinností je postarat se především o ni.“ 

Nyda zkusila otevřít nějaké dveře, ale zjistila, že jsou zamčené. Šla tedy dál zašlou chodbou. „Ale jestli tvoje podezření o Nathanu Rahlovi je správné, pak musíme...“

„Nydo, spoléhám se na tebe, že dáš na toho Nathana Rahla pozor, když to nemůžu udělat sama. Postaráš se o něj pro mne?“ 

„Chceš, abych ho zabila?“ 

„Ne.“ Jennsen překvapilo, jak ochotně by se Mord-Sitha zavázala k takové věci. „Ovšemže ne. Jen chci, abys na něj dala pozor, abys ho nespouštěla s očí, to je všechno.“ 

Nyda došla k dalším dveřím. Tentokrát nebyly zamčené. Než je otevřela, otočila se zpátky k Jennsen a Sebastianovi. Jennsen se nelíbil pohled jejích očí, jak těkal z jednoho na druhého.

„Všechno je to šílené,“ řekla Nyda. „Příliš mnoho z toho nedává smysl. Příliš mnoho věcí nesedí. Nemám ráda, když věci nedávají smysl.“ 

Jennsen si uvědomovala, že Nyda je nebezpečné stvoření, které se může každou chvíli obrátit proti nim. Musela rychle najít způsob, jak celou věc jednou provždy uzavřít. Vzpomněla si, co říkal kapitán Lerner, jak byl plný důvěry, a tiše jeho slova opakovala Nydě.

„Nový lord Rahl všechno změnil, všechna pravidla - obrátil celý svět vzhůru nohama.“ 

Konečně Nyda vydechla a na rtech se jí objevil smutný úsměv. „Ano, to je pravda,“ řekla tiše. „Zázrak nad zázraky. Proto bych za něj položila život, proto mám o něj takovou starost.“

„Já taky. Musím splnit své poslání.“ 

Nyda se otočila a dovedla je k temnému točitému schodišti v šachtě vedoucí dolů skalou. Jennsen si byla vědoma toho, že její smyšlenka nebyla docela přesvědčivá. Byla teď celá zmatená z toho, že přesto zabrala.

*****

Dlouhá cesta dolů zdánlivě nekonečnými schody a dlouhými temnými chodbami, čas od času přetínajícími průchody plné vojáků je vedla pořád níž ve skále pod Palácem lidu. Sebastianova ruka na Jennsenině rameni po většinu cesty pro ni znamenala povzbuzení a úlevu. Nemohla uvěřit, že se jí ho podařilo osvobodit. Brzo budou venku z paláce a v bezpečí.

Někde uvnitř skály se vynořili do centrální veřejné zóny. Nyda je vedla dolů kratší cestou a ušetřila jim tak čas. Jennsen by dala přednost tomu, aby šli prázdnými chodbami, ale zřejmě tyhle zkratky na tomhle místě veřejných prostor skončily. Budou muset svůj sestup ukončit tím, že se vmísí do davu.

Cestu, po níž se vlekly zástupy lidí při svém dlouhém výstupu do paláce, lemovaly krámky s potravinami. Jennsen si vzpomněla, jak při své první návštěvě paláce procházela kolem prodavačů naproti kamenným balustrádám tyčícím se nad tím patrem. Vůně toho místa, po všech těch prašných prostorách, kterými prošli, představovala pokušení, jemuž se málem nedalo odolat.

Když se prodírali dolů proti proudu, samozřejmě si jich povšimli vojáci, hlídkující poblíž. Jako všichni vojáci, které viděli v paláci, to byli vysocí, svalnatí, schopní muži s ostražitýma očima. Pohled na ně, jak tam stáli v koženém a kroužkovém brnění se zbraněmi visícími z opasků, byl skutečně zastrašující. Jakmile vojáci zjistili, že Jennsen a Sebastiana doprovází Nyda, obrátili svou pozornost jinam.

Když Jennsen viděla, že si Sebastian natáhl kapuci, uvědomila si, že by bylo dobré, kdyby skryla své rudé vlasy, a natáhla si ji také. Vzduch uvnitř skály byl mrazivý a mnoho lidí mělo na hlavách kapuci, klobouk nebo čepici, takže to nevzbuzovalo pozornost.

Když došli na druhý konec dlouhé podesty někde v dolních úrovních hory, těsně předtím, než měli začít sestupovat po další sérii schodů, Jennsen se podívala nahoru. Na opačném konci podesty právě scházel ze schodů vysoký starší muž s dlouhými rovnými bílými vlasy, které mu spadaly až na široká ramena. I když byl starý, byl to pořád ještě neobyčejně hezký muž. Přes svůj věk se pohyboval s vervou.

Zvedl také hlavu. Jeho pohled se střetl s Jennseniným.

Jennsen se zdálo, jako kdyby se v jeho blankytných očích zastavil celý svět.

Stála jako přikovaná. Bylo na něm něco, co jí připadalo důvěrně známé, něco v těch jeho očích, co přitahovalo její pozornost.

Sebastian se zastavil dva schody před ní. Nyda byla hned vedle ní. Mord-Sitha sklouzla očima tam, kam se dívala Jennsen.

Muž se zabodával svým jestřábím pohledem do Jennsen, jako kdyby byli jediní dva lidé v celém paláci.

„Dobrotiví duchové,“ zašeptala Nyda. „To musí být Nathan Rahl!“ 

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal se Sebastian. 

Nyda přistoupila blíž k Jennsen, přitom nespouštěla oči z toho muže. „Má oči Rahla, Darkena Rahla. Viděla jsem je v mnoha svých nočních můrách.“

Nydin pohled sklouzl k Jennsen. Svraštila obočí.

V tu chvíli si Jennsen uvědomila, kde oči toho muže viděla - v zrcadle.

Kapitola dvacátá devátá

V dálce, na druhé straně podesty, viděla Jennsen, jak se čaroději úžasem rozšiřují oči. Zvedl ruku a ukázal přes dav lidí.

„Stůjte!“ vykřikl hlubokým, mocným hlasem. I přes rámus panující kolem slyšela Jennsen ten hlas jako zvon. „Stůjte!“ 

Nyda na ni zírala, jako kdyby se v ní každou chvíli měla rozžehnout jiskra poznání. Jennsen sevřela její paži.

„Nydo, musíš ho zastavit!“ 

Nyda na ni přestala civět a zadívala se jí přes rameno na muže, pospíchajícího k nim. Pak se znovu podívala na Jennsen.

Jennsen si vzpomněla, jak jí Althea říkala, že v jejích očích vidí něco z Rahla a že by ji někdo, kdo Darkena Rahla znal, mohl poznat.

Jennsen sevřela v hrsti rudou kůži její uniformy. „Zastav ho! Neposlouchej nic z toho, co bude říkat!“

„Ale on možná jen...“ 

Jennsen sevřela pevněji tu rudou kůži a zatřásla Mord-Sithou. „Copak jsi neslyšela, co jsem ti říkala? Může mi zabránit, abych pomohla lordu Rahlovi. Může se tě pokusit oklamat. Zadrž ho! Prosím tě, Nydo - život lorda Rahla je vážně ohrožen!“

Odvolání na lorda Rahla vychýlilo misky vah zpátky. „Běž!“ řekla Nyda. „Pospěš si!“

Jennsen přikývla a uháněla po schodech dolů. Stačila se ještě rychle ohlédnout. Viděla, jak se k nim dlouhonohý prorok rychle blíží, ruku má napřaženou a volá, aby stáli. Nyda se s Agielem v ruce vyřítila proti němu.

Jennsen rychle celý prostor přelétla očima a pátrala po vojácích, pak se znovu ohlédla a snažila se zjistit, jestli je Nathan Rahl ještě pořád pronásleduje, nebo jestli se Nydě podařilo ho zastavit. Sebastian ji popadl za ruku a táhl ji ve střemhlavém úprku dolů po schodech. Příležitost k dalšímu krátkému ohlédnutí za svým příbuzným už Jennsen nedostala.

Nebyla připravená na to, jak se jí citově dotkne, když se setká s někým, kdo je její příbuzný. Nečekala, že to pozná v jeho očích. Předtím pro ni existovala jen její matka a ona. Byl to ten nejpodivnější pocit - něco jako touha, zadumaná touha - vidět toho člověka, který byl svým způsobem její krve.

Kdyby ji však polapil, byl by její osud zpečetěn.

Řítili se se Sebastianem dolů ze schodů a uskakovali lidem, kteří šli nahoru. Někteří je hubovali, že nedávají pozor, kam se hrnou, jiní je za jejich spěch proklínali. Na každé podestě Jennsen se Sebastianem prokličkovali davem a letěli dolů další sérií schodů.

Když se dostali do míst, kde hlídkovali vojáci, zpomalili. Jennsen si přitáhla kapuci těsněji, aby skryla vlasy a částečně i obličej, protože se bála, že v ní někdo pozná dceru Darkena Rahla. Když zjistila, že teď se musí obávat i tohohle, úzkostí se jí svíral žaludek.

Sebastian ji držel kolem pasu, tiskl ji k sobě a vedl ji proti proudícím davům. Aby se vyhnul vojákům patrolujícím u balustrád, musel ji zavést těsně ke stěně s lavičkami, těsně mezi stánky, a kličkovat mezi řadami lidí.

Tahle podesta byla přeplněná lidmi nakupujícími cetky a suvenýry z návštěvy Paláce lidu. Vzduch byl plný vůní masitých jídel a koření z některých stánků. Na lavičkách seděly dvojice, jedly, pily, smály se a vzrušeně si povídaly. Jiní si prostě prohlíželi kolemjdoucí. Mezi stánky a sloupy byla stinná místa, kde se k sobě tisklo několik párků na krátkých lavičkách, nebo, tam, kde lavičky nebyly, stáli těsně u sebe ve tmě, objímali se a líbali.

Když Jennsen a Sebastian došli na konec podesty a chystali se zamířit dolů, zpozorovali silnou vojenskou hlídku stoupající vzhůru po schodech. Sebastian zaváhal. Jennsen bylo jasné, že myslí na to, jak si ho minule vojáci hned všimli. Tohle byla velká skupina; nedalo se kolem nich projít dál než na délku paže. Ti muži pochodovali nahoru po schodech a přitom si každého ostražitě prohlíželi.

Jennsen pochybovala, že by se jí podařilo znovu Sebastiana svou výmluvností dostat z vězení. Navíc bylo dost pravděpodobné, když byla s ním, že tentokrát seberou i ji, aby ji vyslechli. Kdyby ji zadrželi, tak by Nathan Rahl její osud zpečetil. Cítila, jak ji zmáhá panika, jak na ni padá beznaděj.

Jennsen se nechtěla odloučit od Sebastiana a tak ho popadla za ruku a táhla ho zpátky přes podestu, kolem milenců na lavičkách, kolem front u pultů, kolem dvojic objímajících se ve stínech do jednoho z prázdných temných výklenků. Lapajíc po dechu se vmáčkla rameny do úzké niky mezi zadní stěnou jednoho stánku a sloupem. Přitáhla si Sebastiana k sobě, tak aby stál zády k vojákům.

S nasazenou kapuci z něj nemohli moc vidět. Kdyby si jich vojáci vůbec všimli, poznali by jen to, že je Jennsen žena. Vypadali by se Sebastianem jako párek docela obyčejných lidí, nebyli by nijak nápadní. Jennsen objala Sebastiana kolem pasu, aby vypadali jako ostatní dvojice prožívající spolu pár chvilek relativního osamění.

V jejich těsném útočišti bylo tišeji. Zvuk jejich oddychování přehlušil nedaleké hlasy. Většina lidí je nemohla vidět a ti, co by mohli, byli zabráni do jiné činnosti. Jennsen připadalo nepříjemné a trapné pozorovat dvojice přitulené k sobě, jako byla teď ona se Sebastianem, a myslela si, že stejný pocit budou mít i ostatní. Vypadalo to, že má pravdu; nikdo nevěnoval pozornost dvojici mladých lidí v objetí, kteří zřejmě chtějí být spolu sami.

Sebastian ji objímal v pase. Ona ho držela kolem krku, aby dobře sehráli své divadélko, až půjdou vojáci kolem. Jennsen byla neskonale vděčná dobrým duchům, že jí pomohli dostat Sebastiana z vězení.

„Už jsem ani nedoufal, že tě ještě uvidím,“ zašeptal. Od té doby, co byl venku z cely, byli poprvé sami, poprvé jí mohl říct, co chtěl. 

Jennsen se přestala rozhlížet po procházejících lidech a podívala se mu do očí. Viděla v nich, jak vážně to myslí. „Nemohla jsem tě tam nechat.“

Zavrtěl hlavou. „Nemohu uvěřit tomu, co jsi dokázala. Nemohu uvěřit, jak ses se svou výmluvností dostala až tam. A pak sis je úplně omotala kolem prstu! Jak jsi jen dokázala takovou věc?“

Jennsen polkla. Měla slzy na krajíčku z toho náporu střídajících se emocí, z toho strachu, euforie, paniky, triumfu. „Musela jsem, to je vše. Musela jsem tě dostat ven.“ Přesvědčila se, že nikdo není nablízku, a pokračovala: „Nesnesla jsem pomyšlení, že jsi tam, nebo co by ti mohli udělat. Šla jsem za Altheou, za tou čarodějkou, aby mi pomohla...“

„Takže takhle se ti to podařilo? Pomocí její magie?“ 

Jennsen se mu zadívala do očí a zavrtěla hlavou. „Ne. Althea mi nemohla pomoct - to by bylo na dlouhé vyprávění. Pověděla mi, že byla ve tvé vlasti, ve Starém světě.“ Usmála se. „Jak jsem řekla, to by bylo na dlouhé vyprávění, necháme to na jindy. Má to co dělat s pilíři světa.“

Sebastian překvapením zvedl obočí. „Chceš říct, že tam vážně byla?“

„Cože?“ 

„Pilíře světa - ona tam vážně šla, když byla ve Starém světě?“ Chvilku sledoval pohledem nějakého vojáka. „Řekla jsi, že to nějak souvisí stím, jak ti pomohla. Ona skutečně navštívila to místo?“ 

„Cože...? Ne... ona mi nemohla pomoct. Řekla, že si musím pomoct sama. Hrozně jsem se o tebe bála. Nevěděla jsem, co mám dělat. Pak jsem si ale vzpomněla, co jsi mi říkal o blufování.“ 

Jennsen se zamračila a přimhouřila zvědavě oči. „Jak jsi to myslel s tím, že navštívila...“

Pak se však její slova i samotná myšlenka vytrácely, když se jí zadíval do očí a usmál se na ni tím svým nádherným úsměvem.

„Ještě jsem nezažil, že by někdo dokázal něco takového.“ 

Byl to pro ni nečekaně skvělý pocit, když poznala, že ho překvapila - a že mu udělala radost.

Bylo jí tak dobře v jeho náručí, v objetí jeho silných paží. Tiskl ji k sobě, skrytý co nejhlouběji do stínu. Cítila na tváři jeho horký dech.

„Sebastiane... já jsem se tak bála! Moc jsem se bála, že tě už nikdy neuvidím. Moc jsem se o tebe bála.“ 

„Já vím.“ 

„Taky ses tak bál?“ 

Přikývl. „Nemyslel jsem na nic jiného, než že tě už nikdy neuvidím.“

Jeho tvář byla tak blízko, že cítila i teplo, vyzařující z jeho pokožky. Cítila celou délku jeho těla, nohy, trup, přitištěné k ní, jeho rty, kterými se jí něžně dotýkal. Srdce se jí rozbušilo divokým tempem.

Pak se však odtáhl, jako kdyby si to rozmyslel. Byla mu vděčná, že ji nepřestal objímat, protože když si uvědomila, že ji málem políbil, nevěřila svým nohám, že by ji udržely. Byla to opojná představa, polibek ukradený ve stínu... téměř polibek.

Kolem nich někdo přešel, bylo slyšet kroky, ale ti lidé jako kdyby byli na míle vzdáleni. Jennsen měla pocit, že je se Sebastianem úplně sama, zesláblá v jeho náručí. V bezpečí v jeho náručí.

Pak ji k sobě přitáhl blíž, jako kdyby podlehnul, jako kdyby byl v moci něčeho, co už nedokáže ovládnout. Viděla mu na očích něco jako bezmoc, kapitulaci.

Políbil ji.

Jennsen ztuhla, překvapená, že to vážně udělal, že ji objal a políbil, přesně tak, jak to viděla u mileneckých párů.

Ale pak ho stiskla pevněji a už ho také objímala a líbala.

Nikdy předtím si nemyslela, že by něco mohlo vyvolat tak nádherně opojný pocit.

Nikdy v životě si nemyslela, že by se jí mohla stát taková věc. Samozřejmě o tom snila, ale věděla, že jsou to jen představy, iluze, něco pro jiné lidi, než je ona. Nikdy si nemyslela, že se to stane jí. Jennsen Rahlové.

A teď, jako nějakým kouzlem, se to stalo.

Když ji pak sevřel ještě pevněji a divoce ji k sobě přitiskl a vášnivě, bez zábran líbal, uniklo jí z hrdla bezmocné zasténání. Intenzívně vnímala jeho ruku na svém kříži, druhou kolem svých ramen, tuhé svaly jeho hrudi drtící její prsy, jeho rty přitisklé k těm jejím, jeho sténání, odpovídající jejímu.

Pak to nečekaně skončilo. Jako kdyby se vzpamatoval a přinutil se couvnout. Jennsen zalapala po dechu. Líbil se jí ten úžasný pocit, když ji k sobě tiskl. Už několik palců od sebe, upřeně se dívali jeden druhému do očí.

Bylo to všechno tak překvapivé, tak rychlé, tak neočekávané. Tak matoucí. Tak správné.

Chtěla roztát v dalším objetí, v dalším nádherném polibku, když se však Sebastian rozhlížel, kdo je kolem, kdo by je mohl pozorovat, vzpamatovala se a připomněla si, kde jsou a proč se vtiskli do tohohle temného výklenku.

Jde po nich Nathan Rahl. Mezi nimi a jím stojí jen Nyda. Když jí ten čaroděj řekne, kdo Jennsen ve skutečnosti je, a ona mu uvěří, tak po nich půjde celá armáda.

Musí se co nejrychleji dostat z paláce!

Když se Sebastian od ní odtáhl, všechna její nejistota se rozplynula. Přelétal zrakem dav, aby se ujistil, že je nikdo podezřívavě nepozoruje. „Pojďme!“

Jeho ruka našla její a najednou ji táhl pryč z toho útočiště ve stinném koutku paláce.

Jennsen pociťovala závrať z toho proudu matoucích emocí, sahajících od strachu a studu po opojné vzrušení. Políbil ji! Byl to skutečný polibek! Tak, jak se líbá muž se ženou. Políbil ji, Jennsen Rahlovou, nejhledanější ženu D'Hary!

Když šli dolů, skoro ani nevnímala schody. Snažila se vypadat normálně, jako každý jiný návštěvník odcházející z paláce. Ale vůbec se necítila normálně. Měla dojem, že každý, kdo se na ni dívá, musí hned poznat, že ji Sebastian právě políbil.

Když k nim nečekaně zamířil nějaký voják, sevřela Sebastianovi paži oběma rukama a hlavu mu přitiskla k rameni, pak se na toho muže nenuceně usmála jako na pozdrav. Odvedlo to natolik jeho pozornost, že kolem něj přešli a byli pryč dřív, než ho vůbec napadlo podívat se na Sebastiana.

„To byla rychlá reakce!“ zašeptal Sebastian a ulehčeně si oddechl. 

Když byl ten voják z dohledu, znovu zrychlili. To, co teď Jennsen viděla kolem sebe, byly jen rozmazané skvrny. Nic z toho ji nezajímalo. Chtěla se jen dostat pryč. Chtěla pryč z míst, kde věznili Sebastiana, z míst, kde byli oba v neustálém nebezpečí. Byla z neustálého napětí z pobytu na tomhle místě vyčerpaná víc než z nebezpečí číhajících v bažině.

Konečně byl schodům konec. Světlo vycházející z obrovské tlamy velkého vchodu ji málem oslepilo, ale pohled na únikový otvor ze skály byl nanejvýš vítaný. Společně, ruku v ruce, pospíchali k tomu světlu.

Sem a tam přecházely davy lidí, kteří se zastavovali u stánků, pozorovali kolemjdoucí, užasle civěli na obrovitost vchodu, zatímco proud jiných mířil na své cestě nahoru ke schodišti. Vojáci po stranách sledovali procházející lidi, a tak se Jennsen se Sebastianem raději drželi uprostřed. Zdálo se však, že se vojáci mnohem víc zajímají o ty, kdo vcházejí dovnitř, než o ty, kdo vycházejí ven.

Když Jennsen se Sebastianem vyšli ven z té impozantní skalní věže, přivítalo je chladné denní světlo. Tržiště pod skalní plošinou už kypělo aktivitou, stejně jako když tu spolu byli minule. Provizorní uličky vytvořené stany a stánky byly plné lidí, kteří si prohlíželi vystavené zboží a občas se zastavovali, aby něco koupili. Jiní se valili ke vchodu do Paláce lidu, za obchodem, se svými nadějemi, se zbožím, s penězi. Mezi návštěvníky se proplétali pouliční prodavači a vychvalovali své zboží.

Jennsen řekla Sebastianovi o koních a o Betty, a tak Sebastian zamířil k blízké ohradě plné koní všech možných druhů. Muž střežící koně seděl na bedně, jež byla součástí ohrazení, a třel si paže, aby si v chladu rozproudil krev. Na provizorní ohradě byla v řadě rozvěšena sedla.

„Chtěli bychom si koupit nějaké koně,“ řekl Sebastian, když k němu došel. Hned si prohlížel, v jakém stavu koně jsou. 

Muž zvedl hlavu a zamžoural proti slunci. „Dobrý nápad.“

„No tak, prodal byste je nebo ne?“ 

„Ne,“ řekl ten člověk. Otočil se a odplivl si. Hřbetem ruky si otřel bradu. „Tihle koně mi nepatří. Platí mě za to, že je hlídám, ne že je prodávám. Prodám něčího koně a stáhnou mi kůži zaživa.“ 

„A nevíte, kdo by nám mohl koně prodat?“ 

„To bohužel nevím. Porozhlídněte se kolem.“ 

Poděkovali mu a šli dál provizorními ulicemi a hledali větší volné prostory, kde by mohli být hlídáni koně. Jennsen neměla nic proti chůzi - vždyť tak obvykle s matkou cestovaly - chápala však, proč Sebastian tak usilovně shání koně. Unikli jen o vlásek, v patách měli čaroděje Nathana Rahla, a tak se potřebovali rychle dostat co nejdál od Paláce lidu.

U druhé ohrady dostali stejnou odpověď jako u první. Jennsen měla hlad a ráda by si koupila něco k jídlu, uvědomovala si však, že na tom budou lépe, když si zajistí koně a okamžitě se vydají na útěk, než aby se zdržovali jídlem a pak zemřeli s plným žaludkem. Sebastian ji chytil pevně za ruku a vtáhl ji mezi stánky, aby si zkrátili cestu přecpanými uličkami ke koním shromážděným v prašné ohradě.

„Můžete nám prodat koně?“ zeptal se Sebastian muže, který je tam hlídal. 

Muž se s rukama založenýma opíral zády o sloupek. „Ne. Žádný není na prodej.“

Sebastian přikývl. „I tak vám děkuju.“ Než stačili odejít, chytil ten muž Sebastiana za plášť. Naklonil se k němu blíž. „Už odtud odcházíte?“

Sebastian pokrčil rameny. „Vracíme se na jih. Chtěli jsme se tu ale během své návštěvy paláce zastavit pro nějakého koně.“

Muž se trochu vyklonil a rozhlédl na obě strany. „Až se setmí, tak za mnou přijďte. Hodláte tu zůstat tak dlouho? Možná, že bych vám mohl pomoci.“

Sebastian přikývl. „Mám tu ještě nějakou práci, která mě tu zdrží celý den. Vrátíme se sem, až se setmí.“

Popadl Jennsen za ruku a vedl ji dál přecpanou ulicí. Museli uhnout z cesty dvěma sestrám rozplývajícím se nad novými náhrdelníky, zatímco jejich otec se za nimi vláčel s nákladem zboží, které koupily. Vzadu jejich matka popoháněla párek ovcí a zálibně pozorovala svá děvčata. Jennsen z toho bodlo u srdce žalem kvůli Betty.

„Nezbláznil ses?“ pošeptala Sebastianovi, zmatená z toho, proč tomu muži říkal, že se po setmění vrátí. „Přece tu nemůžeme zůstat celý den!“ 

„Ovšemže nemůžeme. Ten člověk je hrdlořez. Protože jsem se ho zeptal, jestli by nám neprodal koně, tak ví, že máme peníze, a rád by nás o ně připravil. Kdybychom sem po setmění přišli, tak by tu na nás pravděpodobně čekali jeho druzi, skrytí ve stínech, aby nás oddělali.“ 

„On je lupič? To myslíš vážně?“ 

„Tohle místo je plné zlodějů.“ Sebastian se naklonil k Jennsen a ve tváři se mu objevil tvrdý výraz. „Tohle je D'Hara - země, kde chamtivci a zvrácenci odírají slabé, kde se lidé nezajímají o blaho svých bližních a ještě míň o budoucnost lidstva.“ 

Jennsen věděla, jak to myslí. Během cesty do Paláce lidu jí Sebastian vyprávěl o bratru Narevovi a jeho učení, o jeho nadějích v lepší budoucnost, kdy lidský život už nebude utrpení, v budoucnost, kdy už nebude žádné hladovění, nemoci a ukrutnosti. Kde se každý bude starat o své bližní. Sebastian říkal, že s pomocí Jaganga Spravedlivého a z vůle dobrých, slušných lidí toho Císařský řád nakonec dosáhne. Jennsen si neuměla představit tak báječný svět, svět daleko od lorda Rahla.

„Ale když je ten člověk lupič, tak proč jsi mu říkal, že se tam vrátíme?“ 

„Protože kdybych to neudělal, kdybych mu řekl, že nemůžeme čekat, mohl by dát znamení svým kumpánům. My bychom nevěděli, kdo jsou, ale oni by nás znali a nejspíš by si našli nějaké místo, kde by nás mohli přepadnout.“ 

„Vážně si to myslíš?“ 

„Jak už jsem řekl, tohle místo je plné zlodějů. Člověk si musí dávat dobrý pozor, aby mu někdo neuřízl měšec od opasku, aniž by si toho vůbec všiml.“ 

Právě se mu chystala přiznat, že se jí přihodila přesně stejná věc, když uslyšela, jak někdo volá její jméno.

„Jennsen! Jennsen!“ 

Byl to Tom. Jak byl vysoký, stál tam jako hora mezi kopečky předhůří, přesto ještě zvedl ruku a mával na Jennsen, jako kdyby se bál, že ho nezpozoruje.

Sebastian se k ní naklonil. „Znáš ho?“

„Pomohl mi dostat tě ven.“ 

Jennsen neměla čas, aby mu to vysvětlovala. Usmívala se na pozdrav tomu velkému muži, mávajícímu na ni. Tom byl šťastný jako blecha, že ji zase vidí, a vyběhl za ní doprostřed ulice. Jennsen si všimla i jeho bratrů za pultem jejich stánku.

Tom se zeširoka usmíval. „Věděl jsem, že přijdete, jak jste slíbila. Joe a Clayton říkali, že jsem praštěný, když si myslím, že se vrátíte, já jsem jim ale řekl, že určitě splníte svůj slib, že se ještě zastavíte, než odjedete.“

„Já... zrovna jsem přišla z paláce, zrovna před chvílí.“ Poklepala na plášť v místech, kde skrývala svůj nůž. „Bohužel pospícháme a musíme už vyrazit.“ 

Tom přikývl na znamení, že chápe. Pak popadl Sebastiana za ruku a potřásl mu s ní, jako kdyby byli přátelé, setkávající se po dlouhém odloučení.

„Já jsem Tom. Vy musíte být ten přítel, kterému Jennsen pomohla.“ 

„Ano. Jmenuju se Sebastian.“ 

Tom lehce naklonil hlavu v gestu směrem k Jennsen. „Ona je skvělá, viďte?“

„Ještě jsem se nesetkal s nikým takovým, jako je ona,“ ubezpečil ho Sebastian. 

„Co víc by si člověk mohl přát, než mít takovouhle ženu po svém boku,“ řekl Tom. Stoupl si mezi ně, objal je kolem ramen a tak jim znemožnil únik, a vedl je ke svému stánku. „Něco pro vás oba mám.“ 

„Jak to myslíte?“ zeptala se Jennsen. 

Neměli čas se zdržovat. Potřebovali se dostat pryč, než ten čaroděj vyjde ven a bude se po nich shánět - nebo za nimi pošle vojáky. Teď, když Nathan Rahl Jennsen uviděl, může dát strážím její popis. Všichni budou brzy vědět, jak se Sebastianem vypadají.

„No, něco,“ řekl tajnůstkářsky Tom. 

Pak sáhl do kapsy a vytáhl měšec. Podal ho Jennsen. „Tak tedy, za prvé, tohle jsem pro vás získal zpátky.“

„Moje peníze?“ 

Tom se zašklebil, když viděl úžas v jejích očích, jak se nevěřícně prsty dotýkala důvěrně známé odřené kůže svého měšce. „Určitě vás potěší, že gentleman, který ho měl u sebe, se s ním nechtěl rozloučit, ale protože mu nepatřil, osvítilo ho nakonec světlo poznání - současně s několika hvězdičkami.“

Tom ji šťouchl do ramene, jako kdyby jí chtěl říct, že si nedovede představit, co všechno tím mínil.

Sebastian se díval, jak Jennsen rozevírá plášť a přivazuje si měšec k opasku. Z jeho výrazu bylo zřejmé, že mu nedělalo potíž představit si, co se s ním stalo.

„Ale jak se vám podařilo ho najít?“ zeptala se Jennsen. 

Tom pokrčil rameny. „Návštěvníkům připadá tohle místo velké, ale když je tu člověk den co den, tak přijde na to, kdo je kdo a v čem podniká. Podle vašeho popisu jsem toho zlodějíčka poznal. Dneska brzo ráno se sem přihrnul, vychvaloval svoje tretky a přitom se snažil vyfouknout jedné ženě její peníze. Když procházel kolem našeho stánku, všiml jsem si jeho ruky, jak pod jejími balíčky vklouzla do záhybů jejích šatů. Tak jsem ho chytil za límec. Pak jsme já a moji bratři s tím chlápkem měli dlouhý rozhovor o tom, že by měl vrátit věci, které „našel“ a které mu nepatří.“

„Tohle místo je plné zlodějů,“ řekla Jennsen. 

Tom zakroutil hlavou. „Nesuďte to tady podle jediného člověka. Abyste mě nepochopila špatně - jsou tady. Ale většina kolem jsou počestní lidé. Já to vidím takhle. Ať jdete kamkoli, zloději se najdou všude. Vždycky byli a vždycky budou. Koho se nejvíc obávám, to jsou lidé, kteří kážou o poctivosti, mravnosti a lepším životě, ale ve skutečnosti zneužívají dobré úmysly lidí, aby jim zaslepili oči před světlem pravdy.“

„Myslím si totéž,“ řekla Jennsen. 

„Možná, že poctivost, mravnost a lepší život jsou cíl, který takové prostředky ospravedlňuje,“ řekl Sebastian. 

„Podle toho, co jsem v životě zažil, tak člověk, který káže o lepším způsobu života na úkor pravdy, nechce nic jiného, než aby on byl pán a ostatní otroci.“ 

„Chápu, jak to myslíte,“ připustil Sebastian. „Řekl bych, že mám štěstí, že jsem s takovými lidmi nikdy nepřišel do styku.“ 

„Buďte rád,“ řekl Tom. 

U stánku Jennsen podala ruku Joeovi a Claytonovi. „Díky za vaši pomoc. Pořád nemůžu uvěřit, že se vám podařilo dostat zpátky můj měšec.“

Jejich úsměvy měly mnoho společného s Tomovým.

„V tu chvíli jsme se skvostně bavili,“ řekl Joe. 

„A nejen to,“ dodal Clayton. „Nemůžeme vám také dost poděkovat za to, že jste zaměstnala Toma, takže jsme mohli strávit dva dny návštěvou paláce. Na tu dobu nám Tom dal volno.“ 

Tom položil ruku Jennsen na rameno a donutil ji obejít pultík a jít dozadu ke svému vozu. Sebastian šel za nimi mezi sudy s vínem a sousední stánek, kde prodávali kožené zboží, tam, kde při jejich poslední návštěvě těch míst prodávala paní Irma své klobásy.

Za Tomovým povozem Jennsen uviděla jeho velké koně. A pak za nimi uviděla další.

„Naši koně!“ Jennsen údivem sklesla čelist. „Vy jste našel naše koně!“ 

„Ovšem,“ řekl Tom a zářil pýchou. „Našel jsem Irmu, když dnes ráno přišla na trh s další várkou klobás. Měla vaše koně s sebou. Řekl jsem jí, že jste mi slíbila, že se u mě dneska zastavíte, než odejdete, a ona byla ráda, že vám je může vrátit. Všechny vaše zásoby jsou u koní.“ 

„To je ale šťastná náhoda,“ řekl Sebastian. „Nevím, jak vám dostatečně poděkovat. Pospícháme, abychom už byli na cestě.“ 

Tom ukázal na Jennsenin pas, kde pod pláštěm skrývala nůž. „Já vím.“

Jennsen se rozhlížela kolem a cítila, jak ji přemáhá hrůza. „Kde je Betty?“

Tom se zamračil. „Betty?“

Jennsen nasucho polkla. „Moje koza, Betty.“ Musela se přemáhat, aby udržela hlas klidný. „Kde je Betty?“

„Jennsen, mrzí mě to, ale o vaší koze nic nevím. Irma měla jen ty koně.“ Jeho tvář zplihla. „Nenapadlo mě zeptat se jí na něco jiného.“ 

„Nevíte, kde Irma bydlí?“ 

Tom svěsil hlavu. „Bohužel ne. Ukázala se tu dneska ráno a měla vaše koně a věci. Vyprodala klobásy, pak tu ještě chvíli zůstala a nakonec řekla, že už musí jít domů.“

Jennsen ho popadla za rukáv. „Jak je to dlouho?“

Tom pokrčil rameny. „Nevím. Tak dvě hodiny?“ Podíval se přes rameno na bratry. Oba přikývli.

Jennsen se třásla brada. Bála se znovu pokoušet svůj hlas. Uvědomovala si, že už si nemůžou dovolit ztrácet čas. Věděla, že s tím čarodějem v patách budou rádi, když vyváznou živí a zdraví. Vrátit se nepřipadalo v úvahu.

Rychlý pohled na Sebastianovu tvář jí to jen potvrdil.

V očích ji pálily slzy. „Ale.. nezjistil jste, kde bydlí?“ Tom sklopil oči a zakroutil hlavou. „Nezeptal jste se jí, jestli nemá ještě něco, co patří nám?“

Znovu zavrtěl hlavou.

Jennsen se chtělo křičet a bušit mu pěstmi do prsou. „Zeptal jste se jí aspoň, kdy se vrátí?“

Tom zakroutil hlavou.

„My jsme jí ale slíbili, že jí zaplatíme za pohlídání našich koní,“ řekla Jennsen. „Měla by říct, kdy se vrátí, aby mohla dostat zaplaceno.“ 

Tom, s pohledem upřeným na špičky svých bot, řekl: „Řekla mi, že jí dlužíte peníze za hlídání těch koní. Zaplatil jsem jí.“

Sebastian vytáhl peníze, odpočítal stříbrné mince a podal je Tomovi. Tom je odmítl, ale Sebastian trval na svém a nakonec hodil mince na pult, aby dluh vyrovnal.

Jennsen potlačovala slzy zoufalství. Betty zmizela!

Tom vypadal celý zničený. „Je mi to moc líto.“

Jennsen dokázala jen přikývnout. Vysmrkala se a dívala se, jak Joe s Claytonem sedlají jejich koně. Zvuky tržiště k ní přicházely jako odněkud z dálky. Ve svém mrákotném stavu ani necítila chlad. Když uviděla ty koně, myslela si...

Teď dokázala myslet jen na Betty, která někde zoufale mečí. Pokud je ještě naživu.

„Nemůžeme tu zůstat,“ odpověděl tiše Sebastian na její prosebný pohled. „Víš to stejně dobře jako já. Musíme už vyrazit.“ 

Znovu se obrátila k Tomovi. „Ale já jsem vám tehdy o Betty řekla!“ Do jejího hlasu se mísilo zoufalství. „Řekla jsem vám, že Irma má naše koně a moji kozu, Betty. Řekla jsem vám to - vím, že řekla.“

Tom se jí nedokázal podívat do očí. „Řekla, madam. Omlouvám se, ale prostě jsem se jí zapomněl zeptat. Nedokážu vám lhát a vymlouvat se. Řekla jste mi to. Já na to zapomněl.“

Jennsen přikývla a položila mu ruku na rameno. „Děkuju vám za ty koně a za všechnu ostatní pomoc. Bez vás bych to nedokázala.“

„Musíme už jít,“ řekl Sebastian, jenž zrovna kontroloval sedlové vaky a utahoval chlopně. „Prodrat se těmi davy ven nám zabere spoustu času.“ 

„My vás doprovodíme,“ řekl Joe. 

„Lidé velice rádi uhnou z cesty našim tažným koním,“ vysvětloval Clayton. „Pojďme! Známe nejrychlejší cestu ven. Jeďte za námi a my vás těmi davy provedeme.“ 

Oba si přivedli koně, aby si mohli stoupnout na sud a nasednout na ně bez sedla. Obratně pak vedli mohutné tahouny úzkou uličkou mezi stánky a sudy, aniž by do něčeho vrazili. Sebastian držel za uzdy Rezku a Péťu a čekal na Jennsen.

Na cestě k němu se Jennsen zastavila, zadívala se Tomovi do očí a tak spolu mlčky sdíleli soukromou chvilku uprostřed všech těch lidí kolem. Vystoupila na špičky a políbila ho na tvář, pak ještě na chvilku přitiskla svou tvář na jeho. On se jen letmo dotkl špičkami prstů jejího ramene. Když se od něj odtáhla, nějak smutně, zadumaně se jí díval do očí.

„Děkuju vám, že jste mi pomohl,“ zašeptala. „Bez vás bych byla ztracená.“ 

Pak se Tom usmál. „Bylo mi potěšením, madam.“

„Jennsen,“ řekla. 

Přikývl. „Jennsen.“ Odkašlal si. „Jennsen, je mi tak líto...“

Jennsen, jež stále potlačovala slzy, mu přitiskla prsty na rty, aby ho umlčela. „Pomohl jste mi zachránit Sebastianovi život. Byl jste jako hrdina, který mi spadl z nebe, když jsem to nejvíc potřebovala. Děkuju vám, z celého srdce.“

Vrazil ruce do kapes a znovu se zadíval do země. „Přeju vám bezpečnou cestu, Jennsen, ať přijdete v životě kamkoli. A děkuju vám, že jste mi dovolila přidat se k vám na jeho malou část.“

„Ocel proti oceli,“ řekla. Ani nevěděla proč, ale v tu chvíli jí to připadalo správné . „Pomohl jste mi v tom.“ 

Tom se usmál a tvářil se nesmírně hrdě a vděčně. „Aby on mohl být magie proti magii. Děkuju vám, Jennsen.“

Poplácala Rezku po svalnatém krku, pak vsunula botu do třmenu a vyšvihla se do sedla. Ještě tomu velkému muži věnovala poslední krátký pohled přes rameno. Tom stál u svého zboží a díval se, jak Jennsen a Sebastian odjíždějí za Joem a Claytonem do lidského moře. Jejich dva velcí průvodci s křikem a hvízdotem odháněli lidi z cesty a dělali jim uličku. Lidé se zastavovali a rozhlíželi, když uslyšeli, že se k nim blíží nějaký rozruch, pak před těmi obrovitými koňmi ustupovali stranou.

Sebastian, jenž se už dlouho zlostně mračil, se naklonil k Jennsen. „Co to blábolil ten přerostlý trouba o magii?“ zašeptal.

„Nevím,“ řekla tiše. Pak si povzdechla. „Ale pomohl mi dostat tě ven.“ 

Chtěla mu říct, že Tom je sice velký, ale není žádný trouba. Ale neudělala to. Z neznámých důvodů se jí nechtělo se Sebastianem o Tomovi mluvit. I když jí Tom pomáhal Sebastiana osvobodit, to, co dělali spolu, jí z nějakého důvodu připadalo jako velice soukromá záležitost.

Když se konečně dostali na konec tržiště, Joe a Clayton jim zamávali na rozloučenou a Jennsen se Sebastianem pobídli koně do cvalu a zamířili ven, do mrazivé pustiny Azrithských planin.